Charlotte Duckworthová

Rivalka

Ikar

+4

THE RIVAL

Copyright © 2018 Charlotte Duckworth

Translation © Jiřina Stárková, 2019

ISBN 978-80-249-3912-4

+4

Každá matka je pracující matka.

ANONYM

+4

Pěkně po lžičkách. To je ono. Ty to dokážeš.

V nose pach mého vlastního mléka a k tomu něco v uších: hlas. Mírný, nesnesitelný, naléhavý. S přídechem zoufalství.

Prosím.

Studený tlak kovu na rtech.

Krmí mě jako miminko. Jako miminko. Popadnu ho za ruku a řeknu mu, jak je to směšné. Všechno je naruby, popletené. Všichni si vyměňují místa. Židličkovaná!

Jíst, pít, spát. To mi ustavičně opakuje zdravotní sestra.

Ale textura není správná. Moc hrudkovitá. Něco není v pořádku. Lepí se mi na patro, ulpívá na rozpraskaných rtech. Vyplivnu to a nechám stékat po bradě. Už je mi to jasné. Pokoušejí se mě otrávit. Drží s ní. Jak jinak…

Ona vždycky dostane to, co chce. Pro lidi jako ona je to typické.

Ashley, řekne něčí hlas. To je zvláštní… zní jako ten můj. On zavrtí hlavou a znovu mi vnutí jídlo do úst.

Ne. Lžička narazí na zuby. Dásněmi mi projede ostrá bolest.

Jsme tady jenom my dva.

+4

PRVNÍ ČÁST

+4

TEĎ

O SEDM MĚSÍCŮ POZDĚJI

Helena

Je úterý. Zase.

Úterky mého předešlého bytí plynuly bez povšimnutí. Bez nabitého očekávání pondělků, hořkosladké blaženosti nedělí a radostné předtuchy čtvrtků. Splynuly s pracovním týdnem, vstřebané zaneprázdněností života, pohlcené pracovními schůzkami, e-maily a neodkladnými záležitostmi.

Teď jsou úterky trochu jiné.

Moje terapeutka má v ordinaci plakát. Schovaný za dveřmi, jako by si nebyla jistá, jestli je vkusný. Pokaždé, když jsou dveře zavřené a brání mi v útěku, pestrobarevné písmo mi připomene: Je dobré mluvit! Ano, pro ni je to dobré. I teď za ní dojíždím týden co týden sedm kilometrů. Zaplatím šest stříbrných (desetidolarových bankovek), sedím na pohovce (pořád jsem trochu zklamaná – za ty peníze bych čekala nejmíň lenošku od Le Corbusiera) a brečím, jak má brečet truchlící matka. Brečím tolik, až sama sebe nenávidím. Brečím, až mi pod víčky popraskají krevní vlásečnice, až opovrhuju sama sebou natolik, že se chci vymazat ze světa a začít znovu. A v závěru vyhrazených pětačtyřiceti minut si otřu obličej, vysmrkám se a zase jedu domů jako poslušná holčička.

Úterky.

Jack čeká, až se vrátím. Když přijíždím, v okně obývacího pokoje spatřím podsvícenou šmouhu jeho obličeje. Zoufale čeká na zásadní obrat, na nějaký signál, že jsem udělala pokrok. Ale já mu nemám co nabídnout. Vejdu do předsíně, tašku položím na zem a mlčky ho obejmu. Neptá se, jak schůzka probíhala.

Dnes večer na mě jako obvykle čeká v troubě něco teplého. Nějaké vydatné jídlo – přestože on ví, že se v něm jen porýpám. Při večeři mluvíme o nedůležitých věcech a pak u krbu popíjím červené víno, i když jsem po něm otupělá, protože násobí účinky léků, které užívám.

Náš krb není krb v pravém slova smyslu, je to spíš cihlový kout s velkým ohništěm obloženým kachlíky, s kamny na dřevo a starými zrezivělými skobami, které tam zůstaly po koňských kovových ozdobách na postroje, jež sbíral předešlý majitel. Tohle získáte za útěk na venkov: ar půdy vedoucí k žalostné říčce, pět ložnic, dvě koupelny, venkovní přístřešky s výbavou nové tesařské firmy vašeho manžela a v okruhu jednoho kilometru žádné sousedy.

Dokonalý rodinný domov. Nebýt lidí, kteří pravidelně umírají na mém prahu.

Tak jako každý večer sedíme před krbem v družném mlčení, jak se tomu s oblibou říká, které je však často jen lhostejné. Jack si čte. Vím, že se ve skutečnosti chce dívat na televizi, konkrétně na politické drama na Netflixu, něco takového by přišlo vhod, ale snaží se mě podpořit a poskytnout mi prostor k „upřímnému rozhovoru“. Jenže místo abych s ním mluvila, tak jako jindy provinile zírám do prázdna a počítám zrezivělé skoby v cihlách, odshora dolů. Je jich osmnáct, ale pokaždé je pečlivě přepočítám, pro případ, že jsem některou přehlédla.

Dnes přemýšlím, jak bych ty hřeby v předešlém životě využila ke zkrášlení interiéru. Možná na zavěšení obrazů? Já, Jack a naše rozkošné potomstvo. Ne, to by bylo příliš povrchní. Co ještě? O Vánocích by se na ně dal pověsit věnec. Věnec, ne, tak se tomu neříká. Věnce se dávají na domovní dveře a na hroby. Girlanda. Nádherná vinutá girlanda s cesmínou a plody skalníku – obtáčela by celý klenutý otvor nad ohněm a vytvářela hlavní dekoraci.

Před námi se táhne prázdný a studený týden. Letos jsme oheň ještě nezapálili a nohy mě zebou i pod přikrývkou. Říjen je hrozně bezútěšný měsíc. Přemítám, co si počneme se studeným nudným víkendem v závěru studeného nudného týdne, jen my dva, doma. Před pár týdny můj otec naznačoval, že v neděli přijede na návštěvu, ale jako obvykle to nepotvrdil. Včera jsem volala jeho osobní asistentce. Ve svém diáři prý nemá plánovanou návštěvu poznamenanou.

Polknu mohutný doušek vína.

Jack najednou odloží knihu. Spočinu pohledem na hřbetě. Je to životopis automobilového závodníka Senny. Nejasně si pamatuju, že zemřel mladý, ale že zemřel při tom, co miloval. Jeho náhlý odchod veřejnost zasáhl, všichni truchlili nad obrovskou ztrátou. Ale já mu závidím. Měl krásnou smrt. Všichni jednou zemřeme, tak proč ne takhle? Koneckonců, smrt je smutná jenom pro naše pozůstalé.

Jack se na mě dívá.

„Na co myslíš?“ ptá se. V matném světle se jeho obličej zdá ztrhanější, než jak si ho pamatuju, a v duchu si nadávám, že jsem mu nevěnovala větší pozornost a nevšimla si, že se to podepsalo i na něm.

„Na Sennu,“ odpovím, protože je to pravda. Kývnu ke knize položené na opěradle křesla. „Myslela jsem na to, jak mu závidím.“

Jack zavrtí hlavou. Neví, jak se mnou má jednat. Když jsem podlehla sebelítosti předtím, mávl rukou s tím, že jen hraju na city, ale teď jsem nedotknutelná.

„Miláčku –“ začne a já vím, že se chce zeptat, jak probíhala dnešní terapie, ale rozmyslí si to a zarazí se.

„To nic.“ V úsměvu zvednu koutek úst. „Promiň. Byla to hloupost.“ Nasadím melodický hlas a předstírám lhostejnost. Sáhnu pro skleničku a zvednu ji vysoko do vzduchu. „Neměj obavy. Nezabalím to. Rozhodně ne tenhle týden, když je ještě ve sklípku malbec!“

Tváří se mu mihne nesouhlas; rty se semknou do úzké linky. Ví, že alkohol mi zhoršuje deprese. Nenávidím se za to, co mu provádím.

„Jen jsem chtěl říct, že ti někdo volal, když jsi byla pryč,“ řekne. „Ale tvářila ses tak nepřístupně…“

Někdo mi volal. Podle toho, jak mi to oznámil, usuzuju, že se mi konečně, konečně ozvala. Došlo jí to a kaje se, je zkroušená, chce mě poprosit za odpuštění. Chce to nějak napravit, ačkoli ví, že to nejde.

Jenže to je Ash z mých představ. Neexistuje, protože to není skutečný člověk. Ash taková není. Je to někdo na hony vzdálený realitě, někdo, koho jsem vytvořila, když jsem se s ní seznámila, někdo, do koho jsem vložila větší důvěru, než jakou si kdy zasloužil.

Víno z ničeho nic ztrpkne. Postavím sklenici na nízký stůl a dívám se, jak po vnitřní stěně stéká rubínová kapka.

„Kdo to byl?“ ptám se. V těch několika vteřinách, než mi odpoví, se to pokouším uhodnout. Kate? Můj otec? Matka… sotva…

A když mi to pak řekne, dojde mi, že to vlastně vím. Samozřejmě to byl on. Pokoušel se mě zastihnout už týdny. Mobil nezvedám. Vlastně ho mám většinou vypnutý. Ale sledovala jsem, jak se hromadí zmeškané hovory, a vyslechla jsem si jeho bodrou hlasovou zprávu.

Jack dlouze vydechne. Jsem zvědavá, jestli něco tuší, nebo ho už nebaví přehrabování v minulosti, protože nikdy neví, jak zareaguju.

„David,“ odpoví. To jméno mě z nějakého důvodu uklidní. Je to důkaz, že aspoň moje schopnost dedukce neochabla jako všechno ostatní. „Chce, abys mu zavolala.“

+4

TENKRÁT

Ash

Posadím se v nejzazším koutku recepce a vyndám zápisník a pero. Dnešní den slavím vítězství, a to není ani půl deváté dopoledne. Začnu psát.

O vaší důležitosti rozhoduje váš přístup, ne schopnosti.

Ten zápisník je moje tajemství. Neví o něm ani Gary. Před pár lety jsem zaslechla, jak někdo mluví o ranních stránkách. Špatně jsem rozuměla a nejdřív jsem měla za to, že jsou to ranní ztráty – a že svěřujete papíru nářky nad tím, co jste měli rádi a o co jste přišli. Ale pak jsem o ranních stránkách četla online – jak vám můžou změnit život a zlepšit duševní zdraví – a řekla jsem si, proč ne? Skvělá záminka k pořízení nových psacích potřeb.

Tak jsem se do toho pustila. Jen jedna stránka denně nesourodých myšlenek. Poznámky o počasí, mé fyzické kondici, stavu pleti, o mojí babi. Ale přiznávám, že v poslední době jsem posedlá aforismy. Stáhla jsem si aplikaci a každé ráno v šest, kdy mi zazvoní budík, se jeden bonmot objeví na obrazovce mobilu. Moudro dne.

A dnes zvlášť vhodné.

Jen co se mi v hlavě spustí proud myšlenek, přiložím pero na stránku.

Víření bubnů, prosím!

Život Ashley Thompsonové: Autobiografie

Nechtěné dítě. Vychovávaná prarodiči, vyrůstala v domově, kde se klasická detektivní hra Cluedo považovala za intelektuální činnost. Kde jediným čtivem byl časopis Woman’s Weekly a kde se okázale přehlížely křížovky, zato se všichni trápili nad vícesměrkami. Ale nad podobné problémy se povznesla, byla přijata na Londýnskou školu ekonomie (redakční poznámka: avšak ne na Oxfordskou univerzitu, z důvodu jasné zaujatosti – když při přijímacím pohovoru slyšeli její přízvuk, okamžitě ji odmítli), vystudovala obor obchodní podnikání, název její bakalářské práce zněl „Ženy, které rozbily skleněný strop“, dva roky se věnovala odborné praxi, a aby se uživila, současně pracovala v obchodě s oděvy, a teď je z ní čerstvý nováček v jednom z největších nových technologických startupů, založených během posledních pěti let. Ve zbrusu nové kanceláři. V patnáctém poschodí, s vysokými okny s výhledem na Granary Square.

Dítka, učte se od Ashley: když se budete náležitě snažit, dosáhnete čehokoli.

O vaší důležitosti rozhoduje váš přístup, ne schopnosti.

Kolem textu nakreslím rámeček, v rozích s důmyslnými kudrlinkami. Můj rukopis, jedna z mála věcí, které mě štvou, není úhledný a uspořádaný jako moje myšlenky. Písmo je příliš kostrbaté a rozviklané, a právě proto píšu ve verzálkách, když mám pocit, že to někdo zahlédne. Možná to působí arogantně, ale je to lepší než jiné možnosti.

Co dál?

Dnes jsem první den v nové práci. Před zahájením pracovní doby jsem uběhla 10 kilometrů a dosáhla nejlepšího osobního výkonu – pokud mám věřit aplikaci, kterou používám, a já jí beze zbytku nevěřím, protože někde mezi Colliers Wood a Tooting mě na okamžik přestala sledovat. Takže čekám ve vstupní hale, až si pro mě někdo přijde. Abych se dostala do budovy a zase ven, potřebuju mít průkaz s fotografií. Recepční mi sdělila, že přístroj je momentálně mimo provoz, ale že ho má technik po obědě opravit, tak doufám, že odpoledne budu mít patřičný doklad k dispozici.

Zarazím se a poslední dvě věty škrtnu. Zbytečné informace. Cestou do práce jsem vypila dvě dvojitá espressa, a teď toho trochu lituju. Viditelně se mi chvějí ruce. Uvidíme, jak se vyvine den. Už jsem si naplánovala –

Uprostřed věty mě vyruší vrznutí židle. Zvednu hlavu. Dívka s rovnými zrzavými vlasy a nepravidelnými pihami si usmyslela, že si sedne naproti mně, přestože zbylé čtyři stoly v recepci jsou prázdné.

Na stůl přímo přede mě položí tašku. Značka Mulberry, ale předpotopní, omšelá, skoro se za ni stydím.

„Ahoj,“ řekne s úsměvem. „Taky jste tu poprvé?“

Přetvařuj se, dokud to nebude vypadat přirozeně.

Zaklapnu zápisník a obdařím ji svým nejzářivějším úsměvem.

„Ahoj!“ Poněkud nepřirozené, Ashley, kroť se. „Ano. Není to senzační?“

„Moje řeč. Připadá mi neskutečné, že jsem sehnala práci právě tady – pořád se musím štípat, abych věděla, že se mi to nezdá.“ Krátce, bezmála omluvně se zasměje. „Moje mladší sestra je velká fanynka KAMU, tráví hodiny pročítáním hodnocení jejich výrobků, je posedlá jejich komentáři. Mám dojem, že je nadšenější než já. Věděla jste, že v jedné zasedací místnosti mají pingpongový stůl?“

Přemýšlím, co k tomu mám dodat, ale před další konverzací mě zachrání Helena. Dnes má na sobě přiléhavé džíny, lodičky a proužkované námořnické triko. Zklamala mě. Nevím proč, ale britská kreativní ředitelka importu ze Silicon Valley by neměla nosit džíny. A námořnické triko? Chce snad vypadat jako Kate Middleton?

Ve skutečnosti se jí i trochu podobá. Není tak štíhlá, ale má stejné, hluboko posazené mandlové oči. A je blondýna. Vlasy má dlouhé, vlnité a s uměle dodaným efektem objemu. Mám podezření na týdenní foukanou v některém kadeřnickém salonu v Chelsea. Na podobné podniky i podobný typ žen tam narážím při svých četných procházkách při obhlížení výloh na King’s Road.

„Ashley!“ zvolá a žene se ke mně.

Jaký by asi byl její popis aktuální situace? Její životopis znám skoro stejně dobře jako ten svůj; před prvním pohovorem jsem si našla patřičné informace.

Helena Brentonová (rozená Cawstonová), jedináček. Univerzita Oxbridge, titul MBA. Chytrá, příslušnice vyšší střední třídy, vyrůstala v příměstském okrese Londýna, vzdělávala se v internátních školách. Třicet čtyři let. Nedávno provdaná za mimořádně žádoucího, mimořádně tuctového bankéře. Její otec vlastní řetězec obchodních domů, matka se krátce před Heleniným narozením věnovala modelingu.

Vzhlédnu k ní s úsměvem, nevím, jestli mám vstát, nebo počkat, až ke mně přijde. Pihatka naproti mně sáhne pro telefon a začne si s ním hrát, zkroušená, jako by ji vybrali jako náhradnici do týmu dívčího basketbalového týmu.

„Zdravím, Heleno!“ Zase ten pronikavý hlas. Ale Helena mému hlasu ani zaujetí nevěnuje pozornost. Proč taky? Ženy jako ona nic podobného nevnímají.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat,“ řekne trochu udýchaně, ale jen proto, že spěchala. Jsem zřejmě na obtíž, jenom někdo, na koho si vzpomněla v poslední chvíli. „Naše mobilní aplikace měla výpadek a musela jsem to konzultovat s technickým týmem. Nezajdeme na kafe? Docela by mi bodlo.“

Snažím se vymyslet výmluvu. Další kafe by mě odrovnalo. Přesněji vykoplo do „manického režimu“, jak tomu říká Gary. Pohotová vytáčka mi splyne ze rtů za necelé dvě vteřiny.

„Já kafe nepiju,“ prohlásím přesvědčivě a vstanu. Jakmile se mi ta představa usadí v mysli, lež přestane být lží. „Kofein nepiju v žádné formě. Dehydratuje organismus a ten pak stárne. Ale dám si perlivou vodu.“

Heleně sotva znatelně zacuká obočí. Zamíří do rohu recepce ke kávovému baru s neonovým osvětlením a ostěním z tmavě mořeného dřeva a ohlédne se přes rameno.

„Nejsem si jistá, jestli v Kiss and Make Up vydržíte bez kofeinu třeba jen pět minut, ale obdivuju vaši…“ Odmlčí se.

Myslím, že mě ještě neobdivuje. Ale bude.

+4

TEĎ

Helena

Je pozdě. Nebo brzy, podle toho, jak se to vezme. 2.34 po půlnoci, abych byla přesná. Pro většinu novopečených maminek není neobvyklé být v tuhle hodinu vzhůru. Ovšem já nejsem jako většina novopečených maminek.

Podívám se na Jacka. Spí. Nechápu, jak může prospat všechny ty nehody. Vím, že si dává do uší ucpávky – dělá to od té doby, kdy bydlel na rušné Fulham Palace Road –, ale stěžuje si, že mu vypadávají. Než vstanu, pohladím ho po zádech, pak vklouznu do pantoflí a za gumu pyžamových kalhot zastrčím mobilní telefon. Po špičkách se kradu po schodech a přes kamennou dlažbu v hale. Dnes v noci jsem slyšela přijíždět auto – jak by ne, byla jsem vzhůru. Před nárazem mě na zlomek sekundy napadlo, že to řidič možná zvládne. Třeba bude mít štěstí, třeba se zdi včas vyhne. Ale to se nestalo.

Venku uvidím auto trčící nad zídkou. Je trochu nakřivo, nakloněné na bok, ale nepřevrátilo se. Vyjdu z naší příjezdové cesty a zamířím k vraku. Tentokrát je to stříbrná corsa, starý model. Řidič za roztříštěným čelním sklem je na rozdíl od vozu mladý – a neřekla bych, že je opilý. Uklidním se, dýchám zhluboka a mžouráním zaháním slzy. Otevřu dveře na straně spolujezdce a nakloním se dovnitř. Potom co se ujistím, že pořád dýchá, zavolám sanitku. Jeho taška s doklady leží na sedadle vedle něho. Vyndám z ní řidičský průkaz.

Aaron. V průkazu je i jeho adresa – bydlí v sousední obci. Pravděpodobně se vracel z hospody po zavírací době. Ale jestli je místní, mohlo ho napadnout, co riskuje. Měl na to být připravený.

Vzpomínám si, jak nás realitní makléř s prasečíma očkama ujišťoval, že neuvěřitelně nízká cena domu se silnicí nesouvisí. Že samozřejmě není nebezpečná a k té spoustě loňských nehod došlo předtím, než farmář, jemuž pozemek naproti patří, nechal zeď z dlažebních kamenů zbourat a místo ní natáhl drátěný plot. A že teď je cesta naprosto spolehlivá. Ideální místo pro založení rodiny, dodal, zadíval se na Jacka a zdvihl jedno obočí.

Zatímco myslím na něj a jeho lži, mladík se probírá z bezvědomí, víčka se mu mihotají jako miminku probouzejícímu se ze spaní.

„Nehýbej se,“ řeknu, nakloním se přes sedadlo a stisknu mu ruku. „Bude to v pořádku.“

„Chci svou mámu,“ řekne a rozpláče se. Začne sebou škubat a pokouší se vylézt z auta.

„Nehýbej se,“ opakuju o něco přísněji. „Jestli se budeš hýbat, ublížíš si ještě víc.“

„Mámu… prosím… chci mámu.“

Jeho máma. Dovedu si ji představit: boubelatá, tváře plné popraskaných žilek, husté obočí a srdečný úsměv. Je na svého syna pyšná. Nejspíš má bratra, nebo snad mladší sestru. Ta ještě chodí do školy. Aaron. Je její velký brácha, její hrdina. A teď tady leží, bezmocný a s vyrážkou po holení, zpod baseballové čepice mu vytéká krev a řine se po tváři. Nevidím pod čepici, nevím, jak vypadá zranění. Dýchá rychle a mělce, skoro jako by vzlykal. Jako ryba na suchu, zoufale lapající po vzduchu.

„Moje máma… chci… mámu,“ řekne, otočí hlavu a upře na mě oči, ve kterých se zračí přítomný a zároveň vzdálený pohled. Utiším ho, znovu mu sevřu ruku, řeknu, aby vydržel, opět ho ujistím, že bude v pořádku.

Ale co já vím, jestli bude v pořádku? Loni jsem na vlastní kůži poznala, jak umí zdraví klamat. Jednu chvíli jste naprosto v pohodě, a vzápětí…

Sanitce trvá příjezd déle, než by mělo. Sleduju čas v telefonu: přesně dvanáct minut. O dobrých pět minut víc, než je průměr. Vím, že sobotní noc je neuvěřitelně rušná, proto mě to moc nepřekapuje. Ale přesto to není v pořádku. Stačí si představit, kolik krve můžete ztratit za dvanáct minut.

Poděkují mi, tak jako pokaždé. Některé zdravotníky už znám, ale ty dnešní ne. Vždycky si mě měří s účastí a zmatkem. Vím, co se jim honí hlavou – proč tady ta ženská bydlí? Proč se neodstěhuje? Kdo je to? Co všechno prožila? Jsem zvědavá, jestli poznají, že jsem mladší, než vypadám, že za těmi kruhy pod očima se skrývá půvab – jako u mojí matky, jak jsem kdysi od někoho zaslechla na jednom z večírků pořádaných mým otcem. Položí ho na lehátko a zajistí popruhy. Baseballovou čepici mu nesundají, a tak se už nedovím, co se děje pod ní. Slyším, jak říkají něco o jeho noze. Nohy jsem si nevšimla; soustředila jsem se na krev stékající po tváři. Čekám, až ho naloží do sanitky, a než ho odnesou, naposledy mu stisknu ruku. Policisté si pilně zapisují poznámky; povím jim všechno, co vím. Je chladno a já mám na sobě jen tenkou mikinu s kapucí, kterou jsem strhla z věšáku u dveří. Chci se vrátit dovnitř.

Když se otočím k odchodu, policistka se mě zeptá, jestli jsem v pořádku. Odpovím, že ano, jsem v pořádku. Protože je to pravda. Protože ačkoli je to pokaždé skličující, nic mě nemůže sklíčit víc, než když jsem přišla o ni.

Jsem zpátky ve své pracovně.

Říká se tomu pracovna, přestože tady už nepracuju a je to jenom útočiště; místo, kde se schovávám před světem. Jack mě chtěl překvapit a místnost zařídil a vybavil nábytkem z 50. let – stolem z růžového dřeva, původním křeslem od Arneho Jacobsena, nastavitelnou lampou, policemi z kolekce String. Stěny obložené tmavě hnědou tapetou z ramie, tmavě zelený koberec s vysokým vlasem. Na oknech svislé laťkové žaluzie, na které se v čekárnách u lékařů chytá prach a jichž se v současné době lidé většinou zbavují. Ale celek působí vkusně. Všechno spolu ladí.

Když se tady ukrývám, Jack někdy bez varování strčí dovnitř hlavu a načapá mě nad tabulkovým procesorem. Mrkne na mě, vynutí veselý úsměv a poznamená něco jako: „Já to věděl, ovládnutí světa na spadnutí – druhé kolo!“ a já se usměju, přikývnu a přeju si, ať zase odejde.

Jack.

Co mám říct o Jackovi? Nespali jsme spolu už déle než rok. Teď ho víc zajímá rugby než sex. Neví, jak mi pomoct. Je hodný. Měl mě raději, když jsem chodila do práce.

On za nic nemůže. Poznám, že jsem mu na obtíž: jako stárnoucí příbuzná, o kterou se musí starat, člověk, k němuž chová nostalgickou náklonnost, ale přitom si přeje, aby si pospíšil a zemřel. Trochu jsem o tom přemýšlela. Totiž o smrti. Ale jsem zbabělá. Možná kdyby existoval naprosto bezbolestný způsob, třeba bych to zvážila. Ale v hloubi duše pořád plápolá ten plamínek. Titěrná naděje. Že to bude lepší. Že to může být lepší. A to mě trápí ze všeho nejvíc.

Nepracuju tady, vedu si však záznamy. Někdo to dělat musí, a protože to mám z první ruky… S tou silnicí se musí něco udělat a rozhodla jsem se, že místní úřad přinutím jednat. Zevnitř na dveřích mám připíchnutý kalendář. Den, kdy dojde k nehodě, označím písmenem N. Je-li smrtelná, červeně.

Nepotrvá dlouho a Jack mě tady najde, proto si musím dnešní noc zaznamenat. Aaron Turner. První oběť po třech týdnech. Tři týdny byl klid. Říjen se vkradl pozvolna, bez dramatických změn. Přes den je pořád snesitelně, skutečná zima je jen po ránu – příjemné ostré zaštípání, které dodává vzduchu svěžest. Zima bude horší. V nadcházejících týdnech nehod přibude.

Od svého stolu vidím, kde se Aaronův život navždy změnil. Napíšu si, co mi říkal, jaký měl výraz, co měl na sobě, všechny střípky jeho příběhu.

A potom, s nepříliš čistým svědomím, vyndám skicák a začnu kreslit. To je jediná možnost; do zítřka podrobnosti zapomenu. Jeho oči, volající po mámě. Chci si je zapamatovat.

+4

TENKRÁT

Ash

Uvědomuju si, že se nesluší, aby nováček přerušil svou šéfovou, když je v ráži. Ale přece jenom. Když se někdo mýlí, co vám zbývá?

„Já se domnívám,“ vmísím se do diskuse, hlasitěji, než jsem zamýšlela, „že Instagram zabírá mnohem líp, když se na něm zveřejňují neupravené příspěvky.“

Helena se na mě podívá a pohled jí ztvrdne, ale není nevlídný – spíš užaslý.

„Prosím?“

„Instagram,“ odpovím a polknu nervozitu. „Naaranžované fotky jsou mdlé, bez jiskry. Je důležité, aby vypadaly spontánně, přirozeně. A technicky vzato, stejně není možné zveřejňování příspěvků plánovat – Instagram to nedovolí. Funguje jinak než Twitter.“ Pomalu se rozjíždím. „A rozhodně se nemůžeme snažit vmáčknout do každé upoutávky firemní sdělení. To je předem ztracené. Lidi to nezaujme, naopak je to odradí.“

Rozhostí se ticho. Digitální papaláši – ještě jsem nepřišla na to, co jsou zač, ale určitě jsou daleko starší než já a přijeli sem z celých Spojených států na týdenní „zasvěcování“ nových zaměstnanců – na mě civí, jako bych je vyrušila na záchodě. Instagram v životě neviděli, natož aby ho používali. Proč se toho jednání vůbec účastní?

„Tedy,“ řekne Helena, která reakci papalášů postřehla, „myslím, že záhy zjistíte, že nemá valný smysl mít firemní účet na Instagramu, pokud ho do jisté míry nevyužijeme k propagaci hlavního předmětu podnikání –“

„Hlavního předmětu podnikání?“ přeruším ji.

„Oceňuju váš přínos…,“ spustí Helena.

„Poslyšte, nechci být neomalená, ale zaměstnali jste mě pro odbornou znalost sociálních médií, je to tak? Vím, o čem mluvím. Spravovala jsem osobní účet s víc než třemi tisíci fanoušky, téměř zadarmo, bez valného vzrušení a přínosu mému životu. Ne že bych svůj život nepovažovala za vzrušující, ale… chci vám říct tohle: důvěřujte mi, vím, o čem mluvím. Jedná se o dekorativní kosmetiku. Nestojíme o nezáživné šablonovité fotografie vypůjčené od našich dodavatelů. Potřebujeme něco zábavného, podnětného – něco o konkrétní značce, záběry ze zákulisí…“

Jedu na plný plyn – Gary tomu říká, že jsem „na válečné misi“ – a nikdo a nic mě nezastaví.

„Tohle je Londýn, proboha! Světová metropole půvabu a krásy.“ V Paříži jsem nebyla, takže je to nejspíš pravda. Stoupnu si. Někde jsem četla, že když stojíte, vašemu sdělení to dodá větší váhu. Ukážu k prosklené stěně a máchnu paží k výhledu. „Jen se na to město podívejte. Je tak… úžasné. Lidé mají za to, že my jsme úžasní. Jsme nejúžasnější webová stránka pro úžasné lidi – a naši fanoušci jsou úžasní. Musíme to potvrdit tím, že my sami jsme úžasní. Třeba fotkami, jak náš tým popíjí na střešní terase šampaňské, než večer vyrazí za zábavou…“

Papaláši povytáhnou obočí, ale já si jich nevšímám.

„Záběry do našich osobních kosmetických taštiček… žertovné soutěžení… určitě to znáte… nalíčil mě můj přítel a podobné věci.“

„Nalíčil mě můj přítel?“

„Ano. Prostě přimějete svého přítele, aby vám udělal make-up. A natočíte to. Mezi youtubery je to nesmírně rozšířené.“

„Jistě,“ řekne Helena upjatým hlasem. „Díky za váš příspěvek, Ashley. Vážím si ho a vím, kam míříte.“ Její tón je jasný: jsi tady první den, mlč a seď.

Založím paže a mrzutě se posadím zpátky na židli. Je mi jedno, že se to „nesluší“. Komu záleží na tom, co je slušné, když někdo netuší, oč běží?

Ticho se protahuje, až ho nakonec přeruší Helena a jeden papaláš. Oba promluví současně.

„Tedy, to bylo…,“ ozve se on.

„Myslím, že…,“ prohlásí Helena. Papaláš odpadne.

„Myslím,“ opakuje Helena, „že na tom, co řekla Ashley, něco je. Skutečně jsme ji zaměstnali proto, že této oblasti rozumí – že rozumí našim hlavním fanouškům. S radostí vám předložím pár návrhů.“ Odmlčí se, vyšle ke mně pohled, pak se zase podívá na kravaťáky. Samo sebou kravaty nemají, ale klidně by je mít mohli. Dinosauři. „Pár modelových situací, o kterých, jak se domnívám, hovořila Ashley. Mohly bychom na nich pracovat spolu, souhlasíte, Ashley? Hned zítra ráno vám něco pošlu, abyste to mohla posoudit. A když budete mít dojem, že by se to dalo použít, můžeme v tom pokračovat.“

Jeden z Důležitých si začne hrát s BlackBerry. BlackBerry, to mě podržte. Už jen to svědčí o tom, jak je mimo. Když Helena domluví, zvedne hlavu.

„Fajn. Dobře. To je báječné,“ poznamená nenadšeně.

„Výborně,“ odpoví Helena. Patová situace.

Napětí uvolní vrznutí otevíraných prosklených dveří. Všichni vzhlédneme, když dovnitř vejde nějaký muž. Může mít pár let po čtyřicítce, má dokonale upravené černé vlasy a tmavé opálení, jaké získáte po letech dovolené v Karibiku. I když ještě nevím, kdo to je, podle bělostného chrupu, bezchybně vyhrnutých rukávů košile, hodinek s masivním ciferníkem i toho, jak se na něj Helena i ostatní muži dívají, poznám, že je důležitý.

„Davide!“ osloví ho Helena. Hlas jí poznamená náznak emocí, ne vyloženě nervozita, ale rozhodně rozrušení. Soudě podle rozechvělého zajiskření v očích o něm má hodně vysoké mínění. „Díky, že ses tady zastavil.“

Nato se otočí ke mně.

„Ashley, dovolte mi, abych vám představila Davida, výkonného ředitele britské pobočky KAMU.“

David ke mně zamíří s nataženou rukou. Zvednu se a potřesu jí. Má hladkou dlaň a přiměřeně pevný stisk. Všimnu si, že se mu na druhé ruce něco zalesklo. Něco, co mi vyhledávač na Googlu neprozradil. Pochopitelně je zadaný. Představím si jeho manželku, která na něj doma čeká, zatímco on dře v digitálním uhelném dole. Tráví život mezi svíčkami značky Jo Malone. Pravděpodobně se jmenuje Claudia, jejími typickými rysy jsou dlouhé blonďaté vlasy a báječní přátelé. Přirozeně nechybí dvě děti oblečené od hlavy po paty ze salonu Boden, s rozcuchanými koňskými ohony a širokými zubatými úsměvy.

„Moc mě těší,“ řekne a zní to, jako by to myslel upřímně.

„Helena měla obrovskou radost, že jsme vás získali do týmu. Prý jste velká novátorka. Budeme dychtivě očekávat, co přinesete naší firmě.“

„A já budu dychtivě očekávat, co firma přinese mně,“ odpovím a všichni se smějí, jako bych dala k lepšímu kdoví jak dobrý vtip.

Nato osloví papaláše. „Poslyšte, mládenci, jsem rád, že jsem vás tady zastihl. Máme zpětnou vazbu od vývojářů… Dá si někdo kafe?“

V tu chvíli jeho kouzlo vyprchá. Helena a já už neexistujeme.

Byly jsme propuštěny a je čas vypadnout.

Helena odsune židli, vstane a zaklapne zápisník. Hlasitě si odkašle a okázale zkontroluje svůj iPhone.

„Omlouvám se,“ pospíší si David. „Chovám se jako hulvát. Už jste skončili?“ Obdaří ji zářivým úsměvem a přelétne jí po obličeji pohledem, který by mohl být bezmála láskyplný, ale ona to ignoruje. Uvědomím si, že on je přesvědčený, že ji vychoval. Ujal se jí a vytvořil z ní to, čím je teď.

„Ano, skoro,“ řekne o maličko hlasitěji a o maličko příkřeji, než by musela, a znovu si získá všeobecnou pozornost. „Loučíme se s vámi a hned se do toho pustíme. Zítra budeme pokračovat.“

Taková přesilovka během jediné pracovní schůzky. Přesto jsem potěšená, že je Helena srovnala do latě – překvapená, ale potěšená. Možná jsem ji podcenila.

„Ashley?“ Helena si mě úkosem změří.

„Jasně. Pojďme na to,“ odpovím, a ani nevím, kde se ve mně vzal ten cizí podnikatelský žargon. Nic podobného jsem v životě neřekla, ale vypadne to ze mě naprosto přirozeně a v duchu jsem pyšná sama na sebe.

Ze zasedací místnosti odejdeme bez pozdravu. Je to prkotina – a nejspíš si toho nikdo nevšiml –, ale je to troufalost a je to truc a je to fajn.

Chcete-li dosáhnout cíle, použijte vizualizaci. Je 21.30. Počkala jsem, až všichni odejdou, a teprve potom jsem šla domů. I David odešel dřív než já. Vynořil se ze své skleněné kukaně, zamával mi přes prázdné stoly a s pohvizdováním zamířil k výtahu. Bude si pamatovat, že jsem ještě tady, ocení, že hned první den pracuju přes čas. Ale netuší, že se tu nezdržuju jen proto, abych na něj udělala dojem.

V podzemce si všechno ještě jednou propočítám. Můj nový plat pokryje nájem; bude to o chloupek, ale vyjde to, a Maria mi slíbila, že o sobotách můžu dál pracovat v obchodě, což mi vynese tři sta liber měsíčně navíc. Blíží se nevyhnutelný rozhovor a nevyhnutelný vlažný rozchod a já mám nohy jako z olova.

Gary.

V podobných situacích se ocitám často a můžu si za to sama. Je to strašně nepříjemné. A babi bude děsně naštvaná; následky se potáhnou týdny. Zvažuju všechny možné způsoby, ale tak jako při stržení náplasti neexistuje ani v tomhle případě žádné ohleduplné a bezbolestné řešení. Vzchopím se a vzpomenu si na minulou sobotu, kdy se přivalil ve tři ráno, pozvracel vanu a pak mi jako omluvu koupil krabici prošlých bonbonů Quality Street. Zasloužím si něco lepšího.

Každá žena si zaslouží něco lepšího. Babi to pochopí. Časem.

„Poslyš, neříká se mi to snadno, ale… neklape nám to,“ spustím, jen co si svléknu kabát a hodím ho přes opěradlo pohovky. Gary sedí jako obvykle před televizorem v pyžamových kalhotách. „Myslím, že jeden z nás by se měl odstěhovat.“

„Jsi vtipná,“ odtuší.

Posadím se vedle něho, položím si ruce na kolena a nakloním se k němu. Nasadím chápavý hlas – představím si, že mu oznamuju, že jeho pes se musí nechat utratit.

„Buďme upřímní,“ začnu mírně. „Vzdalujeme se od sebe. Nejsme spolu šťastní.“

„O čem to mluvíš?“ zavrčí a zaboří se hlouběji do pohovky.

„Je půl jedenáctý v noci. Kdes vlastně byla? První den v práci – celou dobu na tebe čekám. Dokonce jsem zašel pro pizzu do Domino’s. Šunková s ananasem, bez sýra.“ Naznačí, ať se otočím. „Už bude studená.“ Zní to, jako by ho to opravdu mrzelo.

Zalétnu pohledem do rohu našeho obývacího kouta – čtvercové krabice bez zřetelné výzdoby nebo ústředního bodu. U jedné stěny je „kuchyně“, tvořená vybavením odpovídajícím šířce čtyř kredencí. Na pultu leží na sobě dvě krabice s pizzou; kartonem prosakuje mastnota.

„Já myslela, žes říkal, že uvaříš?“ protáhnu podrážděně. Vážně si myslí, že tohle na mě udělá dojem, že tohle je to, po čem touží každá ženská, která se vrátí domů po prvním dni v novém zaměstnání? To je vážně tak hloupej? A vážně jsem byla tak hloupá já, že mi to nedošlo dřív? Z ničeho nic mě zaplaví skoro alergická reakce na jeho přítomnost. Chci, aby odsud vypadl, i s těmi promaštěnými krabicemi s pizzou a pyžamovými kalhotami s podezřelými skvrnami. Mozek se mi zavaří vzrušením při představě, že bych měla garsonku sama pro sebe – a co všechno bych s ní mohla provést. Za prvé bych vymalovala stěnu za pohovkou – nějakou dramatickou barvou, třeba tmavě fialovou. Zaplavila ji rostlinami. A vybavila řádným uměním, zlikvidovala ty banální filmové plakáty.

Do mého zorného pole vpluje Garyho postava na divanu, beztvará a nehybná. Oči má zarudlé a opuchlé a důvod je zřejmý a nepřekvapivý: plechová krabička na stolku, kolem úlomky ilegální rostliny. Prsty má špinavé, nazrzlé vlasy přerostlé. Přerostlé tak, až vypadají povalečsky. Nezapadá do celkové koncepce.

„Nejsi se mnou šťastný,“ pokračuju. Vím, že to zní bezcitně, ale je v rauši, a tak si nejsem jistá, jestli mě vůbec vnímá. V podstatě mu chci pomoct. Svým způsobem se osvobodí. „Podívej se na sebe. Jsi troska. Marníš svůj život. Kde je ten chlápek, kterého jsem kdysi znala? Ten cílevědomý člověk, který večer neměl stání? A vůbec. Kde je ta tvoje vlastnoručně připravená slavnostní večeře?“

„Víš, proč jsem ti přestal vařit. Štvou mě všechny ty tvoje překombinovaný diety.“ Oči mu zrudnou ještě víc a já si s hrůzou uvědomím, že se asi rozbrečí. Prosím, hlavně nebreč. Na tohle fakt nemám energii.

„Fajn,“ pokračuju. „Jak jsem řekla, odcizili jsme se. Nejsem spokojená. A myslím, že ani ty nejsi spokojený. Je mi teprve pětadvacet. Nemám zájem o vztah, který nefunguje. Mrzí mě to. Ale mojí povinností není dbát o to, abys ty byl šťastný. Říkám ti to na rovinu.“

„Proč jsi taková?“ Gary si trochu posmrkne. Díkybohu se ovládne natolik, aby se přede mnou nerozsypal.

Odvrátím se a vylovím z kabelky mobil.

„No jo, tak běž do prdele!“ vybuchne a mě jeho vášnivý projev na okamžik oslní. Stoupne si, projde kolem mě, přitom hlasitě nabere vzduch do plic. Vydá se do koupelny, zastaví se a otočí. „Nemám kam jít! Prokristapána, je pondělí a skoro jedenáct v noci!“

„Jamie tě určitě vezme k sobě,“ řeknu. Sáhnu pro mobilní telefon a zkontroluju elektronickou poštu. Gary je dospělej chlap a já jsem se snažila. Namouduši, že jo. Je mu sedmadvacet let, má práci v účetní firmě, a kdyby nebyl tak líný, do třiceti let by měl v kapse první milion. Je chytrý – a to mě k němu původně přitahovalo. Chytrý, nijak zvlášť domýšlivý. Drobný škudlil, ale šetrnost není nikdy na škodu. Na rozdíl od mizivé ctižádosti. Proč to nechápe? Na muži, který nevyužije všeho, čím je obdařený, všeho, co mu bylo dáno do vínku, aby ze sebe vydal to nejlepší, není nic, co by vás zaujalo. Prostě se jenom veze – propracovává se kupředu šnečím tempem, přehlížený šéfem, bez naděje na povýšení. Ashley, už nikdy se nezamiluj do titulu. Nic neznamená.

Musím být sobecká. Chovat se jako chlap.

Gary stane ve dveřích, přes rameno batoh. Naštěstí si oblékl džíny.

„Já to nechápu,“ řekne naříkavě. „To kvůli trávě? Jen jsem se nudil, jak jsem na tebe čekal…“

„Ne, není to kvůli trávě… nejen kvůli ní.“ Dolehne na mě únava a tupá bolest migrény v oblasti spánků se jen snaží nalézt správné místo, kam zaútočit. Ta nevinná lež Heleně. Od rána jsem neměla žádný nápoj s kofeinem. Jak to zvládnu zítra? Rozhlédnu se kuchyní, zrak mi padne na plechovku čaje Earl Grey, která tam na mě čeká, která na mě volá. Ale rozhodnutí padlo. Už žádný kofein. Vstanu, jdu k plechovce a přitom skoro zapomenu, že je tady Gary a upírá na mě vykulené očí, žádající vysvětlení.

„Dostala jsi menstruaci?“ vyzvídá a já málem vybuchnu smíchy.

To je další problém. Chodíme spolu jen osm měsíců a náš sex téměř vyhasl, stala se z něho příležitostná nemotorná rychlovka před odchodem do práce nebo symbolický ranní rituál při nedělním lenošení.

„Je to někdo v práci? Tak proto? Někdo, kdo se ti líbí?“

Ne, ale bude to stačit. Zhluboka se nadechnu. Ohleduplnost je krutá.

„Ano. Je to tak,“ přitakám. „Je mi to líto. Nechtěla jsem tě naštvat, ale trefil ses. Myslím, žes mě vždycky prokoukl… viděl jsi mi až do žaludku. Jsi báječnej chlap, Gary. Jednou s tebou bude nějaká ženská šťastná. Ovšem já to nejsem.“ Lítostivě sklopím oči, pak k němu zase vzhlédnu.

Zalapá po dechu a jeho pusa se zkřiví do nevábné rybí tlamičky. Ale konečně je po všem. Zmínka o jiném muži je dostatečná facka, aby v něm probudila zlomek chlapské hrdosti, která v něm zbyla.

Když se otočí k odchodu, cítím zvláštní, ale ne nepříjemný koktejl emocí: úlevu, vzrušení a opovržení.

+4

TEĎ

Helena

Ash a já jsme chodívaly společně běhat. Ne často, protože ona byla vždycky rychlejší než já, a i když jsem to z počátku považovala za dobrý nápad – nechat ji, aby mě porazila a cítila se v určitém ohledu silnější –, za nějaký čas mě začalo vyčerpávat marné pachtění udržet s ní krok. Dívat se, jak se culí, zatímco já za ní namáhavě funím. Vždycky si umanula dostat ze sebe všechno, sáhnout si skoro na dno, aby byla považovaná za nadčlověka, a to mě připravilo o ryzí požitek. Přesto jsme si v těch několika prvních měsících párkrát v polední pauze oblékly legíny a obuly běžecké boty a vyrazily podél Regent’s Canal. Znala všechny trasy, měla špičkovou výbavu. Špičkovou výbavu, kterou v podstatě nepotřebovala. Smála se mi, jak se potýkám s „chytrým“ náramkem a snažím se správně nastavit funkce.

Náramek už nepoužívám. Ale motivace k běhu je silnější než kdy předtím. Dnes je ideální ráno – jasné a jiskřivé, ovšem ne tak mrazivé, abyste při každém nádechu měli dojem, že si popálíte plíce. Kdysi jsem běhala pro dobrou tělesnou kondici, a abych shodila přebytečná kila. Teď nemám co shazovat, proto běhám jen tak, pro sebe. A pro pročištění hlavy. Protože musím něčím vyplnit den a každý mi říká, že pohyb je pro duševní zdraví to nejlepší.

Když sejdu dolů, zjistím, že je Jack v kuchyni a telefonuje. Jsem celá v černé lycře, jako žena držící specifický druh smutku.

Zastavím se na nejnižším schodu. Natahuju uši a nemá smysl popírat, co provádím. Předtím bych se takového chování zhrozila. Opravdu je v manželství tak špatné tajně poslouchat? Dá se říct, že se tímto způsobem snažíte být svému protějšku blíž, a když ho neodposloucháváte, nemáte o něj zájem – a to je určitě horší.

„To už jsme zkusili,“ říká. „Je to jediná možnost. Nic jiného nezabírá.“

Je podrážděný, nicméně zdvořilý – ten, s kým hovoří, má nad ním vrch, ale zároveň ho nerespektuje a myslí si, že se mýlí. Jsem s ním skoro dvanáct let a vím o něm všechno; nepatrná změna intonace jeho hlasu mi poví víc než samotná slova.

„Musíš si uvědomit, že od té doby se leccos změnilo! Je to dávno, co… V současné době je to daleko účinnější. Rozumím. Chápu, samozřejmě že to chápu. Ale…“ Ostře se nadechne.

„Ano. Dobře. Znovu s ní promluvím. Fajn. Ozvu se později. Na shledanou.“

Závěrečná slova pronese už cestou z kuchyně do haly. Spatří mě, jak stojím na nejnižším schodu – černý přízrak s čelenkou – a na okamžik se oba cítíme provinile.

„Miláčku,“ řekne a dá si telefon do kapsy. „Jak dlouho jsi vzhůru?“

„Dost dlouho.“

„To… to byla…,“ začne, ale je mizerný lhář, a tak se odmlčí. Ví, že se ho nezeptám, s kým mluvil. Ani jeden nestojí o konfliktní situaci.

„Jdeš běhat?“ zeptá se raději. Držme se toho příjemného, známého, všedního.

„Napadlo mě, že využiju počasí,“ odpovím.

Má na sobě elegantní kalhoty a košili, pro jednou není v montérkách. Touhle dobou už bývá v dílně.

„Co máš dnes v plánu?“

Předstírá, že se dívá na hodinky, ale je to úmyslné; ví, kolik je hodin. Městských návyků se tak snadno nezbavíte.

„Chci se podívat do jednoho obchodu,“ řekne. „Nechtěl jsem být předtím obalený pilinami. A chystám se zajet na nákup… Měl jsem starost, když ses včera v noci nevrátila do postele. Šel jsem tě hledat do pracovny, ale usnula jsi na pohovce. Chtěl jsem počkat, až se probudíš, a ujistit se, že jsi v pořádku.“

„Stala se další nehoda. Byl hrozně mladý…,“ odpovím. Účastně povzdychne, ale já poznám, že ho moje úzkost unavuje. Laskavý, soucitný, vždy ochotný muž, do kterého jsem se zamilovala, je ten tam, pohlcený zastaralými ručními hoblíky. Někdejší Jack by se účastnil kampaně se mnou, vylepoval by po okolí letáky, sháněl podporu. Ale letošní rok ho změnil, stejně jako změnil mě. Nezajímají ho cizí zmařené životy, když ten jeho už není takový, jaký by chtěl mít.

Bližší košile než kabát. A zase ten její hlas, s další pohotovou výstižnou radou.

„Tenhle měsíc je už třetí,“ dodám. „Dneska zase zavolám na obecní úřad.“

„Dobře,“ řekne po chvíli. „Jestli tě to uklidní. Ale já si myslím, že bys to měla nechat plavat a soustředit se na sebe, dokud… Hele, už musím… běžet. Cha!“

Následuje upřímný úsměv, vteřinka normálnosti, starého života, dobrého života. Přistoupí ke mně a políbí mě na tvář.

„Opatruj se,“ řekne, aniž se mi podívá do očí, a pak odejde. Počkám pár minut a skrz bublinkové sklo sleduju, jak s autem pomalu couvá z naší příjezdové cesty. Je velmi opatrný – sice se tváří, že jsou mu ty nehody lhostejné, ale svým způsobem ho zasáhly taky. Jakmile si jsem jistá, že je pryč, vezmu iPod, upevním si ho na nadloktí a vyrazím. Už nesleduju, jestli se zlepšuju, protože jak se můžu zlepšovat, když celý můj život plyne v kruzích a já hledám řešení, které nikdy nenajdu, jako křeček v kolečku? Většinou běžím k potoku na okraji našeho pozemku, přeskočím ho a zamířím do lesa. Kde mě nikdo nevidí a kde to jediné, co mi může ublížit, jsem já sama.

Dnes si při běhu z nějakého důvodu vzpomenu na jednu z posledních příležitostí, kdy jsem ji viděla. Já, vmáčknutá do kancelářské židle, v pokročilém stupni těhotenství, břicho jako přehuštěný balon naplněný pískem, těžké a neforemné. Ona, zářící spokojeností, najednou vyšší a štíhlejší, získává, po čem toužila. Upír ve smetanově bílé blůze a tmavě modrých kalhotách. Vlasy černé jako uhel, nezvykle neprůsvitná pleť, jakoby ze silikonu, jako by ani nepatřila člověku. A bledá, nepřirozeně bledá. Rty rudé jako krev, vyslovující otřepané fráze, ujišťující Davida, že to zvládne – zatímco já si chtěla stoupnout a zařvat, že se jí nedá věřit. Ale neudělala jsem to. Protože jsem to nebyla já; byla jsem mastnou, nafouklou, upocenou obdobou sebe sama, která se už měsíc pořádně nevyspala. Každý mě nabádá: Teď se vyspi do zásoby, protože až se ti narodí miminko, už to nedoženeš. Jenže já spát nemůžu a jejich rady nespavost ještě zhoršují.

Zastavím se a opřu se o strom, srdce mi tluče vypětím. A přitom myslím na to, co mi ten den řekla, zatímco se dívala, jak odsouvám židli a nechávám ji tam samotnou.

„Neměj obavy, Heleno.“

Úsměv, který následuje, je úsměv nicoty. Úsměv, který klidně mohl být prázdným pohledem, protože postrádá jakékoli emoce.

A pak závěrečná slova, políček na rozloučenou, když jsem se zvedla a odcházela s vědomím, že tam nechávám všechno: svůj život, svou práci, své sny, prostě všechno.

„Soustřeď se hlavně na miminko.“

Teprve v posledních týdnech získal Jack pocit, že mě může nechat celý den o samotě, tak jako dnes, a i když je to lepší než dřív, kdy byl pořád se mnou a hlídal mě, nejsem na to ticho zvyklá.

Když není doma, stýská se mi po něm, a když doma je, přeju si, aby byl pryč. Co to o mně vypovídá?

Je šest večer a i na mě je moc brzo, abych si šla lehnout. Umyla a uklidila jsem všechny koupelny (nikdo vám předem neřekne, že když máte víc než jednu, neděláte nic jiného, než roznášíte toaletní papír), naplnila dvě pračky, upekla kuřecí kiš, který jsem zmrazila, místo abych ho snědla, a pokoušela se rozptýlit u televize. Ale i když se snažím sebevíc, nedokážu Davida vystrnadit z mysli. Kde sehnal číslo na naši pevnou linku? Kdo mu ho mohl dát?

Poprvé za tři dny se přihlásím do svého e-mailového účtu. Samo sebou jsem měla pracovní adresu a používala jsem ji pro všechno, pro celý svůj život. Schránka přetékala, ustavičně mě nutila smazat, smazat, smazat, abych udělala místo všem, kdo mi chtěli něco sdělit. Ale musela jsem se jí vzdát. Takže teď mám jen účet na Yahoo, který jsem si vytvořila už jako teenager – žalostný zbytek mého mládí, se směšnou adresou.

HelenaSparkles@livemail.com. Ne, nezáří. Už dávno ne.

Tu adresu už nemá nikdo, na kom mi záleží, proto ji teď kontroluju jen zřídkakdy.

Ale sotva se přihlásím, vím jistě, že se jeho jméno objeví v doručených zprávách – a je tam, zahrabané mezi nabídkami obchodů s módním oblečením, kde jsem kdysi nakupovala, a dodavateli biopotravin (pro ty, co si myslí, že brambory jsou kdoví proč lepší, když vám je přivezou ve špinavé bedně a jsou dvakrát dražší než v samoobsluze). Našel mě. Nebo spíš Helenu, která jiskří, t.č. odpočívá v pokoji.

Bývaly časy, kdy mi to jméno v doručené poště způsobilo vzrušení. Nejinteligentnější člověk, jakého jsem kdy poznala; člověk, na kterého jsem zoufale toužila zapůsobit: David Marlow.

Jako Věc zvolil slovo, místo něhož by tam klidně mohlo být Trhni si nohou: Příležitost.

Pár vteřin váhám. Neudělám nejlíp, když zprávu prostě bez přečtení smažu?

Kurzor se vznáší nad ikonou koše u jeho jména. Je to lákavé. Vyhodit ho do odpadků. Jak doslova, tak obrazně. Ale neudělám to. Pochopitelně to neudělám.

Naopak udělám to, co by udělal každý soudný člověk, otevřu e-mail a přečtu si ho, přestože vím, co v něm bude. Protože je to David a David nevede společenské rozhovory, ani nemarní čas, ani vám nepřichystá překvapení.

Od: DavidM@kamu.com

Věc: Příležitost

Heleno,

jak se daří? Kromě toho, že tě lze jen obtížně vystopovat. Chápu, že máš za sebou těžký rok, ale možná mám něco, co tě bude zajímat – a co tě v první řadě bude bavit. Můžeme si promluvit? Nebo se sejít? Zavolej mi, až se ti to bude hodit – číslo mám pořád stejné.

Zdraví David

Zavřu e-mail. Zatím to bylo předvídatelné. Zatímco zvažuju odpověď, lenivě se věnuju mechanickým úkonům. Procházím sled stejných webových stránek jako každý den, pořád dokola a dokola. Stalo se to mou druhou přirozeností – jednám v režimu autopilota, jako při čištění zubů a oblékání spodních kalhotek. Znovu a znovu klikám myší, oči mi těkají sem a tam, nenacházejí nic zajímavého. Domovská stránka společnosti je teď přísně firemní; nikde zmínka o manažerském týmu. Ale stejně si ji dennodenně prohlížím, jen tak, pro případ, že se něco změnilo.

A dnes mám štěstí. Poznámka, na niž čekám, je tam – uspokojivá odměna za mé pilné slídění. Nenápadný příspěvek ve dvou větách na firemní stránce LinkedIn. Tajemný, nic neprozrazující a zároveň zcela výmluvný.

Což je pro ni typické.

Blíží se senzační zprávy z KAMU! Sledujte naše stránky!

Arogantní tón, který má čtenáře zaujmout, ve mně zvedne vlnu vzteku.

Přestože mě pochopitelně zaujme.

+4

TENKRÁT

Ash

Helena odchází z kanceláře každý večer v 18.30. Zachytit její přesné návyky mi trvalo čtrnáct dní: příchod 8.00, přestávka na kávu 10.30 (americano, silné, bez cukru), oběd 12.00 (obvykle polévka nebo plněná tortilla v kanceláři), 15.00 další káva. Někdy zajde na cigaretu, zpravidla když má prezentaci s Američany – myslí si, že si toho nikdo nevšimne, ale já jsem postřehla, že si schovává zapalovač a cigaretu pod manžetu rukávu; podobně byste si ukryli tampon. Nemám ponětí, kam chodí kouřit – rozhodně se nedruží se smečkou developerů, co vyčadí dvacet cíček za den. Párkrát jsem se k nim přidala, abych zjistila, jestli je mezi nimi někdo, kdo stojí za pozornost; ale je tam jenom jeden a jeho trika voní práškem na praní, tudíž má pravděpodobně holku.

Sídlíme v otevřeném kancelářském prostoru, seskupení v týmech po čtyřech, tváří v tvář jeden druhému ve tvaru hvězdice. Všichni kromě Heleny, která má dvojitý pracovní stůl v rohu u oken. Je přísně uspořádaný – jen laptop, krém na ruce a dokonale utříděná přihrádka pro došlou poštu. Ale dívala jsem se jí do zásuvek a ty svědčí o něčem úplně jiném. Shromažďuje věci; na sáčcích se solí a pepřem, vypotřebovaných zapalovačích, gumičkách do vlasů a drobných mincích se usazuje prach. Kdybyste jí to připomněli, jen se rozpačitě zasměje a odpoví, že nikdy nemá čas to probrat a vyházet.

Štve mě, že Pihatka sedí u stolu hned vedle mě, i když patří do týmu odbytu (drží Dukanovu dietu a každé ráno jsem nucená čuchat její dvě natvrdo uvařená vejce) – ale mám ji přímo před sebou, takže přesně vím, čemu se celý den věnuje. Dnes byla přesná jako hodinky, ale teď je 18.33, a ještě si nesbalila věci. Lauren odešla z práce už před hodinou, což znamená, že se opozdím, jestli co nevidět nezvednu kotvy. A to nepůjde. Nemůžu odejít dřív než ona. Je to věc prestiže. Jsem odhodlaná zůstat, dokud tady nebudu jen já, David a uklízečky. Vím, že si David všimne, že jsem tady. A Helena se se mnou pokaždé loučí tím rozjařeným, mírně povýšeným způsobem. Nese si karimatku a míří do tělocvičny v přízemí na každodenní večerní cvičení. Není sportovní typ, a proto mám podezření, že se jenom předvádí, i když opakuje, že fyzická aktivita je skvělý způsob, jak si pročistit hlavu.

Proč, sakra, ještě neodešla?

Zamračeně něco pročítá na počítači a cucá si malíček.

Za zády uslyším hluk. Otočím se a čekám, že uvidím uklízečky. Ale je to David, který se vrací z jednání. Zadívá se na nás, obrátím se a vidím, jak se na něj Helena usmívá.

„Pořád zařezáváte, dámy?“ zahalasí, je to však jen řečnická otázka. Zastaví se u mého stolu. „Vás doma nikdo nečeká, Ashley?“

Od té schůzky s papaláši je to jedna z nečetných příležitostí, kdy mě přímo oslovil.

„Jdu na večeři s kamarádkou,“ odpovím. „Potřebuju nějak zabít čas.“ Je to lež jako věž – děsivě se opozdím –, jenže chci, aby měl pocit, že nejsem pouhopouhý dříč, ale vedu i normální společenský život. Slyšela jsem, jak se v kuchyňce baví o kandidátech na Zaměstnance měsíce listopadu, a potěšilo mě, že moje jméno padlo jako první, nicméně jedná se o americkou firmu, jejímž oblíbeným tématem na přetřes je rovnováha mezi prací a volným časem.

„Přeju dobrou zábavu,“ poznamená automaticky.

Ohlédnu se po Heleně. Naštěstí vstává, obléká si kabát a bere kabelku. Tentokrát bez karimatky. Jsem zvědavá, proč si dnes nejde zacvičit. Má nějaké zvláštní plány? Jde taky na večeři s přáteli? Nebo má menstruaci? Třeba má rande s tím svým dokonalým manželem.

Míří ke mně směrem k výtahu, letmo se podívá za Davidem, který zmizí ve své prosklené kukani. Jeho návyky jsou méně předvídatelné, ale obvykle odchází před sedmou.

„Dobrou, Ashley,“ řekne Helena, když míjí můj stůl. „Přeju příjemný večer.“

„Nápodobně.“

Jen co se ujistím, že vyšla z budovy, popadnu tašku a spěchám ke schodům. Pošlu Lauren omluvnou textovku – zásadně nechodím pozdě –, ale ukáže se, že se zdržela v Primarku za rohem a s potěšením tráví čekání couráním po obchodech.

S Lauren se konečně setkám v 19.15. Má kostkovanou minisukni, kozačky na vysokém podpatku a nevysvětlitelně růžové vlasy.

„Ash!“ vykřikne zbytečně nahlas. Obejme mě a já se nadechnu jejího parfému, který používá už od puberty.

„Musím ti ukázat, co jsem si koupila. Moment… heleme se? Máš na sobě… velbloudí kabát? A ty vlasy? Mikádo!“

„To je tupé,“ napodobím její sarkastický tón a prohrábnu si vlasy. Vypadáš jako tmavovlasá Anna Wintour, poznamenal Gary, když jsem přišla s novým účesem domů, týden před přijímacím pohovorem v KAMU. Žasla jsem, že si toho vůbec všiml, natož že tu novinářku zná. Pořád nevím, jestli mi délka vlasů sedí, ale černá ofina mi hezky zvýrazňuje modré oči a světlou pleť.

„To je Burberry?“

„Nebuď husa. Je ze Zary. Ale vypadá přesvědčivě, co? Jdeme si sednout. Je bezva, že tě konečně vidím.“

Restaurace je plná a hubený pikolík nám oznámí, že na stůl musíme počkat patnáct minut, ale zatím se prý můžeme posadit na jedinou volnou barovou židli. I když mě bolí nohy, přenechám ji Lauren, která si procítěně stýská na puchýře od nových bot. Stoupnu si vedle ní, přičemž do mě každou chvíli vrazí nebo dloubne někdo, kdo se marně pokouší najít záchody.

„Prokristapána, Ash, dvanáct liber za pár žampionů? Co je to vůbec sladký brambor? Vařený v medu, nebo něco podobného?“

„To myslíš vážně?“ Protočím panenky. „Tys v životě nejedla sladké brambory?“

„Jasně že jedla. To byl jen vtip… Takové pálky… Doufám, že ti slušně platí.“

„Jak jsem řekla, večeře je na mě. Je to nejvyhledávanější nová restaurace v Soho. Zvu tě.“

Lauren práci má – dělá recepční v tom nejluxusnějším hotelu na našem nanicovatém kousíčku pláže v Hampshiru –, ale věčně nadává na drahé vlaky do Londýna, a tak za ni při každém našem setkání zaplatím.

„Fajn. Co si dáme k pití?“ zeptá se a nalistuje nápojový lístek.

„Já pít nebudu,“ prohlásím pevně. „Brzy ráno mám pracovní schůzku. Ale ty se neomezuj.“

Lauren na mě upře starostlivý pohled a mě zaplaví silná vlna náklonnosti. Je moje nejstarší přítelkyně a prožila se mnou první poslední. Má sice své mouchy, ale zná mě skrz naskrz. Jako jediná ví, jak dopadla moje máma, a přesto mě má ráda.

Vybavil se mi její obličej, tenkrát baculatější, když mě načapala vzadu za školou a típla mi zapálenou cigaretu o zápěstí. Dívala se, jak se mi krabatí a škvíří kůže, a bylo to nepochopitelně uspokojující. Ucítila jsem bolest, až když jsem jí pohlédla do očí. Plavaly jí v slzách, zatímco na mě ječela, odhodila cigaretu na zem, objímala mě a opakovala, že já za nic nemůžu. Že moje máma byla ožralá rajda, že si to zavinila sama a že ona mi všechno dosvědčí u soudu, pokud to dojde tak daleko.

Ale fakt, že ve mě věřila, mi moc nepomohl. Vlastně mi nepomohl vůbec. Každý den jsem viděla, jak se na mě dívá můj bratr, najednou vyděšený z jediného člověka, na kterého se kdy spoléhal.

Zamrkám a znovu se soustředím na jídelní lístek. Nedovol, aby tě minulost okradla o přítomnost.

„Doufám, že… zase nejsi posedlá svojí mámou?“ ujišťuje se, jako by mi četla provinilé myšlenky. „Po vodce s kolou by ses uvolnila, co říkáš?“

Než můžu odpovědět, nakráčí k nám hubeňour a sdělí, že se uvolnil stůl. Jak jdu za ním, přepadne mě zvláštní nutkání otočit se a vzít do zaječích. Proč mě napadlo pozvat Lauren do svého nového života, když zná až příliš dobře ten starý? Taková pitomost.

Stůl je přímo pod reproduktorem, ze kterého vyřvává hudba. Před večeří už neuteču, ale aspoň ulevím nohám. Když jsem zjistila, že Helena je jediná, kdo většinou chodí do práce v botách na podpatcích, věděla jsem, že s ní musím držet krok – a teď za to pykám. Není to poprvé, kdy mě mrzí, že jsem se nenarodila jako chlap.

„Zkrátka jsem mu řekla, ať táhne, a on řekl, jak je libo, a tím to mezi námi skončilo… Docela mě to naštvalo, ale po pravdě řečeno se mi líbí Mike z práce… Pamatuješ si na Mikea? Byl ve stejném ročníku jako Jason…“ Odmlčí se a čeká na moji reakci. Úplně mi unikl začátek jejího vyprávění. „Pracuje v kuchyni a chce si zvýšit kvalifikaci, aby mohl být šéfkuchař.“

„Mike, jasně,“ řeknu, oči sklopené na jídelní lístek. „Ten zrzek, že jo?“

„Ne!“ vyjekne a naoko uraženě mě plácne přes ruku. „Do toho bych nešla. Zkrátka a dobře, teď má holou lebku. Začal plešatět už někdy v devatenácti, a tak se radši nechal ostříhat dohola, aby si toho nikdo nevšiml. Ale sekne mu to, často chodí do posilovny… to bys koukala…“ Zase se zarazí. „Jen nevím, jestli to pořád táhne s Jasonem.“

„Co si objednáš?“ zeptám se. Jestli si myslí, že budu mluvit o svém bratrovi, pak se plete. Někdy mám dojem, že kdykoli se s Lauren vidím, chce se bavit jen o něm, jako by se mě snažila stáhnout zpátky, držet mě při zemi, přistřihnout mi křídla. Myslím, že je to jen snaha mít nade mnou aspoň nějakou moc – což je koneckonců podstata každého vztahu, když ho ořežete až na dřeň.

Jenže já tuhle hru odmítám.

„Myslím, že si dám teplý kachní salát s vlašskými ořechy.“ Objeví se číšník a nalije nám vodu do dvou sklenic o velikosti náprstku.

„Ozval se ti?“ Nedá si pokoj, ale já držím hlavu sklopenou.

„Přejete si objednat, dámy?“

„Hm, ano, určitě,“ odpovím a podívám se na Lauren. „Už sis vybrala?“

„Nechám to na tobě,“ řekne, zaklapne desky s menu a vzhlédne k číšníkovi. „Já na tyhle fajnový věci nejsem. Kdykoli se spokojím s burgerem. Mezi námi,“ pokračuje a zkřiví ústa na stranu, „než nasednu do vlaku, možná se ještě zastavím u McDonalda.“

Číšník se usměje, jako by říkal: „Panebože, musím se k ní chovat slušně.“ Podrážděná její nevděčností – holku z Paulgrove můžete přesadit jinam, ale Paulgrove z ní nevykořeníte – objednám dvakrát kachní salát. Ona si pak řekne o dvojitou vodku a kolu, jakoby mně na truc.

„Takže,“ začne a jiskřičky v jejích očích mi prozradí, že ji těší, že mě vytočila, že si myslí, že jsem si ukousla moc velké sousto, že mířím příliš vysoko. Ale i přesto, co všechno jsem dokázala, mi Lauren nezávidí. Nikdy neměla vyšší cíl než přestěhovat se z Paulgrove do Southsea – což se jí loni podařilo, a tak by klidně mohla jít od zítřka do důchodu. „Pověz mi o své nové práci. Je to jako v té reality show Nováček? Tvoje bábinka chodí po Regentu a každému vypráví, že tvoje kancelář je tak nóbl, že se využívá jako kulisy a o víkendech se tam natáčejí televizní pořady.“

„Proboha,“ řeknu, šťastná, že konečně přestala mluvit o Jasonovi. „To se stalo jenom jednou. Jo, je to fajn, baví mě to. Počkej…“ Skloním se, vyndám z tašky malý papírový sáček a přisunu jí ho. „To je pro tebe.“

Rozzáří se jí oči.

„Ale já nemám narozeniny!“

„Já vím, ale máme mraky věcí zadarmo – víš co, vzorky a tak dále – a tys vždycky měla malovátka raději než já.“ Zadívám se na ni. Růžový přeliv má vyčesaný do vysokého ohonu, obočí černá jako uhel a důkladně obtažená, obličej zmalovaný k nepoznání. Na straně nosu jiskří drobná pecička. Je pěkná tak nějak po svém. Ale pokaždé to maličko přežene, chybí jí půvab, ladnost – má příšerné držení těla – a potácí se v minisukních a na závratně vysokých podpatcích, jako by si na ně pořád zvykala.

Prohrabuje se sáčkem, tvář napjatou soustředěním. Co chvíli vydá polohlasný uznalý zvuk.

„O polovině těch značek jsem nikdy neslyšela,“ poznamená a vytahuje jednu věcičku za druhou.

„Většinou jde o nové edice,“ vysvětluju a napiju se vody. Nepochybně z kohoutku. Až se vrátí číšník, požádám ho o plátek citronu. „Ale je to luxusní zboží. Žádný póvl.“

„Póvl?“

„Promiň. Chtěla jsem říct, že to není jen z obyčejné drogerie, ale přímo od značkových výrobců. Že to nejsou žádné šmejdy. Třeba z Číny.“

„Díky, Ash, jsi třída.“ Položí sáček pod stůl a rozhostí se ticho. Snažím se přilákat číšníka pohledem, ale jako by mě schválně ignoroval. Že by nám už došel dech?

„Hm, co ten… jakžesejmenuje?“ zeptá se a lokne si vodky s kolou.

„Gary? Rozešli jsme se.“

„Ach jo. To je smůla.“

„Ani ne,“ řeknu. „Naopak mi to prospěje. Stahoval mě ke dnu. Znáš mě, jak jsem ve vztazích nesobecká… Pořád jsem se snažila, aby nám to klapalo, pokoušela jsem se ho nakopnout, aby na sobě pracoval… jenže když se snaží jenom jeden, nikam to nevede.“

Chápavě přikývne a vyndá telefon.

„Takže… Mike mi včera poslal tohle. Co to podle tebe znamená? Nepoznám, jestli se mnou flirtuje, nebo co… Totiž… loni při vánočním podnikovém večírku jsme se docela vášnivě líbali, ale nic z toho nebylo… no a od té doby je děsně přátelskej, i když to na mě působí tak trochu zlomyslně, jako by si mě dobíral, jako bych byla jeho mladší sestra… a přitom je mladší než já. Nevím, co si o tom mám myslet.“

Dívám se na text. Jako by to bylo ve svahilštině. Neoplývám schopností vydedukovat, co si skvělí muži z Portsmouthu myslí o objektech své touhy, a popravdě si ji ani netoužím osvojit.

Po chvíli řeknu: „Byl by blázen, kdyby o tebe neměl zájem.

Jen má strach, že ho odmítneš, a tak do toho nejde naplno.“ Očividně jsem řekla, co chtěla slyšet.

„Myslíš?“ Rozzáří se. „Možná bych mu měla odpovědět… ale až za chvíli. Po večeři. Nebo až ve vlaku. Aby to nevypadalo moc dychtivě.“

Krátce se na ni usměju a převedu pozornost na talíře, které přistály na stole. Mám dojem, že restaurace vydala vlastní kuchařskou knihu; nesmím se zapomenout zeptat, až budeme odcházet.

Lauren nedůvěřivě rýpne vidličkou do salátu. „Mluvila jsi poslední dobou s Jasonem?“

Otázka je přímočará a tentokrát se jí nevyhnu.

„Ne.“

„Takže o tom nevíš?“ pokračuje a v očích jí blýskne. Chystá se mi říct něco, o čem ví, že mě znepokojí. Ačkoli mě má ráda, není nad cizí neštěstí. A to je ten problém, odjakživa můj problém: cena za úspěch. Znám spoustu lidí, kteří předstírají, že mě mají rádi, ale nemůžou se dočkat, až budu v úzkých.

„Ne. Co mám vědět?“ Ať je to cokoli, nenechám se vyvést z míry.

„Bože můj, Ash. Myslela jsem, že ti babi něco řekla. Bylo to fakt ošklivý. Došlo ke rvačce… a Lisa… skončila v nemocnici. Chtěl zdrhnout, ale chytili ho, když se v Southamptonu snažil dostat na loď. Mám dojem, že mu přišili ublížení na zdraví. Zkrátka je v tom zase až po uši… zase sedí.“

+4

TEĎ

Helena

Přičítám to nudě.

Domluva trvá jen pár vteřin – na krátký text odpoví vzápětí, jako by od chvíle, co e-mail odeslal, měl telefon u sebe a čekal, až se mu ozvu.

Skvělá zpráva. Dnes odpoledne v 15.00? V klubu?

Je 11.00. I když 15.00 je daleko, posedne mě panika. Co všechno to obnáší: připravit se, odjet na nádraží, koupit jízdenku, nastoupit do vlaku, pak na podzemku, pěšky do klubu… představa, že o ní budu mluvit s někým, kdo nechápe, kdo nikdy nepochopí… mě naplní strachem, jaký jsem necítila od puberty, kdy jsem měla jít na první rande. Ale z nějakého důvodu mám pocit, že si potřebuju dokázat, že to zvládnu. Druhá možnost – sedět doma, další den tupě civět na denní program televize – je nesnesitelná.

Odpovím dřív, než si to můžu rozmyslet.

Výborně.

Pár minut bloumám chodbou sem a tam a přemýšlím, co mám říct Jackovi. Někam „zajel“ – myslím, že do posilovny, ale nepotvrdil to – a slíbil, že přijede na oběd. Kdybych na to měla sílu, přemýšlela bych, proč není v práci. Možná mu ten nový kšeft s nábytkem nevyšel a má strach mi to říct, aby mě dočista nevykolejil. Ale protože má poslední dobou dobrou náladu, je to nepravděpodobné.

Vadilo by mu, že se chci setkat s Davidem? Nejspíš ne. Považoval by to za důkaz mé rekonvalescence, za zanedbatelnou daň. Ale abych se vyhnula otázkám, uchýlím se ke lži.

Zavolám mu. Ohlásí se až po několika zazvoněních.

„Ahoj,“ pozdraví udýchaně. Tak je přece jen v posilovně.

„Všechno v pořádku?“

„Ano,“ odpovím a najednou si připadám hloupě. Mohlo to počkat, až přijde domů. Nepotřebuju ho žádat o dovolení. „Jen… Psala mi Kate – víš která, z univerzity. Ptá se, jestli se s ní chci sejít. Odpoledne. Víš, že se nedávno odstěhovala z Londýna… a dneska tam má nějakou pracovní schůzku, vzpomněla si na mě, a prý jestli bych nechtěla dohnat, co jsme zameškaly. Napadlo mě… zkrátka mě napadlo, že se tě zeptám, co si o tom myslíš.“

V pozadí vypukne rámus, tlumený výkřik a rána, jako by něco spadlo na zem.

„Počkej,“ řekne Jack, ale nevím, jestli to patří mně, nebo někomu jinému. „Vydrž minutku.“

Linka je utlumená, jako by Jack přetáhl přes mikrofon rukáv. Ozve se zase za pár vteřin, teď ho slyším zřetelněji a hluk v pozadí ustal.

„Promiň, byl tam kravál. Šel jsem ven.“

„Kde byl kravál?“

„Kam se chystáš?“ zeptá se, aniž mi odpoví.

„No… ještě nevím. Máme se sejít na Oxford Circus. Odpoledne si bere v práci volno. Prostě by mě ráda viděla… nevím… dneska se cítím dobře… mám pocit, že by bylo fajn někam zajít, mezi lidi. Když na to mám náladu.“

„Samozřejmě!“ Hlas mu stoupne. „Miláčku, to je báječné.“ Představuju si jeho široký úsměv a je mi mizerně, že mu lžu, a ještě mizerněji, že jsem mu udělala radost něčím tak prostým, jako je setkání s kamarádkou. Určitě se mu ulevilo při představě, že se pro změnu opřu o někoho jiného než o něj. Už hrozně dlouho jsem neviděla své přátele. Hrozně dlouho jsme spolu jen sami dva, izolovaní v bublince nespokojenosti. „Kdy se vrátíš?“

„To nevím. Ale odjíždím až kolem jedné.“

„Výborně. Užij si to. A něco si kup, když už budeš v Londýně. Jo, poslyš… Po práci jdu na pracovní večeři – vzpomínáš? Říkal jsem ti o tom. S Markem a Johnem Hamiltonovými. Možná mají zájem investovat. Obávám se, že se to trochu protáhne.“

„V pořádku,“ řeknu, protože ačkoli nevím, že potřebuje investory, zaplaví mě úleva. Samota někdy bývá protivná, ale je snazší, když se nebudu muset přetvařovat. „Doufám, že budeš mít taky příjemný den.“

Vlak se plouží Londýnem, nabírá zpoždění a já cítím, jak ve mně klíčí známá úzkost. Jsem mimo svou komfortní zónu, zranitelná a nahá vně svého kokonu, v němž jsem se ukrývala. Jsem zvědavá, co by tomu drobnému výletu řekli doktoři, co by z něho vyvodila moje terapeutka. Když vjedeme do stanice King’s Cross, zůstanu přilepená k sedadlu. Ve vlaku je teplo a vagon je skoro prázdný. Nechce se mi ven.

Ale musím, protože souprava zastavila na nástupišti a hala je plná lidí, co čekají, až budou moct nastoupit, a pokazí můj klid. Protlačím se mezi nimi a zamířím k podzemce. Nabádám se, ať držím hlavu zpříma, že to bude v pohodě, že je to obyčejná cesta do města na setkání s dávnou kamarádkou, ale oči mám vytřeštěné, otáčejí se v jamkách, prohlížejí si obličeje spěchající kolem, těkají, těkají, těkají. Není důvod, proč by Ash měla být ve čtvrtek v půl třetí odpoledne na King’s Cross, ale ani nemá důvod tady nebýt – koneckonců, kanceláře jsou hned za rohem.

I v podzemní dráze je daleko rušněji, než si pamatuju. V tuhle hodinu bych čekala, že narazím jen na pár mimosezonních turistů, skloněných nad papírovou mapou. Ale hemží se lidmi všech věkových skupin, zavazadly, skládacími bicykly, zahlédnu dokonce malého psa. Že by se Londýn tolik změnil od dob, kdy jsem se odstěhovala? Nebo všechno vidím novýma očima?

Na Oxford Circus se vynořím na povrch. Z mraků se vykulilo slunce a nehledíc na chlad se neubráním úsměvu. Mám pocit, že zase žiju. Dobrodružstvím, možnostmi, nadějemi. Možná za to celou dobu může ten venkovský dům. Třeba bychom ho měli prodat a vrátit se do Londýna a já bych měla přijmout práci, kterou mi nabízí David. Třeba je to řešení. Třeba terapii vůbec nepotřebuju… Možná bylo to východisko celou dobu na dosah, jednu jízdu vlakem za dvacet liber! Jen musím přesvědčit Jacka. Určitě se najde bezpočet míst k pronájmu, která poslouží jako dílna. Ve městech pořád bydlí spousty řemeslníků. Nemusí si zařizovat živnost v zemi nikoho, uprostřed lesů.

Bytelnými, anonymními železnými dveřmi vejdu do klubu a v rozpacích zjistím, že recepční je pořád ta samá. Judy.

„Paní Brentonová!“ pozdraví mě s úsměvem. „Vypadáte dobře. Těší mě, že vás zase vidím.“

„Děkuju! Nápodobně.“

Prsty si pročísnu vlasy a oplatím jí úsměv. Má pravdu. Pro jednou skutečně vypadám dobře. A i když jsem teď moc hubená, oblečení mi kdoví proč sedí líp, jako by moje tělo bylo věšák, který ho vystavuje na odiv. A dnes na sobě nemám plandavou teplákovou soupravu ani zplstnatělý svetr. Snažila jsem se. Přiléhavé černé šaty, neprůhledné punčocháče a vysoké boty od Saint Laurena. Judy mi naznačí, ať jdu dál, a ani se nepřesvědčí, jestli nemám propadlé členství. David mi ho koupil přibližně šest měsíců potom, co jsme se poznali, ale protože jsem odešla z práce, určitě už mi propadlo.

„Je báječné, že jste zpátky,“ řekne Judy. „Byla jsem… zkrátka… ráda vás vidím.“

Už je tam, a jako obvykle sedí ve svém oblíbeném křesle u ohně. Nejdřív ho uvidím z profilu. Vlasy má šedivější než v mých vzpomínkách, ale pořád mu to sluší tak moc, že se na okamžik musím zastavit, než dojdu až k němu. Upřeně zkoumá nějaké dokumenty, co má na klíně, vraští čelo, soustředí se, obrací je v rukou. Na pár vteřin jako bych se vrátila o dva roky zpátky. Pár kroků před ním zůstanu stát a dívám se na něj. Kéž bych se mohla vrátit do těch dob. Kdy jsem měla všechno. Manžela, úžasnou práci…

Když si mě David všimne, stoupne si, tak jako vždycky, a políbí mě na tvář. Vůně jeho vody po holení je důvěrně známá, vzpomínka je však nepříjemná.

„Než začneme… nechci… nechci mluvit o Ashley,“ vyhrknu. Moje slova nás oba překvapí, ale on přikývne.

„Samozřejmě. Chápu. Posaď se. Objednal jsem ti Old Fashioned. Mimochodem, vypadáš báječně.“

„Díky,“ odpovím. „Ani ty nevypadáš nejhůř.“

„Takže,“ spustí, „nehodlám předstírat, že si dokážu představit, co… prostě, jakým peklem sis prošla, jen chci říct, že mě to moc mrzí. Příšerná záležitost. Prostě příšerná. Elizabeth… když se to dověděla, proplakala několik dní.“

Chci odseknout, že je mi jí líto, ale radši jen kývnu.

„Co Jack a ten jeho nový podnikatelský projekt?“

„Vede si dobře,“ odpovím. „Přesněji tak, jak se dalo očekávat. Dává do toho všechno. Znáš to. Nějaký čas trvá, než se takový podnik rozběhne…“ Je to klasická odpověď, a teprve pak si uvědomím, že to není pravda. V posledních dnech v dílně skoro není, nemám však ponětí, kde tráví většinu času.

„Je obdivuhodné, jak zarputile jde za svým snem,“ poznamená a zní to, jako by to myslel upřímně. „Vzdát se stálého platu a veškerých výhod vyžaduje odvahu.“

V podobném duchu pokračujeme ještě několik minut; bezpečná zdvořilá konverzace. Zeptám se ho na Elizabeth, na jeho psa Benjiho, který už byl starý a museli ho nechat uspat. Na okamžik se zatváří zádumčivě: drobná trhlinka v jeho fasádě alfa samce. Děti jsou prý úspěšné. Nejstarší – paradoxně taky Jack – je v internátní škole a je posedlý vojenskými kadety. Když mluví o Penny, své desetileté dceři, v níž se vidí, hlas mu zjihne.

Na KAMU se ho nezeptám.

Dopiju koktejl. David přivolá číšníka. „Ještě jednou prosím,“ požádá a pohlédne na mě.

„Ne! Ne, děkuju. Je moc brzo. Dám si… americano. Bez cukru.“

„A pro vás, pane?“ zeptá se číšník, vezme prázdnou sklenici a postaví ji na podnos.

„Totéž!“ řekne David a spojí ruce. Číšník odejde.

„Takže…,“ řeknu a uvědomím si, že jsme tady už bezmála dvacet minut, a o té skvělé příležitosti nepadlo jediné slovo.

„O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

„Jistě. Ovšem. Pracuješ?“

„Ne,“ odpovím a zastydím se. „Od té doby… ne… Dala jsem si pauzu.“

„Pochopitelně. Přestávka je důležitá. A neplánuješ – promiň, je to velmi osobní otázka, klidně mě pošli někam – neplánuješ další dítě?“

„Ne.“ Šokuje mě, že ho vůbec napadlo, že bych o tom mohla uvažovat. Tohle je podle něho nejlepší způsob, jak se s něčím takovým vypořádat? To dokazuje, jak málo muži rozumí ženám. Ale spíš žasnu nad jeho troufalostí. Davidovy bezprostřední otázky mi dělají dobře. A vtom mi svitne, že mučivé bylo všeobecné chození po špičkách, útrpné pohledy, jednání v rukavičkách a vlídná cituplnost. Jen podrývaly můj pocit sebehodnoty. Ve svém někdejším životě jsem nebyla typ člověka, s nímž ostatní hovořili svrchu, nebo v nich vyvolával dojem, že ho musí chránit. Byla jsem neohrožená a respektovaná, známá úspěchy ve svém povolání.

„Ne. Další dítě neplánuju.“

„Dobrá. Hovořil jsem se zástupci Shopit. To je nový sesterský podnik ve Spojených státech – možná jsi o něm slyšela? Chtějí vstoupit na náš trh… a shánějí vedoucího produktového manažera. Napadlo mě, že vzhledem k tvé znalosti trhu by tě to mohlo zajímat.“

„Jak jsi do toho zapojený ty?“ zeptám se, a jako by loňský rok neexistoval. Zase jsem to já, mluvím vážně – ale co je hlavní, že jsem brána vážně.

„Tentokrát nijak. Hlavní technický ředitel, Sean, můj starý známý… studovali jsme spolu na Harvardu… se mě zeptal, jestli někoho neznám, a já jsem si vzpomněl na tebe. Celkem vzato jde o poměrně hektické pracovní prostředí, ale vím, že jsi na to zvyklá. Zatím není jasné, kde budou kanceláře, mám však pocit, že hledají něco na východě Londýna.“

„Plat?“

„Po pravdě řečeno, s mým doporučením jsem přesvědčený, že si můžeš říct, kolik chceš. Jakmile tě schválí představenstvo, pochopitelně – je to rodinný podnik a touží po osobním pohovoru s každým, koho mají přijmout. Nejspíš budou chtít, abys za nimi na pár dní přijela. Každopádně mají co investovat. Peníze nejsou problém, jen hledají ty správné lidi.“

„Možnost nákupu akcií?“

„Samozřejmě.“

Opřu se o pohodlné polstrování prošité knoflíky. Číšník před nás postaví kávu.

„Nebudeme tedy pracovat spolu?“ Mám zlost, že se na to vůbec ptám.

„Tentokrát ne,“ odpoví David. „Jsem pořád zaháčkovaný v KAMU… Ale jak jsem řekl, Sean je můj dobrý přítel. Čas od času mu s něčím vypomůžu, proto nepochybuju, že se naše cesty zkříží. Požádám ho, aby ti napsal pár řádků, co říkáš? Jsi na LinkedIn, jestli se nepletu?“

Přikývnu a napiju se kávy. Zalituju, že jsem si přece jen neobjednala nějaký alkohol.

+4

TENKRÁT

Ash

Networking je neodmyslitelný prvek tvorby majetku.

Škoda, že jsem na to tak levá.

Hodnotím vánoční večírek. Firma se topí v penězích, o tom není pochyb. Tříchodové menu (s šampaňským) v nóbl hotelu, pak otevřený bar a nepřesvědčivě proslulý DJ. Já samo sebou nemám páru, kdo to je, ale Helena mě ujistila, že to není žádný břídil. Myslím, že ve skutečnosti je její známý, nebo bývalý přítel. Zná mraky lidí. A ne ledajaké lidi: ty správné.

„Uf!“

Otočím se a spatřím Davidovu osobní asistentku Lizzy. Drží obrácenou třpytivou buřinku, plnou kousíčků papíru.

„Vytáhni si,“ vybídne mě a zatřese kloboukem, jako by rýžovala zlatý písek. „Tajný Santa Claus s překvapením. Víš, o co jde? Všichni si vytáhneme číslo a pak si podle vylosovaného pořadí vybereme dárek…“

Přestanu ji vnímat, sáhnu pro lístek, ale nemyslím na zdlouhavé instrukce, jako spíš na to, jak se jí za pouhých pár týdnů změnil obličej. Je možné, že takhle s ženou zacvičí těhotenství? Přidá ti bradu navíc? A vypadá unavená – ani stopa po tolik proklamované štěstím zářící nastávající mamince. Jak může být stará? Do čtyřiceti jí moc nechybí. Určitě měla strach, že jí čas šlape na paty, a chtěla porodit dřív, než se její vaječníky vzdají.

„Obdivuješ moji těhotenskou plesovou róbu?“ řekne a stáhne si černé pouzdrové šaty přes boky. „Je stejně pohodlná, jak vypadá. Nemůžu se dočkat, až si ten hadr sundám. Nikdo mě nevaroval, že v těhotenství se začneš potit pod kozama, zvlášť když jsi těsně stažená černou lycrou. Vlastně jsem poslední dobou tak nějak celá ulepená. Je to žůžo.“

„Aha,“ hlesnu v rozpacích, že mě přistihla, jak na ni civím.

„Ne, jen jsem… Říkala jsem si, jak ti to sluší.“

„Lhářko,“ prohlásí, ale oči jí zajiskří. Je to ta nejpohodovější osobní asistentka, s jakou jsem kdy pracovala. „Vypadám jako velryba. Ale co na tom? Očividně to bude stát za to.“

Nato se odkolébá k partičce z účtárny, buřinku zdviženou do vzduchu.

Rozhlédnu se místností. Stojím u baru, pozoruju Helenu a věnuju se své první skleničce šampaňského, která bude zároveň poslední. Je to vánoční ústupek. Přestala jsem pít týden potom, co jsem začala pracovat v oddělení Kiss and Make up. Když se Gary odstěhoval, místo pořádné večeře jsem zahájila režim „červené víno a práce“, ale projevilo se mi to na pleti. Nikdy jsem neměla ideální odstín kůže – reklamní textaři v KAMU by ho nazvali „mrtvolný“. Jsem strašně bledá a při dehydrataci se mi pod očima objeví tmavé kruhy, jakých by se zděsila i čtyřicátnice.

Helena se toho pochopitelně bát nemusí. Má to v genech. Sice jsem mladší, ale když spolu někam přijdeme, všichni si nejdřív všimnou jí. A to je daleko menší než já; křehká a drobná, v pravém slova smyslu. Dnes večer jí postavu obepíná černý saténový overal, rozpuštěné vlasy se jí vlní po ramenou, obličeji dodává důraz tmavá rtěnka. Je jako chodící reklama na kosmetické výrobky.

Bylo by tak snadné ji nenávidět.

Ale to se nestalo, protože za těch pár týdnů jsem si uvědomila, že mě má ráda. Líbí se jí moje ctižádost, to, že se nenechám omezovat nižším věkem ani relativním nedostatkem zkušeností.

Potíž je, že si myslíš, že máš čas.

Všeobecně se má za to, že to řekl Buddha, ale neexistuje pro to žádný důkaz. Spíš to vymyslela nějaká firma, která vyrábí blahopřání. Přesto se mi to rčení líbí a pro dnešní dobu je mimořádně výstižné.

K Heleně se jako nevábný had přikrade Steve z obchodního oddělení. Už má špičku, a to je teprve půl desáté. Hudba je hlasitá, a když sleduju, jak se k němu naklání, aby slyšela, co jí říká, mám s ní soucit. Steve mluví a jí přistane na rameni slina. Je jako disneyovská princezna, obklopená žabáky, a každý se ji snaží políbit, aby zjistil, jestli je „ten pravý“. Pochopitelně je vdaná. Viděla jsem jeho fotku na spořiči jejího telefonu. Je to neskutečný fešák, i když oním šablonovitým způsobem. A pravděpodobně má pár velmi žádoucích kamarádů.

Bohužel to není nic pro mě. Protože Helena je moje přímá nadřízená. A já podléhám přímo jí. Vycházíme spolu dobře – utrousila pár trapných vtipů o úspěšných ženách a zaměstnávání Američanek –, ale vždycky bude ošidné překračovat hranici profesionality a kamarádství. Odsouhlasila moji zkušební dobu, prohlásila, že všechno, co jsem udělala, je vynikající a že jsem předčila její očekávání. Ale vždycky mezi námi bude stát nějaká překážka.

Zdaleka ne poprvé mi vrtá hlavou, kolik si vydělává. Na útlém zápěstí má podle všeho velmi nákladné hodinky, ovšem ty o ničem nevypovídají, protože její manžel je očividně ve vatě.

Když pomyslím na svůj vlastní plat, vzteky se mi zatmí před očima. Na nájem v garsonce v Mitchamu stačí – díkybohu jsem konečně mohla přestat pracovat v obchodu s konfekcí –, ale žádná sláva to není. Po uplynutí zkušební doby mi Helena oznámila, že mi zvedla plat na dva tisíce liber měsíčně, jako by šlo o kdoví jak velkou sumu, a já musela zatnout zuby a vděčně to přijmout. Dva tisíce? Zeptala jsem se jí, kdy můžu čekat další zvýšení. Zatvářila se udiveně, nicméně ne dotčeně, a slíbila, že se na to podívá.

Jsem tady teprve tři měsíce a už jsem jako na trní. Slíbili mi dostatek příležitostí k povýšení, ale já žádný zřetelný pokrok nevidím. Budu muset počkat, až Helena odejde, jenže to by byl moc velký skok. Krátkozrací kravaťáci mě nepovýší z digitální manažerky rovnou na kreativní ředitelku. Nejdřív se budu muset vypracovat v rámci digitální skupiny. Současná pracovní náplň mě nebaví. Mám na víc.

Chci vést tým, podílet se na změnách, mít vliv. Jako Helena.

Znovu se na ni zadívám. Vzhlédne, setká se s mým pohledem a věnuje mi široký a půvabný úsměv. Oplatím jí ho a sleduju, jak se nakloní ke Steveovi, omluví se a vykročí ke mně.

„Šampaňské,“ poznamená a kývne k mé skleničce. „To zírám.

Neříkej, že ses pro jednou odvázala.“

„Jenom o Vánocích.“ Dopiju poslední lok. „A je to.“ Postavím sklenici na stolek vedle sebe. „Tím končím.“

„Jsi zvláštní,“ řekne s úsměvem. „Proč si nedáš ještě jednu? Já už jsem líznutá. Jack ze mě nebude mít radost.“

„On tě hlídá?“ zeptám se, aniž se nad otázkou vůbec zamyslím.

„Cože?“ Nepatrně svraští obočí. Když se mračí, vypadá jako rozmrzelé dítě. „Kdepak! Ale…“ Spiklenecky se ke mně nakloní. „Po pár skleničkách se mnou prý není k vydržení. Po návratu domů si pustím hudbu – staré hity a trochu nahlas – a tancuju po obýváku. On má radši blues.“

„Aha,“ řeknu. „Já nevím… já hudbu moc neposlouchám.“

„Ashley, ty mě vždycky pobavíš!“ poznamená, ve skutečnosti mě však neposlouchá. Dívá se, jak se Lizzy snaží vybalancovat třpytivý klobouk na nafouknutém břiše – podívaná pro vděčnou partu opilců z odbytu. „Cos dělala celý život?“

„Pracovala,“ odpovím tiše.

Znovu se usměje a krátce kývne. Vím na beton, že teď mě už vůbec neposlouchá.

„Že to Lizzy ukrutně sluší?“ řekne. „Je v osmém měsíci a má energii na rozdávání.“

„Po pravdě si myslím, že toho má plné zuby,“ poznamenám. Helena ke mně prudce otočí hlavu.

„Vážně?“

„Před chvílí mi řekla, jak je to příšerné.“

Helena se zadívá do prázdna. Možná je taky těhotná, nebo se o to pokouší?

„A mně se zdá, že vypadá báječně…,“ pokračuje a její hlas je ještě roztržitější, jak se soustředí na Davida, který si povídá s Rebeccou, dívkou s kulatým obličejem z týmu obsahového marketingu.

A vtom mi svitne. Já jsem jenom zástěrka; záminka, proč být na téhle straně místnosti. Dívá se na Davida, který vezme Rebeccu kolem ramen.

„Myslím, že usiluje o povýšení,“ prohodím bezmyšlenkovitě. Rebecca se afektovaně culí a lesklé mikádo se jí pohupuje ze strany na stranu.

„Cože?“ Helena se na mě zadívá. „Jak to víš?“

„Slyšela jsem, co říkala Lizzy. Je přesvědčená, že existuje prostor pro další starší textovou redaktorku. Myslí si, že by mohla pracovat po tvém boku.“

To není úplně pravda. Ve skutečnosti řekla, že touží po náročnější redakční práci, že je vystudovaná novinářka a reklamní texty ji nebaví. Jenže takhle to dopadne, když mám vést společenskou konverzaci; řeknu, co mi slina přinese na jazyk, a zpravidla to, co si podle mě získá tu nejdramatičtější reakci. Může za to šampaňské, může za to moje narušené dětství. Dělám to tak odjakživa: plácnu cokoli, jen aby si mě ostatní pamatovali.

„Po mém boku jako co?“

„Myslím, že chce být něco jako editorka,“ pokrčím rameny a sáhnu pro další sklenici šampaňského. Pokud jsem vykročila po téhle cestě, a vypadá to, že ano, potřebuju dodat kuráž.

„Hm,“ Helena si skousne ret. Ale netváří se ustaraně, spíš popleteně. „Nemyslím, že by měl David zájem tuhle pozici vytvořit. Nabouralo by to rovnováhu vnitřního systému. A my Rebeccu potřebujeme. Je dobrá textařka.“

„To je pravda,“ přitakám a napiju se. „Je hodně dobrá. Své práci rozumí. Moc ráda s ní spolupracuju.“

„Opravdu?“ ujistí se Helena, pohled náhle soustředěný. „To je skvělé. Těší mě, že se ti u nás líbí. Máme štěstí, že jsi v našem týmu. Doufám, že to víš.“

Hladce přešla do pracovního režimu jako zdatná profesionálka, jíž koneckonců je. Zdá se, že neexistuje nic, co by ji vyvedlo z konceptu.

Nato se omluví a odejde. Zůstanu v koutku a ona chvatně a obezřetně zamíří přes místnost a mezi hloučky kličkuje k Davidovi a Rebecce, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Ti tři spolu krátce poklábosí, potom se Rebecca vytratí na toalety. David a Helena si ještě chvíli povídají a jejich rozhovor je čím dál živější. Helena zakloní hlavu a rozesměje se, tváře zrůžovělé a zářící.

Je zřejmé, že si David myslí přesně to, co předpokládám, že si myslí.

Jakmile nadejde přijatelný čas k odchodu – ani moc brzy, ani moc pozdě – stoupnu si do fronty u šatny, pod paží dárek od Santa Clause (je to nafukovací přítel – k popukání). Zatímco čekám, až přijdu na řadu, a pokaždé, když se otevřou otočné dveře, do holých nohou se mi opře závan ledového vzduchu, uslyším známý smích. Letmo se ohlédnu. Projdou kolem, nevnímají nic než jeden druhého. David má ruku na jejím saténovém pasu. Helena je zády ke mně, obličej pozvednutý k němu. Směje se a naklání se blíž. Podezřele blízko.

Takové rozčarování…

Vezmu si kabát, schovám se za sloup a dívám se, jak se ti dva zastaví v recepci. David vyndá telefon, na pár minut si ho podrží u ucha, a pak ho zase vrátí do kapsy. Teď už má Helena tváře zarudlé, rozpálené alkoholem, linky na jednom oku rozmazané, z koutku jí vytéká tenká černá slza a řine se po tváři.

Společně čekají v rohu recepce, ale kdoví na co? On ji pořád drží kolem pasu. Ona sklopí pohled a vzápětí ho zase pozdvihne, oči má velké, nevinně štěněcí. Další smích, falešně rozpačitý. A pak se ona i David otočí a vyjdou z hotelu.

+4

TEĎ

Helena

Probudí mě Jackovo auto chrupající po štěrku na příjezdové cestě a zamžourám na budík na nočním stolku. Je 8.07. Dvě věci mi nejdou do hlavy: 1) že jsem spala déle než do šesti, 2) že se Jack odněkud vrací časně ráno. Kde byl?

Mému mozku trvá pár vteřin, než se probere z dřímoty, načež si vzpomenu, že včera šel na večeři s přáteli jeho rodičů, s Hamiltonovými, a měl s nimi probírat možnost investice. Nenaznačil, že by u nich mohl přespat. Večeře se nejspíš jaksepatří protáhla, ujel mu poslední vlak a rozhodl se zůstat u kamaráda. Ale něco mi na tom nesedí. Kdyby to tak bylo, dal by mi vědět.

Ale to nejpodivnější na dnešním ránu je fakt, že v momentě, kdy se probudím, mi není do breku. Místo toho mám stažený žaludek. S nostalgií ten pocit dešifruju jako vzrušení. A rázem si uvědomím jeho důvod: David, nabídka práce, potenciální budoucnost za hranicemi opětovného utrpení. Jack a moji doktoři mé nadšení nepochybně sdílet nebudou. Budou mít obavy, že na to nemám, že je to moc velká zátěž.

Rozhodnu se zůstat v posteli, předstírat, že spím, abych zjistila, jak se bude chovat. Čekám, oči mám zavřené, ale uši našpicované v nutkavé snaze zachytit jakoukoli nápovědu. Ložnice je nad kuchyní. Slyším, jak zapnul kávovar. Ticho proříznou agresivní vibrace, po nich se ozve hlasitý vzdech a řinkot porcelánu na lince. Následuje ticho a pak těžkopádný, netypický dupot jeho kroků na schodech, váhavější než jindy.

Když se dveře do ložnice pomalu otevírají, drhnou o vysoký koberec, který jsme položili při stěhování. Zvuk připomíná přidušený chrapot. A pak ucítím pach; něco, co jsem necítila už léta a co mě přenese do období před Ash, před dítětem, do doby, kdy jsem neměla sebemenší ponětí, že můžete ztratit kontrolu nad svým vlastním životem, když nejste dost opatrní.

Jack kouřil.

„Miláčku?“ osloví mě. Jeho laskavý hlas mi připomene dny krátce po porodu, kdy mě hladíval po vlasech, jako bych byla malá holčička. „Ty ještě spíš?“

Pokračuju v přetvářce a neodpovím. Tiše projde kolem postele a do koupelny přilehlé k naší ložnici. Zavřou se dveře a ožije tlakový spínač pro sprchu. Pár minut nato je zpátky a já hraju pomalé probouzení: mírně sebou trhnu, překulím se a otevřu oči.

„Dobré ráno,“ řekne Jack a posadí se na kraj postele. Kolem pasu má omotaný ručník a obnaženou hruď – kterou jsem neviděla zdánlivě věčnost – bez chloupků. Při pomyšlení na houštinu, co mi vyrostla na nohou, nechápu, kde se v něm bere marnivost, aby si na takové věci udělal čas.

„Ahoj,“ brouknu. Čekám, až mi vysvětlí, kde byl, ale neřekne ani slovo. Jen se na mě dívá, jako bych byla cizí člověk, a nechápe, co dělám v jeho posteli.

„Doufám, že jsem tě neprobudil,“ řekne nakonec. „Tak dlouho jsi nespala už měsíce.“

Chci se posadit a všechno mu říct: že jsem si schůzku s Kate vymyslela, že mi David nabídl práci, že budu v pořádku, že už o mě nemusí mít starost. Jenže nevím, jak na to zareaguje. Musím si to důkladně promyslet, a tak jen něco zabručím a přetáhnu si přikrývku přes hlavu.

„Dneska jedeme na kontrolu,“ připomene a jemně mi deku stáhne. „Chtějí s tebou projednat další postup. Nechci, abys měla pocit, že tě někdo do něčeho nutí…“

„V pohodě,“ přeruším ho a posadím se. Noční košili mám v podpaždí mokrou a uvědomím si, že jsem se potila. Už v noci, anebo až od chvíle, kdy jsem uslyšela, že se vrací domů? „Hlavně to chci mít za sebou.“

„Víš to jistě?“

„Nic jiného mi nepomáhá, je to tak?“ odpovím. Ačkoli mi Davidova nabídka zvedla náladu a nenapadá mě skoro nic, co by jí mohlo konkurovat, bojím se z toho vykroutit. Netuším, jaké by to pro mě mělo důsledky. „Prostě to zkusím.“

„Jsi… hrozně statečná,“ řekne a upře na mě vážný pohled.

Políbí mě na čelo.

„Co budeš dneska dělat?“ zeptám se.

„No –“ zarazí se, upravuje si ručník kolem pasu a přitáhne si ho těsněji k tělu. „Po obědě musím něco vyřídit… Mám kontaktovat pár fotografů kvůli focení pro webové stránky. U doktora máš být na jedenáctou, je to tak? Můžeme se spolu naobědvat, než odjedu.“

Kam odjedeš?

„Jak probíhala ta včerejší schůzka s investory?“ Osmělím se a položím ruku na ručník na jeho stehně. Vzpomenu si na doby, kdy bych ruku sunula výš a výš, oba bychom padli do postele a přišli pozdě do práce. Když si představím jeho ohromený výraz, kdybych to udělala teď, jsem napůl v pokušení. „Neslyšela jsem tě přijít.“

„No… bylo už pozdě. Nešlo to podle plánu. Po pravdě řečeno to byla ztráta času. Ale tím si nelámej hlavu. Nechtěl jsem tě probudit, tak jsem se vyspal v pokoji přes chodbu.“

Lháři, lháři, lháři, burácí můj vnitřní hlas, ale přestože mi prudce tluče srdce, ani se nepohnu, koutky úst mi zmrznou do upjatého úsměvu a ruku nechám na jeho noze. Nakonec, není jediný, kdo hned po ránu zalhal. Po tolika měsících, kdy jsem každou svou myšlenku, veškeré jednání i pocity obnažovala, aby je mohli přetřásat ostatní, mě nezvykle uspokojuje, že mám své soukromé tajemství.

„Jsem radši, když se probudím a ty jsi tady,“ řeknu a jako zbraň použiju vlastní provinilost. „Nerada se budím sama. Pokaždé mám strach, že se ti něco stalo.“

Tváří se upřímně kajícně, ale místo aby to nevydržel a přiznal se, odstrčí moji ruku a vstane.

„Já vím. Jenže někdy to prostě nejde.“

Zamíří do šatny, a než do ní vejde, na vteřinu se zarazí.

„Měla by ses začít připravovat, miláčku,“ prohodí, jako by mluvil s pětiletým dítětem. „Přece se nechceme opozdit.“

Samozřejmě se neopozdíme. Vlastně jsme tam o půl hodiny dřív, usazení na bílých kožených pohovkách v čekárně. Podlaha je z bílého mramoru, nízký stolek skleněný a ohromný. Stěny jsou bílé, na podsvícených soklech pyšně umístěná reprezentační keramika. Proskleným střešním oknem nad námi proudí spousta světla, ačkoli je pod mrakem. V rohu kávovar, na tmavém dřevěném tácku naaranžované různobarevné kávové kapsle jako polodrahokamy. Láhve s perlivou i neperlivou vodou; úhledné komínky sklenic. Kbelík s ledem. Žádná fontána s vodou a vratký stoh plastových kelímků. Časopisy na stole, chráněné plastovými obaly, nabízejí všehochuť témat a zájmů.

Za tohle všechno u soukromého lékaře platíte. Ne za odbornost, ale za výzdobu, za věci, na kterých ani za mák nezáleží. Jack však trval na tom, abychom našli to nejlepší, ať to stojí, co to stojí. Aby mohl terapii zaplatit, prodal svůj sportovní vůz. Nevděčně mě napadlo, jestli si tím chtěl vysloužit pomyslný čestný metál, který by si připíchl na hruď.

Čekárna mi připomíná recepci v KAMU; okamžik, kdy jsem poprvé uviděla Davida. Tón, jakým vyslovil mé jméno, široký úsměv, bělostné zuby, vůni jeho vody po holení.

Vrhnu pohled na Jacka, který se mračí na něco na obrazovce iPhonu. Na e-mail týkající se dílny, o jejíž pronájem má zájem, a agent ho žádá, aby mu zavolal ohledně podrobností nájemní smlouvy. Jakmile se pustil do podnikání, věčně má někde něco důležitého, někde, kde nejsem já. V jeho předešlé práci to ovšem bylo stejné, ale já jsem mu to nikdy nevyčítala, protože i já jsem ustavičně musela někde být. Ale teď mě to rozčiluje a přistihnu se, jak vydám tlumený, nesouhlasný zvuk. Odloží telefon, vezme mě za ruku a stiskne ji.

„Už jen chvilku, miláčku,“ ujistí mě. „Nerozrušuj se.“

„Já se nerozrušuju. Jen už to chci mít za sebou. Stejně je to formalita. Mohlo se to vyřídit telefonicky.“

„Hm…“

„Nemáš cigaretu?“ Udiveně se na mě podívá.

„Cože?“

„Ráno z tebe byl cítit kouř. A nevykrucuj se. Dáš mi jednu?“ Trvá zlomek vteřiny, než se rozhodne, jak odpoví. Kdybych mrkla, ničeho si nevšimnu, ale nemrkla jsem a neuniklo mi to.

„Přistižen při činu.“ Zářivě se na mě usměje. „Zase ten tvůj všetečný nos.“ Necitlivost jeho poznámky mu nedochází. Nevzpomíná si, že se mi čich zostřil až potom, co jsem otěhotněla, že předtím jsem ho tak citlivý neměla. Sáhne do kapsy, vyndá balíček lehkých marlborek a podá mi ho. „Bohužel nejsou mentolové.“

Býval to náš soukromý žert. Když jsme se seznámili, oba jsme kouřili, ale Jackova závislost na nikotinu byla daleko silnější než moje. Začala jsem kouřit v internátní škole, protože co jiného se dá dělat, když vás v sedmnácti zavřou na koleji s partou dalších holek? Byl to jediný projev vzpoury, který jsme si oba mohli dovolit a denně ho provozovat. Ovšem já jsem nebyla tak důsledná. Pro mě to byla vždycky přetvářka – a když Jack zjistil, že kouřím mentolky, rozesmál se a řekl, že jsem ohromně okouzlující.

„Snad se s tím nějak vyrovnám.“ Odklopím víčko a vytáhnu cigaretu. „Máš zapalovač?“

Do natažené dlaně mi vtiskne něco stříbrného. Zalapám po dechu.

„Páni,“ hlesnu a pohladím vyryté věnování. „Úplně jsem na něj zapomněla.“

„Nejlepší dárek, jaký jsi mi kdy dala.“ Mrkne na mě.

„Hned jsem zpátky.“

Pomalu vtahuju kouř a pozoruju přicházející a odcházející lidi. Zástup je rozmanitý: mladí, staří, muži, ženy, tlustí, tencí… Deprese je nevybíravý lovec a oběti si volí stejně jako odstřelovač při střelbě do davu. Pacienti téhle kliniky mají společnou jedinou věc, a sice že mají peníze nebo zdravotní pojištění. Ten, kdo prohlásil, že za peníze si štěstí nekoupíš, tady musel být pečený vařený.

Udusím napůl dokouřenou cigaretu na zemi a vrátím se do čekárny, k pohovce, na níž sedíme. Ale Jack tam není. Na jeho místě zůstal jen nepatrný dolík v bílé kůži. Otočím se a rozhlížím se místností. Obě recepční telefonují. Kromě postaršího manželského páru v koutě tu nikdo jiný není.

Jack zmizel.

Instinktivně vylovím z kapsy kabátu telefon a zapnu ho. Probouzí se k životu zoufale pomalu, načež mě bombardují obvyklé zmeškané hovory, které v rozčileném zděšení odbývám. Pár jich je od mé matky, stejně jako textová zpráva, co na obrazovce vyskakuje znovu a znovu, i když se ji snažím zavřít. Jsou to jen dvě slova, která na mě opakovaně křičí.

Nedělej to.

Konečně se mi podaří zprávy smazat a najít v seznamu Jackovo jméno. Ale někdo se dotkne mého ramene. Otočím se – a Jack je tady.

„To byl fofr,“ poznamená. „Promiň. Potřeboval jsem si protáhnout nohy.“

Zase má v ruce mobil. Když se vaše vlastní chování už nepovažuje za normální, je těžké rozhodnout, jestli se ti ostatní chovají divně, nebo ne.

„Máma…,“ syknu. „Napsala mi… Jak ví, že…?“

„Omlouvám se.“ Jack strčí telefon do kapsy džínů. „Včera jsem s ní mluvil. Zkrátka má o tebe starost. Jen klid. Bude to v pořádku. Je to nejlepší řešení. Už jsme o tom přece mluvili. Dobře to dopadne.“

„Helena Brentonová?“ Bílým prostorem prolétne hlas.

„Dobře to dopadne,“ opakuje Jac

+4

TENKRÁT

Ash

Dneska jsem v práci naposledy před povinnou vánoční dovolenou, a možná jsem jediný člověk v Londýně, který je rád, že jde do kanceláře. Po večírku jsem jela rovnou domů a hned jsem šla spát, ale nemohla jsem zabrat. A tak jsem zase vstala, natáhla si legíny a šla běhat. Mozek závodil s nohama, hlavou se mi honilo všechno možné. Byly tři hodiny, než jsem konečně padla do postele a tvrdě usnula.

Ráno jsem se probudila dřív než jindy, a místo abych si poležela, rozhodla jsem se vyrazit do práce. Chtěla jsem být připravená a sedět na svém místě dřív, než začne představení. Jako obvykle jsem cestou na vlak zavolala babi a snažila se co nejsvědomitěji přispět radou k hlavnímu tématu dne: kde koupit tričko na lekce zumby, které začínají příští týden. Svolí, že to zase zkusí v H&M – „V patře, babi, sportovní oblečení mají nahoře“ –, ale do seznamu úkolů si poznamenám, že jí objednám něco z Pineapple a nechám jí to poslat jako překvapení.

Po odvrácení krize se sportovním ohozem – „Nechci vypadat jako stará rašple, Ashy, děda mě už varoval, že s tou hlasitou hudbou stejně neudržím tempo“ – nastoupím do daleko prázdnější soupravy než jindy a pokouším se přijít na to, jak využít informaci o Heleně ve svůj prospěch. Určitě to jednou praskne a jeden z nich bude muset odejít. A já vím, kdo to nejspíš bude, a vydláždí mi cestu k povýšení…

Když vystoupím z výtahu, v kanceláři ještě nikdo není, což mě neudivuje. Všude se válejí odpadky a zbytky po předvečírkovém občerstvení – plastové kelímky, prázdné láhve, misky s bramborovými lupínky a scvrklými olivami.

V kuchyňce natočím vodu do konvice, dám ji vařit a sáhnu pro hrnek, jaký používám vždycky, ten s úzkým okrajem a logem jedné z honosnějších značek. Pořád se vyhýbám kofeinu, ale už jsem si na to zvykla: ranní bolest hlavy během dopoledne ustoupila a teď se na svůj mátový čaj upřímně těším.

Posadím se ke stolu, zapnu laptop a zkontroluju poštu. Pochopitelně mi nic nepřišlo – v KAMU se dneska nepracuje. Je 8.30 – jindy už je Helena tady, ale není po ní ani vidu, ani slechu. Má stůl naproti mému, prázdný a bez poskvrnky. Po dvaceti minutách nad nadpisy v marketingovém online zpravodaji The Drum cinknou dveře výtahu a já zvednu hlavu. Očekávám, že z nich odhodlaným krokem vyjde ona nebo David, ale je to jeden z vývojářů, ten s tričky vonícími po pracím prášku nebo aviváži. Mám dojem, že se jmenuje Joel.

Usměje se na mě, ale na druhou stranu nemá na vybranou – zírám rovnou na něj.

„Dobré ráno!“ pozdraví.

„Ahoj.“

Vykročí k mému stolu. Zatím jsme spolu nemluvili a nevzpomínám si, že bych ho na včerejším večírku zahlédla.

„Bez kocoviny?“ zeptá se.

„Měla jsem jen pár skleniček,“ odpovím. „Obvykle je se mnou nuda k ukousání.“

Kývne. „Totéž platí o mně. Nejspíš bych si s vámi měl plácnout.“ Zasměju se.

„To nebude třeba.“

„Bylo to fajn?“ zajímá se.

„Ten mejdan? Nejdřív tu bylo maličko mrtvo, ale ke konci se to rozjelo. Neviděla jsem vás tam.“

Z ničeho nic zrozpačití.

„Nemohl jsem přijít… Musel jsem se starat o mámu. Není na tom nejlíp.“

„To mě mrzí,“ řeknu.

Odmlčí se, zbytečně dlouho otálí, palec má na okraji mého stolu.

„Hm… nedáte si kafe? Jste Ashley, je to tak?“

„Díky, ale já radši tohle,“ ukážu na svůj hrnek.

„Jasně. Ta holka s mátovým čajem. Moje babička ho pije taky. Užijte si to!“

Odloudá se do svého kouta a já si najednou s úžasem uvědomím, jaké je v kanceláři ticho. Zpravidla je tady rušno: vyzvánějí telefony, šumí ustavičný hovor, vrní počítače a kopírky. Ale všichni se postupně začnou trousit – slejzají se jako švábi na pivo, jak by se vyjádřila babi –, připomínají poražené vojáky pochodující z bitvy. Sedím za stolem a poslouchám, co jeden druhému říká, jak soupeří o nejhorší kocovinu, o nejpozdější odchod, o nejdramatičtější dozvuky.

„Usnul jsem v botách.“

„Zavolala jsem si Uber, pak jsem na to zapomněla a tancovala jako o život – tím končí moje pověst pětihvězdičkové zákaznice!“

„A já se pozvracel v nočním autobuse.“

Ovšem ten zdaleka nejúděsnější prohřešek u princezen z říše krásy, oceněný nejhalasnější odezvou: „Před spaním jsem se neodlíčila!“

Je 9.35, ale ona pořád nikde. Nikdo zřejmě neví to, co já, a tak mlčím a raději poslouchám jejich chvástavé historky. Nikdo Helenu nepostrádá, ani se nezajímá, kde vězí, a já si rozmrzele čmárám kroužky do samolepicího bločku.

Když přijde Lizzy, vymyslím si, že mám s Davidem cosi projednat, ale ona mi sdělí, že tady dnes nebude. Do konce roku má dovolenou a Vánoce stráví na chalupě manželčiných rodičů ve Švýcarsku.

„Vrátí se až třetího ledna, povaleč jeden,“ dodá, ale říká to láskyplně a já vím, že na něj nedá dopustit – je to okouzlující chlap a všichni ho mají rádi. Svěří se, že i ona odchází. Pravděpodobně na další návštěvu v těhotenské poradně. „Poslední dny bych mohla v nemocnici bydlet!“

Pihatka si pro dnešek odpustila Dukanovu dietu a dlabe rolku se slaninou, kterou ohleduplně dodal vedoucí odbytu. Jeho parta je na tom patrně nejhůř a jeden bojovník už se odebral domů poté, co se po příchodu pozvracel na pánských záchodcích a vymluvil se na otravu jídlem.

Nikdo nepracuje. Já dokončuju výroční přehled, v němž podrobně rozvádím nápady na větší prosazení butikových značek. Pokud jde o módní kosmetické startupy a firmy zaměřené na výrobky netestované na zvířatech, ujíždí nám vlak. Nikdo mě o to nepožádal, ale já z toho mám dobrý pocit – průzkumu jsem věnovala týdny a dnes odpoledne jsem chtěla zprávu poslat Davidovi a Heleně, ale jak to vypadá, nemá to smysl.

Je 10.07, když Helena konečně přijde. Má na sobě džíny, které v pátek nosí často, vyšší boty v motorkářském stylu a černou hedvábnou halenku, na krku jasně červený, geometrický náhrdelník pro barevné oživení. Snažím se na ni necivět, zatímco míří ke svému stolu, přes jednu paži kabát, v ruce hrnek kafe, přes druhou popruh kabelky. Napravo od ní namouduši hrají dva vývojáři pingpong na tom nesmyslném stole, co zabírá půlku kanceláře, a když kolem ní prolétne míček, rozesměje se. Navenek nepozoruju nic, co by prozrazovalo, že došlo k něčemu neobvyklému.

„Dobrej, Heleno!“ vypískne Pihatka, když projde kolem řady našich stolů.

„Dobrej!“ odpoví neméně rozjařeně. „Panebože, slaninové rolky. Neříkejte mi, že jsem je prošvihla. Krucinál…“

„Dohadovali jsme se, kde jsi,“ neovládnu se. Pihatka na mě obdivně čučí.

„Já vím! Objednat se k zubaři den po firemním večírku – to je pro mě typické…,“ odpoví Helena a protočí panenky.

„Když jsem si na to v sedm ráno vzpomněla, měla jsem na sebe vztek.“

Pihatka se zaculí. „Chudinko.“

„Včera jsem tě neviděla odcházet,“ vyhrknu. Nemůžu si pomoct. „Dopravila ses domů bez problémů?“

Helena po mně střelí pohledem; ani ho nedokážu popsat. Ví, že jsem ji viděla, nebo si myslí, ať si hledím svého?

„Já jen…,“ pokračuju, „měla jsem starost. Vím. Hloupost. Promiň. Ale… máma byla vždycky nervózní, když jsem se odněkud vracela pozdě, prostě… jen mě to napadlo…“

Helena se krátce, pronikavě zasměje. „Propána, Ashley,“ řekne. „Hádám, že sis všimla, že jsem dost stará a dost ošklivá na to, abych se o sebe uměla postarat.“

Pihatka si odfrkne. Myslí si, že to neslyším, jenže to se plete, a musím se ovládat, abych ji pod stolem nekopla.

„Pěkně s tebou vyběhla,“ dodá, jen co je Helena z doslechu a sedí za svým stolem.

Instinktivně vykopnu nohu.

„Au!“ vyhekne Pihatka, v očích zlostný záblesk.

„Jé – promiň,“ řeknu. „Sklouzla mi noha.“

V poledne rozešle Helena e-mail celé firmě.

Od: HelenaB@kamu.com

Věc: Začíná to tady vypadat tak trochu…

Ahoj, všichni,

díky za celoroční píli a poctivou práci! Nechce se mi věřit, co všechno se nám podařilo – a to jsme na trhu teprve pět měsíců. Nadcházející rok bude velkolepý. Ale teď… je čas jít domů a strávit klidné svátky se svými nejbližšími. Utíkejte, milánkové, uvidíme se (alespoň s některými z vás) po Vánocích, s ostatními v novém roce.

S láskou

H xxx

Kanceláří putuje mexická vlna potlesku, jak si zprávu postupně všichni čtou. Já se nepřidám.

Za prvé, ty její pusinky mě pořád štvou. Přesto jsem si na ten neobvyklý, důvěrný způsob zvykla – Helena uzavírá pusinkováním skoro každý e-mail, i ty určené vývojářům. Vím, že jsme moderní médium a většina zaměstnanců (včetně mě) jsou zatracení mileniálové, ale ruku na srdce, jak může očekávat respekt, když s námi komunikuje jako s bandou bezprizorních dětí? Ačkoli jsem tu dobu nezažila, stýská se mi po starých časech, kdy ženy chodily do práce v kostýmku a chlapi v obleku s kravatou, místo posílání vzdušných polibků se podávaly ruce a každý bral svou práci vážně.

Další věc, která mi hýbe žlučí: ještě nechci jít domů. Podle smlouvy mi pracovní doba končí v 17.30. Ještě jsem nezkontrolovala svůj návrh, a třebaže bude hotový do pěti minut, Helena už nebude mít čas ho do Vánoc přečíst. Nabídla jsem se, že budu v práci i mezi svátky, což mi u ostatních členů týmu vyneslo body navíc. Jenomže se tady ukáže jen minimum zaměstnanců, Helena tomu říká „udržovací brigáda“, a jí samotné se podařilo vyšvindlovat si většinu času pro odjezd do Cotswolds, kde bude s manželem a jeho rodinou střílet po hliněných holubech. Popravdě netuším, co přesně tam budou provozovat, ale nejspíš něco podobného.

Zadívám se na ni. Stojí u stolu a povídá si s jedním vývojářem. Absolutně nic neprozrazuje, co dělala včera v noci. Třeba si jen dali pusu, každý odjel jiným taxíkem a ona to sama před sebou ospravedlňuje jako neškodnou zábavu na vánočním večírku – pochopitelně nic, na co by byla pyšná, ale co ji přece jen trochu polidšťuje. Možná že se včera po příchodu domů v slzách svěřila panu Šablonovi, on se smál a objal ji a předstíral, že jde dát Davidovi do nosu, pak se tomu oba zase zasmáli, on jí poděkoval za upřímnost a řekl jí, ať příště tolik nepije. Možná následoval vášnivý sex na chodbě u stěny – aby si ji náležitě označil vlastním pachem – a dneska ráno se cítí jako větší chlapák, než jaký byl včera.

A třeba byla opravdu u zubaře.

Než se zase otočím k počítači, půlka kanceláře je pryč, zbylí se soukají do kabátů a míří k výtahům. Vzduchem létají bujaré pozdravy: „Šťastné a veselé, kámo!“ a „Nashle příští rok!“ Pihatka se vypařila.

Pokračuju v práci.

Kolem 12.30 zbyde jen Helena, Joel a já. Joel se stejně jako já tváří, že pracuje, a je mi čím dál sympatičtější. Helena zahálčivě listuje webovými stránkami naší konkurence – v okně za ní se odráží její obrazovka. Označí to za průzkum, ale já vím, že jen zabíjí čas. Nechce odejít dřív než my dva, myslí si, že tak zdůrazní své velkomyslné gesto, i když ve skutečnosti šlo o sobecký tah.

Pár minut nato jí zazvoní telefon a ona po něm skočí, jako by to bylo děcko, chystající se vběhnout na silnici.

„Ahoj,“ řekne, ale mluví tak potichu, že musím natahovat uši, abych ji slyšela. „Vydrž… vydrž vteřinku, Davide.“

Zvedne se, vykročí k zasedací místnosti a zavře za sebou masivní dveře. Ve skleněné kukani se posadí na stůl, volnou rukou roztržitě přejíždí po opěrce jedné z židlí. Její gesta jsou defenzivní, úzkostlivá – ale samo sebou nemám ponětí, co říká. Po několika minutách oddálí telefon od ucha a zahledí se do prázdna. Pak si seštípne kořen nosu a vrátí se ke stolu. Když prochází kolem, všimnu si, že má uslzené oči, a nepříliš subtilně popotáhne. Co jí David řekl?

„Nemáte chuť na skleničku?“

Zvednu hlavu. U stolu stojí Joel.

„Prosím?“

„Jsou přece Vánoce. Já jsem práci dokončil a vy… zdá se, že vás taky přestala bavit. Takže… nezajdeme na skleničku?“

Nejvíc nás přijde draho promarněná příležitost.

Usměju se a zavřu prezentaci v PowerPointu. Můžu ji dokončit večer.

„Proč ne?“ Obdařím ho svým největším a nejzářivějším úsměvem.

Když jsme na odchodu, Helena vzhlédne.

„Mějte se,“ řekne, ale je to hlas malého děcka: neprůbojný, nepřítomný, zmatený. „Šťastné a veselé…“

„Nápodobně!“ odpovím, a než se dveře výtahu zavřou, zahlédnu, jak Helena složí hlavu do dlaní, jako by se měla rozplakat.

+4

TEĎ

Helena

Do zákroku zbývá pět dní. Odškrtávala jsem je v kalendáři. Včera večer jsem propadla hysterii z absurdnosti svého života, ze své situace, prostě ze všeho, a tak tak že jsem nepopadla popisovač a nenapsala přes něj „Kalendář zmaru“, ale vtom jsem uviděla ta drobná N, všechna červená, a uvědomila jsem si, že to není ani trochu směšné.

Jack svědomitě studuje odborné texty. Večer co večer, když sedíme u ohně, vytáhne iPad a já se mu přes rameno dívám, jak studuje vedlejší účinky a možné následky. Ztráta paměti – myslím, že ta ho děsí nejvíc. Já z ní strach nemám. Byla by úleva, kdybych si na nic nepamatovala. A pokud jde o nechutenství, bolest hlavy, nevolnost, strach, úzkost a zmatenost… to všechno už mám.

Je deset dopoledne a Jack se zavřel v dílně už kolem sedmé. Po jeho odchodu jsem zůstala v posteli, nespím, ale nejsem ani úplně probraná – uvízla jsem ve zvláštní formě nespavosti, jakoby omámená po narkóze. Vtom zazvoní domovní zvonek a já vím, že je to pošťák – slyším, jak s pohvizdováním přichází po cestě. Okna v ložnici jsou původní, tenké tabule skla, které nás sotva ochrání před brzděním pneumatik na asfaltu, následovaným nepřetržitým kvílením, co mě pronásleduje ve snech.

Zvažuju, že si ho nebudu všímat, ale zmáčkne zvonek znovu, tentokrát neodbytněji. Je výročí našeho seznámení. Třeba mi Jack něco objednal. Mrzelo by ho, kdybych doručení promeškala.

Natáhnu si župan a pomalu scházím dolů, tlačítkem interkomu otevřu branku a zachytím svůj odraz ve velkém zrcadle v předsíni. Před pár lety bych se styděla, kdyby mě někdo takhle přistihl, ale už mi na tom nezáleží. Je to skvělá příprava: po tom, co absolvuju, mi žádná důstojnost nezbyde.

„Dobrý den!“ pozdraví pošťák, když otevřu velké obloukové dveře. Vtiskne mi do rukou elektronickou tabulku. „A tady se mi podepište, prosím.“ Je tak bodrý, vyburcovaný, tolik spokojený se svým životním osudem, že se neubráním úsměvu.

Naškrábu něco na obrazovku a vezmu si od něho balíček i dopisy. Jsou adresované Jackovi, jak jinak.

„Děkuju,“ řeknu.

Otočí se k odchodu, ale pak se zarazí a ohlédne se.

„Jste v pořádku, zlato?“ zeptá se. Jeho oči, mírně zakalené stářím, mají průzračně modrou barvu, jakou jsem ještě u nikoho neviděla. „Nic mi do toho není, ale mám dceru asi ve vašem věku…“ Věnuje mi starostlivý úsměv a já bych se k němu nejradši rozběhla, popadla ho do náruče a poprosila, ať je i můj táta.

Ale samozřejmě se jen usměju, pokrčím rameny a pažemi objímám jen poštu.

„Byla jsem nemocná,“ odpovím. „Ale už je to lepší, děkuju. Vlastně… příští týden mi nasadí novou léčbu.“ Je v rozpacích. Podrobnosti slyšet nechtěl.

„To je dobře. Hlavně že máte někoho, kdo se o vás postará,“ dodá tiše a odchází.

„Mám, manžela, zrovna je v dílně… ale… děkuju!“ volám za ním. „Děkuju za zájem!“

Přikývne a já stojím ve dveřích, dokud nezmizí po příjezdové cestě a neprojde brankou. Tak ráda bych ho pozvala dál a požádala ho, ať mi vypráví o své dceři, co dělá, kde žije – je vdaná, dělá práci, která ji baví?

V kuchyni si připravím čaj a toust, posadím se na barovou stoličku a prohlížím poštu. Tři dopisy: dva jsou určené oběma, půjde tedy o hypotéku nebo pojištění domu nebo něco podobně přízemního, ale jeden je adresovaný jen mně. Než roztrhnu obálku, vím, že je z místního úřadu.

Vážená paní Brentonová,

odpovídám na Váš dopis z 2. října 2016. Mrzí nás, že Vás neustále znepokojuje bezpečnost na silnicích ve vašem okolí. Jak je Vám jistě známo, minulý rok nechal náš úřad posoudit riziko vážných dopravních nehod na komunikaci Forest Lane a podnikl náležitá opatření, včetně osazení novým dopravním značením a odstranění původní kamenné zídky na pozemku ve Vašem bezprostředním sousedství, kterou v zájmu lepší viditelnosti nahradil drátěný plot. Nedávno jsme rovněž nechali opravit několik velkých výmolů na Bushwicks Lane. Bereme na vědomí vaše upozornění na povrchovou vodu hromadící se na silnici. Nicméně se nedomníváme, že se jedná o natolik závažný problém, abychom ho v současné době podrobili dalšímu průzkumu a expertize.

Vážíme si Vašeho zájmu a ujišťujeme Vás, že bezpečnost na silnicích v oblasti Pease Valley patří k našim hlavním prioritám.

S pozdravem

J. L. Thompson

Obsah dopisu je jen ozvěnou toho, co mi neustále opakují telefonicky, byrokratický způsob, jak mi sdělit, ať si dám pohov. Ale to, co mi zrychlí tep, je jméno pod textem. Její příjmení – samozřejmě velmi časté –, ovšem ta náhoda mě stejně praští do očí. Neuniknu před ní, ať o to usiluju sebevíc. Nadto, a vím to jistě, naprosto jistě, se mi kdysi zmínila o svém bratrovi, a že se jmenuje Jason. Zamžourám na podpis nad vytištěným jménem, je však nečitelný, jako ten, který jsem načmárala na to pošťákovo zařízení. Nic z něho nepoznám. Klidně ho mohl nadrápat předškolák.

Roztrhám dopis na malinké kousky a nasypu je do recyklační nádoby na papír. Jaká je pravděpodobnost, že Ashleyin bratr najednou pracuje na okresním úřadu pro Peace Valley? Mizivá až nulová. Nic o něm nevím, jen to, že je mladší než ona a že si spolu moc nerozumí.

Zaměřím se na malý čtvercový balíček, přikrčený na kuchyňské lince, odeslaný z Londýna. Zvednu ho a zlehka s ním zatřesu. Uvnitř něco zarachotí, další krabička. Šperky. Balíček je lehký, jsou to pravděpodobně náušnice nebo přívěsek. Odsunu ho do rohu linky, k míse s ovocem.

Večer jdeme na večeři. Máme rezervovaný stůl pro dva v nejpřepychovější restauraci v nejbližším městě. Jack je natěšený už několik dní, stáhl si jídelní lístek a pročítá hodnocení na Trip Adviseru, jako by plánoval dlouhou dovolenou. Je přesvědčený, že je to začátek něčeho nového, oslava změny. Doufá, že po zákroku to budu zase já. Ale copak je tak jednoduché odstranit škody na mozku, vygumovat je jako nesprávně napsané slovo v sešitě?

Když přijde domů, sedím v ložnici a upravuju si kulmou vlasy tak, jak jsem to dělávala, když jsme se spolu seznámili.

„Zavolal jsem taxík!“ křikne z přízemí. Nato slyším, jak skáče po schodech nahoru jako štěně. „Jé!“ Zastaví se ve dveřích ložnice.

„Co?“

„Nic,“ usměje se. „Jen… sluší ti to. Vážně, moc.“

Mám na sobě to samé, v čem jsem šla na schůzku s Davidem. Je to v podstatě jediné oblečení, co mi teď jakž takž padne; všechno ostatní mi je velké.

„Děkuju,“ řeknu a zdráhavě se zatočím. Zahlédnu se v zrcadle na toaletním stolku a spatřím jen vyzáblou ženskou zbavenou životní síly. Vlasy naštěstí celkem ujdou. Chomáče, které mi vypadaly po porodu, už skoro dorostly. I koutky úst vypadají bezmála jako dřív. Mimovolně vystrčím jazyk a přejedu jím přes kdysi rozpraskané rty. Potravinové doplňky s železem zabraly; můžu si troufnout i na rtěnku.

„Připadá mi…,“ řekne Jack a přistoupí ke mně. Vezme mě kolem pasu a položí mi hlavu na rameno. „Mám pocit, že se to mění. K lepšímu. Co myslíš?“

„Ano,“ odpovím, ale zaváhání v mém hlase mu neunikne.

„Copak?“

„Nic,“ brouknu, vypnu kulmu a položím ji na toaletní stolek. „Jen jsem…,“ pokouším se nalézt vhodná slova, jak mu říct o Davidovi, o nabízené pozici, o profilu na LinkedIn, který jsem dnes odpoledne dvě hodiny pečlivě pilovala, jenže vím, že by následoval dlouhý rozhovor, a nechci to pokazit. Chci, abychom šli na večeři, najedli se a nezávazně si povídali, tak jako kdysi.

„Ven s tím,“ řekne Jack a pustí mě. „Co se děje?“

„Nic,“ odpovím. „Zkrátka… napadlo mě, že bych mohla zase začít pracovat. Kdekoli, dělat cokoli.“

„Miláčku, víš, že nemusíš. Děláš si starosti kvůli penězům? To je naprosto zbytečné. Jsme na tom dobře. A nepotrvá dlouho a začnu vydělávat. Slibuju. A vsadím se, že sis něco uspořila, protože na mně nechceš být závislá.“

„O peníze nejde.“ Žasnu, jak může být tak natvrdlý. Copak nechápe, že člověk nechodí do práce jen kvůli penězům? Že v tom je něco mnohem hlubšího? Že je podstatné mít nějaký cíl, sebeúctu, identitu? Jaký by měl jinak život smysl? Jsem matka bez dítěte. Žena s ambicemi a vzděláním bez práce. Jsem doslova zbytečná. „Na peníze jsem nemyslela. Chci… Musím nějak zaměstnat a používat mozek.“

„Ale náš dům…“ Odmlčí se. To je projekt, který pro mě pár uplynulých měsíců připravoval. Jeho způsob, jak mi pomoct. Nabídnout mi něco, čím se budu zabývat, na co zaměřím pozornost. Co představuje minimální riziko. Po pravdě si myslím, že to byl nápad mé terapeutky. Přísahala bych, že si o mně psali e-maily, ačkoli je to v rozporu s lékařskou etikou. Ovšem nabídnout mi něco, na co se začnu soustředit, mě má zachránit před mnou samotnou. Potíž je, že mě bytová architektura ani za mák nezajímá – a vůbec, na tuhle oblast je odborník Jack.

„Jacku,“ řeknu a cítím, jak se ve mně zčistajasna čeří hněv. Ta emoce je teď tak cizí a tolik postrádaná, že ji mám chuť popadnout, osvobodit ze svého nitra a nechat jí volný průběh. „Já ten zatracenej dům nechci vylepšovat!“ Vyloženě nekřičím, ale po hodně dlouhé době k tomu nemám daleko. „Nepotřebuje to. Všechno už bylo hotové, když jsme se sem nastěhovali.“

„Není to náš styl,“ prohlásí Jack. „Chtěl jsem, abychom z něho byli víc cítit ‚my‘.“

„Nikdy z něho nebudeme cítit my!“ Teď už křičím a ten zvuk je tak překvapující, že bych ze samé nervozity nejradši vybuchla smíchy. „Nepatříme sem. Proto se to celé zvrtlo… Nikdy jsme sem nepatřili. Jsme Londýňané.“

„Já jsem z Cirencesteru,“ odtuší Jack záměrně nevzrušeným tónem a zamíří k šatní skříni. „Jen pro pořádek.“

Nespokojeně zaúpím. „Tak jsem to nemyslela…“

„Měl jsem pocit, že se ti tady líbí,“ pokračuje trucovitě. „Domníval jsem se, že chápeš, jak pro mě bylo důležité zkusit rozjet vlastní firmu. Nekrachuje, jestli tě trápí tohle. Chce to jenom čas. A koneckonců jsi souhlasila, že potřebujeme víc místa… lepší vzduch… klidnější prostředí…“

„To bylo proto, že –“ Zarazím se. Ví, proč jsem se chtěla odstěhovat sem, a nestojím o to, abychom se oba rozbrečeli. Dnes večer ne. Když to má být náš večer, začátek nadějné budoucnosti.

Jack se obléká v koupelně, jako by se tím pokoušel něco zdůraznit, ale než dorazí objednaný taxík a já jsem přichystaná, řádně nalíčená, v botách na vysokých podpatcích a bez punčocháčů, oba se uklidníme. Uvelebíme se na zadním sedadle, on mi stiskne ruku a já se dívám, jak po oknech pomalu stékají pramínky deště. Dnešní večer je důležitý. Později cítím, jak se mi Jack znovu vzdaluje. Jako bychom zůstali trčet na nějaké pusté silnici a on jde někam sehnat pomoc, ale já zůstanu v autě a bezmocně sleduju, jak mizí v dálce, je pořád menší a menší, až z něho zbude mrňavá tečka. Mrňavá tečka, která se má ztratit úplně.

Je to na den přesně dvanáct let, co jsme se seznámili. Výročí sňatku neslavíme, protože jsme se vzali dlouho potom, co jsme byli spolu, a naše vůbec první setkání se nám pevně usadilo v paměti, je to každoroční tradice, kterou už nehodláme měnit: 30. října.

Zatímco taxík projíždí zatáčkami na naší silničce, vzpomínám. Pro jednou nemyslím na dopravní nehody, ani na to, kolikrát jsem s usedajícím srdcem a prostydlá čekala venku na sanitku. Myslím na večírek u Barneyho.

Barney byl Jackův kamarád z Cambridge a syn jedné z nejstarších přítelkyň mé matky. Když jsem Jacka uviděla poprvé, neudělal na mě valný dojem. Byl nesmělý, trochu podivínský, pohledný – a příšerně oblečený. Ale byl milý. Ne jako mnozí absolventi Etonu nebo Harrow, ale spíš mladík ze slušného gymnázia. Do City ho dostrkali jeho rodiče, kteří pro něj chtěli něco lepšího, než měli sami, on však zaujal lidumilný postoj, dychtil změnit současný stav a vnést do finančního světa víc soucitu. Barney to tušil – znal mě a znal Jacka a věděl, že si padneme do oka. Po dvaceti minutách jsem se do něj zbláznila. V závěru večera jsme byli oba maličko líznutí. Řekl mi, že jsem krásná, a požádal mě o telefon. Jeden druhého jsme letmo políbili na tvář a domluvili si schůzku na příští týden.

Při vzpomínce na naše první rande se neubráním úsměvu. To byla daleko divočejší akce. Já jsem se zpila do němoty a v jednom domovním vchodu v Notting Hillu jsem ho bez dlouhých cavyků svedla. Nejdřív ho to poněkud zaskočilo, ale pak se víc než ochotně zapojil. Bezpočtukrát jsme se pokoušeli ty dveře najít, nedokázali jsme si však vzpomenout, kde přesně byly.

Jenže to už je dávno. Dvanáct let. Připadá mi to jako věčnost. Vjíždíme na parkoviště. Restaurace je právě taková, jak jsem doufala: tichá, nenápadná a s velkorysými odstupy mezi jednotlivými stoly. Zrekonstruovaný zájezdní hostinec, nízké stropy s holými trámy a blikající oheň v krbech.

„Dáme si degustační menu?“ navrhne Jack a zadívá se na mě přes okraj jídelního lístku. „V recenzích ho vychvalují.“

„Pět chodů?“ řeknu a zkoumám nabídku. „Nevím, jestli to sním…“

„Je to jen degustace, miláčku,“ vysvětluje. „Každý pokrm jenom ochutnáš. A porce jsou miniaturní.“

Tím je záležitost vyřešená. Kdysi bych se proti takovému chování vzbouřila, ujistila ho, že vím, co znamená degustační menu, pěkně děkuju za vysvětlení, ale zvykla jsem si, že Jack rozhoduje za mě. To je nevyhnutelný vedlejší účinek toho, když nevěříte vlastnímu úsudku. Je mnohem jednodušší svést vinu na druhého.

„Takže,“ spustím při druhému chodu, který sestává z mrňavé syrové hřebenatky utopené v pomerančové omáčce. „Co práce? Dlouho jsi o ní nemluvil. Jak dopadly první zkušební výrobky?“ Jack je první nábytkář, který využívá dřevo z výmladků – krátké a silné výhony stromů odříznuté při údržbě lesních porostů a obvykle považované za odpad. Byl to jeho odvěký koníček, a že se jím chce živit, mi prozradil, už když jsme spolu začali chodit. Jako úředník o tom ustavičně básnil: o výrobcích, které vytvoří, o tom, jaký o ně bude zájem, v čem budou jiné.

Teď, když si svůj sen splnil, mi připadá, že o tom mluvit nechce. Aspoň ne se mnou.

„Je to k zlosti,“ odpoví. „Jde to hrozně pomalu…“ Ulomí kousek rohlíku a dá si ho do pusy. „Pamatuješ si na Petea Higginse? Menší chlapík – seděl u stolu vedle mě. Mám dojem, že byl na našem zásnubním večírku… Dneska jsem zjistil, že spáchal sebevraždu. Před pár týdny se otrávil plynem u sebe v garáži. Našla ho jeho žena. Jsem ukrutně rád, že jsem odtamtud včas vypadl.“

„Proboha,“ hlesnu. „Chudinka…“

„Ano… i když nepochybuju, že díky jeho životní pojistce bude za vodou. Co jsem slyšel, stejně spolu nebyli moc šťastní.“ Přivolá číšníka a objedná si další karafu vody, jako by sebevražda jeho bývalého kolegy byla vzduch, a já přemítám, kam se poděl Jack, se kterým jsem se před léty seznámila. Ten, co v bance pořádal semináře bdělé pozornosti, aby pomohl kolegům snížit míru stresu. Ten, co mi neustále zdůrazňoval, ať jsem na lidi laskavá, protože každý svádí nějaký boj, o němž nic nevíme. Nebo jsem přecitlivělá? Je normální, že takhle mluví, nebo je to hanebnost? Znamená to, že je skrz naskrz prohnilý, nebo se chová jako kdokoli jiný a jen utrousil drb na adresu člověka, kterého v podstatě neznáme?

Mívala jsem ve zvyku představovat si, co si asi lidé povídali o mně při večeři v restauraci, v kuchyňce v práci a v pátek večer v hospodě u piva.

„Slyšeli jste, co se stalo Heleně?“

„Jako o matce jsem o ní nikdy neměl velké iluze. Na to je moc velká kariéristka.“

„Vsadím se, že nevěděla, do čeho jde.“

Opravdu by byli tak záštiplní, nebo mě jen trápila fantazie?

Ale především bych ráda věděla, co si myslela ona. Zatímco jsem ležela v nemocnici pod sedativy, paže rozpíchané od jehel, oči zarudlé od pláče, po celém těle modřiny v místech, kde mě museli tlačit na postel, přemýšlela jsem, jestli za mě zapaluje svíčku, vzhlíží k nebi a prosí toho, co je nahoře, ať mě opatruje, jak bych to udělala já pro ni.

„Miláčku!“ osloví mě Jack a strhne mě zpět do přítomnosti.

Jediné, co existuje, je přítomnost.

To by si myslela ona. Já jsem minulost – pohozená na hromadě odpadků, loňská zpráva. Na mě nebo na moje nesnáze by ani nepomyslela.

„Ano?“

„Kde ses toulala?“ řekne a zakoulí očima. Už se uvolnil – možná je to vínem nebo tím, že jsem si nakulmovala vlasy a oblékla si šaty. Ať je to cokoli, připomnělo mu to, jací jsme byli, a těší ho to.

„Promiň.“

„Jen jsem říkal, abys mi pověděla víc… o tom svém nápadu. O návratu do práce.“

Sáhnu po sklenici a dlouze si loknu vína.

Pak naberu vzduch do plic a všechno mu řeknu. Totiž, skoro všechno.

+4

TENKRÁT

Ash

E-mail dostanu jen hodinu po tom, co si sednu ke stolu.

Od: HelenaB@kamu.com

Věc: Pokec

Ahoj, Ashley,

jestli máš dnes v 11.00 čas, ráda bych Tě pozvala na kus řeči a na kafe k Tedovi (fajn, ne na kafe, na hrnek horké vody s kokosem, nebo na to, čemu momentálně dáváš přednost).

Díky

H xx

Bez váhání odepíšu.

Od: AshleyT@kamu.com

Věc: Re: Pokec

Platí.

A

Jsme zpátky v práci po „dovolené“, jak to znechucení velcí šéfové nazývají ve svém podnikovém poselství „Děkujeme, trubci, skvěle jste nám sloužili“. V Davidově prosklené kukani se od rána netrhnou dveře. Helena, v hedvábných košilových šatech, s černou stuhou ve vlasech a semišových kozačkách nad kolena (vánoční dárek od pana Šablony?), ťuká do klávesnice jako o život. Pihatka drží další dietu: „Teď zkouším 5:2. Druhý den na mě radši nemluv!“ A Joel mě bombarduje e-maily, ptá se na má novoroční předsevzetí, a jestli je jedním z nich i to, že s ním půjdu na další rande. I když technicky vzato naše první rande vůbec nebylo rande – jak jsem ho svědomitě upozornila. Přestože mě jeho pozornost těší, ustavičné rozptylování mě maličko otravuje.

Po kanceláři koluje rozkládací přání pro Lizzy. Doporučení ZACHOVEJ KLID A UŽÍVEJ SI MATEŘSKOU DOVOLENOU! doprovází kresba čápa, který vypadá spíš jako kachna, a ze zobáku mu visí krabička, do níž se ve fastfoodu balí jídlo. Uvnitř Davidovo písmo klade Lizzie na srdce: Hodně štěstí a tak dále, ale nezapomeň: KAMU byla tvoje první láska! Buď spokojená, ovšem zase ne tolik, aby ses už nevrátila! Doufám, že to bez Tebe přežiju… xx Hádám, že si myslí, kdovíjak není vtipný, milý nebo dobromyslný. Je přesvědčený, že jí dává najevo, co pro něj znamená, ani ho nenapadne, že by v ní mohl vyvolat pocit provinilosti, že dala přednost biologii před pozicí osobní asistentky. A stejně je škoda, že neodolala volání Přírody. Upřímně se mi po ní bude stýskat. Vyzařuje z ní srdečnost, má lehký essexský přízvuk, a když si postěžujete, že se cítíte pod psa, nabídne vám aspirin… Dodává vám pocit bezpečí, jako by jí na vás skutečně záleželo.

Myslím, že bude báječná máma, a taky jí to napíšu. Pak přistrčím přání Pihatce.

Na šestadvacetistránkový návrh podpory butikových značek mi David ani Helena neodpověděli. Od obou mi došlo „potvrzení o přečtení“, takže e-mail určitě otevřeli: Helena 27. prosince; David až poslední den v roce – podivný způsob trávení Silvestra! V koutku duše doufám, že Helena se mnou chce dnes v jedenáct probrat právě tohle, jen mi poněkud uniká, proč zrovna v kavárně U Teda, místo v naší zasedací místnosti nebo v jídelně.

Ovšem druhá možnost je, že se mnou chce mluvit o Davidovi a o tom, co jsem viděla na vánočním večírku. Samým vzrušením se mi rozbrní chodidla a neuváženě přijmu Joelovu nabídku na páteční rande.

Deset minut před jedenáctou zajdu na dámské toalety a prohlédnu se v zrcadle. Mám světlou pleť, výrazné oči, sotva znatelné rty. Vlasy černé jako uhel, obočí jakbysmet, a nebýt modrých duhovek, vypadal by můj obličej jako na černobílé fotografii. Zásadně se příliš nelíčím – vlastně jsem to nikdy ani neuměla – a vždycky jsem chtěla, aby mě druzí oceňovali kvůli mé práci, ne pro můj vzhled. Na druhou stranu začínám chápat smysl příšerného výrazu „silový styl oblékání“. Vzpomenu si na Heleniny kožené boty a na jejich účinek na okolí.

Cestou do kavárny si povídáme o svátcích. Přesněji, Helena povídá a já poslouchám. Když se mě zeptá, jaké jsem měla Vánoce, stručně odpovím, že babi upadla a že jsme většinu času strávili v jejím nemocničním pokoji. Přestože Helena účastně přizvukuje, soustředí se na něco jiného a já jsem ráda, že jsem nezašla do podrobností.

Kavárna U Teda je tradiční podnik na břehu kanálu. Napiju se horké čokolády a usměju se na Helenu; nemůžu se dočkat, až se dovím důvod našeho setkání. Nedá jinak, než že za mě zaplatí, a mě se na vteřinku zmocní iracionální hrůza, že mi chce dát padáka.

„Půjdu rovnou k věci,“ prohlásí. „Mám důležitou zprávu. A chtěla jsem ji s tebou probrat.“

„Aha,“ řeknu. Tohle jsem nečekala. „To jsem zvědavá.“

Zadívá se na mě a zaváhá, jako by zvažovala, jestli mi může důvěřovat.

„Totiž…“ Rozhostí se ticho. A pak jde rovnou k věci. „Bože, nevím, proč jsem tak nervózní, že se o to mám s tebou podělit.“

Říká to spíše sama sobě než mně. „Po pravdě to je náhoda. Anebo známka toho, že jsme obě geniální. Ha, ha. Takže, ta novinka je… že od února přecházím na novou pozici.“

„Vážně?“ řeknu a dbám, aby to znělo obezřetně. „Určitě jsi nadšená. Co přesně budeš dělat?“

„Jsem nadšená,“ odpoví a pak se zase rozzáří a nasadí ten svůj andělský úsměv, při němž barista rozrušeně zrudl, když platila za naše objednávky. Ale vzápětí zmerčil její snubní prstýnek a já si všimla, jak mu poklesla čelist.

„David mě požádal, abych vedla nové oddělení,“ pokračuje. „Souhlasí se mnou, že Kiss and Make Up si vede skvěle, ale že si v první řadě neumí poradit s londýnským trhem. Proto rozběhnu samostatné internetové stránky, samozřejmě pořád pod záštitou KAMU, ale… je to zvláštní shoda okolností. Namouduši se o tom už mluví měsíce. A jen to dokazuje, že sleduješ současné trendy a přesně jsi to vyhmátla!“ Přidušeně se zasměje. „Bude to stránka pro specializované značky, pro značky takzvaně s příběhem. Jak jsi správně zdůraznila ve svém návrhu, existují mraky menších firem, které jen čekají na své publikum. A my jim ho poskytneme.“

Ona ukradla můj nápad!

Zhluboka se nadechnu ve snaze zkrotit a usměrnit své pocity. Naše pohledy se setkají. Zkoumám ji přimhouřenýma očima a pokouším se přijít na to, jestli opravdu udělala to, co si myslím, nebo je to skutečně jen neuvěřitelná náhoda, jak vesele prohlašuje.

„Ovšem,“ řeknu. Pořád je moje nadřízená. Nesmím se přestat ovládat. Práci potřebuju. Koneckonců, ten návrh jsem jí poslala z vlastní iniciativy. Co jsem čekala? Že mi přidělí rozpočet a nechá mě samostatně vytvořit novou webovou stránku?

A stejně… taková nespravedlnost. Všechny zásluhy si přičte ona, nejspíš se jí i výrazně zvýší plat.

„To je… každopádně zajímavé.“

Rozpačitě se usměje. Aspoň si uvědomuje, co dělá.

„Proto jsem o tom s tebou chtěla mluvit mezi čtyřma očima,“ vysvětluje, „mimo kancelář. Nechci, aby sis myslela, že se odehrálo něco… nepatřičného. Přísahám, že se o tom už nějakou dobu mluví – poprvé jsem se o tom zmínila Davidovi v létě. Jen jsme čekali na požehnání od amerického týmu… Museli jsme je přesvědčovat, ale dali nám zelenou těsně před Vánoci. V průběhu dneška uvědomím o své nové pozici celou kancelář, a jestli se to zdárně rozběhne, v ideálním případě se do projektu zapojí všichni.“

„Jasně,“ řeknu.

Zpátky do řady, kam patříš, Ashley.

Proč mi to vůbec říká? Má to být nějaké úchylné chvástání?

Aby se necítila tak provinile?

„Určitě ti to prospěje. Doufám, že mají pro takovou spolupráci náležitý rozpočet. U menších značek je to vždycky problém.“

„Poslyš, Ashley,“ usměje se. „To je další důvod, proč jsem s tebou chtěla mluvit. Vím, že pro tvou současnou práci je tě škoda. Tvého návrhu si vážím, málem jsi trefila do černého. Vezmu-li v potaz, že v téhle oblasti nemáš žádné zkušenosti, tvé postřehy byly… dost ambiciózní, ale působivé. Nemluvě o tom, že tvé podnikatelské instinkty jsou skoro dokonalé. I když občas trochu naivní. Myslím, že přimět větší značky ke sponzorování svých menších konkurentů tím, že uspořádají akci na podporu jejich výrobků, je poněkud nepravděpodobné.“

Se smíchem protočí panenky. Mám chuť ji praštit.

„Ale na to, abys celý den psala upoutávky na Instagramu, jsi příliš chytrá,“ pokračuje. „Navrhnu Davidovi, abychom tě povýšili do nové pozice vedoucí ovlivňovacího marketingu. Ráda bych využila tvůj podnikatelský instinkt a nabídla tvým ambicím jasný cíl. A Jodie přiznala, že potřebuje pomoct s digitální sférou. Možná vyčleníme rozpočet pro asistentku – nebo aspoň někoho na zácvik –, která by dělala pomocné práce. Co si o tom myslíš?“

Nikdy jsem neuměla skrývat své pocity. Je to moje přednost i nedostatek. Nemám čas chodit kolem horké kaše. Nemám čas brát si servítky.

Co si myslím? Myslím, že je neuvěřitelně přezíravá.

„Tedy…,“ řeknu a dodám si odvahu. „Po pravdě nevím. Nejsem si jistá, jestli chci dělat právě tohle.“

Zatváří se upřímně zmateně. Nechápe, že bych mohla chtít víc než nějakou podělanou, uměle vytvořenou funkci, ke které nepochybně patří zvýšení platu o podělaný dva tisíce.

„Aha,“ vypraví ze sebe. „Ovšem. Omlouvám se. Já myslela… myslela jsem, že stojíš o povýšení. Nejspíš jsem to špatně pochopila. Měla jsem dojem, že jsi dravě ctižádostivá.“

„Jsem dravě ctižádostivá,“ odpovím. Včas si uvědomím, že na ni zlostně civím, a honem povolím rysy ve tváři. „Jen nehodlám využít svou dravou ctižádost na to, abych se přetrhla a dělala, co mi řeknou ostatní. Tak jako ty.“

Usměje se na mě a rozhostí se ticho. Jsme jako dvě kočky, co odhadují jedna druhou, než po sobě skočí.

„Podcenila jsem tě,“ řekne po chvíli. „Omlouvám se. Ale… chci říct, že budovat si kariéru ve společnosti, jakou je KAMU, není k zahození…“

„Umíš si vůbec představit, jaké to je?“ Vím, že jsem v ráži a nikdo už mě nezastaví. Kavárna i zvuky v ní ustoupí do pozadí, až vidím jen její velké oči, které na mě užasle mrkají. „Pocházet z díry, kde nikdo ničeho nedosáhne, kde se za úspěch považuje flek v účtárně Teska? A celou dobu poslouchat, že lidé jako já, lidé z prostředí jako já, nemají budoucnost? Moje bábinka… bábinka by byla v sedmém nebi, kdybych si vzala pošťáka a měla dvě děti. To by se považovalo za obrovský úspěch. Každý, kdo nestrávil nějaký čas v pasťáku, se pokládá za bezva partii.“

Poposedne si a pohledem zabloudí k východu. „To mě mrzí.“

Dlouze vydechnu a podrážděně si prohrábnu vlasy, až si rozcuchám ofinu. Uhozený barista zvolí ten okamžik k tomu, aby se k nám přitočil s podnosem a sebral prázdné hrnky.

„Přejete si ještě něco?“ zeptá se.

„Ne,“ odpoví Helena. Hledí na mě s nervozitou. Ale v jejím pohledu je ještě něco jiného… zvědavost, které jsem si dřív nevšimla. „Děkujeme.“

„V tom případě,“ řekne chlapík a skloní se ke mně. „Doufám, že to nepovažujete za troufalost, ale máte přenádherné oči. Dáte mi telefonní číslo? Moc rád bych vás někam pozval.“

„Ne,“ odseknu a odvrátím pohled. Skvělý. Jako by toho nebylo dost, ke všemu vyzobávám okoralé drobky po Heleně. „Nemám zájem.“

„Ashley!“ zvolá Helena a pleskne mě po ruce, jako bychom byly kdoví jaké kamarádky. „Ty jsi zlá!“

Omluvně se na něj usměje, on pokrčí rameny a odejde, aniž by se ho ta situace jakkoli dotkla. Možná to dělá každý den.

„Poslyš,“ osloví mě Helena a prohlíží si mě. „To nové oddělení vybuduju od píky a budu kolem sebe chtít lidi, co jsou do té práce stejně zažraní jako já. Bylo by báječné mít u sebe někoho bojechtivého a kurážného. Někoho, kdo nemá strach být ctižádostivý, kdo se za to neomlouvá. Zapomeň na to, co jsem řekla před chvílí. Chceš do toho jít se mnou?“

„S tebou?“

„Ano. Zapomeň na povýšení. Co kdybys pracovala na těch nových webových stránkách pro mě? Potřebuju zástupkyni.“

„Děkuju,“ řeknu s povzdechem. Pořád to nechápe. Nechci být želízko v ohni někoho jiného. „Děkuju, ale obávám se, že by mě to neuspokojovalo. Vzhledem k tomu, že k danému tématu mám své vlastní nápady… chci se věnovat projektu, který bude jenom můj.“

„Dobře.“ Zatváří se zamyšleně. „Rozumím… Ale co kdybychom pro tebe vytvořili funkci?“ navrhne a já poznám, že když to říká, sama svým slovům příliš nevěří a jako by jen zkoušela, jak znějí. „Něco, čeho se ujmeš sama. David a já si jsme jistí, že zásadní součástí strategie nových stránek se stanou propagační akce. Abychom prosadili celou myšlenku, nesmíme se pohybovat jen ve virtuálním světě. Mluvím o pop-up shopech. Jak by se ti líbilo řídit oddělení společně se mnou?“

+4

TEĎ

Helena

Jackovi to neřeknu, ale někdy se mi ve snu zdá, že jsem s ní. Jsme v parku a ona už je větší – už ne kojenec, ale človíček se zaťatými pěstičkami, odhodlaný prosadit se ve světě. Obličej má baculatý, paže pod svetříkem měkké a vláčné, pokryté kůží stejně bílou a křehkou jako křída. Pozoruju ji: bojuje o samostatnost, dásně se zoubky jako perličky semknuté do linky, zatímco posouvá nespolehlivé nohy skrz mokrou trávu a snaží se dostat ke mně sama. Malé hnědé oči, lesklé jako sklo, upřené do mých mi zuřivě sdělují, ať jí nepomáhám a nechám ji udělat všechno po jejím.

Na těch snech doslova visím, ale nemívám je často. A když se dostaví, pokaždé jsou něčím pokažené. Protože vždycky je v nich i moje matka – nejdřív postává v pozadí, potom se ocitne mezi námi a pokouší se mi ji vzít.

Někdy jsou sny mučivější než skutečnost.

Už jsou to tři dny a o té práci pořád nevím nic. Zase nutkavě kontroluju stránky na LinkedIn, abych zjistila, jestli se Sean Taylor díval na můj profil. Nic. Ani slovo od chvíle, kdy přijal moji nabídku na kontakt z mé zbrusu nové, dospělácké e-mailové adresy.

Připadám si jako idiot. Po všem tom rozruchu, po všem tom nadšení – co když se mi vůbec neozve? Co když to byl jenom podvod, co když se David jen pokoušel zjistit, co mám v plánu, aby informace předal jí?

Uvědomím si, že přecházím po obýváku, stejně jako ty dny potom, co jsem o ni přišla. Chodím v kruzích pořád dokola a v ruce svírám mobilní telefon, teď už neustále zapnutý, protože zoufale čekám na nějaké zprávy. Hlavou se mi honí fráze, útržky toho, co bych případně mohla říct, způsoby, jak ho kontaktovat, úvodní řádky e-mailů… slova víří myslí, ječí mi v uších, až mě rozbolí hlava tak, že si musím sednout a zabořit dlaně do očních důlků ve snaze to všechno zahnat.

Je jenom jeden způsob, který mě toho zbaví. Zavolám Davidovi.

Ohlásí se po druhém zazvonění a já cítím, jak se můj dech zpomalí, jako uvolněná pružina.

„Ahoj!“ pozdraví a podle jeho zřetelného hlasu poznám, že je u sebe v kanceláři, obklopený sklem, bez ruchu v pozadí.

„Ahoj,“ řeknu a snažím se nemluvit o překot. „Jak se máš?“

„Až po uši v kvartálním rozpočtu,“ odpoví, jako by můj telefonát byl ta nejpřirozenější věc na světě, jako by ho měl poznamenaný v diáři a očekával ho. „Víš, jak to probíhá. Gavin se pokouší, abychom dohnali Austrálii, která očividně produkuje dvojnásobek toho, co my – a s polovičním počtem zaměstnanců. A tak dále… Ale jak se vede tobě?“

„Dobře. Všechno v pořádku. Jen…,“ odmlčím se. „Jen mě napadlo… Chci říct, že se mi neozval.“ Na pár vteřin mi dojde dech. Třesou se mi ruce a cítím, jak mi v útrobách začíná hlodat nevolnost. „Sean se mi neozval. Zajímalo by mě, co se děje. Chystám se pryč. Totiž, Jack a já. Příští týden odjíždíme na dovolenou. Jen jsem se chtěla před odjezdem ujistit… pro případ, že tam nebude internet. Jack si v poslední době plánuje dny offline… chce, abychom nechali iPady doma…“

„Kam jedete?“ ptá se David. Pochopitelně ho moje plány na dovolenou zajímají víc než co jiného.

„Prosím?“

„Na dovolenou. Jsem překvapený, že si tak brzy po zprovoznění své nové firmy může vzít volno. Na druhou stranu, teď je ideální období pro návštěvu Asie. Do Thajska?“

„Ano,“ odpovím mechanicky. „Do Thajska.“

„Někam na pláž? Rozhodně si udělejte výlet do Čiang Mai. To si nesmíte nechat ujít. A Jackovi zatrhni vodní sporty, jinak už ho neuvidíš. Jsou tam doslova za hubičku.“ Krátce se zasměje, jako by znal Jacka a jemu podobné, jako by byli staří kamarádi, jako by vodní sporty provozovali společně.

„Určitě,“ řeknu. „Zajedeme tam. Poslyš, nemáš tušení, jak to vypadá… s tou pozicí, o které ses… hm, zmínil?“

„Sean se ti neozval?“

„Ne.“

„Hm,“ zabručí. „Jestli chceš, zavolám mu. A co kdybys mu raději napsala sama? Okamžik… vydrž… a je to. Poslal jsem ti jeho adresu.“

„Výborně. Děkuju. Hned mu napíšu.“

Zamířím do své pracovny a otevřu laptop. Píšu rychle, zprávu po sobě pozorně přečtu a odešlu ji dřív, než si to stačím rozmluvit.

Sean samozřejmě odpoví to ráno, kdy se připravuju na zákrok. Zprávu odeslal v 6.00, a když se probudím, už na mě čeká v poště. Nejspíš ji psal před rušným pracovním dnem, nebo šel možná nejdřív do posilovny, aby se naladil na další den, kdy bude se svým životem něco smysluplného dělat a otiskne do něho svou stopu.

Je to jen pár řádek. Nic víc to pro něj neznamená – pár řádek, aby umlčel ten otravný hlásek v koutku mysli a v seznamu povinností odškrtl další položku. Ale v tomhle období pár řádek úplně stačí k tomu, aby otřásly mým delikátně znovuvybudovaným sebevědomím.

SeanT@shopit.com

Re: David Marlow

Heleno, děkuju Vám za e-mail. David o Vás hovořil velice pochvalně a já si cením toho, že jste se mi ozvala. Zmíněné místo jsme už obsadili, ale je dobré vědět, že chcete uplatnit své schopnosti. Pokud se objeví jiná vhodná pracovní příležitost, určitě Vám dám vědět.

S pozdravem

Sean

Po pravdě se v tom nedá hledat nějaký skrytý smysl, tedy pokud jste normální jedinec. Možná je to tím, že mi trvalo moc dlouho, než jsem se Davidovi ozvala. Nebo moje kvalifikace není přesně to, co potřebovali. Nebo Sean dostal na někoho tip od jiného spolužáka z Harvardu a ten zareagoval dřív než David. Anebo pro tu práci chtěli raději muže než ženu, jakkoli je to diskriminující. Ale já místo toho čtu, že mám poskvrněnou reputaci, že se mnou nikdo nechce pracovat, že moje profesní historie má kaz, že jsem matka bez dítěte, pracující žena bez práce a že to všechno dohromady znamená, že jsem ztroskotanec.

Jack mě přistihne, jak sedím v koupelně na studených dlaždičkách a civím do prázdna, na sobě pořád noční košili, nohy složené pod sebou. Podlahové vytápění je vypnuté a mně mrznou chodidla a prsty. Ventil, jímž bych topení zapnula, je ode mě sotva na délku paže, přesto je příliš daleko, než abych na něj dosáhla, tak jako všechno ostatní v mém životě. Ale možná už je mi to jedno. Ať mi prsty klidně zmrznou – copak na tom záleží, když mi tak jako tak zamrzá mozek?

Protivím se sama sobě.

„Proto jsem si nepřál, aby ses do toho zapletla,“ křičí Jack. Stojí ve dveřích, ale nevrhne se ke mně, aby mě utěšil, jak by to udělal kdysi. Teď už ví. Ví, že moje pocity nezažene pouhým objetím, slibem, že bude líp, ani hrnkem zvlášť silného čaje. Je nevrlý a v podráždění kopne do futra dveří.

„Zatracenej mizera. Neměl jsem ti vůbec říkat, že volal. Jen tě vyprovokoval a probudil v tobě očekávání. Nemá ponětí, sebemenší ponětí, čím jsme si prošli. Co sis vytrpěla. Dává ti naději… A k tomu dneska. Zrovna dneska.“

Pak je pryč, projde ložnicí a já slyším, jak zase něco nakopne – nejspíš rám postele – a buší pěstmi do parapetu. Nechám ho vypustit páru, potom se zvednu, vysmrkám se, otřu si oči a jdu k němu.

„Jacku. Musíme jet,“ zašeptám a jemně se dotknu jeho zad.

„Prosím. Mám před sebou léčbu. Dnešek je fajn. Pokusme se myslet pozitivně. Už musíme jít. Ať to máme za sebou.“

Otočí se ke mně a já vidím, že pláče.

„Jen chci, aby ti bylo líp,“ řekne. Pak na mě padne a neobratně schová obličej na mém rameni. Vzlyká čím dál hlasitěji, jeho slzy mi zmáčí noční košili a prosáknou až na kůži. „Nic víc nechci, Heleno. Jen aby ti bylo líp.

+4

DRUHÁ ČÁST

+4

TENKRÁT

Ash

Na mém stole v naší nové kanceláři stojí nepovědomý hrnek; všimnu si ho, jen co vejdu. Po obvodu je jasně růžovým písmem natištěný slogan: Týmová práce plní sny. Včera večer jsem nechala Helenu v práci samotnou a vydala jsem se na dlouhý běh: dvanáct kilometrů. Chtěla jsem dát patnáct, ale rozpršelo se a ve zrasovaných teniskách to jen čvachtalo. Ode dne, kdy jsme před šesti týdny odstartovali projekt KAMU Butik, to bylo poprvé, co jsem odešla z kanceláře dřív než Helena – obvykle se zdržím aspoň do osmi. Ona vždycky odchází přede mnou a přitom reptá, že Jack už jistě žhaví tísňovou linku pro pohřešované osoby. Ale já vím, že pravda je jiná, že je prostě unavená nebo už ji práce nestimuluje, a vzápětí si uvědomím, že ne každého baví dřít až na doraz jako mě.

Ale včera ráno jsem stála pod sprchou a zjistila, že mám kůži na bocích na pohmat poddajnější než dřív. Ne moc, ovšem dost na to, abych to zaznamenala. Může za to časté ponocování a nezdravé večeře. Minulý týden jsem jeden večer klesla tak hluboko, že jsem si dokonce dala hranolky, to když se mi prázdný žaludek začal svírat bolestí, a byly to jediné, co jsem si v krámku na rohu mezi smaženým kuřecím byla s to vybrat. Snažím se, ale spojit práci s pohybem je hrozně těžké. Včera v polední pauze jsme si šly s Helenou zaběhat, ale ona mě tak zdržovala, že jsem měla dojem, jako bych podala poloviční výkon. Měly jsme hromadu práce: provést skicu webových stránek, vytvořit branding, sestavit tabulkový editor potenciálních zákazníků, vyslat do terénu průzkumníky. Název mé nové pozice zní „manažer akcí“, to ovšem Heleně nebrání žádat mě o rady v podstatě ohledně čehokoli. David i Američani nám s radostí nechali ve všem volnou ruku a zatím se s Helenou bezmála na všem shodneme. Po pravdě zjišťuju, že je naopak poměrně přizpůsobivá.

„Co to znamená?“ Posadím se, vezmu do ruky hrnek a zamávám jím na Helenu. Okraj je na můj vkus příliš silný a ouško nepohodlně úzké.

„Líbí se ti?“ Usměje se na mě. „To je dárek! Napadlo mě, že to heslo se pro nás hodí, jestli máme být zbrusu nová parta. Mám jich pět, pro každého jeden.“

„Jak poznáme, komu který patří?“ řeknu a vtom vidím, jak jí spadne brada. Nechci ji zarmoutit. A tak se raději zářivě usměju – zdaleka ne tak skvostně jako ona, ale pracuju na tom. Mým nejnovějším praktickým cvičením je napodobování jejího chování; všechno si svědomitě zapisuju do sešitu a těší mě, jak znamenitě jsem zvládla rozčilující umění „naoko rozpačitě zastrčit vlasy za ucho a vyslat sebevědomý pohled“.

O čem jsem… Jo, o tom hrnku.

„Líbí se mi. A moc,“ odpovím. „Děkuju. Senzace! Je důvtipné, žes ho obstarala pro každého, než jsme vůbec nějaký tým dali dohromady…“

Stočím hlavu směrem k prázdnému koutu kanceláře, očima přejedu přes neobsazené židle u pustých pracovních míst. Měla jsem radost, když David oznámil, že zůstaneme ve stejné budově jako KAMU, jen o poschodí níž – dostatečně daleko, abychom se cítili víceméně nezávislí, přestože trvá na týdenní schůzce vedení.

„Cha!“ odfrkne Helena. „Jistě. Určitě ho všichni moc ocení. Prvním bodem dnešního programu je rande s personální agenturou. Vlastně proto jsem tady tak brzy.“

„Ťuky ťuk.“

Zdvihnu hlavu. Pootevřenými dveřmi do kanceláře nakoukne David.

„Smím?“ zeptá se. „Nebo je vstup povolen pouze ženám?“

„Vtipné,“ podotkne Helena, ale zvedne se a při pohledu na něj se maličko zapýří. „Jen dál, a seznam se s naším týmem. Jeff si dal záležet na zařízení místnosti – vyřiď mu můj neskonalý dík. Nemůžu se dočkat, až začnu obsazovat prázdné stoly.“

„Mám dojem, že tady máte lepší výhled,“ poznamená David a zamíří k oknu. „Což není fér. Uvidíme, jak by se to dalo využít i v náš prospěch.“

„Chceš říct, že je odtud vidět, jak je rušno v hospodě pod námi,“ nadhodí Helena a stoupne si vedle něho.

Přikývne. „Dejme tomu. Jak říkám, daleko lepší výhled.“

Flirtují spolu, nebo jsem jen natvrdlá? Tak či onak jsem ve značných rozpacích. Bezděčně si odkašlu. Oba ke mně otočí hlavu.

„Jak to jde, Ashley?“ řekne David, který mě očividně zaznamenal až teď. „Nepéruje vás moc?“

„Je to spíš naopak,“ odpovím. Prostě neumím držet jazyk za zuby. Krucinál. „Totiž… nechala jsem se unést. Dočista jsem tomu projektu propadla, jak jistě víte.“

„Ovšem,“ přitaká. „Helena se zmínila, že jste měla podobný nápad. Je báječné, že vás máme.“

Že jsem měla podobný nápad? Takže se ani neobtěžoval přečíst můj návrh? Zaplaví mě pocit marnosti, známá vlna sebenedůvěry, co mi znovu připomene, že zůstanu navždycky bezvýznamná, že nikdy ničeho nedosáhnu, že všechno hraje proti mně.

Vyšlu k němu strnulý úsměv – jímž mu po svém pasivně agresivním způsobu dávám najevo, že je mu ukradené, co si myslí, a skloním se nad klávesnici počítače. Mrzí mě, že Joela zlanařila firma zaměřená na finanční software, už nesedí o patro výš a já si mu nemůžu na zadním schodišti poplakat na rameni. Sáhnu pro mobil, abych mu poslala roztrpčenou zprávu, přístroj však zase odložím. Náš vztah je příliš čerstvý, než abych ho děsila opakovaným skuhráním.

„Takže rozpočet,“ spustí David, i když mám hlavu sklopenou. „Byla by chvilička na rozhovor?“

Vzhlédnu k němu, ale dívá se na Helenu. Ta kývne, vezme zápisník, shrne si vlasy přes rameno a vypluje z kanceláře, aniž mi věnuje jediný pohled.

+4

TENKRÁT

Helena

To nejlepší na spolupráci s Ash je fakt, že ji řízení odbytu skutečně baví. Když mi David oznámil, že dokud se v branži neosvědčíme, bude v rozpočtu plat jen pro jednoho vedoucího zakázek, uvědomila jsem si, že na mě připadne velká porce fyzické práce. Ale sotva jsem se o tom zmínila, Ash mi ochotně nabídla, že se seznamu firem ráda ujme a že před prvním pop-upem bude muset být tak jako tak se všemi v kontaktu.

Já věděla, že dělám dobře, když jsem ji přijala do týmu.

Momentálně mě nejvíc tlačí nábor nových zaměstnanců. Jsem zahloubaná do žádostí o místo, které mi poslali z personální agentury, když slyším, jak se otvírají dveře kanceláře. Vzhlédnu v očekávání, že je to David nebo Jodie – moje nejlepší kamarádka z KAMU o poschodí výš –, ale spatřím svého manžela.

„Jacku!“ řeknu a neubráním se úsměvu. Už si ani nevzpomínám, kdy jsem ho naposledy viděla ve dne. Vybavím si náš cituplný novoroční rozhovor, při němž jsme si slibovali, že se vynasnažíme udělat si jeden na druhého víc času. Uplynulo jen pár týdnů, a všechno je zase ve starých kolejích. „Co tady děláš?“

„Měl jsem kousek odtud nějakou schůzku a neuměl jsem si představit, že se vrátím do kanceláře…“ Na chvíli se odmlčí a já si všimnu tmavých kruhů pod jeho očima. Takže ho zase trápí nespavost. Pocítím nával něhy. „Stejně jsou skoro čtyři hodiny.

A slíbil jsem ti, že si přijdu prohlédnout tvoje nové království. Prostor pro tvůj nový projekt. Ale kde máš svou favoritku?“ Kývne k Ashinu prázdnému stolu.

„Hledá vhodné lokality pro náš první pop-up. Chtěla jsem jít s ní, ale zasekla jsem se nad tímhle a raději bych to měla dokončit…“

„Škoda,“ řekne Jack, odsune její židli a posadí se.

„Dneska už nepřijde, ovšem nepochybně se s ní brzy seznámíš. Vlastně mě napadlo, že ji někdy pozvu na návštěvu k tátovi. Představ si, že mi prozradila, že je jeden z jejích idolů. Myslím, že četla jeho životopis. Trapas, co říkáš?“

Přikývne, a když se mu rozvibruje kapsa u kalhot, zkřiví obličej.

„Promiň,“ zabručí a vytáhne telefon. Sklopím oči na žádosti.

„No ne!“ zvolá a já zase zvednu hlavu.

„Co je?“

„Alicie právě porodila!“ Má divný hlas, neobvyklý, pronikavý a rozrušený. Otočí ke mně telefon a ukazuje mi fotku novorozence s krabatým zarudlým obličejíčkem. „Tři kila dvacet, ať už to znamená cokoli. Není to rozkošný?“

„Nádherný,“ přitakám opatrně. „Jak se jmenuje?“

„Je to holčička. Olivia Rose Huntingdon-Clarková.“

„Paráda,“ odpovím a pozorně se na něj zadívám. Zírá do prázdna a nehledě na displej před sebou má nezaostřený pohled. „Barney musí být nadšený. Vyřiď, že blahopřeju.“

Jack znovu kývne, odepíše a vsune mobil zpátky do kapsy.

„Teď jsme na řadě my,“ řekne. Všimnu si, že mu nepatrně pulzuje žíla na krku. Dívám se, jak se nafukuje a zase splaskává, jako přílivová vlna, která se vzdouvá a pak opadne; stejný nepokojný rytmus.

Rozesměju se, hlasitě a srdečně, aby věděl, že jeho žert oceňuju.

„Už teď se nevyspíš,“ připomenu. „Poslyš, co máš za lubem? Na odchod je ještě příliš brzo, ale Ashley se už nevrátí a já už mám tyhle žádosti skoro přečtené. Co kdybychom zašli na sushi a jeli domů? Ani si nevzpomínám, kdy jsme společně něco podnikli… Něco, při čem bychom nespěchali.“ Mrknu na něj, a okamžitě toho lituju. Zní to otřepaně, povýšeně a naprosto nepatřičně. Ano, náš sexuální život není takový, jaký býval, ale aspoň je, což se nedá říct zdaleka o všech dvojicích, které jsou spolu tak dlouho jako my.

Vstane a vykročí ke mně. V košili a saku od obleku a ve světle proudícím oknem, jež ho obestírá tlumenou září, ho vidím tak, jak ho určitě vnímají všechny ženy, s nimiž pracuje. Je sexy. Můj manžel je sexy.

Uchopí moje ruce a vytáhne mě na nohy, přimáčkne k sobě a přitiskne ústa na mé rty. Nejdřív něžně, pak naléhavěji. Přenese mě to do minulosti, připomene, jací jsme byli tenkrát, než jsme zestárli a zpohodlněli a jeden druhého začal vídat častěji v pantoflích a pyžamu. Než se ze sexu stal automatický úkon, něco, co se odškrtne v seznamu povinností, pohyb pro zdraví: třikrát týdně, jako cvičení v posilovně.

„Jacku!“ Maličko se ošívám a vtom mi myslí prolétne obrázek. Já v taxíku, ve vzduchu vůně nepovědomé vody po holení. Pevně zavřu víčka, abych vjem zahnala. Naštěstí je tenhle týden ve Spojených státech a nehrozí, že vpadne ke mně do kanceláře. Oplatím manželovi polibek, zatlačím ho na stůl a jedním máchnutím paže odsunu lejstra jako podle filmového scénáře.

Po pěti minutách marného mávání na taxík se rozjedeme domů podzemkou. Navrhla jsem Uber, ale Jack si přečetl něco o tom, jak se chovají ke svým řidičům, a udělil mi dobře míněnou přednášku, proč bychom s touhle firmou už neměli jezdit. Jeho společenské svědomí, jeden z důvodů, proč jsem se do něho zamilovala, je pro jedince s jeho povahou jak fascinující, tak neobvyklé.

Vagon je poměrně prázdný. Sedíme vedle sebe a držíme se za ruce, zatímco souprava s rachocením projíždí stanicemi. Mám hlavu položenou na jeho rameni a bráním se pokušení vyndat mobil a zkontrolovat e-maily. V restauraci jsem se vytratila na záchod a odpověděla na tři zprávy od Ash, přičemž jsem neopomněla smazat automatické sdělení Odesláno z iPhonu. Nechci, aby si myslela, že se flákám, už proto, že jsem její nadřízená. Ačkoli jsem jako na trní, jestli se jí podařilo na můj návrh nalákat Joela na pozici našeho vývojáře, může to počkat do zítřka. Pro dnešek na práci kašlu; i můj vztah vyžaduje čas.

„Není to z King’s Cross zdlouhavé?“ řekne Jack, když vystoupíme na Finchley Road a čekáme na přestup. Na nástupišti je zima. Po sluníčku časného jara zbylo jen mrazivé povětří.

„Říkala jsem, že si máme zavolat Uber!“ prohlásím a podupávám na místě. „Panebože, to je zima. Měla jsem si ráno vzít šátek.“

Jack si stáhne šálu a omotá mi ji kolem krku. Voní jako on.

Nakloním se k němu a vděčně ho políbím.

„Barney a Alicia se stěhují z Londýna,“ řekne a přes moji hlavu se zadívá na informační tabuli.

Otočím se. Do příjezdu soupravy zbývá sedm minut.

„Hmmm,“ zahučím. Vím, kam ten rozhovor povede. „Budou chovat slepice?“

„Možná,“ odpoví s úsměvem. „Jejich dům odhadli na milion dvě stě tisíc liber. Šílenství. Já osobně půvab Putney nikdy nepochopím. Kravál z letecké základny… Zřejmě si vyhlédli Buckinghamshire. Za ty peníze si můžou v podstatě koupit usedlost v některé menší vesnici.“

„Určitě,“ přitakám a spěšně vyšťourávám jiné téma. Od protějšího nástupiště odrachotí vlak a odhalí velkou reklamní plochu s upoutávkou na nový, velice vychvalovaný film nominovaný na sedm Oscarů. „Nechtěl bys na to někdy zajít?“ kývnu směrem k plakátu.

„Hm… snad,“ řekne, ale neskočí mi na to. „Myslím, že by nebylo marné mít kolem sebe větší prostor. Nemuseli bychom… se takhle trmácet…“

„Podzemka byl tvůj nápad! A jak si myslíš, že se lidé z předměstí dopravují do práce? Vrtulníkem?“

„Snad jsem tolik neřekl. Copak někdy nezatoužíš po změně prostředí? Po přírodě?“

„Od toho je dovolená,“ odpovím neomaleně.

„Kdybychom měli dítě, stejně bychom tady nemohli zůstat,“ podotkne Jack. „Za prvé je ten byt moc malý a za druhé nechci, aby to malé vyrůstalo v tak zamořeném vzduchu.“

„Tak je lepší děti nemít,“ prohlásím a s úlevou sleduju, jak náš vlak pomalu vjíždí do stanice. Změna tématu. Střet zažehnán.

Nebo si to aspoň myslím.

Jenže ve vagonu nátlak pokračuje. Jack má oči najednou nepatrně podlité krví, jako by byl vyčerpaný nebo pil přesmíru.

„Ale miláčku, říkalas, že letos se pokusíme…“

„Ano, ovšem to bylo předtím.“ V hlavě se mi rozvíří bublinky podráždění. A já myslela, že si uděláme hezký večer. Že s tímhle nezačneme. Zase.

„Před čím?“

„Než mě povýšili,“ odseknu strohým tónem. „Dělám na novém projektu. To není právě nejvhodnější období pro odchod na mateřskou, nemyslíš?“

Jack se zaboří do sedadla a pustí moji ruku jako dotčený puberťák.

„Co je?“ Pootočím se a zamračím se na něj.

„Já jenom… Už jsem ti řekl, že nechci být starej táta.“

„Je ti sedmatřicet! To není žádný věk. Dneska je to mládí.“

„Ano, ale měli bychom… Letos ti bude pětatřicet…“

„Bezva. Pěkně děkuju. Takže já jsem moc stará! Skvělý.“

„Tak jsem to nemyslel. Nechci být jako můj otec. Umřít, než mým dětem bude dvacet. Chci se jim věnovat, dokud budu mít ještě dost energie, abych jim stačil. Chci být u toho, jak dospívají. Chci se dožít vnoučat.“

„Zbytečně to dramatizuješ.“

Žena na protějším sedadle nás naprosto bezostyšně poslouchá, obočí jí se zájmem klesá a zase se zdvíhá.

„Můžeme si o tom promluvit jindy? A jinde? Například doma…“

„Jen mám pocit, žes to dočista pustila z hlavy,“ míní Jack.

„Nebuď směšný! Teď se to prostě nehodí. Všechno má svůj čas.“ Prsty mi vzlétnou k nadloktí, pod kůží nahmatám malou tyčinku, abych se ujistila, že je na svém místě.

Naší spolucestující moje pohyby neuniknou. Mám sto chutí jí říct, ať si hledí svého, ale očividně se dobře baví. Napadne mě, jestli má děti. Je přibližně v mém věku, oděv má však neupravený, vlasy stažené do ohonu, půvab dávno ten tam, oční linky a stíny rozmazané. Třeba mě v duchu povzbuzuje, ať si stojím za svým, a chce mi říct, že mám pravdu. Na okamžik se setkám s jejím pohledem a ona se na mě usměje. Ano, to je ono: ženská solidarita. Její oči jako by říkaly: To tvůj život se změní, ne jeho. Nedělej to, pokud nebudeš sama chtít.

Jack zapadne do sedačky ještě hlouběji a vyndá z kapsy mobil. Dívám se, jak kontroluje e-maily, rychle ťuká do displeje, jako by zprávy byly mravenci, které musí odstranit. U jedné se zarazí. Zadívám se na ni spolu s ním a ještě stačím přečíst předmět, zlomek vteřiny předtím, než aplikaci zavře. Vypovězení smlouvy. Sykavě vtáhne vzduch mezi zuby, pak telefon schová a zahledí se protějším oknem podzemní dráhy na ubíhající zdi tunelu.

S tím se tedy celý den potýkal. Opřu se, položím ruku na jeho koleno a sevřu ho. Vzpomínám, jak nerad dával zaměstnancům vyhazov. Je příliš útlocitný a tím škodí sám sobě. Někdy zapomínám, jak je jeho práce stresující – čím víc peněz vyděláš, tím větší máš odpovědnost – a vím, v hloubi duše vím, že chce být jako jeho táta, zajistit rodinu, pracovat rukama a ctít spíš vděčnost než chamtivost. Ale všechno měl předem nalinkované, učiteli i rodiči, ať o to stál, nebo ne, a jestli Jack o něco usiluje, tak vyhovět všemu a všem.

Nemám nic, co bych mu řekla. Dávno jsem mu zdůraznila, že nemusí pracovat, když nebude chtít, že já uživím oba dva, odjakživa má však svou hrdost. A tak ho nechám trucovat, vyndám mobil a pročtu zprávy od Ashley. Všech osmnáct.

+4

TENKRÁT

Ash

Aplikace Google Maps mi spolehlivě oznamuje, že dům Helenina táty je pětadvacet minut chůze od zastávky. Měla jsem si vzpomenout, kam moje babi chodila uklízet. Ti, co bydlí na podobných místech, nemusí mít u nosu nádraží. Ani zastávku autobusu. Všude dojedou autem. Nebo se nechají dovézt.

Mrzí mě, že neřídím. Minulý týden jsem četla rozhovor s někým, kdo prohlásil, že dospělí lidé, kteří neumí řídit nebo vařit, jsou nevyzrálí a potřebují dospět. Dožralo mě to – ale na druhou stranu to chápu. Teď si to můžu dovolit, udělám si řidičák – další položka do seznamu úkolů.

Naštěstí mám rezervu a půl hodiny k dobru, než dorazím k sídlu Cawstonových. Vyjdu z nádraží a dám se doprava, směrem k hlavní třídě. Před budovou sedí v autě Asiat. Jen co přijdu blíž, stáhne okýnko, a až tehdy mi dojde, že je to taxikář a čeká, že budu chtít svézt. Zavrtím hlavou, třebaže tak trochu zvažuju, že jeho nabídku přijmu. Mám pocit, že se to ode mě možná očekává. S pomocí navigace v telefonu zamířím do centra městečka. Je zima, ale i v deseticentimetrových podpatcích si vedu statečně a ze sluchátek poslouchám knihu od Arianny Huffingtonové Skutečný úspěch. Obzvlášť se mi líbí její úvahy o nezbytnosti odpojit se od technologie, abychom se napojili sami na sebe. Jsem zvědavá, kdy budu mít čas to udělat. V tašce mám láhev červeného, Château- neuf-du-Pape, kvalitního, ale ne drahého. Vím, co se sluší a patří.

Helena se zmínila, že s námi poobědvá i její manžel, a já se těším, že se s ním konečně seznámím. Zatím na to neměl čas a já, nejspíš neprávem, jsem mu to měla za zlé. Teď, když mám Joela, už o jeho perspektivní kamarády nestojím, přesto mě zajímá, jaký Jack je. Když si vzpomenu, jak Joel sledoval moje přepečlivé přípravy, neubráním se úsměvu. Rozhodla jsem se, že jestli to mezi námi bude klapat, za měsíc za dva mu nabídnu, ať se ke mně nastěhuje. Bude skvělé podělit se o nájemné, a podle všeho si dal dvě a dvě dohromady, když jsem v šatní skříni udělala místo na jeho věci a řekla mu, aby se choval jako doma. Hlavní třída je úpravná a čistá, na sloupech osvětlení pečlivě osázené závěsné koše, obchody s ručně malovanými vývěsními štíty. Už vím, čemu se o sobotách věnují hertfordshirské paničky: po hlavní ulici míří do pekařství, před sebou postrkují vzorně oblečený dětský potěr, v patách poslušné labradory. Většina má ve vleku také manžela. Zajímalo by mě, jestli některá z těch v kašmíru oděných žen chodí do práce nebo se na plný úvazek stará o své potomstvo.

Na levé noze se mi udělala drobná oděrka. Zastavím se, přelepím patu náplastí a úzkostlivě dbám, aby nebyla vidět. Když konečně dojdu na St. Andrew’s Hill, ohromeně zjistím, že v malém domečku před dlouhou, bíle natřenou a nedobytně zavřenou bránou sedí mužíček.

„Dobrej,“ pozdraví nikoli nepřátelsky.

„Zdravím,“ řeknu a proklínám se, že jsem si přece jen nevzala taxík. „Jdu do Sandbanks. Bydlí tam Cawstonovi?“

Přikývne.

„Jste tady správně,“ potvrdí. „Pojďte dál. Ale je to ještě kus cesty. Půjdete po South Road a na křižovatce odbočíte doleva. Pak se dáte ulicí Golf Club Road. Dům stojí zhruba v půli svahu směrem nahoru. Anebo dolů, jak se to vezme.“ Uchechtne se.

„Bohužel je tam pořádný kopec. Ale ulice je to pěkná. Jedna z nejhezčích.“

Kývnu na pozdrav a připravím se na další pochoďák. Teď už mě noha citelně bolí. Jako čert. Navíc začínám panikařit z toho, že v podpaždí cítím vlhko. Usmyslím si, že dojdu tak daleko, abych byla z dohledu hlídače, a pak se osvěžím deodorantem, který mám v kabelce.

Před domem stanu přesně s pětiminutovou rezervou. Zvenku připomíná domeček pro panenky: je dokonale symetrický a má honosné, černé vstupní dveře, po obou stranách mohutný kamenný sloup. Cihly v pískové barvě, okna v georgiánském stylu v masivních dřevěných rámech. Babi by byla nadšená.

Ale není to Helenin dům. Patří jejímu tátovi. Helena mě má k sobě teprve pozvat. Vím jen to, že bydlí, co by kamenem dohodil od stanice metra West Hampstead. Jestlipak ví, že má z pekla štěstí?

Kráčím po dlouhé příjezdové cestě, všimnu si dokonale souměrných olivovníků tvarovaných do písmene V, střežících přední dveře. Všechno je bez nápadu, stereotypní a tuctové. Přesto přistupuju ke dveřím se vzrušeným očekáváním. Pan Cawston vyrůstal v nejdrsnější oblasti Essexu. Jeho rodiče pracovali v hostinci, nechodil na univerzitu a všechno získal tvrdou dřinou. To dokazuje, že mám šanci i já. To on je jedním z důvodů, proč jsem se ucházela o práci s Helenou, a teď, konečně, konečně, se s ním mám seznámit osobně. Pozvala mě minulý týden, kdy jsme si šly společně zaběhat – musím uznat, že to od ní bylo vážně moc milé. Nechce se mi věřit, že jsem opravdu tady.

Mosazný domovní zvonek napodobuje viktoriánský styl a ani trochu se sem nehodí. Prosklenými panely v obou křídlech dveří vidím, že hala je vydlážděná něčím naleštěným, z čeho se budují hrobky, a ještě než se otevřou dveře, vím, že mě uvítá široké středové schodiště, stoupající do patra ve dvou ladných ramenech.

Přijde mi otevřít podsaditá žena v elegantním kostýmku.

„Dobrý den,“ řekne se sotva znatelným přízvukem. „Pojďte dál, prosím.“

„Já jsem Ashley,“ upřesním a přemítám, jestli jí mám podat ruku. Podává se ruka služebnictvu? Nejspíš ne.

„Ujmu se vašeho kabátu, když dovolíte?“ Usměje se na mě.

„Všichni jsou v salonu. Jsou to ty dveře nalevo.“

Netuším, co jsem vlastně čekala, ale jako bych vešla do nóbl hotelu. Do opravdu přepychového, moderního, neosobního hotelu. Majitel se může z fleku odstěhovat: zařízení, umělecké předměty i nábytek budou v ceně. Vezme si jenom oblečení a náramkové hodinky a nic nebude postrádat.

Helenu slyším dřív, než ji spatřím. Opřu se do velkých, dvoukřídlých dubových dveří, které mi ukázala hospodyně, a ocitnu se v jednom z největších obývacích pokojů, jaké jsem kdy viděla. Moje garsonka by se do něj vešla rovnou dvakrát, a ještě by zbylo místo.

Helena mi spěchá s úsměvem naproti.

„Jsem moc ráda, že jsi přišla!“ vítá mě. „Tati, Jacku, to je Ashley.“

Až teď si všimnu, že v místnosti jsou další lidé, v hloučku u krbu, v ruce skleničku na šampaňské. Jess, naše nová textařka. Toby, vedoucí zakázek. Moje vzrušení a radost rázem ochladne. Jak jsem mohla být tak pitomá? Není to slavnostní oběd jen pro mě a Helenu. Je to slavnostní oběd pro celý náš tým. Jsem kráva.

Nasaď masku, Ashley.

Vzpamatuju se. Jednou to bude i můj svět. Je to jen otázka času. Tohle všechno budu mít taky; dokážu to, jako to dokázal Alan Cawston. Budu mít nádherný velký dům, hospodyni, která v něm bude udržovat pořádek, na příjezdu několik aut, v kuchyni, do níž v životě nevkročím, šéfkuchaře pro přípravu jídel. Pro babi nechám postavit vlastní domek a už nikdy nebude muset vidět Jasona.

Jednou si budu žít jako ty, pomyslím si a podám mu ruku.

Sleduj mě. Jen počkej, a uvidíš. To všechno budu mít.

Jen budu mít lepší vkus než ty.

+4

TENKRÁT

Helena

„Ashley je poměrně… otevřená, viď?“ Jack mě zaskočí v kuchyni.

„Ano. A právě to se mi na ní líbí,“ odpovím a zadívám se na salát Caesar s grilovaným kuřetem, který Marta postavila na jídelní ostrůvek. „Není tam něco jiného?“ zeptám se jí zaraženě.

„Nějaký, hm, jiný salát bez zálivky?“

„Proč v něm nechcete mít zálivku?“ Zatváří se dotčeně. Představa vlastního služebnictva mi byla odjakživa cizí – jsem z toho celá nesvá. Ale táta mi věčně opakuje, že je výsada být s to poskytnout někomu práci a že by se to mělo dělat, kdykoli to jenom jde. S povzdechem si měřím salát.

„Moje kolegyně trpí laktózovou intolerancí.“ Marta na mě upře nechápavý pohled.

„Nesmí mléko… žádné mléčné výrobky…“ Jack se za Martinými zády kření. „Můžete nám připravit stejný salát, ale bez zálivky? A bez sýra!“

„Dobře,“ usekne a obrátí se ke mně zády. V duchu si představuju, jak se jí v reakci na mě a mé rozmazlené přátele křiví obličej do roztrpčené grimasy. Vlastně jsem chtěla poznamenat, že Ashley vyrůstala ve skromném prostředí, ale popravdě o jejím dětství skoro nic nevím. Nesčetněkrát jsem se jí vyptávala, jenže ona se odpovědi pokaždé vyhnula.

„Máš z ní strach?“ Jack se směje a vyndává z chladničky další láhev šampaňského.

„Nemluv hlouposti,“ odpovím. „Nechci ji uvést do rozpaků.“

„Mně nepřipadá, že by byla v rozpacích. Odcházel jsem ve chvíli, kdy vtáhla tvého otce do debaty o dlouhodobých důsledcích případného referenda o vystoupení z Evropské unie. Věděla jsi, že má kapitalistické názory?“

„Samozřejmě že má kapitalistické názory. Snad si nemyslíš, že by je neměla mít proto, že nechodila do nezávislé školy?“ Protočím oči v sloup a vejdu za Jackem do společenské místnosti. Táta se sklání nad ohněm a prohrabuje ho dlouhým pohrabáčem. Ashley stojí vedle něho, v ruce skleničku šampaňského; všimnu si, že ji má stejně plnou, jako když jsem ji bezmála před hodinou nalévala. Druzí dva se dívají na displej Tobyho mobilního telefonu a tváří se bezradně. Krucinál, namouduši jsem doufala, že dnešní den náš kolektiv stmelí.

„Podává se oběd,“ oznámím a oba se ke mně otočí.

„To je dost,“ řekne táta a usměje se. „Tak se do něj pustíme.“ Z ničeho nic mi táta připadá starší, shrbenější. Ash je vysoká – hodně vysoká na to, že měří metr pětasedmdesát –, a stojí hned vedle něho. Možná se táta zdá starší v porovnání s jejím mládím, ale něco se ve mně probudí: zvláštní touha, že ho musím chránit, že jak stárne, je čím dál bezbrannější. Což je nesmysl vzhledem k tomu, že je jedním z nejúspěšnějších podnikatelů v Británii, a pokud vím, nic ho nezastraší.

Posadíme se k dlouhému jídelnímu stolu, Jack a Jess vedle mě, Ash a Toby naproti, vedle táty. Marta nese salát a mísu nových brambor, trochu coleslawu a malou porci salátu, který se špatně skrývaným nesouhlasem postaví před Ashley.

Po několika minutách bezmyšlenkovitého tlachání o jídle nastává to, čemu Jack říká „takové to ticho“. Uvědomím si, že táta je myšlenkami jinde. V tom je s ním potíž. Často bývá zabraný do vlastních úvah. Myslí jen na svou práci. Nejde o to, že mě nemá rád, protože vím, že má, ale nemáme žádné společné téma a on mi nemá co říct. Má mě rád, ovšem moc se o mě nezajímá.

„Už vám táta vyprávěl o svém letadle?“ vyhrknu v zoufalé snaze vtáhnout ho do rozhovoru. Tohle jsem použila snad už stokrát a zpravidla to zabralo.

„Ne,“ ozve se Jess. „Já mám z létání hrůzu. Od té doby, co moje sestřenice Laura zažila – jak se tomu říká? – boční vítr a museli nouzově přistát. Všichni cestující prý ječeli strachy.“

„Proboha,“ hlesne táta. Ale já vím, že jsme ho přiměli k soustředění – přinejmenším dočasně.

„Helena mi prozradila, že máte letecké zkoušky,“ řekne Ash a střelí po Jess varovným pohledem. „Můžete to trochu rozvést?“

A táta spustí. Zahájí jednu ze svých obvyklých přednášek o původním letadle Tiger Moth, které si koupil loni. Ash se usmívá, přikyvuje, na správných místech se směje, upíjí ze sklenice perlivé vody a doslova ho baví, dokud není oběd u konce. Na tom není nic těžkého: koneckonců, táta má rád mladé, půvabné ženy.

Marta sklidí ze stolu a místo moučníku přinese velkou mísu jahod.

„Znamenitě.“ Jack si mne ruce. „Jahody v březnu. Sice mimo sezonu, ale…“

„Nebuď netaktní,“ dloubnu do něj loktem. Ash nás pozoruje a já si uvědomím, že se s Jackem zatím nesetkala. S ohledem na to, jak těsně budeme spolupracovat, doufám, že si ti dva padnou do noty. Ale o Jacka obavy nemám. Je laskavý, všeobecně oblíbený a umí se chovat. Patří k těm chlapům, o nichž se většině žen může jenom zdát. Je sice bankéř, nicméně není náfuka ani kretén. Umí to s každým, ať je z jakéhokoli prostředí.

„Já si nestěžuju,“ ohradí se Jack, „jen by mě zajímalo, odkud ty jahody jsou. Věděli jste, že v zimě se většina jahod dováží z Egypta? Nezdá se vám, že je to pro Brity netypické? Etonský dezert po egyptsku?“

„Proč by mělo záležet na tom, odkud se dovezou?“ opáčí Ash a v jejím hlase je stopa příkrosti. „Jsou stejně dobré jako kterékoli jiné.“

Jack se zatváří užasle. Není hloupý – a poslouchá, na rozdíl od mého táty, který se už zase kouká přes mou hlavu oknem ven.

„Já nevím…,“ začnu bezstarostným tónem a přemýšlím, jak to zlehčit.

„Ať jsou odkudkoli, vypadají náramně,“ pokračuje Ash. Zářivě se usměje, sáhne pro jahodu a pak mi mísu podá.

Usměju se na ni a s mírnou úlevou si ji od ní vezmu. Bude to v pohodě.

Po obědě zase přejdeme do obývacího pokoje. Ash a já vzpřímeně sedíme bok po boku na prostorné pohovce pod oknem. Táta a Jack si povídají o nábytku, ostatně jako obvykle, a Jess s Tobym se něčemu smějí v rohu. Oba jsou o něco starší než Ash, ale kdoví proč se zdají mladší. Ne mladší, to není ten správný výraz. Nezralejší. Jsou mnohem nezralejší.

„Tak jak to vypadá s Joelem?“ zeptám se Ash.

Usměje se a sklopí oči do klína. Myslím, že ji vůbec poprvé vidím v rozpacích. Třeba je jen ostýchavá, a proto nesnáší společenskou konverzaci. Na tom není nic špatného.

„Je senzační,“ řekne. „Vážně senzační. I pozorný.“

„Mám ho moc ráda,“ přiznám. „Vypadá jako slušný mladík.“

„A je,“ potvrdí. Když se zahledí někam do prostoru, oči se jí rozzáří. „Dnes večer spolu jdeme na koncert. Totiž do Albert Hall. Ještě jsem tam nebyla. Narafičil to jako překvapení.“

„No páni. To je romantika jako řemen. Po pravdě je to zvláštní – někoho takového bych si s tebou nepředstavovala.“

„Proč ne?“

„Je tak… lehkomyslný,“ odpovím. „Promiň, vím, že mi do toho nic není. Jen by se mi k tobě víc hodil někdo rozvážnější. Bože, to bylo ode mě hnusný. Promiň, omlouvám se.“

„Sice se drží v pozadí, ale přesto je ctižádostivý.“ Nepatrně zdvihne bradu. „A kromě toho je fantastický vývojář. V nové firmě ho povýšili na vedoucího týmu, a to je o pět let mladší než ostatní ajťáci. Je strašně inovativní.“

„Tak to jste nebezpečná dvojice!“ Mám cukání poklepat jí na rameno, ale včas si uvědomím, že by to bylo příšerně naduté gesto.

„Díky,“ odpoví s úsměvem. „To je od tebe hezké. Jsem opravdu spokojená. A jsem šťastná, že Joela mám. Zatím to byl neuvěřitelný rok. Neskutečně mě těší, že jsem se seznámila s tvým tátou. Jak jsem řekla, odjakživa mě inspiroval.“

Ash je velice zvláštní. Nepřístupná. Má tvrdou skořápku. Ale kdoví, co je pod ní?

Před odchodem zaženu tátu do kouta kuchyně a tahám z něho rozumy.

Usmívá se a v očích se mu objeví zvláštní výraz… zázračný zlomek vteřiny, kdy si konečně získám jeho pozornost, je plně soustředěný a věnuje se jen a jen našemu rozhovoru.

„Jsou to fajn lidičky. Inteligentní, výjimečně ctižádostiví, mimořádně motivovaní. Toby je sympaťák, a to je v jeho pozici velká výhoda. Jess je maličko ukecaná,“ dodá a jemně mi sevře paži. „Ale Ashley je na každý pád zarputilá. Udrží tě ve střehu.“

Usměju se. To je ono. To jsem odjakživa chtěla slyšet: tátovo ocenění. Otočím se ke dveřím, abych si vzala od Sam kabát.

„Heleno…“ Položí mi ruku na paži. Nepatrně ztiší hlas. „Ještě něco. Ashley… Je strašně nejistá. Zoufale se potřebuje prosadit. Na tom samozřejmě není nic špatného, ale… Dávej si na ni pozor. Zoufalí lidé jsou schopní zoufalých věcí.“

+4

TENKRÁT

Ash

Dneska má narozeniny. Bylo by jí jednačtyřicet. Není o moc starší než Helena. Jsem praštěná, že o tom vůbec přemýšlím. Od rána nedělám nic jiného. A jako potvrzení, že se od toho nedokážu v myšlenkách odpoutat, mi Lauren pošle zprávu, že Jasona propustili z vězení. Za dobré chování. Skoro vybuchnu smíchy. Jsem vzhůru už od osmi a spřádám plány pro první pop-up. Minulý týden jsem našla vhodné místo, a dokonce získala sponzorství od jedné z věhlasnějších značek, které chtějí prosadit svou nejnovější spolupráci – tužku na oči „vyvinutou“ youtuberkou, co vypadá na šestnáct let. Stánky se plní pomalu, ale jistě. Marketigový tým KAMU nás kupodivu mohutně podporuje. Například Helenina přítelkyně Jodie nám pomáhala po pracovní době. Ale teď musím zapracovat na PR seznamu a pozvánkách na zahajovací party. Helena mi dala seznam se třemi sty jmény. „Nemusíme pozvat všechny, Ash. Třeba jen ty, které znáš.“ Já ovšem slyšela jen o několika z nich. Říše, v níž se pohybuje, je pořád za hranicemi mého reálného světa.

Ale místo abych se věnovala seznamu hostů, sedím v koutku garsonky a dívám se na spícího Joela a mám z toho nepochopitelně sentimentální pocit. Spaní mu jde skvěle – líp než mně. Maličko mě znepokojuje; až příliš mi přirostl k srdci. Normálně se nenechám unést city. Nakonec, vztahy jsou jen jiná forma obchodních transakcí.

Obrazovka laptopu opakovaně pohasíná a černá, zatímco já před ní sedím a myslím na matku a na bratra. Na jediné dva lidi, co mi umí pokazit den, aniž se s nimi setkám. Jsem zvědavá, jestli on na ni taky myslí, jestli si vůbec vzpomene, že máma má dneska narozeniny. Měla bych se věnovat tomu seznamu, ale zmítá mnou neklid. Prahnu po nějaké činnosti, jenže nevím po jaké. Jako bych slyšela babi: Nemáš sicflajš. Ještě je v nemocnici. Zpod mé postele vykukuje taška s věcmi, které jí chci o víkendu přinést, chci se pokusit zvednout jí náladu. Jako by k tomu stačil časopis Žena, teplé bačkorové ponožky a sáček čokoládových francouzských cukrovinek. Podívám se na sportovní boty a pak oknem na hustý déšť. Běh v dešti je někdy osvěžující, ale většinou je nepříjemný, blátivý, nebezpečný a těžkopádný.

Joel se otočí v posteli a nesrozumitelně zamumlá. Sex je pořád dobrý, nejlepší, co jsem kdy zažila, i když nemám moc co srovnávat. Přesto už mě nebaví čekat. Nemá smysl, aby každý platil vlastní nájem, jenže on se o možnosti společného bydlení ani nezmínil. Má štěstí, že má mě… Copak neví, jakou má kliku?

Otevřu Twitter a pročítám svůj profil.

Ashley Thompsonová, Londýn. Events manager, KAMU Butique.

Pragmatická feministka. Čím víc pracuju, tím jsem úspěšnější.

Kliknu na editaci.

Events director, KAMU Butique. Pragmatická feministka. Zapálená pro malé firmy s velkými nápady.

S uspokojením se zakloním v kancelářské židli a obdivuju svůj výtvor. Cítím se klidnější, odhodlanější. Helena si určitě nevšimne nepatrného překroucení názvu mé pozice. Tak jako tak k ní mířím. Je čas pro změnu. Přidat do kroku.

Zadívám se na nástěnku „snů“ připevněnou na radiátoru a s úsměvem zaznamenávám všechno, co se mi postupně splnilo. Normálně ji mám ve skříni, ukrytou před zvědavými

pohledy, ale Joel si jí patrně nevšiml – a pokud ano, je mu lhostejná.

„Dobrý den.“

Otočím se po hlase. Joel sedí na posteli a drbe se ve vlasech.

„Ahoj.“

„Včerejší noc byla báječná.“ Dívám se, jak se natahuje k nočnímu stolku a zapaluje si cigaretu. Nejsem nadšená, když kouří v bytě, ale nevyjadřuju se k tomu. Díky létům dozrávání mezi špačky a horšími věcmi se s tím smiřuju snadněji než většina nekuřáků.

Umění moudrosti spočívá v umění vědět, co lze prominout.

„Děkuju,“ řeknu, ačkoli posouzení mého výkonu v posteli je jak sexistické, tak povýšené. Nesmím se nechat rozptylovat. Třeba by bodla cigareta, dodala by mi odvahu. Vzápětí ten nápad zavrhnu. Je to absurdní. Nekouřím od té doby, co…

„Poslyš, Joele. Trochu jsem přemýšlela.“

„Děláš někdy něco jiného?“ pomalu vyfoukne kouř.

„Mraky věcí!“

Přistoupím k oknu a otevřu ho, potom si k Joelovi sednu na postel. Kapky deště se odrážejí od parapetu a rozstřikují se po koberci, ale proud čerstvého vzduchu mi dodá potřebnou sílu.

„Já vím. Dělal jsem si legraci,“ řekne a políbí mě. „Pojď zpátky do postele, bručoune.“ Poznám, že jsem o krůček blíž tomu, co chci. Jen musím být kurážná a vyklopit to. Co mi v tom brání? Fakt, že tohohle kluka mám vážně moc, moc ráda.

Všechno, co jste kdy chtěli, je na druhé straně strachu.

Vezmu ho za volnou ruku a sevřu mu prsty.

„Chodíme spolu už čtyři měsíce, je to tak?“ začnu a on přikývne. „Nevím, jestli si pamatuješ, že jsem říkala, že se blíží obnovení smlouvy na tenhle byt, a…“ Na okamžik ztratím sebedůvěru. Co když jsem situaci špatně odhadla? Co když mě bere jen jako holku do postele? Vzpomenu si na Helenu, na jejího nudného, ale musím přiznat, že přitažlivého manžela.

Dokonalý chlap: inteligentní, s dobrými styky, s dobrým zaměstnáním. Očividně ji miluje. A má obdivuhodný smysl pro výběr snubních prstýnků. Uf. Jak se jí ho podařilo ulovit? Není chytřejší než já. Možná hezčí, ale ne o moc.

Když pomyslím na Jacka, jak mě při tom příšerném obědě přejížděl pohledem, jako bych byla laboratorní potkan, ne dost dobrá pro jeho drahocennou princeznu, cítím, jak se mi ruce zatínají v pěst a nehty zarývají do dlaní. Musí mít nějaký nedostatek, nějakou prasklinku v tom svém nablýskaném brnění. Nejspíš spí se svou osobní asistentkou. Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet.

Soustřeď se, Ashley.

„Napadlo mě…,“ zkusím to znovu a srdce se mi prudce rozbuší. „Protože tvé matce už je líp –“

„Napadlo tě, že bys byla ráda, kdybych se k tobě nastěhoval,“ dokončí za mě.

Užasle přisvědčím. „Ano. Správně. Co ty na to?“

„Budeš po mně chtít, abych platil polovinu nájmu?“

„Cože?!“

„Ta otázka není od věci. Očekáváš, že ti přispěju na náklady?“ řekne, lehne si na polštář a složí paže za hlavou. „Protože momentálně nemusím mámě platit nic.“

Nikdy nepoznám, když si ze mě někdo střílí. To byla odjakživa moje slabina. Nevím, kdy Joel mluví vážně a kdy ne.

„Ty si snad děláš srandu!“ Vstanu a přehodím si župan přes tu idiotsky krátkou hedvábnou noční košili, co jsem si vzala zvlášť pro tuhle příležitost. Založím paže a zlostně si ho měřím. Joel se nakloní a típne cigaretu v malém skleněném popelníku, který jsem mu koupila potom, co mě začaly štvát nedopalky v hrnečcích na kafe.

„Prokristapána,“ zahučí. „Ashley…“

Zaplaví mě mohutná vlna zklamání. Proč jsem do toho chlapa vůbec vkládala naděje? Je sice chytrý, má dobře placenou

práci, ale v zásadě je až příliš lehkomyslný, tak jako Gary, jako všichni ostatní… Proč jsem se zasekla a chodím s jedním marným, nevyzrálým ubožákem za druhým? Kde jsou všichni ti zatracení, spolehliví živitelé?

Trvá mi pár sekund, než si uvědomím, že poslední dvě věty jsem řekla nahlas.

„Proboha,“ řekne Joel. „Já netušil, že jsi ženská, která chce, aby ji chlap živil. Navíc jsem si byl sakra jistý, že to nepotřebuješ. Zřejmě jsem tě špatně odhadl. Promiň.“

Zvedne se a rázně strká nohy do kalhot. Najednou je všechno v háji.

„Přestaň!“ křiknu. Oči se mi zalévají slzami. „Nemyslela jsem to tak…“

„Ale myslela,“ odsekne. „Proč bys to jinak říkala? A nezapomeň, že tě znám. Vím, jaká jsi. A pokud ti to nedošlo, miluju tě!“

Poslední slova už vyloženě řve.

„Joele, poslouchej mě…“ Natáhnu se přes postel, abych ho chytila za paži a zabránila mu v oblékání, aby se uklidnil a podíval se na mě. „Nebuď směšný.“

„Zapomeň, co jsem řekl. Odcházím.“ Prožene se kolem mě.

„Počkej!“ vyjeknu a hrnu se za ním. „Já k tobě cítím to samé!“ Zastaví se u dveří a zadívá se na mě.

„Prokaž mi laskavost, Ashley,“ vyrazí ze sebe a přitom mu vylétne z úst slina. „Myslíš, že tě neznám? Vidím ti až do žaludku. Ty mě nemiluješ. Nemáš ráda nikoho. Máš ráda jenom sama sebe.“

A je pryč.

+4

TENKRÁT

Helena

„Tím chceme říct,“ Martin se ohlédne po své kolegyni Louise, „že do toho s radostí půjdeme. Totiž se vším všudy. S kompletním programem. Včetně výzdoby vstupní haly v místě pop-upu.“

Ash na tomhle jednání být neměla – ale poněkud energicky se nabídla, že půjde, a mě nenapadlo, jak jí taktně sdělit, že ji u toho nepotřebuju. Teď jsem ráda, že se mám s kým podělit o své nadšení. Mám chuť ji pod stolem kopnout, ale jaksi to nepůjde, protože sedíme na křiklavě hypermoderních, ovšem neskutečně nepohodlných barových stoličkách kolem stolu z litého plexiskla, a ze všech stran je mi vidět na nohy. Místo toho ostře zakašlu a střelím po ní očima. Září jako měsíček.

„No páni! To je senzace!“ jásá. Její zanícení vykouzlí u všech úsměv.

„Nevýslovně nás těší, že s vámi budeme spolupracovat,“ dodám a dbám, aby to neznělo příliš dychtivě a nevypadalo to, že jsme si ještě nikdy s nikým neplácli. „A jsme velice rádi, že se té akce i zúčastníte. Přispěje to k co nejrychlejší návratnosti vašich investic.“ Snažím se neposlouchat vnitřní hlas, který mi připomene, že Ashin projekt běží až moc hladce.

„A právě o to nám jde!“ Martin tleskne do dlaní. „Obě jste na mě udělaly obrovský dojem. Tenhle obor potřeboval podobnou akci jako sůl. Je to osvěžující změna místo těch lidiček, co nám věšeli bulíky na nos. Polovina z nich vůbec nevěděla, o čem mluví. Co kdybychom si na to připili?“

Louise se zvonivě zasměje. Její hlas mi připomíná všechna děvčata z koleje Bentley Ladies College, které si vytkly jako životní cíl být hubené a krásné. Napadne mě, jestli s Martinem spí, ale hned se v duchu plácnu přes pusu. Jasně že ne – je jí nanejvýš pětadvacet, jemu táhne na padesátku. Určitě jí připadá jako dědek.

„Kdy pít, když ne teď!“ prohlásí a s úsměvem se po nás rozhlédne. „Tak nějak se to dnes říká… Kdo nepije s námi, pije proti nám.“

Sklouzne ze stoličky, zmizí v kuchyňce a vrátí se s láhví šampaňského a čtyřmi sklenicemi.

„Děkuju, Louiso,“ řekne Martin. Při otevírání láhve maličko zatíná zuby. „Doufám, že vám holkám chutná Bollinger. Já ho mám radši než Moët.“

Přikývnu, i když se mi tak brzy pít nechce. Připadá mi to trochu přehnané, přestože jsme se zatím jen slovně dohodli na pětasedmdesáti tisících. Pohlédnu na Ash. Je to zajímavá zkouška – dá si šampaňské, nebo ne?

„Výborně,“ souhlasím.

„Na zdraví!“ vypískne Louise a přiťukne si s námi. Ash svou skleničku zvedne a přidá se. Dívám se, jak si přiloží okraj sklenky ke rtům a nakloní ji, ale jak jsem ji podezírala, nenapije se. Jsem trochu zklamaná – kam se poděla ta provokativní Ash, která by jim řekla, že alkohol nepije?

„Ještě něco, Martine,“ prohlásí, jako by mi četla myšlenky. Postaví sklenici na stůl. Možná jim to nakonec přece jen řekne.

„Jestli spolu máme pracovat, my nejsme holky, prosím. Holky nejsme od té doby, co jsme odešly ze školy.“

Martin zrudne – a sice tak najednou a okamžitě, až mám strach, že začne řvát nebo dostane infarkt. Uvědomím si, že mu nic podobného ještě nikdo neřekl, natož jeden z jeho dodavatelů. Jsem hrdá na to, že se ozvala, ovšem na druhou stranu se děsím, že si to Martin rozmyslí.

Pochopitelně to neudělá. Jak by mohl, mezi samými ženami?

Jednak je v menšině, a jednak šlápl vedle.

„Ovšem, samozřejmě. Omlouvám se,“ pospíší si, ale krk má pořád temně červený. „Jen mi to uklouzlo. Ujišťuju vás, že ani o jedné z vás tak nesmýšlím. Kdepak, ani nápad.“

„Děkuju. Vaší omluvy si vážím,“ odpoví Ash. „Určitě mě chápete. Ženy v naší branži se s tím potýkají často. A někdy je to ubíjející.“

„Samozřejmě.“ Martin nasucho polkne a zatahá se za límeček košile.

Louise zírá na Ash s otevřenou pusou.

„Takže,“ řeknu ve snaze vrátit se k věci. Koneckonců, tu schůzku jsem svolala já. „Odpoledne nechám vyhotovit smlouvu, abyste ji mohli podepsat spolu s formuláři týkajícími se akce, které od vás potřebujeme vyplnit. Ukázala vám Ashley fotky místa konání? Je to tam úchvatné. To místo má atmosféru a bude se skvěle vyjímat na Instagramu. Požádám svou asistentku, aby vám poslala pár obrázků.“

„Výborně,“ řekne Martin. Skleničku už má prázdnou.

Jednání ukončíme nezávazným rozhovorem o tom, kde kdo bydlí – Martin naši ulici ve West Hampstead zná, prý tam bydlela jedna z jeho bývalek, se kterou po dvacítce chodil. Ash mlčí a poslouchá, jak se bavíme o změnách, jimiž v posledních letech prošla místní oblast. Vím, že bydlí v Mitchamu, ale nikdy o tom se mnou nemluvila, jen se zmínila, že jí cesta do práce trvá celou věčnost. Nechápu, proč se nepřestěhuje blíž.

Odejdeme z jejich kanceláře a jakž takž se ovládáme, dokud nejsme venku. Pak Ash vydá mocný pokřik, a sice tak pronikavý, že mi málem popraskají bubínky.

„Můj ty bože!“ vyjekne a pevně mě obejme. „Boutique D’Arblay! Panebože, Heleno, je to vůbec možný? To – je – senzace!“

Povzbudivě se na ni usměju a pokouším se představit si, co si budou myslet moji přátelé z branže, až je zase uvidím a jen tak mimochodem utrousím, že teď spolupracujeme s Boutique D’Arblay. V týmu KAMU je to bezkonkurenčně jedna z nejoblíbenějších malých značek – značka pleťové kosmetiky, kterou jsem často uváděla v návrzích Američanům a o kterou jsem nejvíc stála.

Nicméně mi v koutku mysli hlodají pochybnosti, jestli Ashina prezentace nepřesvědčila Martina víc než ta moje. Možná ode mě bylo naivní, když jsem Ash přenechala veškerou odpovědnost za akce. Měly být součástí celého konceptu, ne samostatná záležitost, a rozhodně ne zástupná.

„Jéžíši,“ vyhrkne Ash a něco píše do mobilu. „Uvědomuješ si, co to znamená? Že značky Celia a Co a Lili Rose udělají cokoli, aby se účastnily dalších akcí. A já měla strach, že se mi s nimi ani nepodaří zorganizovat rande. Jakmile jim řeknu, že jsem zlanařila tuhle partu… Budeme jedničky!“

Usmívá se na mě, točí se kolem dokola, a když se podívám na její telefon, dojde mi, že něco vyťukává na Twitter.

„Počkej, co to…,“ řeknu a pokouším se zahlédnout, co píše.

„Co to děláš? Zatím nic netweetuj! Smlouva ještě není ani na papíře, natož podepsaná. Přineseš nám smůlu!“

Čelo jí zkrabatí vrásky a prst jí znehybní nad displejem.

„Tak jo,“ hlesne a zavře Twitter. „Máš pravdu. Nechala jsem se unést.“

Obejmu ji kolem ramen a sevřu v náruči.

„Žádné tweety, ale oslavit bychom to měly. Je poledne, zajdeme si někam na pořádný oběd. Na účet firmy.“

„To můžeme?“ ujišťuje se. Oči jí září a já si znovu uvědomím, jak je mladičká. Většinou na to snadno zapomenu – v mnoha ohledech je sebevědomější a drzejší než já.

„Spíš ne,“ odpovím. „Ale já to Davidovi nepovím, když se nepodřekneš ty. Řekneme, že jsme pozvaly na oběd Martina.“

„Bezva,“ libuje si.

Zavěsí se do mě a společně rázujeme po Glasshouse Street směrem k metru. Po našem objetí pořád cítím její parfém – nezvykle těžký, spíš pánský, a zároveň nepříjemně nasládlý – a poprvé, co ji znám, k ní pocítím upřímnou náklonnost.

„Jak to vypadá s Joelem?“ zeptám se. Něco vyhýbavě zamumlá.

„Mám dojem, že jsem ho přecenila.“

„Opravdu?“ řeknu a odmlčím se, aby mohla něco dodat. Ale ona mlčí, a tak pokračuju: „Myslím, že než nastoupil do KAMU, rozešel se s dlouholetou přítelkyní.“

Blýskne jí v očích.

„Vážně?“

„Ano. Proto se musel nastěhovat ke své mámě. Jeho holka ho nechala na holičkách. Koupili si spolu byt a ona ho doslova vykopla na ulici. Mně připadá Joel moc milý. Nejspíš se na něm ta zkušenost podepsala a nechce nic uspěchat.“

„Hm…“

Zazvoní mi mobil; vyndám ho z kabelky. Je to Jack.

„Promiň, měla bych to vzít.“

„Vůbec se neomlouvej.“ Zastavily jsme se před prodejnou Boots. Ash už bloudí pohledem v uličkách hned za vstupem.

„Stejně si potřebuju něco koupit. Za minutku jsem zpátky.“ Vejde do obchodu.

„Ahoj,“ ohlásím se do telefonu. Jack mi přes den volá jen výjimečně. „Všechno v pořádku?“

„Ano. Jen se chci zeptat, jestli jsi četla moji zprávu.“

„Promiň… Měla jsem jednání s Boutique D’Arblay. Podepíšou s námi smlouvu! Ještě jsem se z toho úplně nevzpamatovala. Ten nápad s pop-upem je nadchl. Ashley zabodovala. Mám pocit, že jí to hodně zvedlo sebevědomí. Co se děje?“

„To je skvělé! Blahopřeju. Jen jsem ti chtěl říct, že dneska večer přijde realitní makléř ocenit náš byt. Kolem sedmé. Ale nemusíš spěchat domů. Já si to zařídím.“

„Jacku…“

„Dělá odhad hned vedle, a tak mě napadlo, že může zaskočit i k nám. Je dobré vědět, jakou má byt cenu, nemyslíš? Už jsem ti říkal, za kolik ho prodal Alex?“

„Jacku…“ Na tenhle rozhovor nemám sílu. Ne teď.

„Vždyť nemusíme nic podniknout. Netvrdím, že ho hned zítra nabídnu k prodeji. Jen abychom měli představu, chápeš? Abychom mohli začít plánovat… do budoucnosti. Až… no, až budeme potřebovat víc místa… až budeme tři… Musím končit. Běžím na pracovní oběd. Když už jsme u toho… doufám, že to vy holky pořádně oslavíte! Na viděnou večer. Mám tě rád.“

Ukončí hovor, a zatímco čekám na rušné ulici, nemyslím na realitního makléře, ani na stěhování, ani na dítě, kterým je Jack z ničeho nic tak posedlý.

Myslím na Ash, jak namítá, že holky nejsme od té doby, co jsme odešly ze školy, a vrtá mi hlavou, proč jsem si nikdy nevšimla, že nám tak říká i můj manžel.

+4

TENKRÁT

Ash

Dva dny ticho po pěšině.

Kde vězí?

A vůbec. Kdo potřebuje chlapa?

Je to moje chyba. Láska je jen pro hlupáky.

Cena, kterou zaplatíš za lásku, je trápení.

Tak třeba babi. Obětovala se muži, pro kterého byla až na druhém místě za vším ostatním. A jak dopadla? Pro ženu není nic důležitějšího než nezávislost, jak ekonomická, tak citová.

Tohle se mi honí hlavou, když kroužím po obecním parku v Mitchamu a čekám, až se ranní slunce vyhoupne výš nad obzor. Kamkoli se podívám, vybaví se mi naše společně strávené chvíle. Doufám, že když se nezastavím, ani nepolevím v tempu, ty sentimentální nesmysly nakonec zmizí. Ale nemizí, a tak běžím dál. Běžím dál, dokud neuběhnu patnáct kilometrů a levé lýtko mi nezačne svírat křeč.

Než dokulhám na zastávku, rozrazí mě zima. Takový ten příšerný upocený chlad, legíny se mi lepí na rozkrok a ponožky v teniskách mám zvlhlé potem. Je teprve šest hodin, a tak se stihnu včas vrátit domů, osprchovat se a do půl deváté být v práci.

Odemknu si vchodové dveře a po betonových schodech vyjdu k svému bytu. Ve schodišťové šachtě to zase páchne močí. Pravděpodobně po nějakém opilci ze včerejší noci nebo po tom přestárlém psovi, co žije v přízemí s tím skinheadem, který nejspíš vůbec nevychází z bytu, snad jen aby to ohavné stvoření nechal vyvenčit na naší „veřejné zahradě“. Psisko zjevně mele z posledního, a když se vleče z domu, kňučí bolestí, ale nepřipadá mi, že s ním jeho majitel chodí k veterináři. Nejhumánnější by bylo nechat zvíře uspat. Abyste byli laskaví, musíte být někdy krutí, a ten chudák by se měl utratit, aby se zbavil trápení. Jídlo, které jsem si objednala online, naštěstí přivezli. Teď se jen musím vrátit domů včas a dopřát si ho coby neodolatelnou lehkou večeři – aspoň mám o starost míň.

Rychle se osprchuju a přitom ustavičně pokukuju po iPhonu balancujícím na okraji umyvadla, abych hned věděla, kdyby se Joel ozval. Ale displej se ani jedinkrát nerozsvítí.

Vysuším si vlasy a vyndám ze skříně nové šaty od Isabely Martan. Helena pozná, že jsou značkové – má schopnost rozlišit, jestli je oděv z konfekce, nebo ne. A jí na značkách záleží. Sdělila mi, že první dojem je rozhodující a že značka prozradí, že jste úspěšní, že jste to někam dotáhli, že jste někdo, s kým se musí počítat. Sebevědomí a vzhled jsou svým způsobem daleko důležitější než inteligence nebo tvrdá práce. Štve mě, že to takhle funguje, ale musím připustit, že neverbální řeč těla má svůj význam – a oděv je její součástí.

Ty šaty jsou navíc nádherné. Objevila jsem je minulý týden v dobročinném krámku a ještě jsem je neměla na sobě. A jsou v bezvadném stavu.

Než se obléknu, převážím se. Mám přesně padesát šest kilo. To je slušný výkon. V přístroji, který mi dal Joel, si připravím smoothie z banánu a kapusty, na pár vteřin, než ho zapnu do zásuvky, podlehnu nostalgii, a pak s termoskou vyjdu ze dveří. Ve vlaku si čtu bezplatný deník CITY A. M., od první do poslední stránky. Nato ho položím na vedlejší sedadlo, v naději, že zabrání, aby si tam někdo sedl. Teď si nemůžu dovolit onemocnět a londýnské metro je líheň bacilů. Funění v těsném prostoru, jeden namačkaný na druhém. Lidi jsou odporní.

Prolétnu kalendář v iPhonu a snažím se nevnímat fakt, že se mi Joel ještě neozval. Od okamžiku, kdy jsem se přestěhovala do KAMU B, je to první den, co se netěším do práce. Odpoledne máme schůzku s novým klientem – dalším, kterého jsem zajistila –, ale jinak budu celý den řečnit k našim novým zaměstnancům. Helena mě požádala, abych je zasvětila do étosu naší společnosti, což mě naštvalo, protože je to její povinnost, nebo ne? Ale musím projevit dobrou vůli. Čím budu nepostradatelnější, tím budu mít víc příležitostí… Minulý týden jsme rozjeli další akci, celý měsíc před samotným spuštěním. Na Davida to podle všeho udělalo velký dojem, i když se mi to pochopitelně neobtěžoval oznámit – dověděla jsem se to z druhé ruky, od Heleny. Ovšem i tak vím, že hlavní zásluhy si připisuju já. Z toho pop-upu jsou všichni nadšení. Stačí zmínka o stáncích jako dělaných pro Instagram a skautech z modelingu a jsou z toho na větvi.

Podívám se na fotografii své nástěnky snů v mobilu. Po večerech pracuju na návrhu na své povýšení, podrobně popisuju veškeré důvody, proč bych měla být Events Director, jen se ještě potřebuju rozhodnout, jestli to ukážu Heleně, nebo půjdu rovnou za Davidem.

V kanceláři jsem jako obvykle první, posadím se ke stolu a vychutnávám klid. Můj telefon leží vedle počítačové klávesnice, potemnělý a ztichlý, jako by mi ukazoval dva prsty, symbol klidu a míru.

Jen co dojím kapustové smoothie a začnu v poznámkovém bloku verzálkami přepisovat seznam toho, co mám udělat, přičemž položky řadím podle priority a naléhavosti, rozlétnou se dveře. Zvednu hlavu a čekám, že uvidím Helenu, ale je to Amy, nejnovější přírůstek našeho týmu. Široká v bocích, mírná náturou. Pod jednou paží má velkou kytici bílých růží.

„Dobré ráno,“ pozdraví nesměle a tiše.

„Ahoj!“ řeknu. Trochu mi to pozvedne náladu, ačkoli to gesto jaksi neodpovídá Joelovu stylu. „Ty jsou překrásné.“

Kývne a položí je na stůl vedle mě. Na Helenin stůl.

„Ano. Karen v recepci mě požádala, ať je sem přinesu. Jsou pro Helenu.“

„Aha,“ brouknu. „Ta má teda štěstí.“

Polknu zklamání a snažím se soustředit na svou soukromou tabulku, ale mám plnou hlavu Joela a neumím se ho zbavit. Nechce se mi věřit, že dokáže tak dlouho mlčet. Ani se mi nechce věřit, že řekl, že mě miluje, i když to neznělo naprosto přesvědčivě, ale spíš jako strategie šoku, aby si vynutil pozornost. A neznám hnusnější způsob, jak někomu říct, že ho milujete, než po zásadní hádce.

Po pěti minutách Amy oznámí, že si jde udělat kafe. Využiju příležitost, zalovím v zeleni a bílých květech a vyndám lístek s ručně psaným textem. Obálka není zalepená (díky, slečno květinářko) a takovou zprávu jsem nečekala.

Blahopřeju. Bravo. Já věděl, že to dokážeš. David x

Jak milé, že si na nás ostatní vůbec vzpomněla. Než Helena přijde, dilema končí: negativní nálada mi vydrží po zbytek dne. Zase přišla pozdě. Většina týmu je tady, ačkoli Guy – Helenin asistent, který s gustem baví ostatní svou vulgární jízlivostí, místo aby něco dělal – se zatím neukázal.

„Ahoj.“ Helena ztěžka dosedne naproti mně. Je jí všude plno; kabelka, kabát, šátek, rozpustilé vlasy. Je uzardělá, pleť má svěžejší než jindy.

„Dobré odpoledne,“ řeknu, ale zářivě se na ni usměju, aby věděla, že žertuju, i když nežertuju.

„Přestaň, opozdila jsem se jenom o šest minut!“ pronese a zapne počítač.

Zbývá jen pět minut, než mi řekne, ať pustím rádio. Tvrdí, že při práci nesnese ticho, že je to tady příliš vážné. Jako by na tom bylo něco špatného.

„U kávového baru byla strašná fronta,“ pokračuje. „Jinak bych přišla mnohem dřív. Jak to jde?“

„Dobře, děkuju za optání,“ odpovím a nazdařbůh ťukám do kláves, aby jí došlo, že na plytké řečnění nemám čas. „Mimochodem, ty květiny jsou pro tebe.“

Otočí hlavu, sotva dá najevo, že si pugétu všimla.

„Aha,“ hlesne, jako by jí kytky byly na obtíž. Natáhne ruku a přisune si je; lístek najde stejně snadno jako já. Zatímco si ho prohlíží, pozorně ji sleduju. Tváří jí přelétne náznak rozpaků, a pak se usměje. „Pěkné.“

„Od koho jsou?“ zeptám se.

Zaváhá – jen na milisekundu –, než mi řekne, co už vím.

„Od Davida. Blahopřeje nám k další trefě do černého,“ odpoví působivě bezvýrazným hlasem.

„To je od něj pozorné,“ podotknu.

Něco nesrozumitelně zabručí, odvrátí se od květin a vyndá z tašky iPad.

„Udělala jsem si pár poznámek pro tu odpolední prezentaci. Nic zásadního. Můžeme je spolu během dopoledne probrat?“

„Určitě,“ odpovím. „Co třeba v deset?“

„Výborně. Mimochodem, ty šaty se mi děsně líbí,“ řekne, natáhne se přes stůl a vysune z počítače moji nabíječku. Zapojí do něj svůj telefon a připojí ho ke kompu. Zatnu zuby.

Koutkem oka zpozoruju v rohu obrazovky upozornění na příchozí e-mail a po paměti na něj kliknu.

Jakmile se načte, zaplaví mě známý pocit hrůzy. Je to malinký čtvercový obrázek.

Ta tvář. Ten afektovaný úsměv.

Jason K. Thompson vás sleduje na Twitteru!

Vrátil se. Co po mně chce tentokrát?

„Jo,“ promluví Helena a já k ní mechanicky vzhlédnu. „Co takhle trochu laciné hudby na Magic FM, abychom se všichni trochu rozehřáli? Je to tady hrozně vážné.“

+4

TENKRÁT

Helena

„Podívej se na tohle…,“ řekne Jack a položí mi na klín svůj iPad. Za okny vytrvale prší, déšť vyťukává rytmus, který mě jindy uklidňuje, ale dnes mi bolestivě dráždí spánky. Mám za sebou náročný den, závěr dlouhého, nicméně úspěšného týdne. „Je o sto tisíc levnější než tenhle byt a patří k němu hospodářské budovy.“ Dívám se na dům. V takovém by si člověk představoval své rodiče. Třicátá léta. Cihlové obklady na stěnách, jasně červená střecha. Samostatný přístřešek, kůlna na dřevo. Vpředu rozlehlý trávník. Pět ložnic. Dvě koupelny. Pět kilometrů k nejbližší

zastávce.

„Nepotřebujeme pět pokojů,“ řeknu a vrátím mu iPad.

„A nejbližší nádraží je moc daleko. Co je to vůbec za spoj?“

„Přímá linka na King’s Cross. Hodinu patnáct minut.“

„Plus další doprava,“ dodám a vytáhnu zpod stolu svůj laptop. Když začnu pracovat, možná mi dá pokoj. „Dobře víš, že příměstské vlaky nikdy nejezdí načas.“

„Někdy můžeš pracovat z domova,“ podotkne a listuje stránkami s nemovitostmi. „Jste přece technologická firma. Kdo jiný by měl umožňovat flexibilní pracovní dobu?“

„Potřebuju být v Londýně. Nemůžu řídit zaměstnance z kůlny v lese.“

Jack si odfrkne. „Nepochybuju o tom, že to zázračné dítě, Ashley, tě s radostí zastoupí.“

Ostře se nadechnu.

„Tak to by mě rozhodně nepotěšilo,“ prohlásím a otevřu e-maily.

Mám tam i jeden od ní. Je 10.00, pár hodin jsem ji neviděla.

Jak jinak…

Od: AshleyT@kamu.com

Re: Depilace nití

Heleno, něco mě napadlo. Vím, že už máme stánek s manikúrou, ale přemýšlela jsem o tom, že kdybychom trochu osekali kávový koutek, vmáčkli bychom tam i stanoviště s depilací nití. Už jsem to probírala s jednou senzační novou obchodní značkou, která…

Zpráva zaplní celou obrazovku a valí se dál. Ani nesjedu na konec. Rozbolí mě hlava, vypnu počítač a vstanu.

„Jdu do postele.“

Jack s nadějí zdvihne hlavu.

„Můžu jít s tebou?“

„Ne,“ řeknu a můj tón je pronikavější, než jsem zamýšlela.

„Bolí mě hlava.“ Sotva to klišé vypustím z úst, chce se mi smát. V koupelně se zdržím déle než jindy, dvakrát si vyčistím obličej a s hydratační maskou se posadím na záchodě. V podbřišku cítím premenstruační napětí, ale ode dne, co mám zavedený antikoncepční implantát, jsem měsíčky nedostala. V poště je samozřejmě i zpráva od Davida, ptá se, jestli mi přišly květiny. Ve stručné odpovědi mu poděkuju, přestože mu za žádnou cenu nechci dodávat odvahu.

Skončím na Twitteru, abych nějak zabila čas, než se vrátím za Jackem. Ashley tweetovala celý večer, provokativně naslibovala skvělé zprávy od KAMU B! Všechno se brzy dovíte! Dnes z Twitteru smazala svůj osobní účet a zeptala se, jestli se místo toho může ujmout toho firemního, prý raději místo Guye. Předložila mi seznam s deseti důvody, proč jeho dokonalé, poutavé tweety nejsou tak dobré, jak by měly být, a tak jsem ustoupila – abych měla klid – a přenechala to jí. Upřímně řečeno, Guy se netvářil vyloženě zklamaně, že o tu odpovědnost přišel.

Ashley se zřejmě vydala po trase s neočekávanou změnou směru; podobné nepředvídatelné chování je jako neřízená střela. Je zbrklá, umí projekt rozjet a vyhecovat lidi, ale snadno se nechá rozptýlit. Navíc jsem si všimla určitého napětí mezi ní a Tobym. Přesně netuším, co se stalo, ale budu jí muset maličko přistřihnout křidýlka. Koneckonců, mým úkolem je její schopnosti usměrňovat a pomáhat jí, aby ze sebe vydala maximum. Zajímalo by mě, jestli o mně takhle uvažoval David, než… Tu myšlenku okamžitě zaženu.

Kliknu na náš profil na Twitteru, pročtu ho a zarazím se u jednoho z jejích nejchvástavějších výlevů, v němž vytrubuje do světa, že máme pro pop-up osmašedesát vystavovatelů. Je posedlá hashtagy: onfire nothingworksunlessyoudoit womenwhowork.

Těžko říct, co si o tom posledním hashtagu pomyslí Toby a Guy.

Procházím historii a je zřejmé, že všechny zveřejněné příspěvky souvisejí spíše s její akcí než s našimi webovými stránkami. Místo konání pop-upu působivě vyšperkovala a zájem je fantastický, příspěvky sdílí neuvěřitelné množství významných osobností z říše kosmetiky. Je chvályhodné, že se té akci tolik věnuje, ale musím jí připomenout, aby se zaměřila na propagaci samotných stránek, jakmile bude po akci.

Z koupelny vyjdu až za půl hodiny a na chodbě už je tma. Strčím do dveří naší ložnice. Jack sedí na posteli v trenkách a tričku, v ruce kartáček na zuby, a píše textovou zprávu.

„Nemusel sis chodit lehnout tak brzy,“ namítnu. Zamkne displej mobilu. „Vždyť jsem ti to říkala…“

„Stejně jsem unavený,“ odpoví, hodí mobil na postel a vykročí ke mně. „A tys byla v koupelně věčnost.“

„Promiň.“ Dnes večer se nechci svlékat před ním – ne snad z obavy, že se o něco pokusí, ale mám kruté bolesti v podbřišku a pocit výsady vůči vlastnímu tělu, jako by si dnes nezasloužil vidět ho nebo se ho dotknout. Otálím u šatníku a čekám, až odejde.

„Jestli nechceš opustit Londýn úplně,“ zastaví se s rukou na klice, „třeba bychom mohli zvážit přemístění dál od centra. Copak by se ti nelíbila třeba vlastní zahrada?“

Rozhlédnu se po naší ložnici. Po mojí ložnici. Žila jsem tady osm let. Je to víc než domov: je to živá kulisa mého dospělého života. V každém koutku místnosti dřímají vzpomínky. Pokud vím, je to jediné místo, kde jsem byla spokojená. Proč bych ho měla opustit?

„Mám tě ráda,“ řeknu, protože mu nemůžu povědět, co chce slyšet, ale nechci ho ranit. Chci, aby byl šťastný, jenže v tuhle chvíli si nejsem jistá, jestli to svedu.

+4

TENKRÁT

Ash

Jsou to dva dny, co mě začal sledovat na Twitteru. Smazala jsem si účet hned potom, co mi přišlo oznámení, přesto vím, že je pozdě. Do prdele…

Z metra vystoupím o stanici dřív. Chci domů běžet – dokonce jsem se převlékla na záchodech v práci s úmyslem umlčet všechny vnitřní hlasy –, ale chybí mi síla, a tak jenom jdu a v duchu se modlím, aby tam na mě čekal Joel. Potřebuju ho. Potřebuju jeho obdiv, jeho pozornost, jeho lásku. A momentálně potřebuju i jeho podporu.

Vrátil se. Dalo se to čekat. Přemýšlím, jestli to byla Lauren, kdo si pustil pusu na špacír a všechno mu vyklopil. Možná. Pravděpodobně. Kdoví?

Vzpomínám, kdy jsem ho viděla naposledy, u babi doma. Opilého nebo sjetého. Jak venku v dešti házel její květináče do oken. Nejdřív žadonil, pak brečel. Nakonec ječel. Proudil jím vztek – její vztek, dědův vztek, ten, který tak dobře znám, přes něj předaný matce a pak jemu, z generace na generaci. Báječné dědictví. Vzpomínám, jak k nám přišli dědovi kámoši legionáři a drží ho, když se snaží vyvrátit dveře. Jak to všechno babi pozoruje z okna a prsty roztřesenými strachem svírá laciný korálkový náhrdelník.

Tehdy to byl boj. Některé dny jsou horší než jiné a já s tou skutečností pořád čas od času zápasím. Sebelítost je močál, který vás vcucne v momentě, kdy do něj strčíte třeba jen palec. Dobře to vím, ale jsou okamžiky, kdy chci schovat hlavu do písku a pomaličku se dusit, obklopená jen a jen tmou.

Co vystoupá nahoru, musí jednou spadnout.

Vesmír se tentokrát tradičně baví na můj účet. Jako by říkal: Ať si to všechno vyžere! Jen do toho! Víc a víc sraček! Uvidíme, co vydrží!

Čím jsou mé myšlenky šílenější, tím víc přidávám do kroku, až bezmála klušu. Jsem skoro doma. Blížím se k domu a soustředím se na dýchání. Musím se vzchopit, pro případ, že je tam Joel. Včera si Helena omylem odnesla domů moji nabíječku – „Promiň, zlato, já myslela, že je moje!“ –, proto mám vybitý mobil. Vím, že jsem neměla dovolit, aby ji použila, a když ji vysunula z mého počítače, měla jsem něco říct. Ničí mě, že nemůžu zkontrolovat, jestli se mi Joel neozval.

Možná bych za ním měla zajít, místo abych slepě doufala, že on přijde za mnou, ale kdybych se sklonila, pro náš vztah by to byla katastrofa. První krok musí udělat on, abych já měla navrch.

Slyším to už pár kroků od domu. Psa. Vzadu za popelnicemi vidím jeho majitele, jak si s někým povídá po telefonu. V prstech drží džoint. Pramínky kouře stoupající z nosu a strniště na obličeji jsou dva rysy, které ho charakterizují. Uvědomím si, proč ho nesnáším: připomíná mi Jasona. Šoupe nohama, kope do kamínku a pokouší se zahřát. Pes zatím štědře očurává zdi. Na stehně jedné nohy má ošklivou ránu, které jsem si předtím nevšimla. Vytéká z ní něco nazelenalého a ohavného. Po pár minutách to ubohé zvíře prostě vzdá, sesune se na chodník a leží v kaluži vlastní moči.

Cestou domů jsem se zastavila v samoobsluze. Vsunu ruku do tašky a sevřu silný plátek masa; cítím, jak se mi do něho boří prsty. Je to jenom odřezek, se zítřejším datem doporučené spotřeby. Pěkný a levný, pro psa docela slušná poslední večeře.

Jeho majitel si mě všimne, když zdolávám schody před vchodem. Krátce kývne, na znamení, že mě vzal na vědomí. Nejspíš mě má rád; pozná, že sem patřím, nehledě na nóbl oblečení ze second handu. Pravděpodobně se mnou chce spát, ale neobtěžuje se v tom něco podniknout.

Zářivě se usměju a odolám pokušení zamávat. Usměju se dokonce na psa.

Klíčenkou s dálkovým ovládáním si otevřu domovní dveře a opatrně překročím ještě teplou loužičku na betonu. Už je sice jaro, ale na chodbě je pořád příšerná zima – není v ní ani topení, ani běhoun, stěny nejsou natřené. Žádná výzdoba kromě prosklené nástěnky s výčtem dnů pro odvoz odpadu a upozorněním, že do domu máme umožnit vstup jen oprávněným osobám. Stejně jako ve všech obecních domech je schodiště betonové, opatřené rezavějícím zábradlím, které vám po dotyku zanechá na dlani kovový pach krve. Už po zdolání prvního ramene ke garsonce mám nohy jako z olova.

Jen co odbočím na první podestu, spatřím před svými dveřmi tmavou postavu. Poskočí mi srdce. Je to on. Vrátil se. Díkybohu. Aspoň jeden světlý okamžik dnešního dne.

Klouby prstů stisknu plochý vypínač a schodiště zaplaví chladné bílé světlo. Tmavá postava už není tmavá. Otočí se a zadívá se na mě. Není to on.

Nakonec to není on.

„Ahoj,“ řekne Jason. „Dlouho jsem tě neviděl.“

+4

TENKRÁT

Helena

Zdá se mi sen o mé matce, když mě probudí ostrá, bodavá bolest v podbřišku. Mám pocit, jako by mi někdo zapichoval do dělohy jehlu. Vjem je tak intenzivní, že málem vyjeknu zděšením. Ale bolest zmizí stejně rychle, jako přišla.

Usnula jsem na pohovce. Vylovím mobil uvězněný pod sebou a zkontroluju čas: 21.30. Jack je zabořený do křesla naproti a sleduje nějaký pořad v televizi. Bolest se vrátí a přinutí mě zalapat po dechu. A zase trvá jen kratičký okamžik, než odezní.

„Jsi v pořádku, ospalče?“ Usměje se na mě. „To se ti nestalo léta.“

Zakaboním se na televizor.

„Dávají Top Gear. Cos čekal?“

„Jasně. Myslím, že jsi spíš přetažená. Běž si lehnout, miláčku. Přijdu za chvíli.“

Pomalu se zvednu z pohovky.

„Asi půjdu. Ještě musím na záchod.“

V ložnici vezmu ze zásuvky čisté spodní kalhotky a po špičkách zamířím do koupelny na chodbě.

Menstruaci jsem neměla tak dlouho, že ani nevím, jestli mám doma nějaké hygienické pomůcky. Prudce otevřu koupelnovou skříňku a zapomenu, že pant se před pár měsíci rozbil. Dvířka se v dolní části odtrhnou a s kovovým skřípnutím zaprotestují.

„Do háje,“ zanadávám, když se obsah skříňky vyvalí do umyvadla. Je tam kupa věcí, ale ne to, co hledám. Ale objevím balení paracetamolu; rychle polknu dvě tablety a zapiju je vodou.

Nedá se nic dělat, musím improvizovat. Posadím se na mísu a v očekávání krveprolití si stáhnu kalhotky, ale nic na nich není. Ani skvrnka krve – a vlastně ani cokoli jiného. To je úleva. Zapomněla jsem, že křeče někdy začnou dřív než krvácení.

Utřu se a na papíru zpozoruju titěrný růžový flíček, ale je tak neznatelný, že mě napadne, že je to jenom smítko v toaletním papíru, smítko, které se smísilo s papírem při výrobě. Pro všechny případy smotám kus toaleťáku a dám si ho do kalhotek, přetáhnu přes ně ty čisté, aby provizorní plenka držela na místě. Nejasně si vybavím, jak mi doktor řekl, že až se mi zase rozjede menstruace, je to znamení, abych si nechala vyměnit starý implantát za nový. Vzpomenu si na Jackovu posedlost pořídit si letos dítě. Přemítám, jestli mu osud hraje do karet. Jak mám získat čas? Přece musí něco existovat, něco, čím se mi ho podaří odradit. Nejde o to, že vůbec nechci mít dítě. Nechci ho mít zrovna teď.

Připouštím, že zrovna teď trvá už pět let, ale to je přece normální, ne? Koneckonců, jsme v jednadvacátém století. A než si pořídíte děti, musíte dokončit tolik věcí. Přerušit kariéru, když ji mám tak skvěle rozjetou a jsem na vrcholu… My ženy předstíráme, že zvládneme všechno, pokud to máme dobře zorganizované, není to však pravda. Vzpomenu si na Nicky, jednu z finančních manažerek v KAMU, na to, jak každý den odcházela přesně úderem půl páté, aby vyzvedla syna ze školky, a nechala nám na krku veškeré problémy, které nastaly po jejím odchodu. Musela jsem za ni vzít spoustu konferenčních hovorů. Když jsem se o tom zmínila Ash, prohlásila, že předpokládá, že zkrácený pracovní úvazek se promítl do Nickyina platu. Samotná Nicky mi prozradila, že většinu peněz spolkne školka. Nechápala jsem, proč vůbec chodí do práce.

Po návratu do obýváku se cítím bdělejší než po ránu. Břicho už nebolí, ale mysl mám zjitřenou a zoufale se snažím rozpomenout na podrobnosti svého snu, který přerušily ty divné bolesti. Ale vzpomenu si jenom na to, že moje matka v něm byla nešťastná, mladá a osamělá.

Možná mě popichuje můj pocit viny. Neviděla jsem se s ní nejmíň čtyři měsíce a už zhruba měsíc jsem s ní nemluvila. Dlužím jí další návštěvu, ale vím, že prahne po tom, být babičkou, což posílí už tak dost velký nátlak, pod nímž jsem – a to nezvládnu. Po pravdě je ironie, že právě moje matka touží po vnoučatech, když se mi kdysi svěřila, že její první a jediné těhotenství jí zničilo život, jak profesní, tak osobní. Jako by na to zapomněla; zapomněla, že mi řekla, že otěhotnět bylo to nejhorší, co ji v životě potkalo. „Samozřejmě ne to, že jsem měla tebe, holčičko. Ani rodičovství. Tys pro mě byla požehnání. Ale otěhotnění. To bylo to nejhorší. To jsou dvě docela jiné věci. Z chlapa se taky stane rodič, ale nemusí kvůli tomu přijít do jiného stavu. A já byla hrozně mladá. Moje kariéra v modelingu skončila dřív, než vůbec začala.“

To je vyhovující výmluva, ale nevysvětluje, proč se rozhodla, že další děti mít nebude, a skončila u mě, a že i v těch nejsvětlejších chvilkách byla poměrně lhostejná matka. Teprve teď je celkově klidnější a spokojenější, že snad dokonce našla v dětech jakési zalíbení.

„Neodkládej to moc dlouho. Přece nechceš být jedna z těch ženských, co jim je najednou pětačtyřicet, jedinou společnost jim dělá kočka a přemýšlejí, ke které kamarádce se vnutí na Vánoce. A já nechci být stará babička!“

Náš poslední rozhovor se nesl v duchu nespravedlivé uštěpačnosti. Jedno pravidlo pro tebe, jedno pro mě, viď, mami? Přesto mě její slova zasáhla hlouběji, než si ona nebo kdokoli jiný uvědomuje.

Sáhnu pro telefon, odhodlaná přerušit proud myšlenek. Když stisknu hlavní tlačítko, displej se rozsvítí a oznámí mi, že mám novou zprávu. Vím, od koho je, dřív, než si ji přečtu. Byla odeslaná jen před pár minutami. Usoudím, že David je jenom osamělý. A pořád plný naděje.

Jack je ještě přilepený k televizi. Z ničeho nic je mi do pláče. Tuhle situaci musím vyřešit, jednou provždy, jenom nevím jak.

+4

TENKRÁT

Ash

První, čeho si všimnu, je velká černá sportovní taška, kterou drží pod mikinou na zip s kapucí, a že tričko je mu moc těsné a pod látkou se mu na hrudi rýsují svaly.

Jo, a že na jedné tváři má novou jizvu.

„Tak tě pustili,“ řeknu.

„Jo,“ odpoví. „Co kdybys mě pozvala na čaj, abych ti o tom mohl vyprávět?“

Nemůžu si pomoct, ale myslím na kus masa v batohu a na své plány se psem. Musím se Jasona zbavit. Nejspíš chce peníze; jako obvykle mu jde jenom o peníze.

„Dobře,“ procedím mezi zuby a odemknu dveře. „Ale mám jen bylinkový – jsem k smrti unavená, nemůžeš se zdržet dlouho.“

„Taky tě moc rád vidím,“ poznamená.

Uvnitř si svléknu kabát a zapojím mobil do nabíječky. On se zatím posadí na pohovku, tašku hodí na podlahu a rozhlíží se po garsonce. Všechno je bezvadné, jako vždycky. Bezvadné a… sterilní. Ještě že jsem včera večer schovala nástěnku snů. Kromě fialové stěny a levné litografie od Eschera, která na ní visí, tu nemám nic osobního. A tak to mám ráda. Není tady nic, co by mohl použít proti mně.

„Jak jsi zjistil, kde bydlím?“ zeptám se.

„Včera večer jsem tě sledoval z kanceláře,“ odpoví. Vzdychnu. „Mohlo mě to napadnout.“

Naplním konvici a s hlasitým cvaknutím ji zapnu. Pak vybalím batoh, vyndám červenou řepu a salát, který jsem si koupila k čaji, a maso. Samozřejmě si ho všimne.

„Co je to?“ zeptá se.

„Nic,“ řeknu.

„Už pár dní jsem neměl pořádný jídlo.“

„Chudáčku.“

„Jo. Můžu si to dát?“

Přemýšlím o tom. Namouduši. Jen několik sekund. Myslím na lahvičku pod dřezem, představím si, jak by bylo snadné dát pár kapek na maso, zatímco se bude dívat, jak mu ho připravuju. Ale to je pochopitelně absurdní nápad. Něco takového by mi určitě neprošlo – ne jako u psa. A já přece nechci, aby umřel. Nebo jo?

„Myslím, že by ti nechutnalo. Věř mi.“ Otočím se a podám mu hrnek s čajem. „Tumáš.“

„Dík.“ Vezme si ho a sevře ho v dlaních. Nehty má špinavé a roztřepené, jako by jimi přejel přes hrubou omítku budovy. Stáhne si čepici a odhalí čerstvě oholenou lebku. Vypadá jako kriminálník, zkrátka tak, jak si ho pamatuju; jako člověk, před kterým raději přejdete na protější chodník. A taky páchne. Naštěstí ne alkoholem, ale potem a zahálkou.

„Je tam zatracená zima,“ řekne a fouká do čaje. Zkondenzovaná pára se mu usazuje na nose.

Naleju si sklenici vody ze džbánu v chladničce a posadím se naproti němu na nízkou stoličku. Jak se ho mám zbavit?

„Čekal jsem tady hodiny. Už jsem myslel, že vůbec nepřijdeš. Takže pořád jsi workoholik? Hádám, že díky tomu se ti vede dobře.“

„Co je v té tašce?“ zeptám se. Je obrovská. Doufám, že si nemyslí, že tady zůstane.

„Sehnal jsem si novou práci, ne?“ odpoví a kopne do brašny. Postaví čaj na opěradlo pohovky. „Když už jsme to nakousli, neměla bys zájem o…?“

Rozepne zip a vyndá jasně oranžovou prachovku s plastovou rukojetí.

„Je ohebná.“ Předvede to. „Na prach za radiátory.“

„Mám dojem, že se tomu říká řešení, které si koleduje o potíže. Kolik za ni chceš?“

„Dvanáct liber.“

„Dvanáct? Tos mě rozesmál. V místní drogerii ji koupím za jednu libru.“

„Utěrky?“ pokračuje, pár jich vytáhne zpod prachovek a podá mi je. „A co třeba výstražný trojúhelník do auta?“

„Nemám auto,“ odpovím a vrátím mu utěrky. „Utěrek mám dost. Děkuju.“

Hodí je na hromádku na podlaze a sáhne pro čaj.

„Jsi stejná jako všichni ostatní,“ poznamená. „Všechny ty fajnový mrchy v Balhamu. Koukají na mě jako na špínu a hned volají svoje trapný manžílky, aby mi nahnali strach.“

„Nejsem stejná. Jen nechci kupovat zbytečný krámy,“ odpovím s povzdechem. „Vážně nemůžeš dělat něco lepšího?“

„Jsou to poctivě vydělaný prachy.“ Zní to maličko zaraženě. „Přivezou nás autobusem – dvacet chlapů najednou –, rozdají nám zboží a to ostatní nechají na nás. Můžeš si vydělat slušný peníze, pokud jsi zdvořilej. Krmím je dojemnou historkou o tom, jak se snažím o řádnej život, že mám nastoupit k mariňákům. Obvykle to zabere. Zvlášť když se ukážu dřív, než přijde domů z banky ten jejich pičus, a ony jsou doma samy s kupou dětí. Vrazí mi padesát babek, jen aby se mě zbavily.“

„Ale to není regulérní práce, že ne?“ namítnu. „Jen vznešenější žebrání. Nebo zlodějna zastrašováním.“

„Lepší než krást,“ řekne. „Všichni nemůžeme být tak chytrý jako ty, Ashley. Co vlastně znamená to ,L, E, Y‘? Ashleigh je pro tvoje nový kolegy moc neotesaný? Teď se možná snažíš předstírat, že máš nálepku Made in Chelsea, ale o téhle čtvrti nemám valný mínění.“ Vrhne opovržlivý úšklebek směrem k vlhkému fleku nad kuchyňskými skříňkami.

„Co chceš, Jasone?“

Nastane ticho. Přemýšlím, jestli mám doma hotovost, nebo jestli se budu muset plahočit až k bankomatu. Pokud ano, třeba budu mít příležitost nechat venku to maso. Vím, že psovi se poslední venčení dopřává kolem půl dvanácté večer, takže mám ještě pár hodin k dobru.

Pokrčí rameny. „Nic. Jen mě napadlo, že si budeš chtít pokecat. Protože tenhle týden by měla narozeniny.“

Dlouze vydechnu a prsty si promnu oči. Padám únavou. Uplynulé dva dny vůbec nedopadly podle plánu. Chci si jít lehnout. Ne, je to ještě horší; je mi do breku.

„Tak co chceš?“

Vzdychne a na chviličku vypadá jako bratr, kterého jsem měla tak ráda; ten, kterému jsem utírala zadeček, když máma zmizela na osmihodinový tah a my se několik dní ani pořádně nenajedli. Ten, kvůli kterému jsem šla do krámu za rohem a pro něhož jsem ukradla konzervu pečených fazolí. Ten, který v noci plakal a objímal mě a chtěl, abych mu slíbila, že ho nikdy neopustím.

Ten, který mi jako patnáctiletý dal pěstí do obličeje tak silně, že mi zlomil zub.

„Momentálně nemám kam jít,“ řekne. „Starouši mě rozhodně nevítali s otevřenou náručí.“

„Co je mi do toho?“ vybuchnu. „Copak nemáš kurátora, který by se po tobě sháněl? Už jsi dospělej. Nejvyšší čas, aby sis zařídil vlastní život.“

„Kde máš ložnici?“ změní taktiku.

Proto z téhle díry nepospíchám. Protože vím, že na tohle jednou dojde. Garsonka znamená, že od něho budu mít klid; není tady pro něj místo.

„Žádnou nemám. Sedíš na mojí posteli.“ Sklopí oči na pohovku.

„Řekneš konečně, co chceš?“ opakuju a pomalu ztrácím nervy. „Myslím, že ti můžu dát nějaké peníze. Dost na to, abys měl na pár nocí na ubytovnu nebo noclehárnu. Jak vidíš, tady není místo. A já jsem unavená a potřebuju si jít lehnout. Zítra mám náročný den…“

Zazvoní mi telefon. Popadnu ho. Je to Joel, konečně. Konečně. Ale že si umí vybrat tu pravou chvíli… Zírám na mobil, který mi vibruje v ruce, jako granát, co má vybuchnout.

„Do prdele,“ zakleju.

„Jako bych tady nebyl,“ řekne Jason, uvelebí se na polštářích a zase se posměšně ušklíbne.

Mám chuť mu jednu vrazit. S polohlasným sakrováním hovor odmítnu.

„Nic důležitýho?“ zeptá se a já poznám, že nehledě na špičkování ho to opravdu zajímá. Ty jeho záchvěvy lidskosti jsou obvykle mojí zkázou. Musím si připomínat, jaký je a co provedl. Není to ten malý kluk, co se počurával do postele v hrůze z máminých opileckých scén. Už ne.

„Kolik?“ zeptám se.

„Čeho?“

„Kolik ti mám dát, abys odešel?“ Už toho mám plné zuby – klidně mu dám všechno, co mám na účtu, jen aby odsud vypadl.

„Propáníčka, Ash, to bolí,“ zakvílí a finguje pláč. „Neviděli jsme se… cože? Osmnáct měsíců, a ty se mě chceš zbavit? Díky. Díky nastokrát.“

„Prosím…“ Přemítám, jestli nemám zatelefonovat babi, pokud by to vůbec k něčemu bylo. Ale je pozdě; už jistě spí a nedávno ji pustili z nemocnice. Nemůžu ji ještě víc nervovat, to by nebylo fér. „Taky se snažím utřídit život, v zaměstnání mám práce nad hlavu… a je pozdě.“

„Potřebuju jen pár dní někde přespat,“ vede si svou. „Nic víc. Přes den budu prodávat. Nebudu ti překážet v tom tvým báječným, úspěšným životě.“

„Jak jsem řekla. Dám ti peníze na noclehárnu,“ odpovím rázně. „Víc pro tebe udělat nemůžu.“

„Ale já nechci spát v noclehárně. To je přesně to místo, kterýmu se chci vyhnout. Krucinál, jsi moje sestra. Nemůžeš mě u sebe nechat aspoň jednu noc?“

Vytáhnu z kabelky peněženku. „Tumáš, vezmi si moji platební kartu. PIN je 2902. Vyber z ní, kolik chceš. Zítra zavolám do banky a řeknu, že jsem ji ztratila.“

Vstane a já si uvědomím, jak je vysoký, mnohem mohutnější než já. A pak, se znechucením, jaké jsem u něj vídala tolikrát, bezpočtukrát, mrští hrnkem, co drží v ruce, o stěnu za mými zády. Roztříští se za kuchyňským dřezem, rozpadne se na kusy a na zdi nechá nahnědlý flek.

„Do hajzlu, Jasone!“ křiknu, ale on s trhnutím zvedne z podlahy tašku, vyrazí z bytu a třískne za sebou dveřmi. Ty se odrazí od rámu a rozlétnou se, potom se s vrznutím zhoupnou zpátky, ale úplně se nedovřou.

Nic se nemění. Dovolím skanout po tvářích pár nechtěným slzám, než se vysmrkám do papírového kapesníku. A vtom slyším, jak se dveře s vrzáním zase otvírají.

„Ashley?“ osloví mě hlas.

Zvednu hlavu a spatřím Joela. Stojí na prahu, v prstech drží kytici růží. Pohledem zhodnotí místo činu: křiklavě barevnou prachovku, můj opuchlý obličej a velkou čajovou skvrnu na stěně.

„Pokoušel jsem se ti zavolat, že jsem tady… Nějaký chlapík mě dole pustil dovnitř. Proč jsi měla otevřené dveře? Jsi v pořádku? Co se stalo?“

„Nic mi není,“ řeknu, „neměj starost. O nic nešlo.“

„Kdo to byl?“ zeptá se, zvedne ruku a hladí mě po vlasech.

Růže položí na nízký stůl a já se na ně smutně usměju.

Vykročím k pohovce, posadím se a upřu pohled na flek od čaje za dřezem. Střepy se pořád povalují na lince, ten největší přistál na odkapávači. Cítím Joelovy paže, obejme mě, přitáhne k sobě, a až v tu chvíli si uvědomím, že se celá klepu.

„Byl to…,“ začnu a můj mozek horečně vymýšlí vysvětlení. Nemám sílu vyprávět Joelovi o svém bratrovi, který od svých sedmnácti střídal věznice. Rozhodně ne teď. „Byl to jen kluk, co prodával domácí potřeby.“ Což je pravda. „Byla jsem hloupá. Přišlo mi ho líto. Pozvala jsem ho dál, ale on se mi pokoušel prodat nějaké mizerné pomůcky na úklid za dvacet babek. A když jsem mu řekla, že jsou předražené, naštval se.“

„Musíš to ohlásit,“ prohlásí Joel.

„Ne,“ odmítnu. „Teď ne… Jsem příšerně unavená.“

„Vždyť ti tady nadělal binec!“

„Jen rozbil hrnek,“ řeknu, odstrčím Joela a zamířím do kuchyňského koutu. Opatrně posbírám střepy a narovnám je na odkapávač, vezmu utěrku a snažím se vysušit mokré skvrny na koberci. „Moje chyba, že jsem byla tak pitomá a pozvala ho na čaj. Prostě mi ho bylo líto a chtěla jsem mu trochu pomoct.“

Samozřejmě je to divadlo, ale stejně mě v očích zase štípají slzy. Vzpomenu si na Helenu, na její báječný život s báječnými rodiči, bez sourozenců-černých ovcí, co jí pravidelně vstupují do života a všechno pokazí.

To není fér.

Zadívá se na mě.

„Nechce se mi věřit, že bys byla tak… důvěřivá.“ V hlase má stín podezření. „Nechceš mi říct… ještě něco?“

Zavrtím hlavou. Myslí si snad, že se mi líbil? To jako vážně? Myslí si, že se za dveřmi objevil nějaký chlap, co prodává prachovky, připadal mi k světu, a tak jsem ho pozvala dál?

„Chci si jít lehnout… prosím. Stejně už bude dávno pryč.“ Zvedne se, obejme mě a přitiskne k sobě. Vím, že se zase rozbrečím. Je to neodvratné, jako kdykoli předtím. Před Jasonem neuteču. My dva jsme to jediné, co jednomu zbylo z minulosti

toho druhého, navždy připoutaní k sobě, a je jedno, jak daleko se pokusím utéct.

„Vrátil ses,“ zašeptám, zatímco mi Joel hladí vlasy.

„Samozřejmě že jsem se vrátil,“ řekne. „Když jsi nevzala telefon, měl jsem o tebe starost. Už je to v pořádku. Bude to dobrý. Mrzí mě, že jsem ve vzteku odešel.“

„To nevadí,“ pípnu. „Půjdeme do postele.“

Uvaří mi hrnek mátového čaje a já si zase sednu na nízkou stoličku a dívám se, jak stele postel. Tahle nová stránka jeho povahy mi zlepší náladu. Je odpovědnější a vnímavější, než jsem myslela. Nakonec ten dnešní den není tak špatný.

A třeba to tak vydrží i dalších osmnáct měsíců. Teď, když jsem se mu postavila, mě Jason možná nechá na pokoji.

+4

TENKRÁT

Helena

Ovzduší, jaké vládlo v kanceláři dnes po ránu, se nedalo vyhnout. Když jsem přišla, Ash a Toby seděli v odpočívárně a na to, že bylo teprve 9.20, vedli až příliš plamennou diskusi. Ashley měla zarudlý obličej, tváře a krk jako pivoňka, chřípí nezvykle rozšířené. Toby zuřivě gestikuloval, rukama i pažemi jí mával před očima. Ale jakmile jsem vešla, oba zmlkli a Ashley rázně oddusala směrem k záchodům.

„Přišla jsi o to největší drama,“ oznámí Jess a vloží mi do chlívku s příchozí poštou stránku korektury.

„Vypadá to tak,“ řeknu s očima upřenýma na monitor, zatímco se můj počítač probouzí k životu. Kdybych věnovala Jess třeba pár sekund, trčela by tady nejmíň čtvrt hodiny a vymluvila by mi díru do hlavy historkou o hádce s kolegyní v minulém zaměstnání. Je milá, ale až příliš sdílná.

„Myslím, že Toby možná dá výpověď,“ ztiší hlas. Vyhrála; vzhlédnu k ní.

„Je příšerně našňupnutej. Svěřil se mi včera večer v hospodě. Prý je jí jedno, koho odrovná, jen aby získala, o co usiluje.“

„Fajn.“ Vzpřímím se na židli. „Díky za upozornění. Promluvím s ní.“

Pochopí narážku, přesune se k Amy a zkouší štěstí u ní. Počítač tichounce pípne a já čtu čerstvý e-mail od Tobyho.

Od: TobyJ@kamu.com

Re: Ash – prodejní taktika

Zdravím, Heleno,

nemám v povaze „nahlašovat“ své spolupracovníky, ale chci, abys věděla, že Ashley nabízela mým hlavním kontraktorům slevu (a v některých případech i osekanou smlouvu) na seznam nabízených produktů, pokud se při pop-upu prostorově uskromní. Pokud jsem to správně pochopil z tvých a Davidových instrukcí, o ceně produktů se nevyjednává. V důsledku jejích několika dalších „dohod“ se to doneslo i jiným subjektům, a nejenže to podkopává moji pozici, ale čím dál víc to komplikuje moji práci.

Uvítal bych, kdybys s ní promluvila, nebo upřesnila mé kompetence v případě, že jsem si nesprávně vyložil buď naši strategii slev, nebo priority pop-upu.

S pozdravem Toby

Zalétnu pohledem k Tobyho obrazovce. Vraští čelo, očividně je pořád rozmrzelý – a naprosto pochopitelně –, zuřivě bojuje s klávesnicí a nepochybně si vylévá srdce nějaké spřízněné duši. Zhluboka se nadechnu, snažím se vžít do jeho situace – v duchu jednoho z Davidových doporučení pro manažery – a v odpovědi na jeho e-mail usiluju o co nejúčastnější tón.

Menstruaci jsem nedostala. Po zdánlivě nekonečném dopoledni v zasedací místnosti s Tobym, kterého jsem ujišťovala, že s Ash promluvím o její strategii – i o tom, že si jeho práce opravdu vážíme a že Ash skutečně šlápla vedle –, zajdu do malé lékárny na rohu. Netrvá dlouho, než najdu, co hledám, a pro jistotu koupím dvě balení. Když platím, pokladní se na mě vědoucně usměje. Tyhle věci prodává den co den, různým typům žen, co prožívají různé a často možná protichůdné emoce.

Nato zajdu hned vedle do Pret a Manger a zdánlivě hodiny prohlížím regály se sendviči a saláty a polévkami. Přičinlivé včeličky kmitají, aby získaly, co potřebují, tlačí se kolem mě a nesouhlasně hudrují, když jim neuhnu. V nákupním vozíku v koutě ječí dítě a hází na zem všechny matčiny nákupy, jako by obložené bagety a sýry byly to nejnechutnější jídlo na světě. Bloumám sem a tam a snažím se vybrat něco, co mi uchlácholí svírající se žaludek, ale nic mi nepadne do noty. Nakonec se spokojím s rýžovými chlebíčky politými čokoládou a mátovým čajem. Nenasytí mě, ale možná umlčí to příšerné, hlodavé svírání.

Po návratu do práce zmáčknu tlačítko a čekám na výtah. Jindy jdu po schodech, ale dnes se mi nohy podlamují. V našem poschodí se musím dát doleva, kolem záchodů, a pak do kanceláře. Na chodbě nikdo není. Zastavím se a několik sekund se pokouším rozhodnout, co dělat. Mám to rozseknout hned, nebo počkat do večera?

Nikdy jsem neuměla čekat. Udělám pár kroků a opřu se do dveří toalet. Před zrcadlem stojí Ash, opírá se o umyvadlo a namáhavě oddychuje. Před sebou má kosmetickou taštičku – ještě jsem ji u ní neviděla. Chci jí říct, že se líčit nepotřebuje, že její čistý bledý obličej je bez poskvrnky, že s přemírou barviček vypadá nepřirozeně, jako klaun. Ale netroufnu si. Když uslyší, že vcházím do umývárny, prudce ke mně otočí hlavu. Podle držení těla bych čekala, že pláče, je to však jinak: je rozzlobená.

„Co se děje?“ zeptám se.

Uvolní napjaté paže a pak i obličej.

„Nic,“ řekne, skloní se nad umyvadlo a otočí kohoutky. Umývá si ruce, podezřele důkladně, pořád dokola obrací dlaně pod proudem vody. „Mám vztek na Jess. To je všechno.“

„Co provedla?“ zajímám se.

„Prostě takovou hloupou hovadinu, kvůli které vypadáme jako idioti,“ odpoví a prstem si otře rozmazanou oční linku. Rozepne taštičku, vyndá pudr a začne si ho nanášet na tváře tak zuřivě, že sebou bezděčně trhnu.

„Poslouchej,“ řeknu a vzpomenu si na svůj slib Tobymu. Ctižádost je chvályhodná a prospěšná, ovšem ne na úkor druhých.

„Později se k tomu vrátíme. Něco s tebou… Potřebuju si s tebou o něčem promluvit.“

„Dobře,“ souhlasí. Má sklopenou hlavu a dlouhá ofina přes oči mi brání setkat se s jejím pohledem. Ze zásobníku vytáhne čtyři papírové ručníky, v dlaních je zmuchlá do kuliček a hodí do koše.

„Jsem ti kdykoli dispozici,“ pronese bezvýrazným hlasem a odejde.

Snažím se vystrnadit Ash z mysli, vejdu do kabinky, zamknu se a kabát s taškou pověsím na dveře. Vyndám bílý papírový sáček, otevřu krabičku a opatrně z ní vytáhnu testovací soupravu.

Nikdy jsem to nemusela dělat, ale postup ovládám. Ovšem okolnosti jsou jiné, než jsem čekala. Nejen proto, že v hloubi duše vím, že si test dělat nemusím. Své tělo dobře znám. Vím, že jsem těhotná. Půl hodiny jsem obracela ložnici vzhůru nohama, než jsem našla informační leták, který jsem dostala po zavedení antikoncepce a v němž se důrazně upozorňuje, že po třech letech si implantát musím nechat vyměnit.

Ironie celé záležitosti mi samozřejmě neunikla. Vinu můžu přičíst jen sama sobě a své hlouposti.

Chvilku počkám, abych se ujistila, že na záchodě nikdo jiný není. Jsou tady jenom tři kabinky a jediný zvuk, který slyším, je tiché hučení klimatizace v otvorech nad mou hlavou. Roztrhnu fólii a pak si dřepnu nad drobnou bílou tyčinku. Kvůli testu jsem si od příchodu do práce nešla ulevit a proud moči, který ze mě s ulehčením vyrazil, mi potřísní ukazováček.

Není třeba čekat doporučené tři minuty. O výsledku nepochybuju.

První reakcí je úleva – přece jen svému tělu rozumím. Všechno, co mi dřív nedávalo smysl, je rázem jasné.

Ale vzápětí na mě dolehne nesmírný dosah celé situace. Nemohla jsem si vybrat nevhodnější okamžik. V současné pozici jsem teprve pár měsíců: tuhle pracovní příležitost jsem vytvořila vlastním úsilím a dřinou a musela jsem si ji tvrdě vybojovat.

Co mám teď sakra dělat?

+4

TENKRÁT

Ash

Helena za mnou zavře dveře, jako by se mi snažila poskytnout soukromí, ale všichni vědí, proč jsme tady. Jednací místnost je doslova jako akvárium, proboha, prosklená ze všech stran. Trvalo jí čtyři dny, než sebrala odvahu se mnou promluvit, a já to chci mít co nejdřív za sebou.

„Posaď se,“ ukáže na židle.

„V deset mi mají volat z cateringu.“ Vím, že můj hlas zní příliš útočně. „Promiň, chci říct…“

„Nezdržím tě dlouho.“ Helena vzdychne a rukama si pročísne vlasy. Všimnu si, že je má u kořínků trochu mastné. „Přišel mi e-mail od Tobyho.“

„Bože, to je zbabělec,“ utrousím, opřu se a založím paže na prsou.

Helena se na mě zamračí.

„Tenhle výraz bych nepoužila.“

„Ovšemže ne,“ brouknu. Do hajzlu, ta moje proříznutá huba.

„Omlouvám se, jen… Jenom nechápu, proč už si to lidi nedokážou mezi sebou vyříkat osobně. Zrovna včera jsem na internetu četla moc zajímavý článek, jak e-maily ohrožují produktivitu –“

„Jistě,“ přeruší mě Helena. „Poslyš, podle všeho víš, proč s tebou potřebuju mluvit. Chtěla jsem ti dát příležitost vyjádřit své stanovisko. Toby je hodně dopálený.“

„Jde o ty slevy.“ Pokrčím rameny. „Bylo to nedorozumění.“

„Opravdu?“ Její hlas podbarví jízlivost. „Nedorozumění?“

„Ano. Jen jsem správně neporozuměla prioritám. Domnívala jsem se, že když je to naše první podobná akce, je důležité mít při pop-upu plné stánky zboží. Vybudovat si dlouhodobou loajalitu, všechny vyhecovat, aby příště ochotně zaplatili plnou cenu…“

Copak teď záleží na Tobyho chudičké provizi, když to znamená, že ji v budoucnosti stejně shrábneme my? chci dodat. Ale naštěstí se ovládnu.

„O tom jsi ty neměla co rozhodovat,“ prohlásí Helena. „Ceny jsou pevné a zcela jasně jsme to uvedli hned ze začátku. Nehledě na to, že podkopávat autoritu svých kolegů před zákazníky je neprofesionální. Máš s Tobym nějaké osobní problémy?“

„Ne!“ vyhrknu ohromeně. „Vůbec žádné.“

Chvíli je ticho. Čekám, že to vzdá, ale v jejím pohledu je něco neúprosného, co jsem u ní zatím neviděla. Nejspíš jsem to tentokrát přehnala.

„Omlouvám se,“ řeknu, i když mi to dá práci. Usměju se na ni, protočím oči v sloup, jako bych říkala: To jsem celá já! „Slibuju, že už žádné slevy nikomu nenabídnu. A Tobymu se omluvím. A jestli chceš… oslovím klienty, co ještě nejsou plně rozhodnutí, objasním, že došlo k nedorozumění a že jsem uvedla nesprávné ceny.“

Zatímco to zvažuje, sleduju její výraz, vidím, jak ten nápad přežvýkává. Ví, jak by bylo ponižující za všemi zajít, omlouvat se, vysvětlovat – nižší ceny jsem slíbila nejmíň pěti hlavním značkám.

„To není nutné,“ prohlásí. A je to tady zas: ta její slabina, touha být všeobecně oblíbená. Usilovně se snaží dát najevo autoritu, jenže prostě na to nemá. Přísnější nadřízený by mě za tohle vyhodil. „Vypadali bychom jako žabaři. Ale ať se to už nikdy nestane.“

Můj telefon na stole zabzučí a já kliknu na příchozí zprávu. Je od Joela: fotka burgerů a pod ní: „Večerní grilovačka?“

Okamžitě odpovím: „Ano.“ Začátek léta mám ukrutně ráda. A ukrutně ráda bydlím v garsonce s Joelem. Možná bych mohla cestou z práce koupit láhev bílého vína.

Važ si toho, co máš, protože zítra už to mít nemusíš.

Momentálně všechno klape.

Přinejmenším u mě. Naopak Helena vypadá vyloženě pod psa. Od chvíle, co mi před dvěma dny umyla hlavu, se mnou sotva promluvila a je zřejmé, že se něco děje. Zadívám se na ni přes horní okraj našich monitorů. Zírá na něco na stole, ale nevidím, co to je. Posílená dobrou náladou jí napíšu přes Skype.

Jsi v pořádku?

Počítač jí cinkne. Zvedne hlavu, slabě posmrkne a začne psát.

Ano, v pořádku, díky. Momentálně toho mám moc. Kromě toho má máma příští týden narozeniny. Chce, abychom přišli na oběd.

Aha. A to není dobře?

Ale jo! O nic nejde. Ale já a moje matka spolu moc dobře nevycházíme.

Nevím, jak na to odpovědět. Mohla bych ji ujistit, že vím, jaké to je – že sotva se vyřešil problém s mojí mámou, vyrojilo se jich mnohem víc –, ovšem to by asi nebyl moudrý tah.

Ty mámy, co?

Ty si s tou svojí rozumíš?

Zarazím se.

Už ne. Zemřela. Když mi bylo patnáct.

Poposedne si a přes okraj obrazovek na mě upře oči. Tentokrát přetékají soucitem. Připomenou mi pohřeb a pohledy, které k nám všichni vysílali. Brečícího Jasona po návratu do babiččina domu. Jeho zmatek a vyptávání. Jak mi řekl, že to nevypadalo jako nehoda a že mě na vrcholu schodů viděl. Jak se stísněným hlasem ptá, jestli jsem se jí snažila pomoct, jestli to, co viděl, je právě tohle. Jak ho ujišťuju. Ano, jasně že jo.

Proboha, to je mi líto. To jsem nevěděla… A já si na svou mámu stěžuju…

Jak mám, sakra, změnit téma?

Netrap se tím. Byla na tom špatně. Svým způsobem to bylo vysvobození.

Zarazí se a pak vyťuká nevyhnutelnou otázku. A pak že jí to je líto.

Můžu se zeptat, co se stalo?

Řeknu jí, co chce slyšet. Prahne po tragédii, chce znát podrobnosti. Bude je mít.

Samozřejmě. Spadla ze schodů, v domě u babičky. Na Štědrý den.

Zlomila si vaz. Byla alkoholička. Ti jsou k nehodám náchylnější.

Zase zdvihne hlavu a vyšle ke mně ten svůj nechutně přeslazený úsměv.

Ach, Ashley, to mě namouduši moc mrzí. Díky. Už je to dávno.

Nepřekvapuje mě, že mi o sobě a své matce nikdy nic neřekla. Vím, že její máma měla nějaký kolaps a odešla a rodina se dala zase dohromady, když bylo Heleně deset let. Ale připadá mi, že Helena jí to nikdy neodpustila. Tomu rozumím. I když je paradoxní, že kdyby mě moje máma opustila, udělala by mi obrovskou laskavost, kdežto Heleně zřejmě chyběla.

Znovu se na ni zadívám a přemýšlím o jejím duševním stavu, jestli je tak silná, jak se tváří. Na veřejnosti je drsňačka, vzdušné polibky, rozevláté vlasy, okouzlující úsměvy, jistota. Ale není princezna Barbie. Za prvé je chytrá, skoro tak chytrá jako já. Nicméně o jejím soukromém životě nebo o vztazích nevím vůbec nic. Vzpomenu si na ten vánoční večírek; jak flirtovala s Davidem jako zpitomělá šestnáctka… Na den poté, kdy se zdálo, že se u svého stolu každou chvíli rozbrečí. Na kytici, na tu jeho trapnou cedulku.

David je to, co by babi nazvala „donchuán“. Nedávno jsem ho zahlédla s Jodie, když jsem čekala na výtah. Stáli u schodů, zabraní do rozhovoru. Neslyšela jsem, co si povídají, ale rozhodně to nebyl pracovní dialog – soudě podle toho, jak se Jodie zajíkala a chichotala. Není divu, že si našel jiný objekt. Jodie je skoro stejně hezká jako Helena, a Helena o sebe poslední dobou nedbá. Je mi jí trochu líto. Ale jestli mezi nimi k něčemu došlo, její kariéru to ani trochu nepošramotilo.

Obrazovka mého počítače potemní; připomene mi, že si mám udělat pauzu. Má to význam nejen pro oči, ale i pro krční páteř a ramena. Vstanu, protáhnu paže nad hlavou a zamířím do kuchyňky. Když procházím kolem Jessina počítače, všimnu si, jak honem přepnula mezi svým facebookovým účtem a stránkou s naším obsahovým managementem. Klikne na jeden z tabulkových přehledů v záhlaví, ale už je pozdě, je přesměrovaná na přihlašovací údaje a to znamená, že nebyla aktivní víc než patnáct minut. Schválně se u jejího stolu zastavím, aby věděla, že jsem to viděla.

Den co den smolit texty o detailech produktů hodinu za hodinou je sice nevděčné, ale je to práce a dostává za ni slušně zaplaceno. Napadne mě, jestli by Helena neměla námitky, kdybych ji požádala, aby mi Jess pomohla. Určitě nebude proti; pořád mi nabízí, abych si řekla, jestli potřebuju někoho k ruce. Myslím, že požádat Jess, ať naplní balíčky s drobnými pozornostmi, jež se budou rozdávat při pop-upu, není přehnané. Chystala jsem se na to dnes navečer. Ale proč tady mám trčet přesčas, když Jess má čas brouzdat po sociálních sítích? Koneckonců, Helena si na týmovou práci potrpí.

+4

TENKRÁT

Helena

Díky rozptýlení a popírání si zachovávám zdravý rozum, aspoň prozatím. Potřebuju, aby byl zahajovací dýchánek pop-upu za mnou. Pak to povím Jackovi a společně vymyslíme nějaký plán. Bude to v pořádku. Musí to být v pořádku.

Stojím poblíž vstupu do místa konání – populárního prostoru Islington Metal Works, kde v devatenáctém století bývala konírna, zastrčeném za stanicí metra Angel – a pozoruju hemžení. Všichni se tváří spokojeně – povídají si, popíjejí, vytvářejí síť kontaktů. Baví se. Zatím to šlape. Nikdo si nevšiml, že nepiju. Dostavilo se i pár novinářů, kteří toužili po rozhovoru se mnou a s Ashley, kterou to potěšilo. Je tu několik proslulých uměleckých maskérů i pár módních návrhářů. V jednom rohu, u baru přeměněného v kávový koutek, Ashley živě rozmlouvá s jedním z našich klientů. Vyčesala si vlasy do drdolu ve stylu šedesátek a moc jí to sluší, ačkoli vypadá o deset let starší, než ve skutečnosti je. Nechápu, proč si za každou cenu přidává roky, ale pak si uvědomím, že jsem v jejím věku nebyla jiná.

Měla bych se k nim přidat, ale jsem vyčerpaná a nedokážu držet krok s jejím obchodním brebentěním. Dnes večer mi maličko leze na nervy. Pochopitelně to není její chyba, spíš za to může situace, do níž jsem se dostala, ale právě ona mi zcela konkrétně připomíná, jak jsem si zavařila, a pokaždé, když se na ni podívám, si bezvýsledně pokouším představit, co budu

dělat. A jako by to nestačilo, slyšela jsem ji hovořit o téhle akci a její představě zásadně v jednotném čísle, jako by zbytek našeho týmu neexistoval. Vím, že takhle prostě přemýšlí – bránila by se, že nechce mluvit za všechny –, ale přesto se mi to nezamlouvá. Začíná mi trochu přerůstat přes hlavu. Koneckonců se předpokládá, že bude „kopat“ za mě.

Je to poprvé, co mě doopravdy dopálila. Ne, to není tak úplně pravda. Dopálila mě už ten den, kdy jsme se přestěhovaly o patro níž a prohlásila, že ten stůl u okna bude její, aniž se zeptala, jestli s tím souhlasím. Abych nevyvolávala rozbroje, nic jsem nenamítala – i když by se mi místo u okna líbilo, a připadalo mi to od ní vyloženě sprosté. Neuměla jsem si představit, že bych se já takhle chovala ke svému nadřízenému.

Kromě toho v momentě, co vyjdu z kanceláře a třeba si jdu jen dolů pro kafe, vypíná rádio, a to navzdory dlouhým rozhovorům, které jsme o tom spolu vedly, navzdory jednomyslnému souhlasu ostatních členů týmu, že při práci může potichu hrát Magic FM.

Nedělej z komára velblouda.

Shodou okolností to není jedno z jejich rčení. Každou maličkost zbytečně nafukuje. Kdoví, jak se bude chovat, až půjde o něco zásadního.

Jsem zabraná do úvah, dívám se, jak se dovnitř trousí lidé, rozhlížejí se kolem a při pohledu na holé cihlové zdi a neonové osvětlení se jim rozzáří oči, když vtom cítím, že mě někdo jemně tahá za loket. Otočím se. Stojí tam Ashley, obličej uzardělý vzrušením.

Natáhne ke mně ruku se skleničkou šampaňského.

„Není ti něco?“ zeptá se. „Připadáš mi přepadlá.“

Vezmu si skleničku a přemítám, jestli si všimne, že používám stejný trik jako ona.

„Jsem naprosto v pořádku, díky za zájem,“ odpovím a můj tón připomíná hlas panovačné učitelky. „A co ty?“ oplatím jí a kývnu směrem ke sklenici s podezřele bezbarvou tekutinou.

„Potřebuju si udržet jasnou hlavu,“ řekne. „Nepila jsem tak dlouho, že kdybych si dopřála jen jednu skleničku, nedala bych dohromady souvislou větu. Mimochodem, chceš slyšet dobrou zprávu?“

Přikývnu a přiložím skleničku ke rtům. Na jazyku ucítím bublinky a lituju, že je nemůžu vypít na ex.

„Lidi z Tilly Mae mají zřejmě zájem obsadit na příští akci dvoustánek. Je tady jedna z jejich osobních asistentek – je to moje spolužačka z univerzity – a napadlo mě, že ji taky pozvu – a doslova prosadila jednání, při kterém se probere můj návrh. Je si jistá, že v pondělí se mi někdo ozve. Jestli to takhle půjde dál, pro příští pop-up budu muset sehnat větší prostory.“

„Páni,“ uklouzne mi a nehledě na nádech zaujetí se mě zmocní ještě něco jiného. Nejen únava, ale obavy, že pro Ash se to vyvíjí nečekaně příznivě. Nedá se popřít, že našim webovým stránkám chybí patřičný rozjezd, kdežto pop-up salon byl okamžitý úspěch. „Doufejme, že dnešní akce proběhne, jak má. Je dobré nabírat vystavovatele, ale bez zákazníků to bude fiasko.“

„Já vím,“ přitaká Ash. „Samozřejmě máš pravdu. Ale myslím, že to bude v suchu. Neznepokojuj se, Heleno, mám to pevně v rukou.“

Usmívá se na mě, ale nějak podrážděně. Jako se rodič usmívá na malé dítě, které odmítá při obědě sedět u stolu.

„Já se neznepokojuju,“ namítnu v sebeobraně. „Jsem jenom opatrná. Přece nechceme být slibotechna a pak zklamat na celé čáře. Musíme si vytvořit reputaci – tu zatím nemáme, jen přízeň lidí z branže…“

„Když to nepůjde jinak, klidně budu pracovat i o víkendech,“ řekne Ash. „Klidně si stoupnu před stanici metra převlečená za obří rtěnku a každému vnutím leták. Je mi to jedno. Ty víš, že bych to udělala. Tahle značka je pro mě vším.“

„Je to tak, viď?“ Ale není to otázka, jako spíš vyjádření únavy. Mám chuť jet domů. Jet domů, vlézt do pyžama a sednout si k televizi s Jackem a velkým hrnkem horké čokolády, jako za starých časů. Chci, abychom před sebou měli volný týden, jen my dva.

Chci nebýt těhotná.

„Heleno,“ osloví mě Ash a výraz jí zjihne. „Připadá mi, že nejsi ve své kůži. Co se děje? Máš své měsíční problémy? Nebo jde o Davida?“

Otevřu pusu k odpovědi, nejsem však dost pohotová, a tak pokračuje.

„Neboj se. Nikomu nic nepovím. Viděla jsem vás spolu, už je to dávno – na tom vánočním večírku. Nedivím se ti. Pro mě je moc starý, ale je to fešák. Jsi do něj zamilovaná?“

„Cože?“ vybuchnu, ohromená nejen její drzostí, ale i tím, že si něco takového vůbec myslí. „Ne… ne… já jen…“

„Mně nemusíš věšet bulíky na nos, Heleno,“ zavěsí se do mě a nakloní se blíž. Její pronikavý parfém mi podráždí chřípí.

„Jackovi to neřeknu. Jsem tvoje kamarádka – držím s tebou.“

„Ashley,“ prohlásím pevně, „já snad špatně slyším. O čem to mluvíš? To je namouduši nevhodné! Trápím se kvůli Jackovi. V poslední době se skoro nevidíme a to nám nesvědčí. Všechen čas jsem věnovala práci. Jako manželka jsem nestála za nic…“

„Panebože, netvrď mi, že to, cos mi právě řekla… Co to vlastně znamená?“

„Jsi ještě mladá.“ Zadívám se jí pevně do očí. Po šesti hodinách postávání mě bolí chodidla. Bože můj, já chci domů. „Nepochopila bys to.“

„Ne. Nepochopila bych to. Já myslela, že jsi feministka.“ Pustí mě, odvrátí se a založí paže na prsou.

„Poslouchej,“ stáhnu ji zpátky a přinutím, aby se ke mně otočila. Zašla příliš daleko, ale zásadní hádka na zahajovacím večírku je to poslední, o co stojím. „Jen nechci, aby byl naštvanej, že trávím veškerý čas v práci.“

„Mně moc naštvanej nepřipadá,“ poznamená a strčí do mě loktem.

Vzhlédnu – a uvidím ho. Má zarudlý obličej a ztěžka oddychuje. Co tady dělá?

„Prošvihl jsem to?“ zjišťuje udýchaně. „Jestli jsem to prošvihl, moc mě to mrzí. Ashley mi řekla, že máš mluvit až v deset, je to tak? To je…,“ podívá se na hodinky, „za tři minuty a třicet dva sekund.“

„O nic jste nepřišel,“ usmívá se na něj Ash. „Vlastně jsem chtěla Heleně říct, že bychom měli začít. Uvidíme se později – nechám vás dva chvíli o samotě.“

„Jak to, že jsi tady?“ Vezmu ho kolem krku. „Říkala jsem ti, ať si neděláš starosti.“

Báječně voní, po pracím prášku a kolínské, s nepatrnou příchutí potu. Je to důvěrně známá vůně, uklidňující, přesně to, co potřebuju. Jako bych po namáhavém dni zabořila obličej do polštáře.

„Děkuju, že jsi přišel,“ řeknu. „Jsem moc ráda, že tě vidím. Ani nevíš, jak…“ V očích mě pálí slzy, což je naprosto absurdní.

„Ashley mi poslala e-mail. Prý tě chce překvapit a trvala na tom, abych přišel. Myslím, že ji napadlo, že ti přijde vhod psychická podpora,“ vysvětluje. „Já zírám, miláčku. Těch lidí… A jsou tady jen kvůli tobě. Je to neuvěřitelné! Jsem na tebe hrozně pyšný. Namouduši.“

Nic na to neřeknu. Nechám hlavu na jeho rameni a nadechuju se jeho vůně, ale myslím na ni. Chce mě překvapit? Tím, že pozve mého manžela na zahajovací večírek? Na co si to hraje?

„Poslyš,“ řekne Jack a odtáhne se ode mě. „Můžeme pak někam zajít? Jen já a ty? Strávit část večera spolu? Nebo se musíš… věnovat hostům?“

„Ne,“ odpovím. „Kdepak. Dneska večer jsem se jim věnovala tolik, že mám na zbytek života splněno. Pojedeme domů, co říkáš? O nic jiného nestojím.“

„Výborně,“ souhlasí. „Jen si dojdu pro skleničku – a zajistím si výhodné místo k sezení. Hodně štěstí!“ Políbí mě na čelo a vydá se k baru.

Ještě pár minut stojím na místě, uhlazuju si šaty, zhluboka dýchám a očima přejíždím dav. Náš tým se shromáždil v koutě a rozhodně nenavazuje kontakty, jak dostal za úkol, ale aspoň se všichni usmívají. Zahlédnu Joela. Opírá se o bar, zírá na Ashley a popíjí pivo z láhve. Jsou zvláštní pár; on je zřejmě úplně jiný než ona, nebo přinejmenším úplně jiný než ten, koho bych si vedle ní představovala. A pak můj zrak padne na dalšího člověka. Proplétá se mezi lidmi, zdraví se s nimi a odhodlaně někam směřuje.

David, na sobě sako od obleku, kolem krku úzkou šálu. Má namířeno přímo k Jackovi.

+4

TENKRÁT

Ash

Nechce se mi věřit, že se David tak opozdil. Aspoň dorazil Jack. I když taky pozdě. Ale hlavně, že je tady. Večírek jede podle plánu.

Při svém proslovu byla Helena bledá jako stěna a chvílemi se zakoktávala, takže fakt, že Jack a David jsou spolu v jedné místnosti, ji přece jenom vyvedl z míry. Je zajímavé, že jí David dokázal poplést hlavu, ačkoli mi řekla, že pro ni nic neznamená. Ale já věděla, že spolu něco mají.

Teď si všichni tři povídají v malém nervózním klubíčku. Helena drží Jacka nemotorně kolem pasu. David se tváří naprosto nevzrušeně, učiněný král obchodního navazování kontaktů. Vykročím k nim.

„Není to nejhorší, co? Doufám, že to na vás udělalo dojem!“ oslovím Davida. Na zlomek vteřiny se mu ve tváři objeví výraz, který prozrazuje, že na mě dočista zapomněl, a já jsem v pokušení vychrstnout na něj svůj drink. Ale včas se vzpamatuje.

„Samozřejmě,“ řekne a uchopí moji ruku. „Impozantní sešlost. A skvělá práce, mimochodem.“

Všechno je to strašně povrchní, ale já už tu hru ovládám poměrně slušně. Nic jiného vám nezbývá, když to chcete někam dotáhnout. S inteligencí ani se schopnostmi to nesouvisí, jde především o to, jestli vás ostatní mají nebo nemají rádi, jaký z vás mají dojem, jak se vám daří udržovat kontakty. Je jedno, jestli jste drogový dealer, nebo prezident Spojených států. Život je jedna velká soutěž v popularitě.

Řeknu Davidovi, jak moc jsem nadšená, že otvíráme divizi v Austrálii. Poslouchá mě, přijímá moje lichotky a nedává nic najevo. Ale to je v pořádku. Rozhlížel se po prostorách, vnímá vzrušenou atmosféru v místnosti, vidí, že si vedeme skvěle.

Jack a David se baví o rugby. Takhle to totiž chodí: kapka pracovní hantýrky a moře společenské konverzace. Helena mě odvede stranou a spustí na mě šeptem.

„Přece jsem ti řekla, že Jacka nemáš zvát.“ Její hlas zní jako sykot.

„Vážně?“ řeknu. „Omlouvám se. Já myslela, žes mi říkala, že ho mám pozvat. Proč bys ho tady nechtěla mít?“

Ohlédne se přes rameno. „Jsem nervózní, když vím, že mě pozorně sleduje.“

„Tak promiň,“ omluvím se. Ten okamžik si vychutnávám a dovolím si zabarvit hlas povýšeným tónem. Vzpomenu si, kolikrát se mnou jednala povýšeně ona, a neodpustím si, abych s požitkem nevyužila příležitost jí to oplatit. „Nenapadlo mě, že tě bude znervózňovat. Myslela jsem, že tě to naopak podpoří.“

Zkřiví obličej a na pár vteřin vypadá odpudivě. Rychle však změní názor. Tady si nemůže dovolit konfrontaci – a vzápětí už je to zase usměvavá Helena.

„Teď už na tom nesejde,“ řekne. „Proslov měl úspěch a to je hlavní.“

„Proboha!“ Dotknu se její paže, abych dala najevo upřímnou starost. „Vůbec jsem na to nepomyslela! Jasně: Jack a David v jedné místnosti… Jsem pitomá. Nechtěla jsem tě rozrušit. Ale sama jsi říkala, že o nic nejde…“

„Kristepane!“ sykne, popadne mě za paži a táhne pryč od Jacka a Davida. „Mluv potichu!“

„Promiň, promiň.“ Ukážu na skleničku se šampaňským.

„Trochu jsem to přehnala. Jsem z toho všeho celá rozčilená.“

„Já myslela, že nepiješ. Poslyš,“ řekne. Nevím, jestli mi věří a jestli jí na tom ještě vůbec záleží. „Příšerně mě bolí hlava. Půjdu domů – nikomu nebude vadit, když se vypařím.“ Mávne rukou po narvané místnosti. „Všichni se dobře baví. Večírek se vydařil. Dokázali jsme to.“

Já jsem to dokázala.

„Jo, jasně!“ zajásám a pak zase nasadím ustaraný obličej.

„Utíkej domů.“

„Díky,“ zabručí a zatahá Jacka za rukáv.

Otočí se k ní, předají si bleskovou nevyřčenou zprávu, on postaví skleničku na stůl za námi a odkráčí směrem k šatně.

„Odcházíme,“ oznámí Helena Davidovi. Ten má bezchybný výraz špičkového hráče pokeru. „Jack má zítra brzy ráno nějaké jednání a já se cítím pod psa.“

„Samozřejmě,“ přikývne David.

„Žádný strach, šéfko,“ povím Heleně, dám jí paži kolem ramen a přitáhnu k sobě. „Přebírám velení.“

+4

TENKRÁT

Helena

Cestou domů taxíkem se pokouším sebrat odvahu k oznámení té novinky, ale Jack mě předběhne v momentě, kdy vejdeme do dveří.

„Poslyš,“ začne, když se spolu posadíme na pohovku a on si bříšky prstů promne oči. „Musím ti něco říct. Nebude se ti to líbit.“

Představím si jeho dávnou přítelkyni, Darcey, její velké hnědé oči, delikátně tvarovanou zašpičatělou bradu, nezkrotnou kštici prstýnků. Vypadá úplně jinak než já. Nemá drobnou postavu; je fascinující. Vysoká a elegantní. Považuje za normální zůstat v kontaktu se svým bývalým, přestože je ženatý, nehledě na to, koho tím dopálí, ani jestli si kvůli tomu připadáte, že vás ustavičně šmíruje. Určitě je znovu ve hře. Po té loňské, velmi živé komunikaci: soustavné textové zprávy, žádosti o společný oběd, tvrzení, že „je čirou náhodou kousek od jeho práce“… To ona nese plnou vinu za moji pošetilou nestálost, za tu rozpačitou situaci s Davidem. Krucinál, proč nenechá Jacka na pokoji?

„Jacku… prosím,“ hlesnu, i když vím, že ať se děje cokoli, není to jeho chyba. Točí se mi hlava a je mi mdlo, ten příšerný, podrážděný pocit se s prodlužujícím se večerem zhoršuje.

„Snad ne Darcey?“

„Ne! Proboha, to ne.“ Nepodívá se mi do očí. Poškrábe se na čele. „Nic takového. Jen to, že…“

„Pověz mi to,“ řeknu po delší odmlce. „Ať je to cokoli, určitě nejde o nic hrozného.“

Zhluboka vtáhne vzduch, jako by se chystal vykřiknout, a pak to z něho vypadne.

„Přišel jsem o práci.“

„Cože?“

„Před dvěma měsíci.“

„Před dvěma měsíci?!“

„Vyhodili mě pod záminkou, že jsem nadbytečný. Jeden ze spolupracovníků udělal obrovskou chybu a já odmítl přistoupit na zastírací manévr. Je to na dlouhé povídání… Radil jsem se s právníkem, ale v práci mě přesvědčili, ať si vezmu peníze a zmizím. Jenomže… bude těžké sehnat v City jinou práci. Už jsem to zkoušel – proto jsem byl dennodenně pryč, na jednání se zprostředkovateli z personálních agentur, na obědě s bývalými kolegy, na pohovorech… Ale nikdo o mě nestojí. Rozneslo se to. Víš, že jsem tam nikdy úplně nezapadl –“ Slova jsou jako kanonáda, najednou se však odmlčí a znovu se zhluboka nadechne, jako by mu došel kyslík. „Dlouho a usilovně jsem o tom přemýšlel a snažím se to vnímat jako šťastné znamení.“

„Přišel jsi o práci,“ opakuju jeho slova ve snaze náležitě je vstřebat. Představovala jsem si, že mi řekne leccos, ale tohle by mě ani ve snu nenapadlo.

„Mrzí mě to,“ prohlásí a vezme mě za ruku. „Vědělas, že to tam stejně nenávidím. Rval jsem se s tím už hodně dlouho. Promiň, že jsem ti to neřekl. Prostě jsem si myslel… ještě k tomu všemu, co se dělo u tebe v práci, měla jsi toho plnou hlavu, šlo o důležitou změnu… nechtěl jsem tě ještě víc nervovat.“

Všechno do sebe začíná zapadat. Ten den, kdy vpadl ke mně do kanceláře nezvykle rozrušený. Předmět zprávy u toho e-mailu v jeho telefonu – Vypovězení smlouvy –, kdy jsem si myslela, že někoho propouští, ne naopak. Jeho nečekaná touha bydlet na venkově, kolikrát mě překvapil, že je doma, když normálně měl být v bance, neskrývané narážky, že v životě jsou i důležitější věci než práce.

„Proto jsi mluvil o stěhování z Londýna?“

„Vždyť víš, že odjakživa toužím po vlastní nábytkářské firmě,“ řekne a v náhlých rozpacích sklopí oči do klína. „Napadlo mě, že s penězi, které dostaneme za tenhle byt, bychom mohli koupit nějaký pěkný dům a já bych zkusil podnikat, do rozjezdu investoval svou poslední výplatu. Já vím, že ty i moje máma to považujete za šílenství, ale můj táta se tím slušně uživil. Už mám po krk všeho, co se točí kolem peněz těch druhých. Chci dělat něco sám, chci vytvořit něco vlastního.“

„Nevím, co ti na to mám říct.“ Mám spoustu otázek, ale málo energie. „Víš… jde o to, Jacku, že jsem utahaná jako kůň. Byl to dlouhý den. Byl to dlouhý… týden.“

„Omlouvám se, že jsem ti to neřekl dřív,“ opakuje a poškrábe se na spodním rtu. „Netušil jsem, jak budeš reagovat. Doufal jsem, že se mi podaří najít něco jiného… nechtěl jsem se spoléhat na tebe, ale protože se ti daří, nejsem pod takovým tlakem. Vím, že jsem ti to měl říct hned, ale…“

„Už se tím netrap,“ řeknu a uvědomím si, že mi na tom opravdu nezáleží. Po pravdě se mi částečně ulevilo. Vždycky jsem se cítila trochu provinile, že se dře v práci, kterou opovrhuje. „V první řadě chci, abys byl spokojený. Namouduši.“

Vstanu, a když se otočím směrem ke kuchyni, Jack mě náhle chytne za paži.

Oba v sobě máme něco zběsilého, něco, co nám už několik měsíců chybí. Drsně ho políbím, hryžu do kůže v okolí rtů, toužím se tomu zcela odevzdat. Napůl proklopýtáme dveřmi do ložnice a mě posedne zaslepená, neobvyklá agrese. Už je to strašně dávno, co jsme se takhle milovali, s vášní spíše než se zběhlostí. Je to úplně jiné než předtím; je to neznámý, primitivní pocit, který mi kdovíproč říká, že všechno dobře dopadne.

Později ležím a pozoruju ho, jak pomalu usíná. Celé tělo mám jakoby pod napětím a sršící jiskrami, jako bych byla napojená na hlavní vedení, rozzářená jako světla na vánočním stromě. Mám chuť ho probudit a přimět ho to zopakovat. V pološeru se dívám, jak se mu zvedá a klesá hruď, poslouchám jeho tichý, rovnoměrný dech. Ve spánku vypadá, jako by se usmíval.

Skloním se a něžně ho políbím na ústa. Přitom mi ruka spočine na mém břiše, jak si představím miminko. Naše miminko. Jeho jako tátu, jak si ho vyhazuje nad hlavu. Úsměv v jejich tvářích. Možná se to všechno vyvíjí tak, jak mělo. Třeba to nebude tak zlé. Třeba to David pochopí. Možná se po třech měsících budu moct vrátit do práce, jak je to v Americe běžné. Mateřská je v KAMU tak jako tak mizerná. Potřebuju mít zajištěnou jen řádnou péči o dítě. Dělají to tak ženy na celém světě, nebo snad ne? Koneckonců, žijeme v jednadvacátém století.

Jack bude šťastný, přešťastný – a má pravdu: nechci být stará máma. Nejspíš je to lepší teď – mít to za sebou a vrátit se do práce –, než se KAMU Boutique moc rozroste a já budu mít pocit, že se od něho nedokážu odtrhnout. A jestli bude mít Jack svou vlastní firmu, bude častěji doma a vypomůže mi, bude se moct víc přizpůsobit. Dokonce bychom mohli o dítě střídavě pečovat – on by ho vyzvedával ze školky a já bych nemusela mít zkrácenou pracovní dobu. Nemusí to znamenat konec všeho, co mám ráda a co mě baví. Za předpokladu, že budeme fungovat jako tým.

Zlehka ho obejmu paží a zašeptám mu do ucha. Něco tlumeně zamumlá, otočí se ke mně a ospale otevře jedno oko.

„Cos říkala?“ zeptá se zastřeným hlasem.

„Jsem těhotná,“ opakuju.

Jeho oči, a potom i úsměv, se rozšíří.

„Heleno!“ zalapá po dechu.

Zabořím obličej do jeho ramene a nadechuju se jeho ohromení. Poprvé jsem naplněná vzrušením, ne obavami.

+4

TENKRÁT

Ash

Rozřinčí se mi pevná linka na pracovním stole. Chňapnu po přístroji a přitisknu si ho k uchu.

„Odmítá odejít,“ oznámí Karen. „Teď tvrdí, že tě zná. Začíná být poměrně nepříjemný.“

„Už jsem řekla,“ syčím do mluvítka. „Nemám ponětí, kdo to je.“

„Prý se chce ujistit, že jsi dostala ten dárek, co ti tam nechal.“ Karenin hlas najednou zní míň ustrašeně a víc dotěrně. „To je… tvůj bývalej?“

Byla jen otázka času, kdy se tady znovu objeví. Jako když mi bylo devatenáct, kdy jsem kvůli němu přišla o práci v místní prodejně. Když jsem odmítla krást pro něj cigarety, dennodenně tam chodil se svými namakanými kámoši, postávali venku a plašili zákazníky. Tak to šlo tři dny, až mi arogantní vedoucí obchodu sdělil, že už mě jako prodavačku nepotřebuje.

Ví, jak na mě, jak mi zasadit úder tam, kde jsem nejzranitelnější. Láhev vodky na mě kouká z rohu stolu. Tak si představuje dobrej fór; pravděpodobně ji štípl v nejbližším krámku s lihovinami. Musím se jí zbavit. Lístek, který k ní přiložil, jsem už zničila. Hodila jsem ho do našeho skartovače, ale s vodkou to není tak jednoduché. Asi si budu muset udělat polední přestávku a vyhodit ji. Anebo ji dát prvnímu bezdomovci, kterého potkám.

„Ne,“ řeknu a prsty se dotknu etikety na láhvi. „Přísahám, že nevím, kdo to je. Nejspíš nějakej magor.“

„V tom případě,“ řekne Karen rozmrzele, „musím zavolat policii.“

„Ne!“ vyhrknu a mimoděk zvýším hlas. Okamžitě ho ztiším a skloním hlavu. To by mi ještě scházelo, aby ten rozhovor tajně poslouchala celá kancelář. Helena je naštěstí o patro výš na jednání o rozpočtu. „Počkej… nedělej to. Jestli opravdu trvá na tom, že se mnou musí mluvit, vyřiď mu, že jsem tam za pět minut. Jen pro případ, že je to klient, na kterého jsem zapomněla, i když netuším, kdo to je. Nech to na mně.“

Nakloním se nad stůl a opřu čelo o dlaně, ale při zvuku, co se mi ozve za zády, sebou prudce trhnu. Vzhlédnu a uvidím Jess. Strká mi pod nos sáček s čipsy. Na prstech má nalepené drobky.

„Proboha!“ Zamračím se na ni. „Jsi jako duch. Hrozně jsi mě vyděsila. Co chceš?“

„Nic,“ řekne a stáhne ruku se sáčkem. „Jenom jsem se chtěla zeptat, jestli půjdeš na oběd. Všichni jdeme do té nové restaurace na rohu.“

Než domluví, uvědomím si, že ostatní stojí u svých stolů, na sobě kabáty, a civí na mě. Když se setkám s Tobyho pohledem, podívá se jinam. Samozřejmě je mi jedno, jestli mě mají rádi, nebo ne. Nikdy mi na tom nezáleželo. Helena je sice šéfová, ale je daleko oblíbenější než já. Je tak ohleduplná… věčně jí leží na srdci, jak se cítí ti druzí. Když jí někdo telefonicky ohlásí, že mu není dobře, neřekne mu, ať nefňuká a kouká se vzchopit, polituje ho a zahrne pozorností. A oni mě teď zvou na oběd…

„Dneska ne,“ odpovím – i když, jen pro tentokrát, si přestávku udělám. „Mám moc práce.“

„Jasně,“ řekne Jess a mně neujde, že se sotva viditelně uvolní. Zvou mě jen ze zdvořilosti. Rychle zaženu prchavý dotčený pocit. „Nepředři se!“

Pak doslova odskotačí k ostatním. Jeden po druhém vycházejí z kanceláře, provázení šumem prázdných řečí.

Vezmu láhev vodky, nacpu ji do kabelky a počkám na schodišti, dokud jejich plytký hovor neutichne. Pak pomalu sejdu po schodech.

Spatřím ho, jen co vejdu do recepce. Sedí u stejného stolu, kde jsem byla, když jsem sem přišla poprvé, úplně v rohu. Odkud má všechno jako na dlani. Ti dva se nezapřou. Mysl mi prořízne mámin hlas. Věčně se spolčují proti chudákovi mámě. Karen mě okamžitě zaregistruje, nasměruje k němu a obdaří mě povzbuzujícím úsměvem. Kývnutím jí poděkuju, zhluboka se nadechnu, vykročím a přemýšlím, jak ho vystrnadit na ulici, kam ostatně patří.

„Helemese… Ahoj,“ řekne Jason. „Prima místo. Zase.“ Máchne rukou po přijímací místnosti s pohovkami potaženými sametem a kulatými vázami s naaranžovanými liliemi.

„A to byli tvoji kolegové?“ Vysloví to s jízlivým pohrdáním.

„Mám dojem… napočítal jsem… přesně osm trubců. Paráda! To musí být velkolepej podnik.“

„Jasone…,“ začnu, ale vlastně vůbec nevím, co mu mám říct.

Cítím na sobě Karenin lačný pohled. Kráva dotěrná…

„Potřebuju pomoct,“ řekne.

Dneska nemá černou tašku a vypadá bídněji, než když jsem ho viděla minule. Džínovou bundu má vpředu potřísněnou něčím, co vypadá jako zaschlá krev, kapsáče pocákané blátem. Karen za nic na světě neuvěří, že je to klient. Sáhne do kapsy, vyndá sáček s tabákem a začne si motat retku.

„Tady kouřit nemůžeš,“ řeknu. „Chceš mi to zase zavařit?“

„Hele… To minule… mě mrzí. Ten… hrnek. Ale mám… takovej problém. A potřebuju, abys mi pomohla. Potřebuju zálohu na byt.“

„Jaký problém?“

„Na tom nezáleží. Musím se dát dohromady.“

Aspoň na tom se shodneme. Jen kdybych ho dostala ven, někam, kde nás nikdo neuvidí… Stoupnu si zpříma, jako bych mluvila s úplně cizím člověkem. Karen nesmí mít ani smítko podezření, že ho znám. Je to největší drbna v celém baráku.

„Půjdeme ven,“ řeknu. „A pak si promluvíme.“

Nevrle vstane, ale vyjde za mnou na prostranství před budovou.

Jen co mineme dvoupatrové stojany na kola za rohem, zastavím se. Z dálky je slyšet řinkot láhví padajících do recyklačního kontejneru před jednou z restaurací na Granary Square. Tam se scházejí všichni ti lidé, co prožívají život na výsluní, popíjejí latté a nemusí se zabývat tímhle.

„Proč na mě tak civíš?“ zeptá se a vykulí oči. „Snad po tobě nežádám tolik? Píchnout od vlastní sestry? Nebo chceš, aby se celej svět dověděl, co slečna Ash-L-E-Y Thompsonová provedla v patnácti letech? Jakže se jmenuje ta stránka, kde jsou z tebe všichni vedle? Vsadím se, že stejně nadšeně budou hltat historky z tvý minulosti.“

Zvolím jinou taktiku. „Pokoušíš se mě vydírat? Za prvé jsem nic neprovedla, když mi bylo patnáct. Za druhé, nemám skoro žádné peníze.“

„Slyšel jsem něco jinýho,“ řekne. „Podle všeho fakt děláš slušný vlny.“

„Nebuď hlupák, Jasone,“ pronesu a už s ním zase jednám jako starší sestra. „Chceš si promluvit? Tak mluv. Pověz mi, co máš za problém. Dlužíš někomu peníze?“

Kupodivu mě nepřeruší. Opře se o cyklistický stojan a vyloví z kapsy umotanou cigaretu.

„Vždyť říkám!“ Zapálí si. „Nic takovýho. Potřebuju jen pomoct. Musím si najít bydlení. Ty jsi za vodou, máš pevný místo v tom svým novým, šťastným světě, v tý svý nóbl kanceláři a s trendy akcema. Já chci sehnat jen střechu nad hlavou. Nechci toho moc, že ne?“

„Je v tom něco víc. Prozraď co, jinak ti nepomůžu.“ Nepodívá se mi do očí.

„Stejně by ses to nakonec nejspíš dověděla,“ odpoví po chvíli.

„Jde o Lisu. Chci to s ní zkusit znova, ale ona nemá zájem, dokud jí nebudu mít co nabídnout.“

Prudce vydechnu. „Prokristapána, Jasone! Loni kvůli tobě skončila v nemocnici! To myslíš vážně? Vážně si myslíš, že se k tobě vrátí?“

„Bylo to jinak.“ Sklopí oči. „Byla to nehoda. Přinutili ji vypovídat. Ale do toho ti nic není! Měla bys mi pomoct. Snažím se se sebou něco udělat, vzchopit se. O to ti přece taky jde, ne? Řeknu ti to na rovinu. Lisa prohlásila, že když seženu bydlení, můžeme žít… jako rodina…“

Málem se nahlas rozesměju, ale pak v jeho výrazu spatřím něco ojedinělého. Říká mi pravdu. A rázem je mi spíš do breku. Chce to, co chceme všichni, i když se o to zatím nesnažil. Chce, aby ho někdo měl rád, aby na něm někomu záleželo. Za jeho siláckými gesty vidím svého bratříčka, toho, který se mě ptal, jestli mi může říkat mami, protože jsem byla lepší máma než ta skutečná. Navenek se zdá, že je dávno pryč, ale pořád tam někde zůstal. Jen se musím dívat pozorně a pak ho objevím.

„Určitě ti dokážu nějak vypomoct,“ řeknu opatrně. „Ale nemůžu ti dát balík peněz. Pochop to. Musím platit vlastní účty. A přijít ke mně do práce… takhle… to neprospěje ani jednomu z nás. Vím, o čem mluvím.“

„Něco mi dlužíš,“ prohlásí a zakaboní se. Kouř z jeho cigarety se mi vyvalí do obličeje a podráždí mě ke kašli.

„Jsi strašně krátkozraký,“ upozorním ho. Jako bych hrála šachy s velmistrem. Musím vymyslet takové tahy, jimiž bych ho přechytračila, ale pravda je, že on byl vždycky chytřejší než já a nemá co ztratit. Poznám, že nevyhrožuje jen tak do větru. „Když ti dám peníze, tvůj život to nevyřeší. Jestli o to opravdu stojíš, potřebuješ jinou pomoc. Nevím… třeba zajít za

pracovním poradcem, nebo něco podobného. Co se stalo s prachovkami a utěrkami?“

„Už jsem toho ponižování měl plný zuby,“ řekne. „A vůbec, já nestojím o kariéru. Řekl jsem ti, že jen potřebuju někde bydlet. Dokázat jí, že to myslím vážně.“

Hlasitě vzdychnu a promnu si čelo. A pak cítím, jak mi z ničeho nic sevře pravé zápěstí a drtí ho tak silně, až mi znecitliví dlaň.

„Poslouchej,“ zavrčí a zabodne do mě tak upřený pohled, až se mu rozšíří panenky. „Prosím. Žádám tě slušně. Potřebuju peníze. A potřebuju je hned. Jestli mi je nedáš, povím všem, co se stalo mámě.“

„Mluvíš jako šestiletej kluk,“ useknu, ale zase jsem ho podcenila, zapomněla jsem, jak snadno se nechá vytočit, jako když otočíte vypínačem.

„Do prdele!“ zařve. „Jsem tvůj bratr!“

Připravím se, křečovitě zavřu oči a rukama si ochráním obličej. Ale slyším jen rázné dupnutí a kovový zvuk, jak kopl do jednoho kola. Když konečně vzhlédnu, stojím v postranní ulici sama a u nohou mi leží rozmáčknutá Jasonova cigareta.

+4

TENKRÁT

Helena

Nikdy jsem nepatřila k těm, co zaspí, ale přitom jsem zase přišla do práce pozdě. Dneska ráno jsem ani neměla čas na sprchu, vpadnu do kanceláře vystresovaná, a aniž se snažím cokoli předstírat. Na svém stole spatřím výtisk časopisu Style and Beauty, otevřený na dvojstránce věnované pop-upu. Přelétnu nadpis, fotografie afektovaně rozjařených, šťastných lidí, zvýrazněné věty hlásající, že KAMU B „provětrává kosmetiku nevídaným způsobem“, pak časopis zavřu a odsunu na roh stolu.

„Pod článkem chybí odkaz,“ řeknu Ash. Vím, že to zní malicherně, ale je mi to jedno.

Zvedne hlavu od stolu naproti mně a já si všimnu, že má vůbec poprvé „kočičí“ oční linky. Efekt je maličko zarážející. Některým ženám prostě líčení nesluší; jaká ironie, že ona je jednou z nich.

„Četla jsi přece nadpis!“ odpoví Ash. „Je to úžasná reportáž. A editorka časopisu chce se mnou… hm, s námi zajít příští týden na oběd. Uvažuje o tom, že před příští akcí rozjede nějaký partnerský nebo sponzorský program, například vstupenky pro čtenáře jako reklamní dárek – něco v tom smyslu. Mě zase napadlo, že by se zařadily debaty s odborníky na kosmetiku –“

„Ale není tam odkaz na webové stránky,“ přeruším ji. „Vlastně tam o našich stránkách není ani slovo.“

Ash sklopí pohled a povzdychne.

„Jo,“ řekne. „To je nešťastné. Určitě je to chyba redakce.“

„Zmínila ses vůbec o nich, když s tebou dělali rozhovor? Ustavičně ti zdůrazňuju,“ slova se mi řinou z úst rychleji, než je můžu zarazit, „že jsme v první řadě a především digitální podnik. To je skutečný zdroj zisku. Je nezbytné, aby lidi věděli o KAMU B online, stejně jako o našich pop-upech. Nechceme zorganizovat jen pár londýnských jednorázových reklamních mejdanů pro mládež.“

Obličej se jí roztáhne do jednoho z jejích falešných úsměvů. Připadá mi, že má zuby bělejší než dřív. Zatímco já slábnu, ona sílí, je přitažlivější, sebevědomější. Ty s ní přece nemáš soutěžit, připomenu si, ale spolupracovat. Nejste soupeřky, máte být tým.

„Omlouvám se.“ Upře na mě modré oči. „Byla to velká chyba.“

„Bude ten článek online?“

„Myslím, že ano.“

„Můžeš, prosím, zařídit, aby k němu doplnili zřetelný odkaz na naše webové stránky? A když už s nimi budeš mluvit, požádej je o hromadné zmínky na sociálních sítích s jasně patrnými referencemi. Musíme si být jistí, že beze zbytku chápeme, jak obrovský význam má medializace naší společnosti pro komunikaci s veřejností.“

„Samozřejmě,“ odpoví Ash. „Okamžitě to zařídím. Mimochodem, dokončila jsem závěrečnou zprávu o rozpočtu pro pop-up. Chceš se na to podívat? To hlavní, co z ní plyne, je… trojnásobná realizace zisku. Mám děsnou radost. Doufám, že to na tebe udělalo dojem.“

„Teď se na to podívat nemůžu,“ řeknu a přihlásím se do počítače. „Co třeba… ve tři odpoledne?“

„Hm… To mám nějaké jednání s Davidem.“ Zdvihnu obočí; rozbuší se mi srdce.

„Smím vědět o čem?“ zeptám se.

Ash se rozhlédne po kanceláři a ztiší hlas.

„O lidských zdrojích,“ odpoví. „Domluvíme se na čtvrtou?“

„Dobře.“

E-maily mi plavou před očima. Nedokážu se soustředit, vstanu a zamířím k záchodům. Stoupnu si před zrcadlo nad umyvadlem a z kabelky vyndám taštičku s líčidly. Je čas na válečné barvy, protože tohle je válka.

Když skončím, znovu se na sebe zadívám a nejradši bych to všechno smyla. Vypadám lacině, moc vyumělkovaně, horlivě. Znovu si povzdychnu. V poslední době jsem pořád unavená, ale dneska jako bych zdolávala příkrý svah proti silné vichřici.

Nemůžu uvěřit, že Ashley si samostatně domlouvá schůzky s Davidem. Už předtím jsem se přihlásila na Facebook a užasle jsem zjistila, že se „spřátelila“ skoro s celým okruhem mých společenských kontaktů. Všechny do jednoho, kdo se objevili na zahajovacím večírku, si přidala mezi své „přátele“, i ty, se kterými sotva prohodila pár slov. Připadá mi, jako by se pokoušela ukrást můj život, kousek po kousku.

Ty úvahy rychle zaženu; vynadám si, jak jsem směšná. Jen se snaží udělat dojem a koneckonců, lidi nejsou majetek. Na své přátele nemám monopol. Přesto musí vědět, kde je její místo. Zhluboka se nadechnu a vydám se o poschodí výš do Davidovy kanceláře.

Celý tým KAMU zvedne hlavu a usmívá se na mě, zatímco procházím mezi jejich stoly. David si ze své skleněné krychle všimne, jak se blížím, a naznačí mi, ať jdu dál. Opřu se do dveří. V uplynulých dnech jsem se vyhýbala setkání jen ve dvou, ale tohle je důležité.

„Heleno!“ Obdaří mě svým širokým úsměvem. Nikdy přesně nepoznám, co si myslí. Je to jak znepokojující, tak efektní.

„Zrovna jsem chtěl zajít dolů a poblahopřát ti k tomu článku ve Style and Beauty. Působivá reportáž. Bravo!“

„Je to jenom časopis z naší branže. Ale… děkuju.“ Pořád stojím před jeho stolem. Ukáže na židli, ať se posadím, já však gesto ignoruju. „To je teprve začátek. Chci se jenom zeptat…“

Odmlčím se. Kdybych se s Davidem tak dobře neznala, měla bych kuráž se o tom zmínit? Ztratila jsem cit pro to, co je a co není vhodné.

„Ashley mi prozradila, že s tebou má domluvené nějaké jednání. Chci se zeptat, jestli mě u toho chceš mít taky.“

„Jednání?“ opakuje, svraští obočí a klepne myší. „Aha, ve tři. Zapomněl jsem na to.“

„Mám přijít taky?“ řeknu o něco naléhavěji. „Jestli jde o lidské zdroje, jako její přímá nadřízená bych u toho nejspíš měla být.“

David se hlasitě nadechne nosem a zatěká očima sem a tam.

„Totiž,“ řekne, „budu upřímný. Nemám ponětí, o co jde. Ale jestli o lidské zdroje, možná bude lepší, když s ní promluvím jen mezi čtyřma očima. Dám ti pak vědět, platí?“

„Jasně,“ souhlasím rezignovaně. „Jak myslíš.“

„Lepší, když u toho nebudeš – pro případ, že si na tebe bude oficiálně stěžovat,“ dodá. Ačkoli vím, že je to nemístný pokus o vtip, při tom pomyšlení se mi rozbuší srdce. „Věřím, že máš na práci důležitější věci.“

„Dobře. Ale… jestli půjde o Tobyho, on má moji plnou podporu. Proto ocením, když mi to pak řekneš. Ti dva si spolu pracovně nějak nesednou a z mého objektivního pohledu je to Ash, kdo vyvolává většinu problémů.“

Než skončím, zmocní se mě protichůdný pocit viny. Ona kvůli KAMU B zůstávala v práci až do večera, kdežto Toby odchází odpoledne a vždycky jako první. Na druhou stranu, ona rozhodně není týmová hráčka, a to je u tak malého kolektivu, jako jsme my, zásadní nedostatek.

David přikývne a já se otočím k odchodu.

„Ještě něco,“ přivolá mě zpátky. „Když už jsi tady…“

„Ano?“

„Právě mi volal Brian z New Yorku. Ten koncept je mimořádně zaujal. Nechci v tobě vzbuzovat naděje, ale mám pocit, že tě vybídnou, abys to rozjela i u nich… Pochopitelně jde o úplně jiný trh – ale obchodní model by si měl přinejmenším v New York City udržet pozici…“ Odmlčí se a pozoruje můj obličej, zatímco mi plně dochází jeho sdělení. „Jak by Jack reagoval na tvé přeložení, co myslíš?“

Podivný tón v jeho hlase způsobí, že mi naskočí husí kůže.

„Páni,“ řeknu. Vím, že Jack by ten nápad rezolutně odmítl.

„To je… senzace. Každopádně je to moc lákavé. Jsem ráda, že jsou tak nadšení.“

„Je to především tvoje zásluha – rozhodnutí je na tobě, holčičko.“ A jako na zavolanou mu začne zvonit telefon.

Polohlasně se rozloučím a vyklouznu těžkými skleněnými dveřmi.

Když se vrátím do kanceláře, Ash má na sobě kabát, postává u mého stolu a listuje tím zpropadeným časopisem, pod paží novou kabelku od Kate Spade.

„Jdeme?“ zeptá se a zářivě se usměje.

„Jdeme?“ opakuju nechápavě.

„Ano, na návaznou schůzku s Rose & Blue. Máš to v kalendáři.“

„Sakra,“ ujede mi, a vzápětí se vzpamatuju. Možná že na syndromu těhotenského mozku přece jen něco je. Cítím za zády Tobyho, který se za mnou objevil, stojí na okraji zorného pole a pokouší se na sebe upozornit. „Samozřejmě. Myslela jsem, že je až v jedenáct.“

„Ne,“ řekne Ash. „Sejdeme se dole u výtahu?“

Kývnu, vynutím ze sebe úsměv a vyndám ze zásuvky iPad.

„Promiň, Toby. Teď ne. Můžeme si promluvit, až se vrátím?“ Usměje se, ale když zdvořile přisvědčí a odkrade se pryč, poznám mu na očích, že je otrávený.

Do soukromého klubu se necháme odvézt taxíkem; je to můj nápad, ne její. Metro pro mě nepřipadá v úvahu. Je neuvěřitelné teplo a já jsem jako cibule, kůže pod vrstvami oblečení mě svědí a přehřívá se. Taxík jede naštěstí rychle a my jsme na místě s velkou rezervou, jinými slovy dorazily jsme dřív než zástupci Rose & Blue. Usadíme se v kožené kóji a Ash zazvoní telefon. Vyndá ho, a když vypne zvuk, tváří jí přelétne stín hněvu. Dívám se na ni, zvědavá, kdo to byl, a uvědomím si, že o ní skoro nic nevím. Vlastně o ní nikdo nic neví.

„To byl Joel?“ zeptám se. „Jestli s ním chceš mluvit, ještě máš čas. Přijdou až za deset minut.“

„Ne,“ řekne lhostejným tónem a vsune telefon zpátky do kabelky. „To nespěchá.“

Pokrčím rameny, soustředím se na svůj iPad a zoufale studuju čísla pro cílovou stránku Rose & Blue. Do jedinečnosti mají daleko, jak jsem ostatně tušila. Přesnější charakteristikou by bylo zklamání na celé čáře. Nicméně vím, že jejich stánek na pop-upu byl nejrušnější. Horečně přemýšlím a pokouším se najít důvody – ne, výmluvy –, které bych jim předložila, a vzápětí polknu vlnu nevolnosti, když vidím, jak se blíží k našemu stolu.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ řekne Ash, když odcházíme z klubu. „Přinejmenším jsou rádi, jak pop-up probíhal.“

„Ano,“ odpovím, zatímco se mi hlavou honí jejich slova.

Nevidíme důvod, proč bychom se měli zavázat k reportáži na vašich stránkách. Nestačí, když se pop-upu jen zúčastníme?

Je to pořád stejná písnička.

Mineme jednu z mých nejoblíbenějších kaváren. Potřebuju něco sníst; už se mi zase začíná motat hlava.

„Co kdybychom se trochu zdržely? Vím, že je brzy, ale nezajdeme na menší svačinu?“

Vzhlédne k nápisu nad podnikem.

„Proč ne?“

Objednám si mátový čaj a ovocný koláč; ona si vybere ovocný salát. Posadíme se ke stolu v rohu, kam dopadá světlo z velkého střešního okna. Červnové slunce jasně září a přes sklo mi prohřívá kůži.

„Je to fantastické. Co všechno jsme dokázali,“ prohlásí a zamíchá horké kakao s mandlovým mlékem. Barva nápoje – poněkud nevábná béžová –, vířícího v miniaturních tornádech mi maličko zvedne žaludek. Musím se otočit a otřít si ústa kapesníkem. Napiju se mátového čaje. „Dneska žádný kofein?“

Zadívám se na čaj.

„Ne… Nevím, prostě nemám na kafe chuť.“

Zdvihne obočí a napíchne na vidličku úhledný řez z kuličky hroznového vína.

„Rose & Blue měli z průběhu akce velkou radost.“

„Ano, to mi neuniklo,“ odpovím. „Ale teď se musíme zaměřit na naše stránky. Protože z těch nám poplynou pravidelné příjmy.“

„Já vím…,“ přitaká a upře pohled někam na stěnu nad mojí hlavou. „Ale technicky vzato podněcování návštěvnosti stránek není moje práce, je to tak?“

Má pravdu, a to mě štve.

„David se zmínil, že nás Američani pochválili.“

„Opravdu?“ opáčí nevzrušeně. „To je skvělé. Promiň, Heleno, ale… v poslední době jako bys to nebyla ty. Už tě netěší pracovat společně? Protože… já s tebou hrozně ráda spolupracuju. Hodně jsi mě toho naučila.“

„Vážně?“ Nepřesvědčivě se usměju. „Doufám, že aspoň něco bylo užitečné.“

„Samozřejmě!“ Zase se na mě rozzáří. „Ale za tak krátkou dobu jsi toho tolik dokázala… Copak už nemáš žádný další cíl?“ Hovoří trochu ostýchavě, stejně jako při našem prvním přijímacím pohovoru. To bylo před necelým rokem, ovšem od té doby se leccos změnilo.

„Jak to myslíš?“

„Nemáš nějaký sen? Další nápady? Něco, co jsi toužila dělat, když jsi byla mladá?“ Prstem setře smítko z jedné jahody.

Vzpomenu si na Jacka; na jeho nábytkářskou firmu.

„Po pravdě nevím,“ řeknu. „Když jsem byla malá holka, chtěla jsem být maminka. Ale pak jsem vyrostla a kariéra byla lákavější.“

„Já jsem odjakživa chtěla šít.“

„Skutečně?“

„Ano,“ přitaká, oči upřené na jahodu. „Chtěla jsem být švadlena. Jako malá jsem vyráběla věci pro sebe a svého bratra, Jasona. Polštářky, jednoduché tašky s uchy ze zbytků látky, podobné předměty. Babička mě naučila na šicím stroji, když mi bylo deset. Tehdy jsem si myslela, že živit se šitím je můj největší sen.“ Zasměje se. „Ale později jsem zjistila, jak mizerně jsou švadleny placené. A probrala jsem se.“

„Smyslem života přece nejsou jenom peníze,“ namítnu. „Jsou i důležitější věci.“

„Mluvíš jako ten, kdo o ně nikdy neměl nouzi.“

Co na to mám říct? Je to pravda. V životě jsem se o peníze nemusela starat. Ale do svých deseti let jsem vídala svou mámu jen dvakrát do roka, a to žádné peníze nevyváží.

Ovšem tyhle dvě věci se navzájem nevylučují. Ash možná neměla ani jedno.

Raději změním téma. „Ty o své rodině nikdy nemluvíš. Vím jen to, že ti zemřela matka, ale jinak…“

Pokrčí rameny a schová obličej za hrnek s horkou čokoládou. To má ve zvyku pokaždé, když nechce, aby druzí viděli, co v konkrétní chvíli opravdu cítí.

„Nemám k tomu moc co říct.“ Postaví hrnek na stůl a postrkuje vidličkou borůvky, které zbyly v misce.

„Máš bratra. Před chvílí ses o něm zmínila. Máš další sourozence?“

„Ne. Jenom Jasona.“

„Kolik je mu let?“

„Je o čtyři roky mladší než já. Takže mu je jednadvacet.“

„Je na univerzitě?“

Zavrtí hlavou. „Ne. Totiž… na rok studium přerušil. Cestuje po Americe. Skoro se mi neozve. Jenom čas od času mi pošle e-mail. Už k sobě nemáme tak blízko jako dřív.“

Vím, že lže, protože bez ohledu na své vady je Ash jako otevřená kniha. Nic jí nezabrání říct přesně to, co si v danou chvíli myslí. Nezamýšlí se nad tím, jestli je její odpověď přiměřená, svá sdělení nezjednodušuje, aby byla pro posluchače srozumitelnější. A všechno, co z ní teď vypadlo, zní falešně, strojeně, špatně nacvičeně a zkrátka… neupřímně. Ráda bych věděla, proč lže a jaký její bratr ve skutečnosti je. Umíním si, že si ho později vyhledám na Googlu.

„A tvůj táta?“ zeptám se, i když vím, že jen pokouším štěstí.

„Ani s ním si moc dobře nerozumím,“ odpoví. „Špatně se vyrovnával s máminou smrtí. Moje puberta nebyla zrovna idylická. Naštěstí jsem měla ještě babičku. Můžeme mluvit o něčem jiném?“

„Samozřejmě,“ prohlásím a zadívám se na ovocný koláč. Přestože se musím najíst, abych zahnala nevolnost, nemám na nic chuť. Těhotenství je zvláštní období. Právě o takovém koláči často sním pozdě večer, a teď mi připadá naprosto nestravitelný.

„Nechtěla jsem tě rozrušit. Poslyš –“

„Nic takového. Kdepak. Vůbec jsi mě nerozrušila,“ přeruší mě a tentokrát nelže. Podívá se na telefon a prohlíží doručené e-maily. „Rozhovor o mé rodině mi prostě nepřijde příliš konstruktivní. Zvlášť když musíme probrat důležitější věci… Do háje.“

„Copak?“

„Tohle mě fakt dokáže naštvat!“

„Co? Kdo?“

„Jess! Promiň, Heleno, ale je úplně nemožná. Nemožná. Jak může být těžké… Chci říct… proboha!“

„Co se stalo?“

„Požádala jsem ji, aby odeslala MollyMoo zadání pro prezentaci vzorků výrobků. A poslala mi kopii. Ale nejenže mi neposlala kopii, ona jim odeslala animovanou prezentaci – včetně všech detailních informací o jejich firmě. Jejich výkonná ředitelka si mi právě postěžovala. Mám důvodné obavy, zda berete dostatečně vážně dohodu o mlčenlivosti. Tobě to přišlo taky.“ Kývne směrem k mému iPhonu, který leží vedle mě. Vezmu ho, otevřu e-maily a najdu tam zprávu, o níž mluví.

„A sakra,“ syknu. „Myslím, že podobná chyba se stane snadno.“

„Ne. Nestane. To je lajdáctví. Teď kvůli tomu vypadáme jako idioti. A MollyMoo si to nenechají líbit. Jestli se to doví Američani, vůbec nás nepochválí. Ale vážně. Jess každý den něco zvrtá. Každý den.“

„Až se vrátíme do kanceláře, promluvím s ní. Slibuju.“

„Ale určitě,“ řekne a v očích se jí objeví něco, co jsem u ní dosud neviděla.

+4

TENKRÁT

Ash

Bůh ví, jak se včera večer dostal do kanceláře, ale když jsem dneska ráno přišla, na stole na mě čekala zpráva. Uchýlil se k prosbám, což je nový trik. Nejdřív lístek ignoruju, ale teď ho zmuchlám do co možná nejmenší kuličky a hodím ji do svého odpadkového koše. Vzpomenu si, jak mu zjihl hlas, když mluvil o Lise, a přemýšlím, jestli to s ní opravdu myslí vážně. Možná pro něj bude ta pravá.

Upřu pohled na monitor a snažím se soustředit na práci. Po schůzce s Davidem pořád čekám na jeho odpověď a každých třicet sekund sleduju e-maily, tak jako jsem to dělala po prvním pohovoru u KAMU. Dnes jsem se dokonce probudila ve tři ráno a pro jistotu je zkontrolovala v mobilu. David je celý týden v New Yorku a já bych moc ráda věděla, jestli to všechno vyklopil i velkým šéfům, když už je tam. Ale pořád nemám žádné zprávy. Při našem rozhovoru ho moje drzost otevřeně požádat o povýšení očividně překvapila, ovšem zároveň na něj svým způsobem udělala dojem. Jakpak by ne, vzhledem k výsledkům, jakých jsem dosáhla? Přesto chápu, že všechno záleží na Heleně. Ona je nejdůležitější dílek skládačky, to ona má v rukou veškerou moc.

Ještě ani nepřišla. Není divu, že Toby dal výpověď. Říká se, že člověk neopouští svou práci, ale opouští svého šéfa. Helenu upřímně zarmoutilo, když jí oznámil, že bude pracovat pro Beauty Trade Show, největšího a nejotravnějšího konkurenta v našem oboru. Nicméně pro nás to není žádná ztráta.

Co vlastně čekala? Už dávno nikoho neinspiruje. A čím taky, když je půl desáté, a ona tady pořád není? Nejspíš má jednání s hypotečním poradcem nebo s právním zástupcem. Poslední dny je nadšením bez sebe, věčně mele o tom, jak s Jackem kupují nový dům v nějakém vidlákově. O víkendech objíždějí vesnice, hodnotí venkovské hospody a fotky chrlí na Instagram. Jack si zřejmě usmyslil „dát vale City“ a zbytek života stráví výrobou židlí. Nebo něčeho podobného. Její rozhodnutí odstěhovat se z Londýna mě ohromuje, přestože tvrdí, že budou bydlet v pohodlné dojezdové vzdálenosti. Ovšem už teď jí dělá problémy přijít do práce včas.

Od včerejška, přesněji od čtyř odpoledne, mi neodpověděla na žádný z mých e-mailů. Mám cukání jí zavolat a zeptat se, kde vězí. Před pár měsíci bych to možná udělala, ale začínám si uvědomovat, že ji v podstatě většinou nepotřebuju. Po pravdě vlastně netuším, co celý den dělá, kromě pochlebování Davidovi. Žasnu, jak velkou moc nad ním podle všeho pořád má. Vím, že je přitažlivá, ale nechce se mi věřit, že chlapi jsou opravdu takoví ubožáci.

Z opačného konce kanceláře zaslechnu hluk a zvednu hlavu. Helena se ke mně řítí, v ruce hrnek s černou kávou. Vlasy má sčesané dozadu do uzlu, který dodává jejím drobným rysům přísnost. Pravděpodobně nikdy neslyšela o tom, že je možné stáhnout vlasy tak pevně, až se vám vyhladí obličej. Otvírá pusu a já se musím přinutit, abych vůbec poslouchala, co říká.

„Dobré ráno!“

Když se posadí za stůl, je trochu udýchaná a nad horním rtem se jí perlí pot.

„Ujel ti autobus?“ vypadne ze mě ve snaze její pozdní příchod odlehčit.

„Tak nějak,“ odpoví. „Poslyš, mohly bychom si popovídat – zajít na chvilku na kafe?“

„Vždyť už jedno máš.“ Kývnu směrem k hrnku. „Ale proč ne?“ Zčistajasna se mi zlepší nálada. Otevřu tabulku, kterou mám rozpracovanou – analýzu KAMU B v závěru čtvrtletí, další věc, jíž by se Helena měla věnovat, ale možná si na to nevzpomněla –, a mozek mi konečně zase začne fungovat.

Příležitostně si vzpomenu na zprávu, kterou jsem našla na stole, a vrtá mi hlavou, jak se, pro všechno na světě, dostal do budovy. Myslím na Davidovo mlčení. Přesně v 10.00 zvednu hlavu, Helena už stojí, kolem krku má uvázaný šátek na uzel, jako stará bába.

„Jenom to uložím… fajn. Můžeme.“ Vstanu a vyjdu za ní z budovy. Do kavárny jdeme mlčky a mě napadne, jestli je vhodné nadhodit, o čem jsem mluvila s Davidem. Nejspíš ne. Nechci to zakřiknout.

„Co si dáš?“ zeptám se, zatímco si prohlíží tabuli nad pultem.

„Flat white?“

„Hm, ne…“ Zakaboní se „Jen obyčejnou vodu.“

„Takže,“ začnu, protože je najednou zamlklá a zírá na svůj nápoj, jako by litovala, že si nedala něco jiného. To mi připomene, jak jsme seděly v cukrárně U Teda a ona mi prozradila své plány pro KAMU B. „Co se děje?“

„Stalo se něco překvapujícího,“ řekne a v prstech převaluje sáček s cukrem. „Ne vyloženě nečekaného, ale… budu k tobě upřímná a povím ti to dřív, než to řeknu ostatním, protože jsi koneckonců moje zástupkyně.“

Zástupkyně, vždycky jen zástupkyně. Maličko sebou trhnu.

Jako bych to nevěděla.

„Jde o to, že… jsem těhotná.“ Opřu se v židli.

„To má být vtip?“ Odmlčím se a dlouze vydechnu. „Nevím, co na to mám říct.“

„Mám dojem, že obvykle se říká ‚blahopřeju‘, ale chápu, že jsi překvapená,“ řekne a usměje se – namouduši se usmívá. „Nebylo to plánované… oba nás to zaskočilo…“

Nebylo to plánované. Nežijeme ve středověku. Jak může být těhotenství neplánované?

„… ale rozhodli jsme se, že si to necháme,“ dodá. Začne mi zvonit v uších.

„Vím, že to není nejvhodnější doba, ale vzhledem k tomu, že KAMU má mateřské dávky naprosto nuzné, mě napadlo, že zůstanu doma tři měsíce, pak budu pracovat na částečný úvazek a po půl roce na plný. Zaměstnáme někoho na zástup, celou dobu budu online a plně k dispozici… Má se to narodit až na konci prosince a to je ještě daleko. Kdoví, co se do té doby semele? Jen jsem chtěla, abys to věděla jako první a nepanikařila z toho…“ Odmlčí se.

„To znamená…,“ spustím, ačkoli sama nemůžu uvěřit, co se chystám říct, „že si to necháš?“

Vytřeští oči.

„Jak jsem řekla,“ prohlásí po delší odmlce, „samozřejmě.“

„Ale…,“ vyhrknu. Vůbec tomu nerozumím. „A co náš tým? Američani nás doslova žerou! Nemohla sis vybrat horší období. Především kvůli tobě nám David dal volnou ruku. Když odejdeš, celý projekt zruší!“

„To si nemyslím. Podívej, vím, že je to pro tebe obrovský šok – ostatně stejně jako pro mě –, ale není to katastrofa. KAMU do našeho projektu investovala a určitě nepůjde ke dnu jenom proto, že pár měsíců nebudu v práci. Ani to neznamená, že zítra končím. Do nástupu na mateřskou mám ještě daleko. Zvládneme to.“

Jako by se snažila přesvědčit sama sebe.

„Proboha, Heleno,“ hlesnu.

„Vím, že je to bomba…“ Do očí jí vstoupí slzy. „Ale… snaž se to pochopit, prosím. Je to pro mě moc důležité.“

„Promiň,“ řeknu. „Jen si to musím srovnat v hlavě. Něco takového jsem opravdu nečekala.“

„Tak to jsme dvě.“

„Jak dlouho to víš?“ zeptám se. Možná je to zbytečný poplach. Třeba se jí jen opozdila menstruace.

Zachovej chladnou hlavu.

Zvolila naprosto sobecké řešení, nemá sebemenší výčitky, jestli to bude mít nějaké následky pro mě, nebo jak mi to zkomplikuje život. Je jí to jedno. Co když se David rozhodne celý projekt odpískat? Co to pro mě bude znamenat? Zůstanu bez práce, spojovaná se součástí nebo s celkem zkrachovalého, veřejně proklamovaného experimentu? Jenže jí na tom ani za mák nezáleží. Je jí lhostejné, jestli mám strach, je jí fuk, že mi je teprve pětadvacet a už teď mám pocit, že na mně leží obrovská odpovědnost, nezajímá ji, že jsem v životě nic podobného nedělala, že se učím doslova za pochodu. Má dojem, že si může odplout a hrát si na šťastnou rodinku – a koho zajímá, jestli kvůli ní přijdu o práci?

„Skoro čtyři měsíce,“ odpoví. „Chtěla jsem ti to říct dřív, ale…“

Otázka se mi usadí na špičce jazyka, ale vím, že ji nemůžu položit. Dívá se na mě a ví, na co myslím. Ví, protože si myslí to samé.

Kdo je otcem?

+4

TENKRÁT

Helena

„Heleno Brentonová,“ prohlásí David a bubnuje prsty do desky stolu. „To jsou mi věci. Jsi samé překvapení.“

„Chci…,“ začnu, ale zarazím se. Ne. Nebudu se omlouvat, že jsem těhotná. „Chápu, že načasování není ideální, ale jak ustavičně zdůrazňuješ, všechno se dá vyřešit.“

„Hmm.“ David se zvedne a přistoupí k oknu. „Co jsem všem kladl na srdce, když jsme tenhle projekt rozjížděli? Že žádná dáma nesmí otěhotnět do naší první veřejné nabídky akcií. Nedá se popřít, že díky tobě jsem neustále ve střehu. Protože máš přede mnou vždycky náskok, viď? Ale ve vší vážnosti, a abych snad neporušil řádný legální postup, ti ze srdce blahopřeju.“

Škrobeně se usměju a zaryju prsty do strany stehna. Nechápu, co jsem na něm kdy viděla.

„Děkuju, Davide.“

„Předpokládám, že víš, že naše podpora na mateřské je víc než nedostatečná. Bohužel s tím nemůžu nic udělat.“

„Samozřejmě,“ řeknu, odhodlaná zachovat profesionální přístup. „Přečetla jsem si smlouvu a beru na vědomí, že získám jen minimální zákonné dávky.“

„Pořád lepší než u amerického týmu,“ odpoví, jako bych měla být vděčná.

Přikývnu, i když nevím, kam tím míří. Hlavně už chci být pryč, pryč z jeho kanceláře.

„Předpokládám, že Jack šílí nadšením,“ dodá, a když se setká s mým pohledem, hlas mu zjihne.

„Ano,“ odpovím mechanicky. „Ukrutně se těší, že bude táta.“ David si dlouze povzdychne a pohrává si s žaluziemi, narovnává zaseknuté listy.

„Děti jsou to nejlepší, co mě kdy potkalo,“ prohlásí. „Jen nevím, jestli by s tím souhlasila Elizabeth. Vědělas, že je právnička? Totiž byla?“

„Ne.“

„Byla dobrá. Škoda. Myslím, že ji daleko víc baví to, co dělá teď. Pomáhá v místní charitě. Neřekl bych, že se tomu dá říkat práce. Přesto mám pocit, že jestli bude chtít, může se kdykoli vrátit ke své profesi. Ovšem Penny vyžaduje obrovskou péči… Je to poněkud náročné dítě.“

Říká to spíše sobě než mně. Zabloudím pohledem k dokonalé fotografii ve stříbrném rámečku na jeho stole. Trojčlenné potomstvo, v očích blond vlasy zcuchané větrem, dokonale sladěné úsměvy.

„Jsou to překrásné děti,“ řeknu mechanicky.

„Ano.“ David se zase posadí. „Jsou. Takže… V souvislosti s tvou čerstvou novinkou se domnívám, že by bylo na místě rozhodnout o tvé chráněnkyni.“

„O Ashley?“

„Ano. Už týdny mi od ní chodí zprávy. Předpokládám, že se ti svěřila se svými skromnými plány na povýšení?“

Nasucho polknu.

„Tušila jsem, že na něco takového pomýšlí.“

„Jaký na to máš názor?“ zajímá se. „Hned vyhledám její e-mail… Je to šestnáctistránkový návrh – každopádně je důkladná. Tady… Důvody, proč by měla být vedoucí organizace eventů. Dokonce analyzovala svůj návrh platového rozmezí s ohledem na návratnost investic do reklamní kampaně, které zajistila naší společnosti. Jednu věc jí musím přiznat: dokáže produkt líp prodat než většina těch, co s vámi dvěma sedí v kanceláři.“

„Je poctivý dříč,“ podotknu, ale mám pocit, že se těmi slovy zalknu, a vnitřní hlas mi radí, ať jsem opatrná, jinak si zavařím na problém. „Někdy jedná dřív, než myslí, ale je houževnatá a má slušné výsledky. Bohužel není týmová hráčka. A chová se jako chlap. Jestli je to dobře, nebo špatně, záleží na tvém úhlu pohledu.“

„Myslíš, že by tě v období tvé mateřské měla zastoupit?“ zeptá se David a projíždí její prezentaci v PowerPointu, jako by vybíral, co si má objednat k obědu.

„Neřekla bych, že o to stojí,“ odpovím, ale hned se zarazím. Musím za to bojovat. „Dala naprosto jasně najevo, že jejím cílem jsou pop-upy, ne naše webové stránky. Má ráda všechen ten cvrkot kolem, uznání a slávu, rozruch na živých akcích. Obávám se, že k úspěchu stránek ničím nepřispívá. Což je divné, protože původně jsme ji přijali kvůli jejímu nadšení pro digitální média.“ Poslední věta vyzní maličko kousavěji, než jsem zamýšlela.

„Hm,“ zabručí David. „Rozumím. Souhlasím s tebou. Musíme si pečlivě rozmyslet, kdo tě zastoupí, až budeš pryč. Ale mezitím ji za její poctivou práci odměníme. Od lidí kolem pop-upů se mi doneslo, že všichni se těší na další, a nakonec to byla právě tahle akce, co nadchla Briana a jeho tým za velkou louží. Rozhodně nechceme, aby byla v pokušení poohlížet se po jiném místě.“

„Dobře.“ Je mi jedno, jaký bude mít Ash pracovní titul nebo jaký bude mít plat. Ale vím zcela jistě, že nechci, aby mě zastoupila. „Přemýšlela jsem o své mateřské dovolené,“ pronesu a během řeči se přistihnu, že dýchám o něco rychleji. „Zůstanu doma jenom tři měsíce. Do své práce jsem doslova zažraná a svým postavením jsem nadšená – a tohle období je pro nás kritické. Nechci být pryč déle, než bude nutné. Jak jsem řekla, budu zpátky dřív, než se naděješ.“

„Jsem rád, že se chceš tak brzy vrátit do práce,“ řekne David, a když se na mě usměje, v koutcích očí se mu objeví vějířky. „Ale ještě jsi ani neodešla. Nerozhoduj o budoucnosti, dokud nenastane. Až se ti dítě narodí, možná budeš uvažovat úplně jinak. A s návratem nemusíš tolik spěchat. Poradíme si i bez tebe. Tak jo… Promluvím s personálním oddělením, aby té tvojí Ashley o něco zvýšili plat. Můžeš jí tu dobrou zprávu osobně vyřídit.“

Usměju se, přikývnu a vyjdu z kanceláře.

Vím, že poznámku, že s návratem nemusím spěchat, mínil jako povzbuzení, ale kdoví proč ji v hloubi duše vnímám jako výhrůžku.

V nemocnici došlo k nějakým zmatkům, a než mi pořídí první ultrazvukové vyšetření, jsem těhotná už čtyři měsíce. V osmém týdnu jsem si ho nechala udělat soukromě – Jack na tom trval –, ale tehdy toho ještě nebylo moc vidět, jen šmouha na monitoru, provázená uklidňujícím srdečním rytmem, který znamenal, že riziko potratu je nízké. Sedím v nemocniční čekárně a nemůžu se dočkat, až uvidím své miminko, které už se bude podobat skutečné, miniaturní lidské bytosti.

Jack hraje na telefonu nějakou hru, tváří se bezstarostně, ale podle toho, jak mu noha poškubává nahoru a dolů, poznám, že je nervózní. Pohladím si břicho. Zatím v něm pochopitelně skoro nic není, jenom nahromaděná tekutina v močovém měchýři. Pokouším se představit si něco uvnitř, něco, co se pohybuje, ale je to obtížné. Moje těhotenství se zatím moc neprojevuje – kromě citlivých prsou a nepřekonatelné chuti na sladké. Sáhnu do kabelky pro další cereální tyčinku. Nepřetržitý přísun jídla je to jediné, co mě zbaví pocitu, že jsem trosečnice na malém nafukovacím člunu uprostřed zuřící bouře.

„Helena Brentonová?“

Po vyvolání svého jména zvednu hlavu. Radioložka se usměje a Jack a já za ní vejdeme do místnosti naproti čekárně.

„Dobrý den,“ pozdraví. „Já jsem Frederika. Položte se, prosím, na lehátko a vyhrňte si halenku. Děkuju…“ Prohlédne si moje poznámky. „To je vaše první těhotenství?“

Přikývnu.

„Fajn. Tak se na to podíváme.“

Je to stejné jako v televizních dokumentech. Stříkne mi gel na břicho a pak na něj přiloží ultrazvukovou sondu.

„Výborně,“ řekne a pohybuje sondou. Během několika vteřin uvidím na obrazovce mihotající se šedou šmouhu. „Tady máme miminko.“

Vrhnu pohled na Jacka.

„Je v pořádku?“ zeptám se, upřu oči na monitor a pokouším se pochopit, na co se dívám.

„Všechno je v naprostém pořádku,“ odpoví a zmáčkne pár tlačítek na přístroji. „Teď si poslechneme srdíčko…“

Vzápětí se v místnosti ozve hlasitý, pulzující zvuk, který jako by přicházel z vesmíru.

„Nádhera,“ řekne.

Rozbrečím se, stejně jako poprvé. Jack se na mě zadívá.

„Copak?“ Natáhne se a vezme mě za ruku. „Je to v pořádku! Podívej se. Je to ohromné, miláčku, fascinující.“

Kývnu a nasucho polknu. Z nějakého důvodu nedokážu vydat ani hlásku.

„Všechno vypadá úžasně,“ potvrdí Frederika. Tváří se, že svou práci zbožňuje, ale jak jí asi je, když někomu musí oznámit špatnou zprávu? Nechci si to ani představit. „Ještě provedu nějaké měření a bude to hotové.“

Zase mačká tlačítka a kliká na různé oblasti na monitoru.

Pak odloží sondu a podá mi hromadu papírových utěrek.

Posadím se a otřu si břicho.

„Vypadá to bezvadně. Nebezpečí chromozomálních abnormalit je velmi nízké, nižší, než je průměr pro váš věk, proto nenavrhneme žádná invazivní vyšetření. Srdeční tep je bez chybičky, vše je na správné cestě. A tady máte obrázek…“

Ze spodní části přístroje vytáhne zrnitý, černobílý snímek, vloží ho do kartonového rámečku a se zářivým úsměvem mi ho podá.

„Děkuju.“ Prohlížím si podivného tvora, který tvarem připomíná mořského koníka. Pohladím ho prstem.

„Uvidíme se znovu na screeningu vrozených vývojových vad plodu, přibližně ve dvacátém týdnu. Chcete se na něco zeptat?“

Zavrtím hlavou, očima se vpíjím do obrázku miminka.

„To znamená, že je všechno v pořádku?“ ozve se hlas vedle mě. Na okamžik jsem dočista zapomněla, že je se mnou i Jack.

„Miminko je zdravé?“ Má nepřirozeně pronikavý hlas.

„Ano, všechno vypadá naprosto perfektně,“ potvrdí Frederika a usměje se na něj. „Hlavně se o manželku dobře starejte.“

Přikývne, vstane a podá mi sako.

„Díky.“ Vezmu si od ní své poznámky. „Mockrát vám děkuju.“

Vyjdeme z nemocnice a beze slova zamíříme k hlavní třídě; Jack mě popadne za ruku. V druhé pevně svírám obrázek, pokouším se ho spojit se svým tělem, se svým podbřiškem, se svou dělohou.

„Teď mi to připadá… opravdovější,“ řekne Jack. Přikývnu.

„Nemůžu uvěřit, že je to skutečné miminko,“ poznamenám hloupě. „Díkybohu, že je všechno v pořádku.“

Zasměje se, obejme mě paží a políbí mě na temeno hlavy.

„Jak to oslavíme?“ zeptá se. „Kam půjdeme?“

Rozhlédnu se. Jsme v obzvlášť nevábné části severního Londýna, ale kousek před námi zahlédnu zeleň.

„Jenom se na chvíli posadíme do parku.“

„Park“ tvoří pouze pár keřů a plástve vyprahlé trávy, ale podél cestičky je několik laviček; na jednu se posadíme. V ruce mám pořád ultrazvukový snímek. Jack mi ho vezme a povzdychne si.

„Nikdy jsem tomu nevěřil, když mi někdo řekl, že to byl omyl,“ pronese. „V takovém případě… Jaká je pravděpodobnost? Jedna ku milionu, nebo tak nějak?“

„Jedna ku milionu,“ zašeptám a vezmu si obrázek zpátky.

„To je osud,“ prohlásí Jack.

Zase si vzpomenu na Ash, na její nebetyčnou drzost, s níž si Davidovi řekla o povýšení. Na všechny naše nové klienty, jak ochotně souhlasili s naší etikou, s tím, v co věříme. Představím si naše zaměstnance, většina z nich pro nás pracuje teprve pár týdnů. Zamyslím se nad svým platem. Pomyslím na Davida, na tragický přístup KAMU k mateřské dovolené.

„Nevím, jak to dopadne v práci,“ řeknu. „Už tak se horko těžko snažíme nastartovat naše stránky. Myslím, že potřebujeme větší marketingový rozpočet. Něco v tom prostě nehraje a zástupci jednotlivých značek začínají něco čuchat. Jestli se dovědí, že jsem na mateřské dovolené, mám strach, že to vzdají. A moc dobře vím, že Ashley ze mě není nadšená.“

„A není jedno, co si myslí? Nezapomeň, že je tvoje podřízená. Nenech se rozhodit.“

Usměju se a stisknu Jackovi ruku. To se snadno řekne. Pokaždé, když se jí zmíním, že mi není dobře, pokaždé, když běžím zvracet na záchod, se zatváří nesouhlasně.

„Polepšila si, víš? Teď je vedoucí akcí, events manager! Jen si to představ! Aniž má s akcemi sebemenší zkušenost. Je to skoro výsměch.“

„Dobře víš, že pracovní tituly nic neznamenají. David se ji jen snaží zaháčkovat. Ty neseš veškerou odpovědnost, ty jsi šéfová. Poslouchej,“ pokračuje, „pamatuješ si na ten dům v Pembury? Prohlíželi jsme si ho před dvěma týdny. Zase snížili cenu. Je směšně levný, Heleno. Třeba… třeba je to nějaké znamení… že do toho máme jít. Nebylo by fajn bydlet blíž tvé rodině? Co myslíš?“

Je opatrný, hlas má nejistější než jindy, přesto je v něm neochvějné odhodlání, které mě tak nějak opětovně ujišťuje, že nic se neděje bez důvodu, že všechno má svůj smysl, že vesmír ví, co dělá, a že si mám dát pohov a přestat se tomu bránit.

„Ano. Bylo,“ odpovím.

Jack se napřímí, jeho tělo vedle mě se našponuje.

„To je báječné,“ vyhrkne. „Hned zavolám realitnímu agentovi a povím mu, že máme zájem… A ještě něco… Nechci ti do ničeho mluvit – vím, že víš, co děláš –, ale nezapomínej, že ty webové stránky byl tvůj nápad. Tvůj nápad. Ty jsi obstarala všechny kontakty, tys to rozjela, ty jsi vytáhla Ashley z té stáže, nebo co to tehdy dělala, a dala jí příležitost. Tys byla v KAMU dřív než ona a jsi daleko zkušenější. Nedovol, aby tě vyštípala. Slib mi to, miláčku. Slib mi, že to nedopustíš.“

+4

TENKRÁT

Ash

Něco se muselo stát, protože babi mi nikdy netelefonuje.

Přijmu hovor přes sluchátka. „Jsi v pořádku?“ zeptám se, zvolním tempo a přejdu do rychlé chůze. Jsem zadýchaná a ona si toho okamžitě všimne.

„Jejda, drahoušku, máš napilno?“ řekne. „Neměla jsem tě rušit, když máš tolik důležité práce.“

„To je v pořádku, babi,“ odpovím netrpělivě a v duchu ji popoháním, ať mluví k věci. „Šla jsem si zaběhat. Vůbec mě nerušíš. Co se stalo?“

„Můžu ti zavolat později,“ dodá omluvně. „Nebo co kdybys mi zavolala ty, až budeš doma? Vím, že toho máš hodně.“

„Babi…“ Tak tak potlačuju hněv. Má pravdu. Nesnáším vyrušení, když se něčemu naplno věnuju, ale být vyrušená někým, kdo mi chce oznámit, že mě znovu vyruší později, je ještě nepříjemnější. „Řekla jsem ti, že je to v pořádku. Co se děje?“

„Jde o tvého bratra.“ Hlas jí zakolísá. „Nevím, co si s ním mám počít, Ashy, vážně nevím…“

Poslouchám, zatímco mi líčí podrobnosti. Přišel za ní opilý a snažil se vlézt dovnitř oknem. „Necháváme ho jen pootevřené, aby si kočka mohla ulevit na zahradě, to přece víš, ale byla to hloupost, viď? Jak říká děda, vždycky provedu nějakou pitomost, drahoušku…“ Potom dostal vztek, rozbil okno cihlou, vzal dědovi klíče od auta a pokusil se s ním ujet. „Kravál pochopitelně probudil dědu a ten sešel dolů s baseballovou pálkou.“ Strhla se strkanice, při níž děda zatlačil bráchu ke stěně v jídelně, takže se „rozbily čtyři z těch mejch krásnejch talířů, a zrovna ten s princeznou Dianou… Děda se půjde zeptat k sousedům, jestli nemají superlepidlo,“ zakončí proslov zoufalým tónem. „Ale nedávám jim velkou šanci.“

„Proboha, babi,“ řeknu, ve skutečnosti se na ni však nezlobím. Připadá mi, že jí pomohlo už to, že mi celou tu historku vypověděla. Mám dojem, že je velmi často prostě jen osamělá.

„Co chtěl?“

„Tvůj bratr? Myslím, že jen peníze, drahoušku. Asi i to auto, ale jak říkám –“

„Dala jsi mu něco?“

„Ze sklenice v kuchyni mi sebral peníze na domácnost, ale v peněžence jsem nic neměla, a tak se obávám, že odešel dost otrávený. Děda chtěl, ať zavolám policii, ale rozmluvila jsem mu to. Koneckonců, pořád patří do rodiny.“

Zhluboka se nadechnu. Aniž jsem si to uvědomila, došla jsem domů. Sbohem, dnešních patnáct kilometrů.

„Já s ním promluvím,“ slíbím. „V posledních dnech mě taky pronásleduje. Myslím, že potřebuje peníze jako zálohu na nějaký byt.“

„Však víš, že děda by ho v domě nechtěl, už kvůli tý vznětlivý povaze,“ vysvětluje babi a hlas se jí zase chvěje. Nevím, o čí povaze mluví, jestli o dědově, nebo Jasonově. Ti dva si můžou podat ruku. „Kdyby záleželo na mně…“

„Já vím,“ přeruším ji nahněvaně. „Rozumím. Nelámej si tím hlavu. Pokusím se ho vyhledat a řeknu mu, ať už vás neotravuje. Mrzí mě, že jste s ním měli takové potíže, babi.“

Rozloučím se a ujistím ji, že ji o víkendu navštívím. Nechce se mi tam, a vůbec netuším, co řeknu Joelovi. Když se doví, že jedu domů, bude chtít jet se mnou a seznámit se s mými nejbližšími. Ale babi jsem už hrozně dlouho neviděla – a nikoho jiného nemám. Je jediná, kdo ve mně vidí to pozitivní, kdo rozumí mému urputnému úsilí, kdo ví, že se jednoduše snažím – že se rvu –, abych něčeho dosáhla ve světě, kde vám všichni jen tak z legrace házejí klacky pod nohy.

Kdy jindy, když ne teď?

Prohrabuju batoh, najdu lístek, co mi Jason naposled nechal v práci, a navolím číslo, které mi na něj napsal; pro jistotu ještě jednou zkontroluju číslice. Ale když si dám telefon k uchu, linka je hluchá a ozve se mi jen mechanické oznámení.

Volané číslo neexistuje.

Ukončím spojení. Takže Jason mi to nehodlá usnadnit. Protočím oči nad svou vlastní naivitou. Co jsem čekala?

Přecházím sem a tam po ulici před svým činžovním domem a vypadám jako šílenec. Zaslechnu nějaký zvuk, otočím se a spatřím skinheada z přízemí. Stojí přímo za mnou a zapaluje si. Pes s ním není. Aspoň jedna věc se vyřešila. Aspoň už netrpí bolestí. Než mě jeho majitel stačí oslovit, pevně si zastrčím sluchátka do uší, pustím hudbu a rozběhnu se zpátky k parku.

+4

TENKRÁT

Helena

Pořád se vracím k včerejší noci, ke snu, který se mi zdál. Byla jsem ve výtahu a ten stoupal nahoru, výš a výš, a přitom nabíral rychlost, ale já chtěla jet dolů. Potřebovala jsem jet dolů. Dole na mě něco čekalo, ovšem nehledě na to, kolikrát jsem mačkala knoflík do přízemí, kabina jela nahoru. Vzhůru a výš, rychleji a rychleji, digitální číslice na displeji šplhaly do nesmyslných podlaží, jako by budova, v níž jsem byla, neměla vrchol. Nakonec jsem se choulila v rohu na podlaze, pažemi si objímala kolena, žadonila a fňukala, výtah se však stejně nezastavil. Věděla jsem, že nabourá do střechy, prorazí ji a já přitom zemřu a se mnou i moje nenarozené dítě. Ale než k tomu došlo, probudil mě budík a já se otřeseně vymanila ze zajetí bezvědomí.

Na rozdíl od většiny snů mě tenhle provázel celou cestu metrem. Teď je deset hodin dopoledne a já ho pořád přežvykuju v mysli.

Jsem na pravidelné prohlídce a praktická lékařka má už čtyřicet minut zpoždění. To znamená, že se opozdím o čtyřicet minut – přinejmenším – na schůzku s MolyMoo, poprvé po tom Jessině praštěném e-mailu. Dělej, dělej! Nervózně sebou vrtím na plastové židli a bloudím po Twitteru, abych něčím rozptýlila svůj popletený mozek, když narazím na inzerát na novou pracovní pozici v KAMU B. Asistent marketingu. Minimálně rok zkušeností s osobním jednáním s klienty. Chystám se zavolat Ash a udeřit na ni, zeptat se, jak ji pro všechno na světě napadlo inzerovat místo, o kterém jsme spolu nejenže nejednaly, ale které David nedal k dispozici. Ale nedostanu příležitost, protože jen co třesoucími se prsty začnu klepat na tlačítka, někdo vyvolá moje jméno a já musím následovat praktickou lékařku sterilní chodbou do její ordinace.

„Jak se cítíte?“ zeptá se rázně, jedno oko na nástěnných hodinách.

„Dobře,“ odpovím, přestože mi srdce buší vzteky. V tuhle chvíli je mi ta kontrola stejně lhostejná jako jí. A vtom si vzpomenu, co mi Jack radil, ať řeknu. „Čas od času mě rozbolí hlava. Pravděpodobně z pracovního vypětí.“

„Bolest hlavy bývá normální,“ odvětí a vezme si ode mě vzorek moči. Úplně jsem zapomněla, že nádobku svírám v ruce.

„Změřím vám tlak.“

Posadím se, a zatímco mi utahuje kolem paže manžetu, snažím se uklidnit, nemyslet na Ash ani na to, o čem její chování svědčí. Usoudila, že jí už nestojím za to, aby se se mnou radila? Bude to takové i potom, co nastoupím na mateřskou – že si celou tu dobu bude dělat, co sama uzná za vhodné, aniž by to se mnou konzultovala? Jak se stalo, že se mi to vymklo z ruky?

„Hm,“ zamumlá doktorka. Podle štítku na dveřích vím, že se jmenuje Barishaová, ale její křestní jméno neznám. Zatím jsem s ní neměla co do činění. Domnívala jsem se, že o těhotnou ženu pečuje až do porodu jeden lékař, ale ještě se nestalo, abych při kontrole narazila na jednoho doktora dvakrát.

Uvolní manžetu, stáhne mi ji a začte se do mých poznámek.

„Máte zvýšený tlak,“ oznámí.

„Dneska jsem docela vynervovaná,“ vysvětluju, jako bych jí nabízela únikové řešení. „Nepohodla jsem se s kolegyní.“

Kývne a pozorně si mě měří.

„Podíváme se na miminko. Pak zkontroluju vaši moč. Položte se na lehátko a vyhrňte si košili.“

Ze zásuvky vyndá metr a svědomitě mi přeměřuje břicho. Žasnu, jak velký má ten úkon význam, ale předpokládám, že se osvědčil, a proto nemá smysl ho měnit.

„Hm,“ opakuje a znovu se začte do mých zápisů. „Chci si poslechnout srdíčko.“

Chvíli jí to trvá, ale pak se místností rozlehne ten báječný zvuk. Pravděpodobně mě nikdy neomrzí poslouchat ty tepající údery, cítím, jak se uvolňuju, a z ničeho nic si přeju, abych se z toho lůžka nemusela zvednout.

„Pohyby jsou pravidelné?“ zeptá se. „Cítíte jich alespoň deset za den?“

Projede mnou osten potupy, sotva si uvědomím, že pohyby přestávám vnímat. Už teď jsem hrozná matka, a dítě se mi ještě ani nenarodilo.

To je tím, že jsem věčně v jednom kole – jen tenhle měsíc jsme získali dalších pět klientů a minulý týden jsem se účastnila šesti schůzek s prezentací pro nadcházející pop-up. Ale místo aby Ash před mým odchodem na mateřskou dovolenou nával práce postupně omezovala, nabírá toho co možná nejvíc. Tržby ze stránek naštěstí začaly konečně stoupat – jak jsem ostatně věděla. Sice to není nic světoborného, ale díky laskavosti některých mých nejvlivnějších přátel bloggerů jsme na pár týdnů dosáhli rekordního prodeje.

„Totiž…,“ vykoktám zahanbeně. „Myslím, že ano. Miminko je čilé hlavně večer…“

Doktorka Barishaová přikývne, odloží ultrazvukovou sondu a podá mi hrst papírových utěrek, abych si otřela břicho. Zvednu se na loktech a přehodím nohy přes okraj lehátka. Stojí zády ke mně a manipuluje se vzorkem mé moči.

„To je dnes vaše první moč?“ zeptá se a civí na testovací proužek, který vypadá jako ty, kterými se zjišťuje, jestli je v bazénu dost chloru.

„Ano,“ odpovím v rozpacích a přemítám, co dalšího jsem udělala špatně. „Jsem trochu dehydrovaná.“

„Máte tam stopu bílkovin,“ dodá, jako by se nechumelilo.

„Vždycky se snažte zachytit vzorek ze středního proudu… zkumavku do něj vložte až po pár sekundách. Můžete mi dodat další vzorek?“

„Teď?“

„Ano. Buďte tak hodná.“ Podá mi zkumavku se šroubovacím uzávěrem. „Záchody jsou na chodbě vlevo.“

„Je něco v nepořádku?“ Stojím tam jako vrostlá do země, s nafouknutým břichem a oteklým krkem.

„Doufejme, že ne,“ řekne s úsměvem. „Snažte se tím nezatěžovat. Miminko je podle všeho v pořádku. A teď, kdybyste mi opatřila další vzorek…“

Na záchodě cítím, jak mi miminko naráží do hrudního koše, jako by mě ujišťovalo, že jsme v tom společně. Chce se mi brečet. Těch pár uplynulých týdnů jsem nemyslela na nic než na práci. Mám pocit, jako bych své dítě nechala na holičkách.

Doktorce Barishaové odevzdám moč s omluvným úsměvem, ale její žalostné množství jí očividně nevadí.

Následuje pár napjatých vteřin, kdy vzorek znovu kontroluje. Nato ho vylije do umyvadla, strhne si chirurgické rukavice, a než si důkladně umyje ruce, použité pomůcky hodí do velké kovové nádoby. Zajímalo by mě, kolikrát denně tuhle rutinu provádí.

„Jak se cítíte?“ zajímá se, posadí se vedle mě za svůj stůl a něco zapíše do mých poznámek. „Stěžovala jste si na bolest hlavy.“

„Ano,“ řeknu. Zamrzí mě, že jsem se o tom zmínila. „Někdy mám dojem, že prostě málo piju. Ten druhý vzorek byl v pořádku?“

„Ano,“ přitaká a pořád něco zapisuje. „Bez detekovaných abnormalit. Promiňte… všechno se zdá v pořádku. Ale máte hodně vysoký krevní tlak a míry jsou lehce pod průměrem. Pošlu vás do nemocnice na podrobný ultrazvuk. Dnes jsou tam až do pěti.“

„Míry jsou pod průměrem?“

„Ano,“ potvrdí a odloží pero. „Dle mého soudu od poslední kontroly miminko vůbec nevyrostlo, proto chci, aby vás vyšetřili, a měli jsme jistotu, že se neděje nic nežádoucího.“

„Ale…,“ hlesnu. „Jsem mnohem mohutnější – jak je to možné?“

Podívá se na moje břicho a pak na nohy, vtěsnané do bot, které jako jediné ještě obuju.

„Máte oteklé nohy,“ prohlásí, jako by to byl další fakt, který jsem jí měla oznámit.

„Mám je takové už od dvacátého čtvrtého týdne. Porodní asistentka mě ujistila, že je to normální.“

„Jsem si jistá, že se nemusíte znepokojovat.“ Zavře desky s mojí zdravotní dokumentací a přisune mi je. „Napsala jsem zprávu pro nemocnici. Až se ohlásíte na sonografickém oddělení, vezmou vás přednostně.“ Znovu se usměje a lehce mi sevře paži. Uvažuju, jestli právě z toho důvodu nadělají kolem vzorku moči takový poprask. Aby mohli někoho uklidnit, chovat se vlídně a konejšivě. „Jsem přesvědčená, že je všechno v pořádku. Snažte se nerozrušovat.“

+4

TENKRÁT

Ash

Volala jsem jí už pětkrát, ale ozývá se jen hlasová schránka.

Ahoj, tady je Helena, omlouvám se, že nemůžu přijmout váš hovor…

Ukončím spojení.

„Moc mě to mrzí,“ řeknu Paule, která na mě nazlobeně kouká. „Něco ji muselo zdržet. Co kdybychom začaly bez ní? Určitě co nevidět dorazí.“

„Je těhotná, že?“ řekne Paula a její hlas s nepatrným americkým přízvukem studí jako led.

„Ano,“ přitakám, protože tady nejsem od toho, abych ji bránila. „Ráno byla na kontrole. Znáte to…“

Paula protočí panenky. Odhadem je jí pětačtyřicet a není vdaná, pokud se dá soudit podle jejího levého prsteníku. Její tón je podbarvený trpkostí, která mi je povědomá – rozumím jí –, a vtom mi svitne: připomíná mi moji matku.

„Nechápu, proč musí být u doktorů pečené vařené,“ prohlásí a zdvihne nechutí zvlněný ret až k nosu. „Nejsou přece nemocné.“

Usměju se a připravím si iPad.

„Projdeme si výkaz z minulého měsíce,“ pronesu co možná nejpřívětivěji, ale když příslušný dokument načtu, zjistím, že mi přišel nový e-mail. Jen pár vět od Heleny.

Musím do nemocnice na ultrazvuk. Tu schůzku zřejmě prošvihnu. Těžko říct, kdy se uvidíme. Promiň.

Omluva mi připadá vycucaná z prstu, neupřímná, a já cítím, jak se rozpaluju doběla, když si uvědomím, že na mě tenhle průser hodila a že si budu muset poradit s Paulou a jejím hněvem sama. Copak nemohla jít na ultrazvuk až potom? Priority, Heleno. Jako bych tě slyšela, hlasitě a jasně.

„Výkaz z minulého měsíce,“ opakuje Paula, přesněji jízlivě syčí. „Vskutku. Můžete mi říct, proč vám za tyhle údaje o prodeji platím tolik peněz? Je to snad tím, že mě považujete za idiota?“

Zhluboka se nadechnu a pevně se jí podívám do očí.

„Při první prezentaci jsme vám vysvětlili, že podobné věci nevznikají ze dne na den. A následně jsme vám to objasnili i telefonicky,“ řeknu a připomenu si Jasona, mámu a všechny ostatní blbečky, se kterými jsem někdy měla co do činění. Ty mi strach nenaženeš, mrcho. „Jak bude naše aktivita vzrůstat, dostaví se efekt sněhové koule. Sama uvidíte, že se výsledky zlepší –“

„Kvalita vaší práce je děsivá,“ přeruší mě, a tehdy mi nezbývá než přiznat, že je to slepá ulička. Tahle čarodějnice se nespokojí s ničím, co udělám nebo řeknu. Chce z toho vycouvat. Jak mě v tom Helena mohla nechat? To není fér, to prostě není fér. „Při pop-upu jsme měli úspěch, ale ty webové stránky…“

„Naši reklamní textaři jsou školení profesionálové,“ zdůrazním. „Dokážou –“

„Pche,“ odfrkne si. „Sama bych to napsala líp. A to jsem dyslektička!“

V rohu místnosti se její asistentka s velkými hranatými brýlemi přikrčí a vyšle ke mně účastný pohled. Báječné pracovní prostředí. Míchat bio pleťový krém v rohu něčí kuchyně.

„Nedomnívám se…,“ začnu.

„Už nemám zájem,“ praví Paula a kopii výkazu hodí do odpadkového koše vedle svého stolu. Takový má vztek. „Kolik je vám let? Dvacet? Vaše nadřízená je těhotná, a ani se neobtěžuje přijít na jednání, přestože jsem ji upozornila, že mě rozhodně neohromily vaše… služby. Tým, který pro vás pracuje, zkrátka postrádá potřebné vlastnosti. Ani na porušení dohody o mlčenlivosti jsem nezapomněla. Marnost nad marnost. Žádné důkazy ani výsledky a čísla, která nic neznamenají. Fakturu vám neuhradím a předpokládám, že další od vás už neobdržím.“

Stoupnu si dřív, než to udělá ona.

„Vidím, že tohle nikam nevede,“ prohlásím, a i když mám hlas klidný, srdce mi duní až ve spáncích. Naštěstí jsem si před odchodem pečlivě prostudovala její smlouvu. „Vaše přání ukončit spolupráci beru na vědomí. Ale podepsala jste s námi smlouvu a obávám se, že výpovědní lhůta je tříměsíční. Za nasmlouvanou práci očekáváme úhradu, a je lhostejné, zda danou práci budete vyžadovat, nebo ne. Všechno je uvedené v podmínkách, které jste podepsala. Faktury vám budeme posílat až do ukončení výpovědní lhůty a očekáváme, že je řádně a včas zaplatíte.“ Otočím se a odejdu, aniž jí poskytnu možnost cokoli dodat, ale jen co jsem na ulici, obklopená pohlednicově dokonalými domy v Hampsteadu, cítím, jak se mi po tvářích koulejí slzy jako hrachy. Ani se je nepokouším zastavit.

+4

TENKRÁT

Helena

Než mě propustili domů, musela jsem slíbit, že budu víc odpočívat, minimalizovat stres, mít nohy ve zvýšené poloze, sledovat bolest hlavy nebo břicha a otoky – a celkem vzato se netvářili nadšeně.

„Šetřete se,“ radí mi porodní asistentka, ale nezní to účastně. Mám pocit, že mě spíš plísní a dává mi najevo, že zatím jsem se jako nastávající matka neosvědčila. „Nezapomínejte, že teď už nesmíte myslet jen sama na sebe.“

Chci jí říct, že jsem na sebe nikdy nemyslela, že myslím jen a jen na druhé. Chci jí říct, že jsem Davidovi něco slíbila, že své povolání zbožňuju – nebo to aspoň tak bývalo –, ale že oddanost mé práci není samoúčelná, že jde v první řadě o dítě, protože teď, když je Jack bez místa, mám starost o naši finanční situaci. Musím pracovat, abych našemu dítěti zajistila všechno, co bude potřebovat. Ale nemám k tomu odvahu, a tak místo toho jen přikývnu a ujistím ji, že se vynasnažím. I když vím, že její představy nikdy nesplním.

Cestou z nemocnice se pokouším zavolat Ashley, nechává však mobil vyzvánět. Pracovní schůzka s Paulou skončila už dobře před hodinou, a tak vím, že se mi vyhýbá, nebo mi chce dát za vyučenou. Od svého povýšení se mnou jedná jako se sobě rovnou, někdy jako by mě považovala za svou podřízenou. Teď se ustavičně domlouvá s Davidem za mými zády a nijak to neospravedlní, ani nedá najevo, že si uvědomuje, že už je to přes čáru.

Nechám jí ve schránce zprávu, že se praktické doktorce nezdálo, že dítě uspokojivě roste, ale v nemocnici mě ujistili, že všechno je, jak má být – přesto ve mně hlodají obavy, že moje vysvětlení to všechno jen zhoršuje. Jako bych si to celé vymyslela nebo reagovala přehnaně.

Do práce nespěchám. Chodníky jsou pokryté listím s prošlým datem spotřeby, stejně jako já. Nechce se mi věřit, že už je říjen. Děsím se toho. Děsím se setkání s ostatními. Zaměstnanci už nejsou moji spojenci. Onehdy jsem zanadávala nahlas, když Ash vyšla z kanceláře a zabouchla za sebou dveře, jak to dělává vždycky, bez ohledu na míru soustředění svých kolegů nebo na jejich ušní bubínky. Amy, kdysi zdánlivě nemluvná, mi vyrazila dech, když bránila Ashino chování slovy, že je to „zaneprázdněná dáma“, jako by na třískání dveřmi měla právo, ale především jako by naznačovala, že já zaneprázdněná nejsem. A vtom mi svitlo: všichni si o mně myslí, že se ulejvám. Přetáhla je na svoji stranu. To ona je zanícená mučednice, bere si práci navíc, zatímco já jen sedím a cpu si do kapes těhotenského oblečení zisky.

Většina z nich jen velmi neúspěšně skrývala překvapení, když se dověděla, že jsem těhotná, a Jess měla tu drzost se zeptat, jestli to bylo plánované. Samozřejmě jsem zalhala, ale v duchu bych si za to nejradši nafackovala, když jsem cítila, jak se Ash za mými zády škodolibě uculuje. Vůbec jsem na to neměla odpovědět – nic jí do toho není. Jenže kvůli těhotenství mám dojem, že jsem pro všechny obrovská zátěž, a připadá mi, že jim to musím nějak vynahradit.

Když vejdu do kanceláře, Ash telefonuje a překotně s někým klábosí jazykem, který kuriózně zní jako francouzština. Vzápětí si uvědomím, že se učí po večerech. Věčně něco studuje a potají chodí do kurzů. Nová vášeň pro jazyky pramení z jejího rozhodnutí, že musíme být mezinárodní firma a získat také zahraniční klienty. Pro ten účel chce na příštím pop-upu vytvořit speciální prostor a musíme se přestěhovat na větší plochu, aby se tam vešly všechny firmy, které mají o akci zájem. Nadto má v úmyslu vytvořit vyhrazený koutek, kde by se představily světové značky. Teď se líbezně usmívá, doslova září a okouzluje kdoví koho, s kým právě hovoří. A já mám zase pocit, jako by ze mě vysávala veškerou životní energii, jíž jsem kdysi překypovala: já jsem uvadající květina a ona se teprve chystá rozkvést.

Stává se to všem ženám, když trochu zestárnou? Je to opravdu úplně běžné?

Ukončí hovor a usměje se na mě, zatímco si sedám ke svému stolu a neohrabaně se vtěsnám do kancelářské židle. Namouduši na ni žárlím.

„Ahoj!“ pozdraví rozjásaně. Ať už na schůzce s Paulou pořídila jakkoli, vše je zapomenuto. Ale to je celá ona: v jednu chvíli zuří, a vzápětí je na vrcholu blaha. „Jak dopadlo vyšetření?“

„Dobře,“ odpovím, protože jí je to stejně ukradené – nehledě na to, že jsem předtím dvacet minut telefonovala s Jackem a nato se svou matkou a oběma všechno dopodrobna vylíčila.

„A co jednání s MollyMoo? Vážně mě to strašně mrzí…“ Můj připravený proslov odbyde mávnutím ruky.

„Dala nám kopačky, ale žádný strach, musí nám zaplatit. Už jsem mluvila s Davidem. Smlouva je neprůstřelná. Ale poslouchej, to byl zástupce Aimez-Moi. Prý se jim ukrutně líbí, co děláme, a chtějí, abychom za nimi přiletěly do Paříže. No není to senzace?“

Chabě se usměju. Její kdysi tak nakažlivé nadšení mě pocitu obecného vyhoštění nezbaví. Jsem upocená hrouda vratce sedící na dvou židlích – po někdejší ctižádosti ani památky.

„To je skvělé,“ hlesnu. „Kdy?“

„V úterý, ode dneška za týden. Během rozhovoru jsem se dívala na letecké spojení – mimochodem, ten zástupce je ze mě dočista vedle. Myslím, že moje snaha mluvit francouzsky nám vynesla pár dalších bodů k dobru. Zkrátka a dobře, našla jsem let už v pět dvacet ráno. Jo, vím, že je to nekřesťanská hodina, ale budeme tam celý den a můžeme se vrátit až večer. Bylo by nejlepší tam přespat, jenže středu mám nabitou, takže…“

Pokrčím nos a zaplaví mě mohutné a zdrcující nutkání se rozbrečet. Poslední dny mám pořád na krajíčku.

„Copak?“ zajímá se Ash.

„Nic. V úterý musím jít na další ultrazvuk. Ale myslím, že se můžu přeobjednat na jindy.“

„Buď tak hodná, prosím.“ Strnule se usměje. „Domnívám se, že je důležité, abys pro tentokrát byla u toho.“

Pro tentokrát?

Po krátké odmlce namáhavě polkne. „Říkal, že zná tvého tátu. Myslím, že by tě rád viděl.“

„Jasně,“ zabručím a zadívám se na mobil. Píše mi Jack.

To chce klid! Jsi v klidu?!

Hláška z Hotýlku. Vždycky ví, čím mě rozesměje.

Ale pak si vzpomenu na to, co mi hlodá v mysli a čím dnešní den vlastně začal, i když mám dojem, jako by to bylo před týdnem.

„Ash?“ oslovím ji. A když se na mě podívá, ve tváři zase tu svou proslulou masku z vosku a bez citu, zase ve mně vzkypí vztek. Jsem ráda, že mi zbyla aspoň nějaká kuráž. „Viděla jsem tvůj inzerát na asistenta marketingu. Myslím, že jsme to spolu už probraly. Jestli potřebuješ pomoct, požádej Guye. Ale momentálně si nemůžeme dovolit přijmout někoho, kdo bude vypomáhat jenom při akcích, které pořádáme jen jednou za čtvrt roku.“

„Jo, tohle,“ řekne. A jestli si myslí, že mi namaže med kolem huby jako tomu Francouzovi po telefonu, šeredně se plete. „To je v pohodě. Mluvila jsem s Davidem a odsouhlasil to bez mrknutí oka. Prohlásil, že máme rozpočet pro pozici na postgraduální úrovni. Mám dojem, že se učím, jak si ho omotat kolem prstu – tak jako ty!“

Vzpomenu si, kolikrát jsem Davida žádala o asistenta marketingu, případně o navýšení rozpočtu pro marketing obecně, a zatmí se mi před očima. Vstanu, prudce odstrčím židli a praštím mobilem o stůl. Vnitřní hlas na mě ječí, že teď rozhodně nejsem v klidu, ale je pozdě. Vztek zvítězil.

„Prokristapána!“ houknu na ni a je mi jedno, že křičím a že na mě civí celá kancelář, všichni pobavení a ohromení nečekanou atrakcí. „Řekla jsem ti, ať s Davidem nejednáš za mými zády! U těch rozhovorů musím být taky. A nemůžeš dělat podobná rozhodnutí, aniž je nejdřív probereš se mnou! Přestaň se snažit převzít všechno do své kompetence!“

Načež rozzuřeně odejdu z kanceláře – tak rychle, jak jen to žena v pokročilém stupni těhotenství dokáže – a prásknu za sebou dveřmi.

+4

TENKRÁT

Ash

„Věřím, že se vám daří dobře,“ řekne David a postupně se na nás na obě zadívá. Zdá se mi to, nebo mu při pohledu na Helenu prokmitne v očích sotva znatelný úsměšek? Těhotenství ji nešetří. Tenhle týden jsem si všimla, že má po obvodu krku dva zřetelné límce – určitě to nějak souvisí se zadržováním vody v těle. To by vysvětlovalo i její kynoucí podbradek.

„Tak dobře, jak lze očekávat v polovině osmého měsíce těhotenství,“ odpoví. Maličko se zamračí, jako by měla za to, že je to náš problém, že se dostala do téhle situace, ale skoro jako by se přistihla, a honem nasadí nepřesvědčivý úsměv. „Ale nestěžuju si.“

„Takže,“ pokračuje David. „Doufejme, že ti zlepším náladu. Pro obě dvě mám úžasnou zprávu. Nejspíš uhodnete, co se chystám říct… Vím, že to už dlouho viselo ve vzduchu. Brian požádal, abyste příští týden obě přiletěly a představily KAMU B tamnímu týmu. Pro začátek chtějí jít do toho velikonočního pop-upu v New Yorku – jak jsi navrhla, Ashley.“

Vidím, jak po mně Helena loupne okem. Do háje. Zapomněla jsem jí poslat kopii návrhu. Co nadělám, teď už je to jedno. Stejně jde za pár týdnů na mateřskou dovolenou. Nadto věděla, že k tomuhle pravděpodobně dojde.

„To je báječné!“ zajásám. „Páni… V New Yorku jsem nikdy nebyla.“

„Helena se tam vdávala, je to tak?“ zeptá se David.

„Nevdávala. Jen jsem tam byla na svatební cestě,“ zahuhlá. Hlas má ochablý, stejně jako pleť. „To je skvělá zpráva. Co přesně od nás očekávají?“

„Bylo by fajn, kdybyste si připravily prezentaci,“ odpoví David. „I když, upřímně řečeno to, co dala dohromady Ashley, by mohlo bohatě stačit – možná trošku přikrmíme některé podrobnosti, u marketingu a styku s veřejností vypíchneme hlavní smysl, dotáhneme pár bodů akčního plánu…“

„Rozhodně,“ přikývnu. „Požádám Jodie, aby mě zasvětila do všeho, co už udělala. Je naprosto fantastická. Jsem přesvědčená, že nám ochotně pomůže i s tímhle. Napadlo mě, jestli byste nám ji na nějaký čas nepřidělil na výpomoc. Určitě uvítá změnu…“

„Myslíte?“ opáčí David a podívá se přímo na mě. Od těch dob, kdy se tvářil, jako bych v místnosti vůbec nebyla, se hodně změnilo. „Promluvím s ní a uvidíme, co tomu řekne. Carly vám vyřídí letenky. Myslím, že nejlepší bude odlet v pondělí a návrat ve čtvrtek. Tak můžete strávit úřadováním celé dva dny. Letěl bych s vámi, ale bohužel musím asistovat při nastartování australské pobočky. Věřím, že to docela dobře zvládnete i beze mě. A v pátek odpoledne si najdeme menší okénko v kalendáři, abychom společně všechno probrali a vy se cítily jistější v kramflecích.“

New York. Zatracenej, božskej New York! A ještě mi zaplatí za to, že tam pojedu. Babi bude v sedmém nebi, až se to doví. Nemůžu se dočkat, až to povím Lauren. Chudinka. Trčí za přepážkou v recepci a přihlašuje a odhlašuje hosty, zatímco já poletím do New Yorku představit svůj projekt představenstvu nadnárodní korporace. Dvakrát tak starým chlápkům než jsem já, zato s polovičním potenciálem. Jsem zvědavá, jestli poletíme obchodní třídou. Koneckonců, je to obchodní jednání…

„Nechci nikomu kazit plány ani nadšení,“ pronese Helena a odstřelí moje snění s otevřenýma očima. „Ale myslím, že mi cestu letadlem musí odsouhlasit doktor, protože jsem těhotná víc než osmadvacet týdnů. Jsem si jistá, že je to jen formalita, přesto…“

David si skousne ret.

„Rozumím,“ řekne. Ani se nesnaží potlačit podráždění v hlase. „Pochopitelně tě nechci vystavovat nebezpečí.“

„O tom nemůže být řeč! To bude v naprostém pořádku,“ pronese Helena a všichni tři víme, že protestuje až příliš vehementně – že to nebude v pořádku a ona si to uvědomuje. „Nenastanou žádné problémy, nemám zdravotní potíže. Tedy kromě vyššího krevního tlaku, ale při posledních dvou kontrolách jsem ho měla v normě. Jen musím mít jistotu. Než Carly zajistí letenky, nechám si to potvrdit od doktorů.“

„Jistě,“ souhlasí David, ale sotva jí věnuje pohled. Potom se znovu zadívá na mě. „Když už jsme u těch plánů… Kdyby došlo na nejhorší, Ashley, byla byste ochotná letět sama?“

Na okamžik zaváhám. Nedokážu se přinutit na ni pohlédnout, protože kdybych to udělala, možná bych ztratila nervy, možná bych měla dojem, že jí něco dlužím – jako ti blbečkové v X Factor, co odmítají postoupit do dalšího kola bez svých méně talentovaných zpěváckých partnerů. Vzpomenu si, kolikrát jsem během uplynulého měsíce musela kvůli jejímu těhotenství všechno zvládnout sama, na kolik důležitých jednání nepřišla. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Vzpomenu si na Jasona, který ze mě pořád mámí hotovost, na to, že jsem mu slíbila pomoc, až dostanu vánoční bonus.

„Samozřejmě,“ odpovím a nepatrně přimhouřím oči, abych Helenu neviděla. Upřu pohled na Davida – a rázem jako by v místnosti vůbec nebyla. „Jestli to bude nutné, samozřejmě poletím sama.“

+4

TENKRÁT

Helena

Umínila jsem si, že nebudu brečet. Ale je to jako se vším, o co jsem se v poslední době pokusila, a zase žalostně selžu.

Jsem na záchodě a sbírám odvahu vrátit se do kanceláře. Když jsem dnes ráno vystoupila z výtahu a dovalila se ke dveřím, podívala jsem se proskleným panelem dovnitř a uviděla, jak se všichni tísní kolem Ashina stolu, smějí se a usmívají. Někdo přinesl čelenku se sochou Svobody a pověsil ji vedle Ashina počítače. Odkdy ji vlastně začali mít rádi? Jediný, kdo se závazně nepřihlásil do klubu „Ash je jednička“, je Jess, a sice jen proto, že má ráda pozornost stejně jako Ash.

Sedím na záchodě a popotahuju do kapesníku. Mám dojem, že se doslova ztrácím před očima, přestože den ode dni je mě víc a víc. Nateklé nohy mě ničí, voda se přelévá pod kůží jako ohavné husté želé, které se při chůzi pohupuje a ztěžuje mi každý krok. Bolí mě v kříži, když se podívám dolů, krk se poskládá do faldů, celé tělo mám opuchlé a nafouklé. Chci domů. Nechci se vrátit do kanceláře a oznámit Ashley, že doktorka mi letadlo přísně zakázala. Nechci vidět, jak předstírá, že mě lituje, sledovat, jak se vžívá do role hrdinky, která spasí KAMU B před prokletím, jímž je moje těhotenství.

Ale nejdřív musím jít za Davidem.

Když přijdu, není u sebe, a tak se posadím v jeho kanceláři a popíjím vodu, kterou mi přinesla Carly. Přidá k ní účastný pohled a poplácání po rameni – zřejmě vidí, jaká je ze mě troska. Soucit je něco docela jiného, než co mi kdy okolí projevovalo. Carly je přibližně jednadvacet, nemá ponětí, jaké to je. Lizzy nám v týdnu oznámila, že se z mateřské dovolené nevrátí, a tak Carly zůstane na jejím místě. Lizzy je kromě mě jediná, která od spuštění KAMU otěhotněla. Kéž by tady byla.

David přišel o čtvrt hodiny později, než mělo naše předem dohodnuté jednání začít. Vpadne dovnitř s omluvami a na moje zdraví se vyptává znuděným tónem, podle kterého poznám, že ho to vlastně nezajímá. Možná jsem paranoidní, ale když se konečně posadí a zadívá se na mě, tváří se, jako bych já byla ten problém, který má vyřešit a který mu stojí v cestě.

Kdysi se mnou chtěl spát. Teď jsem jen na obtíž. Tlustá, těhotná. Pomyslím na Jodie, na nový objekt jeho touhy, na to, jak se podívala jinam, když jsem kolem ní před chvilkou prošla. Kolik zářezů si asi udělal? Muži jako on se nemění.

„Mám k nahlédnutí čísla, která jsi chtěl vidět,“ oznámím ve snaze probudit v sobě tu starou, nadšenou Helenu. „Měsíc po měsíci stoupají, ale musím připustit, že nesplňují naše očekávání.“

Vezme si ode mě listy papíru a letmo je přelétne, dlouze, několik vteřin se nadechuje, než stránky pečlivě urovná na stole a opře se v židli.

„Vážně netuším, kde se co podělalo,“ řekne. „Ale třeba je problém v tom, že nikdo nemá zájem kupovat přes internet výrobky značky, kterou nezná. Při pop-upech si je každý může vyzkoušet a popovídat si o nich s lidmi, kteří o jejich výrobě něco vědí. Možná by našim stránkám prospělo mohutnější hodnocení zákazníků.“

Povzdychnu si. „To je pravda. Souhlasím. A právě na to jsem se chtěla zaměřit hned od začátku, ale neměli jsme patřičné marketingové zázemí. Jodie se snaží, seč může, ale aby se naše stránky prosadily, potřebujeme víc investovat do styku s veřejností.“

„Hm,“ zahučí David. „Ovšem. Správně. Nech to na mně. Důkladně si to promyslím. Možná… možná jsme to trochu přepískli už od začátku, když jsme spustili jednoúčelové stránky s vlastním týmem…“

Vytřeštím oči.

„Ale…,“ začnu, on však zvedne ruku a zarazí mě.

„Tím se netrap. Všechno se časem nějak vyvrbí. Pokud jde o ten New York…“

„Bohužel, doktorka mi neschválila letadlo,“ přiznám a rozechvěje se mi hlas. „Otékají mi nohy a během dlouhého letu se obává rizika hluboké žilní trombózy. Nemůžu odjet.“

Sotva to ze sebe překotně vysypu, cítím, jak se mi do očí zase hrnou slzy.

„Proboha,“ vydechnu, ale už je pozdě; z hrdla mi unikne vzlyk. „Promiň. Jsem… Omlouvám se. Jsem unavená. Do prdele…“ Lovím v kapse kapesník.

David se natáhne ke krabičce na stole, vytáhne z ní papírový a podá mi ho. Vděčně do něj zabořím napuchlý obličej.

„Jsi na sebe moc přísná, Heleno,“ sdělí mi. „Vím, že se považuješ za superženu, ale nic naplat, jsi jenom člověk. A žádná práce nestojí za to, aby sis kvůli ní poškodila zdraví. Ovšem to ti snad nemusím připomínat.“

„Ale…“ Přeruší mě další vzlyk. Teď, když se chová vlídně, je ještě těžší pláč potlačit. „Ona… Ash…“ Zhluboka se nadechnu.

„Ona to dokáže… je jako robot…“

„Taky je mnohem mladší než ty – a dělá daleko víc chyb,“ odpoví David. „A není v pokročilém stupni těhotenství. Poslouchej. Víš, jak moc si tě vážím. Že jsem tě často podržel. A nejen proto, že… Ale na tom už dnes nezáleží.“

Krátce se podívá jinam. Zajímalo by mě, jestli myslí na Jodie a co přesně mezi nimi je. Kdysi byla moje kamarádka – hodně blízká kamarádka –, ale v poslední době jsme se odcizily. Kvůli Davidovi a mému těhotenství.

„Vždycky jsi mi imponovala, Heleno,“ pokračuje. „Jsi chytrá a pracovitá, máš lidský přístup k druhým. Jsi skvělá manažerka. Máš cenné zkušenosti a můžeš je předat ostatním. Nejen teď, ale i v budoucnu.“

„Mám svou práci moc ráda.“ Setřu slzy ze sukně, na kterou mi skanuly. „A ty ses ani neobtěžoval získat pro mě mateřský příspěvek! Nemysli si, že jsem si toho nevšimla. Jestli si mě tolik vážíš, jak to, že vám nestojím za to, abyste mi něco vypláceli?“

David odvrátí pohled.

„Nedostal jsem od Američanů souhlas,“ odpoví, a přestože jsem silně rozrušená, poznám, že si něco nechává pro sebe. „Víš, že tam u nich to funguje jinak. Obávám se, že v tom nespatřují žádný ekonomický význam.“

Hlasitě popotáhnu a zadívám se na něj. Setká se s mým pohledem… a já pochopím. Mám to jako na dlani: bezprostřední budoucnost. Američany, na které neudělá dojem, když příští týden nepřiletím. Webové stránky, jež uspokojivě neodstartovaly, tudíž nejsou životaschopné. Zásadní funkci, kterou jsem naivně přenechala někomu jinému.

Pracovní pozici, kterou nestojí za to držet a která nebude k dispozici, až se budu chtít vrátit.

A kromě toho vidím ještě něco.

Kariéristku, která to někam dotáhla, která všechny okouzlí, tak jako kdysi mě. Kariéristku, která rychle pochopila pravidla hry, měla vizi a prosadila ji.

Kariéristku, která tady zůstane.

O čtyři týdny později jsem v kanceláři sama a vyklízím svůj stůl. Ash a ostatní odešli na vánoční večeři a já jsem se rozhodla využít příležitost a odejít bez okázalého loučení. Jess naznačovala, že v závěru týdne, než oficiálně zahájím mateřskou dovolenou, si domluvíme společný oběd. Neumím si představit nic horšího, ale nechci nikoho urazit, a tak se odsud vykradu do prosincového večera jako zloděj. Naštěstí uznali výmluvu na ukrutné pálení žáhy jako dostatečný důvod, proč se vánoční večeře neúčastním.

Potom, co všechny věci naházím do malé cestovní tašky, chvilku jen tak sedím a vychutnávám klid a ticho. Za řadu měsíců je to poprvé, co jsem v kanceláři sama. Zadívám se na bílou nástěnku za Ashiným stolem, na údaje o prodeji, jež na ni rozmáchle napsala, a v malicherném, ale uspokojujícím popudu se k ní dokolébám a rukávem kabátu její chvástavé sdělení smažu. Když se zase otočím ke svému stolu, ve dveřích do kanceláře stojí David. Sotva vykročí ke mně, osvětlení s čidlem ožije a zaplaví podlahu ostrou bílou září. Zdá se udýchaný, splašený, jako by spěchal, aby tu byl co nejdřív.

„Výborně,“ řekne. „Ještě jsi tady.“

„Jsem na odchodu,“ odpovím. „Děkuju, že ses se mnou přišel rozloučit. Nikomu jsem neřekla, že dneska jsem tady naposledy. Nesnesla bych zbytečný povyk. Z kraje týdne jsem si všimla, jak Jess prohlíží na internetu dorty z dětských plen… Vím, že jsem nevděčná, ale na tohle prostě nemám sílu.“

„Ovšem,“ zamumlá, ale vůbec mě neposlouchá. „Máš… hm, máš pro mě chvilku?“

Přikývnu.

„Neposadíme se?“ ukáže na moji židli. Vysune zpod stolu Ashino křeslo a odveze ho ke mně.

„Jsi v pořádku?“ ptám se. Zčistajasna mě napadne, že se Elizabeth dověděla o Jodie, nebo došlo k něčemu ještě horšímu…

„Nevím, jak ti to mám říct, Heleno,“ začne a tváří se upřímně kajícně. Takového Davida neznám.

A jakmile se jeho bystré hnědé oči setkají s mými, vím, co přijde. Jak jsem mohla být tak pitomá a myslet si, že to nějak souvisí s Elizabeth? Mám dětinskou chuť vrazit si prsty do uší a nahlas křičet „la, la, la“. Ale místo toho jen sedím, jako obrovská tupá slonice, a čekám na svoji popravu.

„Jsem rád, že jsem tě ještě zastihl, abych ti to mohl říct osobně… Před chvílí jsem mluvil s Brianem, a jak jistě víš, když byla Ashley v New Yorku, udělala na něj velký dojem, nejen pop-upem, ale celým konceptem. Nicméně se obávám, že není přesvědčený o smyslu samostatných webovek. Snažil jsem se, namouduši. Jak jsme se obávali, KAMU B hodlá včlenit do hlavních stránek, ale pop-upy ponechá v současné podobě. Bohužel z toho plyne, že se tým bude muset přeorganizovat, a to naneštěstí znamená…“

„Že mi ukradla práci,“ vybuchnu, i když vím, že to ve skutečnosti tak není. Ale co je mi do toho? Prostě to tak cítím. Ukradla mi kamarády, moje sny, moje sebevědomí a teď i práci. A najednou mám dojem, že jsem to tušila už od začátku.

„Pochop, o Ashley nejde,“ vrtí hlavou. „Jí se to netýká. Jde o tvoji pozici, nic víc, a o reklamní textaře… Jess taky skončí, nejenom ty. Moc mě to mrzí.“

„Uvědomuješ si, že jsem v osmém měsíci?“ Skoro to vykřiknu, ale hned se mi hlas zlomí a rozvzlykám se. „Za pár týdnů mám rodit, a ty mě vyhodíš! Jak to? Je to pomsta za to, co se stalo na loňském vánočním večírku?“

David se nakloní a chytne mě za ruce, já ho však odstrčím.

„Já jsem o tom nerozhodoval a nejedná se o vyhazov,“ vykládá. Rozpačitě polkne, když mu v kapse saka zapípá telefon. „Je to jen restrukturalizace. Pokusí se ti najít něco jiného…“

„Něco jiného!“ zaječím, ale slzy mě umlčí. „Co jiného? Budu její podřízená? Moji původní pozici o patro výš jsi už obsadil… Co si chceš počít se mnou? Kam mě odložíš?“

Odvrátí se. Dost hysterie. Překročila jsem únosnou mez. Ani jeho neplatí tak dobře, aby musel tohle snášet.

„Mrzí mě to,“ pokračuje, z hlasu se mu však vytratila vlídnost. „Oficiálně nám to oznámí až příští týden, ale já jsem věděl, že dnes odcházíš, a nechtěl jsem, aby ti za čtrnáct dní přišel jen úřední dopis. Chtěl jsem ti to říct z očí do očí…“

„Jak velkorysé.“

„Chápu, že jsi rozrušená.“ Vstane a odveze Ashinu židli na místo. „Jak jsem řekl, je to politováníhodná situace. Až se uklidníš, neváhej mi zavolat. Prosím tě o to. Přísahám, že ti chci pomoct, Heleno.“

„Pomoct? Tý tvý nezištný pomoci už mám plný zuby! Vypadni… zmiz!“ křiknu, a zatímco se dívám, jak se vzdaluje, zase mě přemůžou vzlyky a schovám obličej do dlaní. Když opět zvednu hlavu, jsem v kanceláři sama, jen já a moje nenarozené dítě, sami a v hluboké tmě.

+4

TENKRÁT

Ash

Babi koupila na oslavu sušenky. Celou plechovou krabici. Leží přede mnou v celé své nanicovaté slávě a nedaří se jim nalákat mě ani na své efektní balení.

„Všechno za libru!“ hlásí pyšně a přistrčí mi je. „Že bys to neuhodla, viď? A jsou od Foxe. Pravé. Chtěla jsem koupit něco speciálního, na oslavu těch tvých novinek.“

„Senzace!“ prohlásí Joel s netypickým zaujetím. Vezme si rovnou dvě, a když na něj letmo pohlédnu, mrkne na mě.

Usměju se na babi a natáhnu se ke krabici. Vyberu si tu nejmenší sušenku a položím ji vedle hrnku se slabým čajem, který přede mě postavila. Drahoušek bábinka! Nikdy to netrefí.

„Já jsem ti taky něco koupila“ Sáhnu do kabelky, vyndám papírový sáček, a než jí ho podám, prsty přejedu po obrysu pevného předmětu uvnitř. „Pátrala jsem po tom děsně dlouho.“

Neřeknu jí, jak jsem se vlekla ulicemi v okolí Times Square, ucpanými promrzlými lidmi, a snažila se najít něco vhodného, že jsem každou minutu toho trmácení proklínala, ani že mě New York v mnoha směrech vyděsil a převálcoval. Nepovím jí o ochromující nevolnosti, která mě přepadla při prezentaci před představenstvem, když jsem cítila, jak se do mě vpíjejí jejich pohledy, jak rozpitvávají každé slovo, co mi vyšlo z úst.

Tohle vyprávění jsem odhodlaná přestylizovat.

Když si ode mě bere balíček, rozzáří se jí oči.

„A heleme se,“ řekne a posune si brýle výš. „Grand Slam New York. Copak to tam máme…?“

Otočí sáček a otevře ho, vytáhne z něho kýčovitý talířek s komicky nepřesným ztvárněním Sochy svobody, vznášející se před newyorským panoramatem.

„Ach, Ashy,“ rozzáří se. „To je nádhera.“

„To víš, princezna Di to není,“ podotknu s úsměvem. „Ale doufám, že ji to důstojně nahradí. Vybrala jsem ten nejlepší, co měli. Se zlatým lemem. Je tam i malý stojánek. I když mám dojem, že si ho radši pověsíš.“

Zadívám se na stěnu za jejími zády, zohavenou sbírkou nevkusných suvenýrových talířů. Je jako svatyně těch nejdepresivnějších přímořských letovisek v celé Anglii.

„Jen co se děda vrátí z hospody, řeknu mu, aby ho pověsil. Marjorie bude čubrnět,“ švitoří, přitiskne si talíř k sobě a dotýká se obrázků. „Až z New Yorku!“

„Jsem ráda, že se ti líbí,“ řeknu, a než se napiju čaje, zkouším zadržet dech. Nepodaří se mi to. Chuť se zachytí na zadní stěně hrdla a zvedne mi žaludek. „Musím ten čaj naředit vodou. Hned jsem zpátky.“

V maličké kuchyni vyliju čaj co možná nejtišeji do dřezu a do hrnku natočím vodu z kohoutku. Slyším, jak Joel naléhá na babi, aby mu vypověděla příběh každého talíře. Nepospíchám a nechám je, ať se vypovídají. Za ochrannou plastovou deskou za sporákem je fotografie, vybledlá časem a pokropená tukem vystřikujícím z pánví a hrnců. Jsem na ní s Jasonem, oba jako děti, v kostýmech pro školní představení narození Páně. Vím, že je tam dodnes jenom proto, že děda nemá zájem odšroubovat plexisklo a vyndat ji. Na ten den si zřetelně vzpomínám. Mámu pochopitelně nějaká besídka nezajímala a Jason celou cestu domů probrečel zklamáním, že nepřišla.

„A teď mi pověz o tý svojí nový práci,“ vyzve mě babi, když se vrátím do obýváku. Se sebezapřením uždíbnu drobek sušenky. „Po telefonu jsi říkala, že je to velkej krok dopředu.“

„Potřebovali náš tým trochu oživit.“ Usměju se na ni. „Ta žena, která byla mojí nadřízenou… Prostě její funkce už byla nadbytečná. Ale tak už to chodí… To víš, byznys.“

Babi přikyvuje a usmívá se, jako bych jí řekla něco kdovíjak objevného. Zdá se mi to, nebo Joel vedle mě maličko strnul?

„Takže… vzpomínáš si, jak jsem ti vyprávěla, že já se věnuju těm akcím a ona webovým stránkám?“ pokračuju. „Zkrátka a dobře se rozhodlo, že samostatné webovky nakonec nejsou potřeba. Ale protože akce se mimořádně vydařily, budou pokračovat a já je dostanu na starost. A budu mít i svůj vlastní, malý tým.“ V závěru proslovu mi srdce znovu tepe vzrušením. Dozvuky pocitu viny, které mě čas od času pronásledují, zmizí pokaždé, když ten příběh vyprávím nahlas. V zásadě jsem odvedla svou práci a byla za ni odměněná.

Neprovedla jsem nic špatného.

Neslevuj ze svého úsilí jen proto, že někomu je jeho intenzita nepříjemná.

„A budeš mít i víc peněz?“ zajímá se babi povzbudivě, ačkoli ji peníze nikdy moc nezajímaly. Pro ni je normální je nemít, a kdyby je měla, nevěděla by, co si s nimi počít. Změnit to, na co je zvyklá, by pro ni znamenalo katastrofu.

„Ano,“ odpovím. „O tolik víc, že to určitě pocítím.“

„To je dobře,“ broukne babi a poplácá mě po noze. „Měla bys na sebe být jaksepatří hrdá.“

„A taky jsem.“ Sevřu ucho hrnku až zbytečně křečovitě.

Joela nechám v autě. Jason na mě čeká u houpaček; na trávě se povalují nedopalky a střepy z láhve. Tohle ohavné místo se vůbec nezměnilo. Přitáhnu si kabát těsněji k tělu, tváře mi spaluje ledový vítr od moře.

„Ahoj,“ řekne, když dojdu až k němu. „Prima fáro. To sis koupila k Vánocům?“

Vypadá líp než předtím. Vtom spatřím v pozadí ještě někoho, kdo postává u vstupu do parku. Lisa nás zvědavě pozoruje, k uchu přiložený telefon. Neviděla jsem ji nejmíň pět let. Je hezčí, než si ji pamatuju; postavu má schovanou pod silným prošívaným kabátem. Nagelované afro je nevkusné, ale hádám, že je to součást jejího sebevyjádření.

„Není nové,“ odpovím. „Je deset let staré. Koupila jsem si ho, abych mohla častěji jezdit za babi.“

„Fajn,“ ukrojí Jason, ale tentokrát není navztekaný. Má barvu ve tvářích a pro jednou je hladce oholený.

„Dneska je to přesně na den jedenáct let,“ poznamenám a pozorně si ho měřím.

„Jo.“

„Co by si o nás asi myslela teď?“

„Chtěla by po tobě peníze,“ řekne Jason.

„Hm…“

„Nemám ti za zlé to, cos udělala,“ dodá. „Nemělas jinou možnost. Máma byla… ten den byla mimo sebe. Vím, že ses snažila o sebeobranu. Je to tak?“

„Ano,“ přitakám a neochvějně se na něj zadívám. „Neovládala se. A… nechtěla jsem do ní strčit. Nic takového. Rozhodně ne tak silně. Měla jsem strach. Víš, jak dovedla být násilnická, když byla opilá…“

„Jo. Vím.“ Sklopí oči na své boty. „Je těžký před tím vším utéct. Znáš to. Pořád se ti to honí hlavou. Nechápu, jak to dokážeš.“

Já taky ne.

„Nikdy nevěř tomu, co říkáš sám sobě, když jsi smutný a osamělý,“ zašeptám a on ke mně zmateně vzhlédne. Zhluboka se nadechnu. „To mi jednou někdo poradil, když jsem se s tím vším snažila vyrovnat. S mámou, s tou nehodou, s naším dětstvím.

Pomáhá to…“ Odmlčím se. „A práce. Práce pomáhá. Asi nejvíc ze všeho.“

Neodpoví, ale upře na mě pochybovačný pohled.

„Zkrátka,“ řeknu, sáhnu do kabelky a vyndám hnědou obálku. „Dost filozofování. To je pro tebe. Mít víc rozumu, dala bych to radši Lise.“ Zadívám se na ni. Když si toho všimne, vsune telefon do kapsy – a tehdy to uvidím. Jak se jí rozhalí bunda, objeví se zakulacené bříško, vyklenuté nad pasem džínů.

Konečně to všechno dává smysl. Jasonova poznámka o tom, že má „problém“, zoufalá snaha sehnat vlastní bydlení, získat Lisu zpátky.

Podám mu obálku a přitom dbám, aby Lisa viděla, co mu dávám.

„Je v ní tisícovka,“ sdělím mu a přemýšlím, proč mi o tom neřekl dřív. Nejspíš věděl, že s tím nebudu souhlasit. „Na tu zálohu, jak jsi mi o ní říkal, by to mělo stačit. Ne abys to rozfofroval.“

Přikývne a vykulí oči.

„Ani netušíš, co mě to stálo. Zacházej s tím s rozvahou.“

Odvrátím pohled a skousnu si ret. Pak mu podám ruku a pevně ji stisknu.

Když se mu zase podívám do očí, soustředím se na vděk, který se v nich zračí, a ostatní pocity se pokusím zahnat. Vypořádám se s nimi jindy, až bude svět spravedlivější.

+4

TŘETÍ ČÁST

+4

TEĎ

Helena

Řízený záchvat. Význam těch dvou slov se navzájem vylučuje. Mám za to, že už je pozdě jim říct, že mě něco tlačí do zad.

Nevím, co to je: možná se mi shrnul cíp tenkého svetru a vytvořil záhyb. Není velký, přesto mě rozčiluje. Chci zvednout ruku a sáhnout tam, zjistit, co to je, a narovnat to, ale to pochopitelně nemůžu. Teď to nejde.

Anesteziolog mi něco říká, ale já neposlouchám. Vím, co mám dělat. Zhluboka dýchat do kyslíkové masky a v duchu počítat do deseti. Potom všechno zčerná a já se za patnáct minut probudím, u skleničky vody a za účastného sledování základních funkcí.

Ale vyskytl se problém; někdo nebo něco chybí. Anesteziolog zase odejde a nechá mě o samotě. Ne úplně o samotě, v rohu někdo stojí – mám dojem, že ošetřovatelka –, je však otočená zády a ze svého úhlu pohledu rozeznávám jen její paže, které se účelně pohybují. A tak upřu oči na ten nejutěšenější dostupný povrch: na strop. Je mramorovaný, díky jakémusi efektu šedé a bílé malby. Vzpomenu si na zubaře, když jsem byla malá, na to, jak jsem se podívala nahoru a tam byly zavěšené výstřižky z fólie nebo plastové hvězdy, zkrátka něco, co odvedlo pozornost, abych sebou nešila.

Jenže tady na stropě nic není. Jenom ten šedobílý skvrnitý nátěr, snad pokus dodat estetický prvek místnosti, která žádný nepotřebuje. Představuju si, jak úředník z Národní zdravotní služby malíři řekl: „Celou místnost natři pěkně nabílo, kamaráde,“ a on (nebo ona – třeba to byla malířka pokojů – a nebylo by skvělé, kdyby to byla žena?) si pomyslel: Tůdle, běž se bodnout, to, co dělám, je taky umění. Nikdo si ničeho nevšimne. A měl pravdu. Jediní, kdo si toho všimnou, jsou lidi jako já, pacienti, kteří leží na zádech, ověšení štítky jako rozbité hračky, jež čekají na opravu. Ostatní stěny jsou bílé, ale teď už špinavě bílé, poznamenané roky špatného zacházení, kdy do nich narážely a odíraly je vozíky a různé přístroje. Potřísněné vzdornými lidskými výměšky, co je tak úplně neminuly.

Ale copak záleží na tom, jak místnost vypadá? Většinu času tady strávím v bezvědomí.

Ležím na něčem, co připomíná prkno na kolečkách, pod sebou pěnovou matraci potaženou černým plastem, která má snahu dodat aspoň zdání pohodlí, po stranách vytažená kovová madla, zdánlivě pro snadnou manipulaci s vozíkem, ale možná tam jsou proto, abych se neskutálela na zem. Pod hlavou mám bílý polštář; v chřípí mě dráždí pronikavý zápach laciných průmyslových pracích prostředků. Prostředkem černého plastu se táhne modrá papírová podložka, snad aby navozovala pocit zosobnění. Anebo má vsáknout moč. Jestlipak se někdo při zákroku pomočí? Ptala jsem se na leccos, dostala jsem bezpočet instruktážních letáků, ale tahle otázka mě nikdy nenapadla.

Kanyla v ruce mě začíná bolet. Připadám si jako žena na oddělení vězňů odsouzených k smrti, která čeká na injekci. V žíle mi netrpělivě tepe. Dostanu dvě injekce, první s anestetikem, druhou na uvolnění svalů. „Abyste si neublížila,“ vysvětluje sestřička s omluvně svěšenými koutky úst.

Jenže to já umím ze všeho nejlíp. Totiž ubližovat si.

Anesteziolog se vrací v doprovodu lékaře, oba se na mě usmívají.

„Můžeme se do toho pustit,“ oznámí lékař.

Pro něj je to jen další pracovní den, další nebohá zbloudilá dušička pod elektrický proud.

„Začneme, Heleno?“

Uzlík látky mě pořád tlačí do zad. Nemám strach. Najednou jsem za ten hrbolek pod sebou vděčná, je něčím, na co se můžu soustředit, vítaným rozptýlením. Kývnu a krátce se usměju na souhlas. A pak už mám na obličeji kyslíkovou masku. Lékař mi řekne, ať se uvolním a začnu odpočítávat od deseti, ale odpočet nikdy nedokončím.

Jsem teprve u sedmi, když se svět rozplyne.

+4

TENKRÁT

Helena

Takhle jsem si mateřství nepředstavovala.

Než se moje dcera konečně prorve z mých útrob, jsem sotva při vědomí. Jak tam ležím, jednu nohu na rameni porodní asistentky, druhou úplně zbavenou citu, na vnitřku stehna hadička močového katetru, a cítím, jak její kluzké tělíčko konečně, konečně, konečně vychází z mého, najednou mě napadne, že se nakonec událo to, co jsem celý den s obavami tušila, že se stane.

Umírám.

Je to něco, co jsem celou dobu věděla, ale něco, co jsem si nepřipouštěla. Něco, co vám neřeknou. Něco, co se tutlá, tajemství ze všech nejtemnější.

Tahle situace může mít jediný závěr. Její narození.

Moji smrt.

V okamžiku, kdy moje dcera poprvé vřískne – ne, není to pláč, žádné delikátní zakňourání, ale výbuch fyzického zvuku –, si uvědomím, že Helena Brentonová, manželka, pracující žena, přítelkyně, dcera, milovnice života, zemřela. Je po ní veta. Už ji nikdo nikdy nespatří.

Položí mi ji na prsa. Je sinalá a lepkavá a zlobí se na mě a už teď nenávidí celý svět. Je divně cítit, trochu nasládle, nezvykle, jako z jiného světa. Políbím ji na hlavičku; na rtech mi ulpí hlen z její kůže.

Miluju ji. Děsí mě.

Řeknou mi, ať se jdu osprchovat. Chápu proč; všude mám krev. Nejen na stehnech, ale z nějakého důvodu i na hrudníku – dokonce se mi vsákla do ramínka podprsenky, asi z tmavé šmouhy na kůži ramene. Jack chová miminko a sedí na plastové židli u mé postele, jeho obličej se sklání nad jejím, nevnímá ani mě, ani panovačnou porodní asistentku.

Chce se mi jen spát.

Porodní asistentka se začne hrabat v mé nemocniční tašce a probudí ve mně vzpomínku na moje jiné já před dvěma týdny, kdy jsem seděla na podlaze a ukládala do ní věci, prostoduchá a důvěřivá. Seznam melodií k porodu, přenosný reproduktor, umělé svíčky, aromaterapii ve spreji, sáčky sladkostí a krabice jablečného džusu k dodání energie. Jako bych nic jiného nepotřebovala.

„Máte nějaké poporodní vložky?“ vyštěkne a vysype obsah tašky na krví umazané lůžkoviny na posteli. „Tumáte. Čisté kalhotky, sprchový gel. Vložky vám hned donesu.“

„Určitě tam někde jsou,“ řeknu. Hlas mám tak chraplavý, že ho vůbec nepoznávám. Pokusím se posadit, ale nepodaří se mi to.

„Tak tady,“ usekne a několik mi jich podá. „Bohužel budeme potřebovat vaše lůžko. Sprchy jsou hned přes chodbu. Až se umyjete, převezeme vás na oddělení šestinedělí.“

Pohlédnu na Jacka, chci ho přimět, aby mě zachránil a bránil mě. Ale on své okolí vůbec nevnímá a je tak zaujatý svou novou životní láskou, že si sotva uvědomuje, že jsem v pokoji taky. Copak tady nemůžu zůstat déle? Dali mě jakž takž dohromady teprve před chvilkou, po hodině kuchání a šití a tlumeném hovoru mezi mýma nohama. A i přes množství injekcí mám pořád rozbolavělé místo, kde ze mě vytrhli katétr.

„Jdeme.“ Porodní asistentka mě vytáhne na nohy. „A je to.“ Šourám se za ní v předklonu, břicho není lehčí, jak jsem doufala, naopak je ztěžklé poškozenými svaly, které už nemůžou nebo nechtějí dělat to, k čemu jsou uzpůsobené. Nechá mě o samotě se dvěma hrubými ručníky ve vydlaždičkované místnosti, co připomíná celu. Jen sprchová hlavice, záchod a umyvadlo a malé okno kropenaté plísní, napovídající o existenci skutečného světa za ním. Podlaha je ještě vlhká po předešlé návštěvnici a moje prsty u nohou, to jediné, co mě nebolí, se zkroutí odporem.

V umyvadle stojí skleněný džbán s kalnou narůžovělou tekutinou. Svraštím obočí a vzápětí mi svitne: něčí sbíraná moč.

Udělám krok, pustím sprchu a její síla mě omráčí. Na mé už tak zbité tělo okamžitě zaútočí horké nelítostné čepele. Kolem kanálku krouží vír vody a krve, stojím a dívám se, jak neustále vytéká z nově vytvořené dutiny v mém těle. Krev, krev a další krev. Záplava krve.

Sáhnu pro sprchový gel a přemůže mě nevolnost. A pak to přijde. Ve zlomku sekundy zadoufám, že to všechno chválabohu opravdu skončí. Je to tady, umírám – co nevidět bude po všem –, místnost kolem mě zčerná a já se skácím na dlaždičky.

Bez autosedačky nás nikam nepustí. Očividně nevěří, že dokážu odnést své vlastní dítě k autu, přestože váží pouhá tři kila. To nařízení se zdá nesmyslné, vzhledem k tomu, že jakmile opustíme nemocniční areál, nikdo neuvidí ani nezjistí, co se svým dítětem udělám – a nejspíš na tom nikomu nezáleží.

Jack se vydal pro sedačku.

Dotknu se citlivého místa na svém čele a ohmatám bouli, která mi naskočila, když jsem včera padla hlavou na okraj umyvadla. Bez ohledu na to, čím vším prošel, se můj organismus snaží o autoregeneraci a odmítá se vzdát.

Je silnější než já.

Sedím v čekárně vyhrazené rodinám a moje dítě jako by tam ani nebylo, jen růžový flíček človíčka pod mnoha vrstvami oblečení. Teď je spokojená, nebrečí ani neblinká, tak jako celou noc.

Hřeje a je mrňavá a klidná, momentálně spokojená s životem. Nerozumíme si. Nechce to, co chci já.

Z tašky na židli vedle mě se ozve vibrování. Natáhnu se a vyndám svůj telefon, fyzickou připomínku jiného života. Určitě to bude další zpráva od další povýšené kamarádky, která mi blahopřeje, že jsem dokázala něco, v čem jsem neměla na vybranou. Stisknu tlačítko a displej se rozsvítí.

Ale tentokrát to není zpráva. Je to automatické upozornění na naši týdenní poradu o rozpočtu, z kalendáře, který jsem víc než před měsícem smazala, ale který to přesto přečkal. Drobná závada v softwaru telefonu, jež slouží k tomu, aby mě pronásledovala, provokovala a týden co týden mě upozorňovala na to, že život pokračuje beze mě.

Že můj život pokračuje beze mě.

+4

TEĎ

Helena

Jsou čtyři hodiny ráno a já stojím na okraji silnice v dešti, promočená na kůži. Žena v autě je mrtvá, ale stejně ji skrz roztříštěné čelní sklo držím za ruku. Jako obvykle není patrné žádné zranění, jen z nosu jí vytéká pramínek krve. Kolem krku má medailonek, který se zhoupl dopředu a leží na přístrojové desce. Nakloním se a otevřu ho. Uvnitř je fotografie dvou malých novorozenců, jeden je vpravo, druhý nalevo. Na tváře jim dopadají kapky deště. Setřu je prstem a pokouším se obrázek osušit. Drobné uzlíčky, vyrudlé a ošoupané doteky.

Znovu se zadívám na ženu. Těžko říct, kolik jí je let. Snad čtyřicet, možná padesát? V šeru to nedokážu odhadnout. Sáhnu pro telefon a zkontroluju čas. Záchranku jsem zavolala teprve před pěti minutami, ale připadá mi, že je to mnohem déle. Přemýšlím, kde vězí a kdy sem dorazí. Je pondělí, měla by jet bez sirén a rychle. Třeba nepřijedou okamžitě, protože jsem řekla, že žena už je mrtvá – ale přece nemůžou spoléhat na moje tvrzení. Znepokojuje mě, když na mě zdravotníci dají. Za tu dobu by měli být prozíravější.

Nepřestávám ženě hladit ruku a ohlédnu se k domu. K našemu domu. Dole v kuchyni je rozsvíceno; nechala jsem tam svítit, když jsem vyšla ven. Kuchyně nemá žaluzie a děsí mě, že odsud, z kraje silnice, je tam zřetelně vidět. Kdokoli může sledovat, jak se den co den pohybujeme v kuchyni – může z toho mít svůj soukromý televizní pořad. Jack ten rámus samozřejmě neslyšel. Tvrdě spal, na zádech a se špunty v uších a zdálo se mu… co se mu asi zdálo? Už mi své sny nelíčí. Vlastně ani nevím, kde včera večer byl.

Ale já slyšela všechno. Ten známý jekot brzd a pak plechový náraz. Skoro jako by vůz od nízké cihlové zídky odskočil. Narazil jednou, hlasitě, a pak ještě jednou, o něco mírněji. Dovedu si představit, jak to uvnitř vypadalo, všechno bylo vržené dopředu včetně té ženy, která třískla hlavou do volantu, odrazila se a druhou ránu chytla od sedadla. Prudké trhnutí šíje, nápor na páteř – vidím to všechno, všechno cítím. Už jsem to zažila tolikrát.

Déšť houstne a já už skoro necítím paži, již mám toporně prostrčenou čelním oknem. Jenže já tu ženu nemůžu pustit, a je jedno, kdo to je. Nikdo si nezaslouží umírat o samotě ve čtyři hodiny ráno, na kraji liduprázdné silnice. Zapnu svítilnu v telefonu a nakouknu dozadu. Co měla ta žena v úmyslu, že sedla za volant v tuhle noční hodinu? Nemá na sobě ani kabát, jen šedé triko s dlouhým rukávem a džíny. Volnou rukou vsunu telefon do nitra vozu. Na zadním sedadle je velká cestovní taška, jakou byste si vzali na cvičení, kdybyste byli náruživý sportovec a měli v ní spoustu věcí. Nedosáhnu tam, ale ani ji nepotřebuju otevřít. Už vím, co ta žena dělala. Byla na útěku.

Znovu se na ni zadívám, seberu odvahu a namířím jí světlo telefonu rovnou do obličeje. Civí přímo před sebe, oči už lehce zakalené došeda, pleť flekatá a nepřirozeně sinalá. Jejímu obličeji dodává barvu jenom krev, jež jí vytekla z nosu a skanula přes ústa a bradu. A ještě něco: velká modřina pod okem. Pochopitelně nemůžu s jistotou vědět, jestli ji způsobila nehoda, nebo muž, před kterým utíkala… přesto to vím. Vidím to: toho muže, jejich hádku, jeho pěst.

Oddálím telefon od jejího obličeje. Už se na ni nemůžu dívat. Ráda bych pustila její ruku, ale neudělám to. Ochromí mě náhlý nával náklonnosti k téhle ženě, k téhle chuděře, co unikala před svým trýznitelem a přitom zemřela.

Sanitka pořád nikde a z toho, jak stojím v zimě a na dešti, se mi rozjektají zuby.

„Dělej, dělej, dělej,“ říkám si v duchu a přešlapuju z nohy na nohu, abych se zahřála. Když mi pohled padne dolů, zjistím, že nemám kalhoty od pyžama. Muselo mi být v posteli horko a ve spánku jsem si je svlékla. Růžové pantofle z beránčí vlny zčernaly cákanci bláta a moje nohy se v pološeru zdají šedé.

Za zády zaslechnu zvuk. Užasle se otočím a pustím ženinu ruku.

„Do prdele!“ Znovu se na ni podívám, ale je pozdě. Už je sama. Podívám se po zvuku – a je to on.

Jack. V županu a holínkách. Drží deštník a dívá se na mě.

Přes paži má něco složeného – svou mikinu s kapucí.

„Heleno,“ osloví mě. Jeho hlas zní z dálky a vyčerpaně, jako by byl náměsíčný.

„Čekám na sanitku,“ oznámím, ale on mě vůbec neposlouchá. „Bude tady každou chvíli. Ale ona už je mrtvá. Přijedou pozdě.“ Otočím se k ženě, teď však vidím jen střechu auta, která se při nárazu sešrotovala.

„Pojď dovnitř,“ řekne s povzdechem Jack. „Jsi úplně promočená.“

„Musím na ně počkat,“ trvám na svém. „Slíbila jsem to.“

„Nastydneš,“ odpoví. „Prosím. Pojď dovnitř.“

Rozjektají se mi zuby a vyšlu toužebný pohled k naší kuchyni, vlídné a pohostinné, k majáku v noční temnotě.

„Ale… já musím zůstat s ní, než přijedou,“ namítnu, ovšem moje vůle slábne.

„Já to zařídím,“ řekne Jack. „Jdi dovnitř. Prosím… A převlékni se.“

Ví, co je pro mě nejlepší, je jediný, komu můžu důvěřovat.

„Tak jo.“ Vykročím k němu.

Pantofle mám mokré a těžké, vleču se, jako bych se brodila pískem.

„Děkuju,“ řeknu, když jsem u něj. „Utíkala před manželem, který ji mlátil. Aspoň si to myslím. Tím se vysvětluje, proč je tak pozdě, proč je sama a na sedadle má cestovní tašku. A na oku monokl. Při pitevním nálezu si to uvědomí a dají si dvě a dvě dohromady. Nemyslíš, že je to strašně smutné?“

Sklopí oči, zhluboka se nadechne a napřímí se, jako by čerpal z jakési vnitřní síly.

„Tumáš,“ hlesne a omotá mi mikinu kolem ramen. „Jdi zpátky dovnitř.“

Zamířím k domu a Jacka nechám u auta.

Za dveřmi si mikinu stáhnu a položím ji na lavici v předsíni, sundám pantofle a stoupnu si před sporák v kuchyni. Ani jeden jsme se s ním nenaučili pořádně zacházet, abychom na něm mohli vařit, ale na sušení oblečení a ohřátí rukou je skvělý.

Když mi rozmrznou ruce, vyjdu do patra do naší ložnice a projdu sousedící koupelnou. Uvidím se ve vysokém zrcadle a jsem šokovaná. Trvalo chvíli, než mi došlo, že ta vyzáblá ženská s popelavou pletí, co tam stojí jen v pyžamovém kabátku a spodních kalhotkách, jsem já. Stehna nemám skoro žádná, jsou skoro stejně silná jako lýtka a ochable visí z kyčlí, takže vypadám jako loutka.

Rozhodnu se napustit vanu a sedím v ní, zatímco se plní. Teplá voda na prostydlé kůži je nejdřív šok, ale po pár minutách si uvědomím, že mi přestaly jektat zuby a kůže už není šedivá.

Mám dojem, že jsem ve vaně strávila hodiny, ale není to možné, protože když Jack strčí hlavu do dveří a řekne mi, ať si jdu lehnout, voda je ještě teplá. Sáhnu pro osušku, zabalím se do ní a bosky projdu do ložnice. Jack mi rozložil na posteli čisté pyžamo. Ale kalhotky tam nejsou. Podívám se na něj a pomyslím si, jestli je to náznak toho, že po mně bude něco chtít, nebo je to tím, že je prostě jen chlap a nepamatuje si, že spím ve spoďárech. Natáhnu si pyžamo na nahé tělo.

„Přijeli?“ zeptám se a vlezu do postele k němu. „Myslím ambulance?“ Pokouším se rozluštit jeho výraz. Sex určitě nechce, vypadá unaveně, otráveně, uštvaně.

„Ano, všechno je vyřízené.“ Políbí mě na temeno hlavy. „Už se tím netrap. Pokus se usnout.“

S úsměvem položím hlavu na jeho paži. Zhasne lampičku u postele a v pokoji se rozhostí tma. Tma, ale bezpečná tma.

Vtom ucítím na čele něco vlhkého, pouhý čůrek, který si pomalu, ale vytrvale razí cestu přes jedno moje víčko, po tváři a k mým ústům. Ulpí na rtech a já ochutnám palčivou, snadno rozpoznatelnou slanost slz.

Obejmu Jacka paží a uvědomím si, že brečím taky.

+4

TEĎ

Helena

Nazítří sedím v kuchyni a upíjím čaj. Sáček jsem nechala louhovat moc dlouho a silná břečka mi zvedá žaludek. Ale stejně ji piju. Potřebuju kofein.

Rozlétnou se dveře a vejde Jack. Má na sobě montérky. Sluší mu to, ale pod očima má kruhy a já vím, že za ně můžu já.

„Za tu noc se omlouvám,“ řeknu, ale on moji omluvu zažene mávnutím ruky a namíří si to ke kávovaru. Dívám se, jak si sype do misky müsli a zalévá ho mlékem.

„Jak se cítíš?“

„Dobře,“ odpovím. „Jen nemůžu uvěřit, že se to stalo zase.“

„Hlavní je, že se to nestává tak často. Co budeš dneska dělat?“ zeptá se a hltá směs velkými, ledabylými sousty.

Střelím očima po nástěnných hodinách.

„Potřebuju si něco vyhledat,“ pronesu, protože to není lež.

„A možná vyrazím do vesnice, kdybys chtěl něco koupit. Můžu obstarat něco k večeři.“

Zasměje se, ale ne nevlídně.

„To nemusíš. Už jsem večeři vyřešil. I když mám v šest večer schůzku ve městě, což je k zlosti. Budeš v pohodě? Vždycky můžeš… cinknout své matce.“

Jeho návrh mi zkřiví obličej. Dneska se na to necítím.

„Vzala sis léky?“ přeruší moje úvahy.

Zadívám se na lahvičku na kuchyňské lince, náhodně postavenou vedle mísy s ovocem. „Hm,“ zahučím, zvolna přikývnu a dlouze si loknu čaje. Vzhlédnu a usměju se na něj.

Jack si mě s nedůvěrou měří.

Misku a hrnek postaví do dřezu a opláchne je vodou. Jindy by mě to podráždilo, ale dnes jsem netrpělivá a nemůžu se dočkat, až odejde. Nejdřív se podívá na lahvičku s léky, pak zase na mě, otevře pusu a hned ji zavře.

Před odchodem ke mně přistoupí a políbí mě na tvář. Voní vodou po holení – až moc silně. Ani si nevzpomínám, kdy ji použil naposledy. Většinou na to zapomene. Zaplaví mě vlna touhy, vstanu a přitisknu se k němu. Už na mně není nic přitažlivého, vůbec nic, ale on je muž a miluje mě. Natlačím se na něj boky v naději na odpovídající reakci, jenže on místo toho ucukne a rozpačitě se zasměje.

„Tak hele,“ řekne, poodstoupí a chytí mě za zápěstí. „Copak máš za lubem?“

Dívám se mu přímo do očí.

„S kým se máš sejít?“ zeptám se. Odpoví bez zaváhání.

„S Brettem Lowem. Už jsem ti to říkal… uvažuje o investici.“ Přisvědčím. Nelže. Tentokrát ne. Pokud jde o tu léčbu, v jednom směru mi rozhodně pomohla. V poslední době vnímám všechno zřetelněji a poznám, kdy se Jack chová neobvykle. Návraty pozdě večer, dny, kdy vůbec nevkročí do dílny, příležitosti, kdy si „někam odskočí“ a neřekne kam. Něco se děje. Vím to.

„Tak hodně štěstí.“ Vášnivě ho políbím na ústa. Tentokrát se podvolí, polibek mi oplatí a obejme mě kolem pasu. Nejradši bych ho odtáhla nahoru do ložnice a udělala si s ním další dítě, ale něco se v něm změnilo. Líbá mě z povinnosti, bez náznaku touhy. Při tom pomyšlení se mi chce brečet.

„Ahoj, miláčku,“ řekne a odhrne mi vlasy z čela. „Přeju příjemné dopoledne. Přijdu kolem oběda.“

A je pryč.

Chvilku tam jen tak stojím a vnímám neuspokojené tepání v klíně. Pomyslím na Darcy, na její připitomělý diblíkovský obličej, koketní chichotání, její křivky. Vzpomenu si na Jackův iPad, nevinně položený na konferenčním stolku v obývacím pokoji.

Než si to stačím rozmluvit, vydám se směrem k němu. Počkám, dokud neuslyším, jak Jackovo auto vyjíždí z příjezdové cesty a zrychluje na silnici. Posadím se na pohovku, přitáhnu si iPad a odklopím kryt. Požádá mě o heslo. Zkusím PIN jeho platební karty, ale není to ono. Zkusím datum svých narozenin. Taky ne. Zkusím její narozeniny, ale ani to neprojde.

V náhlém hnutí mysli vyťukám datum našeho výročí a ohromí mě, když se iPad odemkne. Možná jsem si všechno špatně vyložila. Jsem unavená, příšerně unavená.

Klepnu na ikonu prohlížeče a čekám, až se načte. Na liště jsou desítky záložek a všechny mi plavou před očima: webové sportovní zprávy, prodejci vína online, eBay, zpravodajství BBC, počasí BBC… všechny znuděně projdu. Poslední záložka se týká poporodní deprese. Text čtu jen s vlažným zájmem. Na to téma jsem přečetla miliony brožurek a všechny ty rady a doporučení od profesionálů jsou stejně k ničemu. Nespokojeně zavřu vyhledávač a otevřu Jackův kalendář.

Objeví se záplava barevných políček: růžová, zelená, modrá, oranžová. Spořádané časové úseky, porcující jeho život. Dnes má ve dvanáct lekci s osobním trenérem. Vůbec jsem netušila, že má nějakého osobního trenéra. Co jsem to za manželku? V duchu si vybavím praní, jednu ze svých mnoha domácích prací coby ženy v domácnosti. Nevzpomínám si, že bych do pračky dávala jediný kus cvičebního oblečení. Ale Jack je až úzkostlivě čistotný.

Prohlédnu si celý jeho den. Nic výjimečného. Zmocní se mě zklamání. Ani po zevrubném slídění jsem nic neobjevila.

Než zavřu iPad, kliknu na poslední aplikaci. Facebook. Nechce se mi do toho, protože vím, že jestli mám něco najít, najdu to tady. Ale už jsem začala, spáchala jsem něco strašného, a tak už to klidně můžu provést důkladně. Vím, že Jack Facebook skoro nepoužívá, kontaktovat lidi ze své minulosti prostě není jeho šálek čaje. Přesto je mi známo, že veškerá komunikace s ní probíhala právě na téhle sociální síti, a tak se musím přesvědčit. Kliknu na Messenger. Nepřekvapuje mě, že na mě vykoukla, nyvé oči, našpulené rty, hned druhá od konce. Otevřu poslední zprávu, kterou mu poslala. Je mi zle, ale zároveň jsem zvráceně rozechvělá.

Drž se, lásko. Musí to pro tebe být hrozné – pro oba dva. Dej vědět, kdybych ti mohla nějak pomoct – víš, kde mě najdeš. Navždy xx

Je z třetího února. To je víc než před deseti měsíci. Podle všeho na ni neodpověděl. Projdu celé vlákno a přečtu si její první zprávu.

Ahoj, miláčku, Antonia mi právě sdělila, co tě potkalo. Všechny nás to zdrtilo. Vůbec si nedokážu představit, co momentálně prožíváš, ten nesdělitelný žal. Doufám, že se Helena brzy zotaví. Trhá mi to srdce. Tohle se nemělo stát. Kdybys mě potřeboval, jsem tady – VŽDYCKY jsem ti k dispozici, nezapomeň. Nemusíš být pořád silný. Dxx.

Odpověděl tři dny po obdržení zprávy.

Ahoj D, díky, že ses ozvala, jsi hodná, že na nás myslíš. Žijeme ze dne na den. Bylo to zlé. Věřím, že se z toho nakonec dostaneme. Blahopřeju k úspěchu. Je báječné, že se ti splnily tvé sny. J x

Jaký úspěch? Jaké sny? To je celý Jack – odvádí pozornost od svých problémů a místo toho nabídne své ego. Měla bych mít vztek, ale nemám. Jsem strašně unavená. Chystám se aplikaci zavřít, vtom však mezi zprávami zpozoruju jednu naprosto nečekanou. Od Joela. Joela Haydona.

Kliknu na ni. Je taky z února letošního roku. Pokud vím, Joel se s Jackem setkal jenom jednou, na zahajovacím večírku prvního pop-upu.

Zdravím, kamaráde, promiň, že jsem se tak dlouho neozval, bylo to rušné období – stejně rušné jako pro tebe. Díky za květiny. Škoda, že Helena nemohla přijít – Ash by byla ráda. Doufám, že se ti daří dobře. Joel

Listuju zprávami nahoru a zase dolů, ale nevypadá to, že Jack na jeho zprávu odpověděl. Zamračím se na text, přemýšlím, co mi uniká. Květiny? Proč by Jack posílal Joelovi květiny? Jediné vysvětlení je, že Joel a Ash se vzali. V duchu se té ironii pohrdavě zasměju. Vzpomínám si, jak jednou prohlásila, že se nikdy nevdá, že je to zaručené fiasko.

Nečekala jsem, že Ash je typ ženy, která si oblékne dlouhé bílé šaty a ponese se uličkou, ale spletla jsem se. Ve všem.

A teď, jak se zdá, jsem se zmýlila i v Jackovi. Proč by jim Jack měl něco posílat? Přičítá jí můj stres, vysoký krevní tlak a všechno ostatní… Nedává to smysl. Za všech okolností je pro zdvořilost, často mě napomíná, že co bylo, bylo, ale když se o ní zmíním (což je v poslední době výjimečné), okamžitě změní téma.

Začne mi zase hučet v uších; je to důvěrně známý a zároveň nevítaný vjem. Hučení sílí, až si musím přiložit dlaně k hlavě a silně ji stisknout ve snaze zvuk ztlumit. Ale nepomáhá to. Nikdy to nepomáhá. Vím, co bude následovat.

Vstanu, rozechvěle přejdu do kuchyně, pohledem pátrám po lahvičce s léky. A pak, když stojím opřená o kuchyňskou linku, čelo na chladivé kamenné desce, to uslyším. Nezaměnitelné kvílení brzd, náraz kovu o kámen, tříštění skla, výkřik. Další nehoda.

+4

TEĎ

Helena

Pondělí, středa, pátek. Třikrát týdně po dobu dvou týdnů. A mám to za sebou. Myslela jsem, že potom už nebudu muset jezdit v úterý odpoledne za svou psychoterapeutkou, ale očividně by prý bylo nerozumné provést příliš mnoho dalších drastických změn.

Snídám při epizodě béčkového televizního seriálu, abych dohnala, co jsem neviděla. Je to můj nový denní rituál, který má přispět k rekonvalescenci. Vyvíjející se dějová linie má údajně svařit nervová spojení v mém čerstvě ogrilovaném mozku a pomoct mu, aby všechno zase správně fungovalo.

Do obýváku vejde Jack, pro změnu elegantně oblečený.

Usměje se na mě.

„Vypadáš dobře,“ řekne.

„Vážně?“ Na komplimenty si nepotrpí – přinejmenším ve všední dny. Nelichotí nahodile.

„Ano,“ odpoví. „Máš víc barvy ve tvářích.“

„Zlepšila se mi chuť k jídlu,“ poznamenám. „O tom se předtím nezmínili… ale každopádně mám větší hlad.“

„To je báječné, miláčku.“ V kapse mu zabzučí telefon; vytáhne ho. Při čtení zprávy se usměje. Chci se ho zeptat, kdo ji poslal a co v ní stojí, ale netroufnu si. Možná je od Ashley, jeho nové velké kamarádky.

Místo toho se zeptám: „Chceš, abych uvařila něco k večeři?“ Bývala jsem dobrá kuchařka a na dnešek jsem se vyspala nejlíp za uplynulé týdny. Najednou mě zaplaví vlna motivace a podnětů. „Mohla bych připravit thajské karí.“

„To zní skvěle. Jestli se ti do toho opravdu chce…“

To už vyloženě hořím vzrušením. Uvědomím si, že musím dýchat pomalu, jinak se mi zatočí hlava. Z ničeho nic se cítím jako znovuzrozená. V noci jsem se ani jednou neprobudila, což se nestalo, ani nepamatuju. Moje paměť je bezprostředně po ošetření jako řešeto, ale aspoň si vzpomínám, že se zákroky opravdu uskutečnily, a to se u některých pacientů nestává. Ale zdaleka nejúžasnější je, že už nedošlo k žádné další nehodě.

„Napadlo mě, že zajedu na farmářský trh do sousední vesnice a koupím poctivé kuře. Co tomu říkáš? Myslíš, že budou mít kokosové mléko? Nebo pro něj budu muset dojít do supermarketu? Ale mám dojem… i když to nevím jistě… že tam býval stánek s bylinkami. Vzpomínáš? S koriandrem a podobnými přísadami. Třeba budou mít i kokosové mléko.“

„Uklidni se,“ pronese Jack a vsune telefon zpátky do kapsy.

„Mluvíš strašně rychle. Nepřidělávej si práci a starosti. Vsadím se, že většinu ingrediencí máme stejně v kredenci – o víkendu jsem udělal velký nákup. Ale jestli máš chuť vyrazit na trh pro kuře, je to jen dobře. A jeď opatrně. Musím běžet, nebo zmeškám schůzku s realitním agentem kvůli pronájmu prostor.“

Políbí mě na tvář a odejde z místnosti. Až potom zjistím, že mi na konferenčním stolku nechal hrnek čaje a pilulky. Civím na ně, navztekaná, že nehledě na všechna ta ošetření v nemocnici musím pořád užívat léky. Vzpomenu si na dnešní ráno, na to, jak jsem se probudila nabitá nadějí a vzrušením, a přesto v koutku mysli vím, že mám strach, že se zase přestanu ovládat a že moje nadšení se záhy vystupňuje v něco docela jiného. V něco mimo moje chápání, v něco, co mě děsí. Přece nemůže být tak snadné dát mě do pořádku? Jen pár elektrických výbojů a veškeré moje problémy zmizí? Pomalu a postupně. To mi opakují pořád. Jedno po druhém. Vezmu pilule, po špičkách jdu do koupelny, strčím pusu pod kohoutek nad umyvadlem a jedním douškem je polknu.

Třeba mě stabilizují.

Než se osprchuju a obléknu, je půl desáté. Farmářský trh se otvírá v deset a já tam chci být brzy, abych měla jistotu, že seženu nejlepší zboží, než se vyprodá. Před odchodem prohlédnu kredenc a udělám inventuru toho, co máme a co nemáme – došla nám rýže –, a napíšu seznam. Regulérní seznam, na papír, ne do mobilního telefonu nebo na ruku, ani do některé nespolehlivé mezery ve svém mozku.

Zdolat příjezdovou cestu je pro mě vždycky obtížné. Nesnáším zvuk, jaký vydávají pneumatiky, když si razí cestu vrstvou štěrku před domem a přitom katapultují drobné kamínky na všechny strany. Jeden kdysi zasáhl zadní okno a vyděsil mě skoro k smrti. Nesčetněkrát jsem Jackovi říkala, že se štěrku chci zbavit a položit místo něj dlažební desky. Cokoli bude lepší než tahle překážka pod koly, kdy mám pocit, že projíždím tekoucím pískem, jenž se pode mnou ustavičně přelévá.

Konečně příjezd zdolám, plazím se kupředu a přesvědčím se, že ani v jednom směru nic nejede. Nato vyrazím, sjedu z kopce a do zatáčky, za níž se silnice zužuje do „jednosměrky“ s eufemisticky nazvanými „prostory pro míjení protijedoucích vozidel“, což jsou ve skutečnosti jen pruhy půdy, utužené a vydřené koly s pohonem na obě nápravy. Když zastavím na první světelné křižovatce, až tehdy si uvědomím, že se mi chvějí ruce a žilami mi proudí adrenalin, zatímco mi pomalu dochází nezměrnost toho, co jsem právě dokázala.

Zaparkovat ve vesnici není jednoduché. Myslela jsem si, že ve srovnání s Londýnem to bude hračka, ale mnohdy je to dokonce horší. Nejsou tam chodníky a chodci se nepohybují stejně jako ve městě.

Objevím místo na parkovišti u hlavní třídy a v duchu poděkuju za to, že jsem vyrazila brzy. Někteří prodejci ještě rovnají zboží, vykládají na pult své čatní a kola sýra a bochníky domácího chleba. S úsměvem procházím uličkami a poznávám několik stánků z předešlého měsíce. Najdu řezníka a požádám ho o dvoje kuřecí prsa a pár stehen.

„Deset liber devadesát, paninko,“ oznámí řezník a podá mi sáček s masem.

Dám mu dvacetilibrovou bankovku s omluvou, že nemám drobné. Je to banální rozhovor, ovšem mně připadá jako obrovský výkon.

Když se vracím k autu, uvědomím si, že si ani nepamatuju, kdy naposledy jsem se cítila takhle normálně. Mám chuť zatelefonovat svému ošetřujícímu lékaři a upřímně mu poděkovat. Říct mu, že mi zachránil život.

Tržiště se plní, a abych se dostala zpátky k autu, musím se proplétat davem lidí. Projdu kolem stánku s květinami a zastavím se. Už je to velice dávno, co jsem si koupila květiny. Před KAMU B, před Ash, před tím vším… jsem mívala ve zvyku zajít každý pátek do květinářství hned u stanice metra West Hampstead a udělat si radost kyticí květin. Na oslavu víkendu, na oslavu sama sebe. Něco sezonního, říkávala jsem a požádala prodavačku, ať vybere za mě. Měla jsem jen jednu podmínku, a sice aby květy voněly. S nevoňavými bych se nespokojila. Nakonec, co s nimi?

Je listopad a květiny v nabídce jako by neladily s ročním obdobím – samé jasně růžové, světle fialové a žluté odstíny. Spousta gerber. Pokrčím nos a pátrám po něčem typicky zimním. Přemítám, jestli je moc brzo na vánoční listy, cesmínu a kapradiny. Proud mých myšlenek přeruší pocit, že mě někdo tahá za paži. Ustoupím stranou v domnění, že se někdo nutně potřebuje dostat ke květinám, že spěchá a tak tak stíhá vlak. Podobné pocity mám hluboce zakořeněné po letech života v Londýně, kde všichni chvátají a každý je důležitější než vy sami. Ale pak se za mnou ozve hlas a volá mě jménem.

„Heleno? Jste to vy?“

Otočím se a pár vteřin mi trvá, než si zařadím dívku, která tam stojí. Pochopitelně to není dívka, ale žena, je však mladší než já, a je tu ještě něco, proč o ní smýšlím jako o dítěti spíše než o dospělé ženě. Myslí mi prolétne obrázek, zvuk jejího smíchu, tenký a ostrý, ústa dokořán. Jenže teď se nesměje. Upřeně na mě zírá, koutky rtů mírně svěšené, oči vykulené rozrušením.

„Jess,“ řeknu, protože jsem si jistá, že se tak jmenuje, žádné jiné jméno mě nenapadá.

„Propáníčka! Já věděla, že jste to vy! Zrovna tady… Taková náhoda! Co tu děláte?“

„Bydlím tady. V sousední vesnici,“ odpovím. Žena ve středním věku se zarudlým obličejem a v nepromokavé bundě si stoupne přede mě, jako by mě chtěla přimět, ať od květinového stánku odejdu. Jess mě popadne za paži a odtáhne stranou.

„No jasně,“ přitaká. „Je to tak. Už si vzpomínám.“ Ale já vím, že lže, protože nikdo z toho období mého života neví, kam jsme se odstěhovali.

„A vy?“ zeptám se a svraštím čelo. „Chci říct, jak to, že jste tady?“ Ohlédnu se po květinách a zatoužím se do nich propadnout. Sáček s kuřecím masem se mi začíná potit v ruce. Položím ho na obrácenou krabici vedle květinového stánku.

„Žijí tady moji rodiče. Mám týden volna… a vždycky skončím doma. Znáte to. Žádný přítel, volný víkend. Co mám dělat v Londýně? Trčet celý týden ve svém mizerném pokoji ve sdíleném, pronajatém bytě? To je lepší jet sem a nechat se rozmazlovat. Nadto se uvidím se svou kočkou, a to je vždycky balzám na duši. Už je jí devatenáct a mele z posledního, ale pořád je bojovná.“ Zvedne ruku a sundá si rukavici, aby mi ukázala krvavý šrám. „To jsem si vysloužila včera večer, když jsem se odvážila přestat ji hladit. Mrška malá.“

Už chápu, proč s ní Ash nevycházela. Jess nezavřela pusu. Nepřetržitě žvanila. Myslela to dobře, jenže ani práce jí nešla od ruky. A aby člověk v životě něčeho dosáhl, musí vědět, kdy má držet jazyk za zuby.

„Takže,“ hlesnu. Musím se co nejdřív dostat k autu a odjet domů. Čím déle se kuře bude marinovat, tím bude karí chutnější. „Doufám, že si ten volný týden náležitě užijete.“

„Děkuju. Něco vám povím… jen mezi námi, já věděla, co Ashley provádí… Víte, jak se chovala k Tobymu. A jak se pak nacpala na vaše místo a využila vaše těhotenství k tomu, aby se dostala tam, kam chtěla. David nebyl vnímavý natolik, aby si všiml, co Ash dělá, já si to však uvědomovala. Ale jen jsem chtěla říct, že… mě zarmoutilo, když jsem se dověděla, co se jí stalo. Když nám to David oznámil, nemohli jsme tomu uvěřit.“

Upřeně se na ni zadívám. Obrysy její postavy se najednou rozostří, jako by se měla vypařit nebo rozplynout v prostoru.

„Mám-li být upřímná,“ pokračuje a já se přistihnu, jak mhouřím oči ve snaze soustředit se na její slova, ne na to, jak vypadá, „vůbec jsme si nerozuměly. Ona mě neměla moc ráda. A měla velkou radost, když zjistila, že jsem taky přebytečná. Přesto si nikdo nezaslouží zemřít takhle, viďte?“

Dostaví se okamžik prozření, jako by mi mozkem projel blesk. A pak se rozpomenu. Ashley je mrtvá. Věděla jsem to. Vím to. Ale Jess pořád mluví a já jí nemůžu vysvětlovat, že jsem o tom věděla, věděla jsem to, jen jsem to kdoví proč zapomněla. Že je to nevysvětlitelné; ani já si to neumím vysvětlit.

„Měsíc předtím dostala řidičák. Hned potom, co jste odešla,“ říká Jess. „Auto si koupila z vánočních prémií. Ale ty zdejší silničky… Máma mi věčně připomíná, ať jsem opatrná. Vy určitě víte, jak ty cesty umí být zrádné, a zvlášť při náledí. Slyšela jsem…,“ ztiší hlas, jako by se mi chystala sdělit nějakou senzaci, „že nezemřela hned. Že vykrvácela. Že trvalo strašně dlouho, než ji někdo našel.“

Není to pravda, ale já jen přikyvuju, protože tam někde uvnitř, navzdory všemu, i přes svůj pošramocený duševní stav jsem stejně jako každý vybavená vrozeným obranným mechanismem.

„Tady v okolí dochází k nehodám velmi často,“ řeknu. Můj hlas zní roboticky, jako aplikace s umělou inteligencí v mém mobilním telefonu při odpovědi na dotaz ohledně bezpečnosti na silnicích v dané oblasti. „Minulý měsíc bourala tři auta přímo před naším domem.“

Sleduje mě se svraštěným čelem, čeká, až budu pokračovat a vylíčím jí podrobnosti, ale já zjistím, že se nezmůžu ani na slovo. Zjistím, že se vracím k autu, aniž se rozloučím, a že jsem kuře nechala u květinářského stánku. Otevřu dveře auta, posadím se na místo spolujezdce a zírám na silnici před sebou. A myslím na tu noc, na všechno, co jsem tak dlouho vymazávala z paměti. Co tak dlouho vymazávám z paměti. Na její obličej, který mě prosil o pomoc. Na svoje pyžamo, promáčené deštěm, průsvitné…

A nakonec, což je nesnesitelně trýznivá vzpomínka, myslím na okamžik, kdy jsem se dívala, jak umírá.

+4

TENKRÁT

Helena

Pokouším se udělat míchaná vejce. Je to směšně jednoduchý úkon, něco, co jsem předtím dělala tisíckrát, přesto se mi třesou ruce a konečky prstů jsou pořád bez citu od všeho toho křečovitého mačkání a svírání, jaké prováděly, zatímco jsem rodila, a ačkoli se snažím rozbít skořápky opatrně, neodhadnu tlak, velký úlomek skořápky spadne do pánve, a když ho chci napůl ochrnutými prsty vylovit, nepolapitelně přede mnou uniká.

Nejedla jsem od včerejška, od sedmi hodin večer – večeři jsem musela pětkrát přerušit, a než jsem ji narychlo zhltla, byla ztuhlá a vlažná –, a teď jsou skoro čtyři odpoledne, a tak se musím najíst, proboha, jen kdyby se mi podařilo udělat ta vajíčka, a jak se často říká, „čas mi protekl mezi prsty“. Ale v tomhle případě vím, kdo mě o něj připravil, a když se znovu pokouším vylovit kus skořápky, slyším, jak zase začíná; ten pronikavý vřískot, dokonale posazený, ohlušující zvuk, co mi připomíná, že můj čas už nepatří jenom mně, že mi už nikdy patřit nebude.

Přitisknu si dlaně na uši, jdu do chladničky pro máslo, snažím se ji nevnímat, protože koneckonců, pár minut ji snad nezabije. A já musím taky jíst – všechno se netočí jenom kolem tebe a tvýho mlíka, abys věděla, a jestli se nenajím, stejně ho pro tebe mít nebudu –, už jsem zesláblá hlady, vyčerpáním a zvláštním druhem sklíčenosti, která, jak mě doktoři ujistili, čtvrtý den odplave; jenže čtvrtý den ještě není a nic neplave, všechno se jen potápí, což znamená, že selhávám na celé čáře.

Vzdám boj s pánví a rozhodnu se dát vejce do mikrovlnné trouby – Jack by mě pokáral, že je to svatokrádež, ale není tady, proto na jeho názoru nezáleží –, a sotva na něj pomyslím, překvapí mě, jaký na něj mám vztek, že tady není, že mě nechal úplně samotnou, protože on není ten, kdo nemá čas se najíst nebo umýt nebo…

Přidám máslo, pak trochu mléka, přestože vím, že kulinářští nadšenci by mě upozornili, že porušuju pravidla; a další svatokrádež, nikdy neudělám nic správně. Jen horkou jehlou a lajdácky. Ale, ale! Nechutně nažloutlou směs vyšlehám vidličkou – i se skořápkou – a strčím ji do mikrovlnky, ale sotva prudce zabouchnu dveře, její vřískot zesílí. Už jdu, volám na ni v duchu, za chviličku jsem u tebe! Těžkopádně mačkám tlačítka – dělají se míchaná vejce dvě, nebo tři minuty? Nastavím tři a spěchám do patra, ale jen co mě uvidí, přestane brečet, zívne si a usne, zvlní rty a usměje se jedním koutkem, což jí dodá ďábelský výraz, kdyby něco takového bylo možné.

Jako by její grimasa říkala: Jen tě zkouším. Teď mi patříš. A ty sis myslela, že je to naopak!

Mikrovlnná trouba cinkne, další ostrý a naléhavý zvuk, že bych nejradši tloukla hlavou o stěnu ložnice, ale neudělám to, pochopitelně že ne, protože teď jsem matka a bylo by to neuvěřitelně neodpovědné a dětinské, a už vůbec nejde o tebe, Heleno, a tak seběhnu zase dolů a vyslyším volání mikrovlnky, jako poslušný tvor, kterým jsem, a při chůzi ucítím v kalhotách teplý, šplouchavý výtrysk, jenž mě upozorní na další potřebu, kterou musím obstarat, na další věc, se kterou mi Jack nemůže pomoct, i kdyby tady byl, ale není tady – a vůbec, koho zajímá stav mých spoďárů, můj stav? Nejdřív se musím najíst.

Trhnu za dvířka trouby a najdu v ní hroudu tuhé pryže, nestravitelnou i pro hladovějící, přistihnu se, jak bezmyšlenkovitě zvednu misku nad hlavu a třísknu s ní o podlahu, protože v tu chvíli mi to stejně jako všechno ostatní připadá jako zkouška, zkouška trpělivosti, zkouška způsobilosti, a mám příšerný vztek, že jsem ze všech těch zkoušek propadla, a nedokážu se s tím smířit.

Mám tolik práce. Tolik práce…

Nespala jsem už osmačtyřicet hodin. Vím to, protože to sleduju, protože část mého já je natolik konsternovaná, natolik ohromená sama sebou, že až budu mít chvilku, napíšu redakci Guinessovy knihy rekordů a požádám je, ať mě do ní zapíšou, protože jsem zaručeně první matka, co přežila jen s pár hodinami spánku tak dlouho, vlastně chci říct, kdo by řekl, že je to vůbec možné, totiž zůstat naživu i potom, co jste nezamhouřili oči tři a půl dne, že všechno, co vám kdo kdy řekl o nezbytnosti spánku, je lež, prachsprostá lež, že bez spánku umřete, tak nehorázný nesmysl, s výjimkou miminek, pochopitelně, miminka musí spát, protože potřebují růst, ale tohle miminko očividně spát nechce, a to je divné, když je tak malé, tak maličké…

Je malá, ale nechce jíst, a jakmile si ji přiložím k bradavce, odvrátí hlavu a začne se svíjet a zrudne rozmrzelostí a odporem, její nehty jsou překvapivě ostré na někoho tak malého, drásají a rvou za moje prsa protkaná modrými žílami, až je kůže popraskaná a citlivá a bolí to jak psychicky, tak citově, když si stahuju tričko, vzdávám marné úsilí a raději jí nabídnu láhev, ke které se netrpělivě přisaje a ze které chamtivě chlemtá a saje, až jí mléko stéká přes bradu do záhybů na krku.

Vytvořilo se mi tolik mateřského mléka, že ho musím odstřikovat do lahvičky, jak mi řekla porodní asistentka – „Dejte ho zmrazit pro příště! Je to tekuté zlato!“ –, dojím sama sebe jako krávu, jenomže si jako kráva ani trochu nepřipadám, spíš jako bytost z vesmíru, přízračný tvor, co silně krvácí a vychází z něho sražená krev v chuchvalcích velkých jako švestka a vytéká z něho mléko, když se předkloním, a má břicho jako antistresový míček – můžu ho zamáčknout dovnitř, ono chvíli drží tvar, než se zase pomalu vystrčí.

Teď na mě Jack mluví, ale já jen vidím, jak se mu pohybují rty – nevychází z nich žádné zvuky –, usmívám se a ujistím ho, že všechno je v pořádku, že to mám pevně v rukou, že si nemusí dělat starosti, že samo sebou může zase odejít, jestli potřebuje, že dítě i já budeme v pohodě, a jak se vyjádřila porodní asistentka, jsem superžena, protože jsem přečkala třídenní porod, protože jsem rodila bez analgetik, bez ničeho, a protože moje křížem krážem zalátaná natržená hráz se už začíná hojit, a já poznám, že se hojí, protože už se můžu posadit, a i když to odtamtud trochu páchne, všichni řekli, že to k tomu patří a že se to předpokládá.

Když se kácí les, létají třísky.

Nebo skořápky.

Vejce. Dělala jsem si vejce. Taková spousta práce…

Mám dojem, že je tady i moje matka, někde v pozadí, pokouší se dítě utišit, aby přestalo plakat, protože to je to hlavní, co není v pohodě, dítě ustavičně brečí, a zvlášť když ho zvednu, ale soudím, že to je tím, že mi na dlouho uvízla v porodních cestách a vzpamatovává se z traumatu narození, ale nakonec se to upraví, našla jsem si to, a doktor Google tvrdí, že ji jen mám vzít na kraniosakrální terapii, jak v různých diskusních blozích doporučují maminky, že potřebuje vypít aspoň trochu mého mléka, co ustavičně odstřikuju, nesmí ho vyblinkat, a potřebuje odpočívat, koneckonců, je to miminko a miminka mají celý den prospat, to se rozumí, ne věčně takhle brečet.

Třeba nesnáší moji matku.

Moje matka považuje za absurdní, že dítě ještě nemá jméno, ale ona nechápe, že vůbec nebyl čas myslet na podobné věci, protože se toho musím tolik dovědět, nejen pokud jde o to krvácení nebo nepohodlí, když si sednu, různé bolístky v těle a na těle a nekonečné pramínky mléka, ale naučit se, jak mám toho titěrného drobečka oblékat, jak často ho krmit a jak často přebalovat a jak ošetřit zápach, který jí vychází z pahýlu po pupeční šňůře, který se nehojí, nehledě na to, co říkaly porodní asistentky.

Jack na mě pořád mluví a jeho obličeji už změnil výraz, a tak v usilovném soustředění přimhouřím oči a poslouchám ho, protože mám strach, aby se na mě nezlobil, přestože dělám, co můžu, kdežto on nedělá nic, jen sedí vedle mě a odpovídá na zprávy od lidí, kteří mu gratulují, že se mu narodila dcera, když se vlastně narodila mně, ale to je jedno, teď říká něco o tom, že dítě pláče a že bych za ním měla jít a pochovat ho, jinak sem zase zavolá moji matku, což znamená, že tady nakonec očividně není a že se mi to nějak popletlo.

Ujistím ho, že to není třeba, že samozřejmě půjdu a dítě přinesu, protože se to rozumí samo sebou, a že se nemusí zneklidňovat, a pak se zvednu a projdu kolem něj a je mi jedno, jak se na mě dívá, jako by mě nepoznával, jako bych to ani nebyla já, i když mám podezření, že mě vážně nepoznává, protože opravdu vypadám jinak, v tom špinavém pyžamu a s neumytými vlasy, co neviděly vodu od toho příšerného sprchování v nemocniční vykachlíkované cele, ale kdy si mám umýt hlavu, když je tolik práce s miminkem?

Zvednu ji a chlácholivě jí říkám, ať se utiší, že má velké štěstí, protože já jsem nadlidská supermáma, která ji nikdy neopustí, a poslední větu pomalu a zřetelně zopakuju, protože nechci být jako moje máma, a tak svému miminku řeknu: „Nikdy tě neopustím“ a „mám tě ráda“ a „to přejde“, ale už musíš přestat plakat, protože tvůj mozek potřebuje růst a spánek je pro tebe to nejdůležitější – pro mě ne, já jsem v pohodě, dostanu se do Guinessovy knihy rekordů, ale pro tebe ano – a jestlipak jsi věděla, že děti přicházejí na svět o tři měsíce dřív, než by měly, protože porodní cesty žen jsou moc úzké, což znamená, že se musí narodit dřív, než jsou neurologicky schopné poradit si se životem, a že jediný způsob, jak se na to můžou neurologicky připravit, je dostatek spánku?

Určitě s ní musí něco být, ačkoli mi každý opakuje, jak je krásná a dokonalá a úžasná, tak to nakonec všichni napsali do blahopřání rozházených na podlaze u krbu, která pokaždé strhne průvan, když Jack otevře dveře do obýváku, a která mě nevýslovně štvou, ale proč se jimi vlastně vzrušuju, když miminko nechce spát?

Ohlédnu se po Jackovi a má na sobě kabát a přes rameno velkou tašku a vtom mi dojde, proč je tak znepokojený, no protože zase někam jde – „Jen na odpoledne, slibuju, jen na jednu veledůležitou schůzku“ –, a já se zlobila, když minule odešel a nechal mě tady samotnou s dítětem, s mojí rozkošnou holčičkou, které je dneska pět dní, nebo možná čtyři dny, nemůžu si vzpomenout, a ještě se nijak nejmenuje, ale na tom nezáleží, protože já ji miluju, a vůbec, jména nic neznamenají, jsou jen předstíraný zájem, nejsou to pravé city, a nic nedokáže vystihnout, co k ní cítím, ledaže bych ji pojmenovala Milovaná, ale to by bylo absurdní a všichni by si mysleli, že mi přeskočilo.

Jack mě políbí a potom políbí dítě a já mu vidím na očích, že nechce nikam, že od ní nechce odejít, tak jako já nechci, aby odešel ode mě. Čemu ale nerozumím, je zvláštní svírání v hrudi, které mi sděluje, že já chci jít dneska do práce a že mu sobecky závidím, protože měl důvod osprchovat se a obléknout a zapnout počítač a přečíst e-maily, kdežto já nemám jediný důvod, proč bych cokoli z toho měla udělat. Teď už ne, protože moje práce je být tady s tímhle mrňavým miminkem a snažit se ho udržet naživu… a pokud nespí a nejí, vůbec to nedělám správně.

Z ničeho nic se probudím a ležím na pohovce, ale nepamatuju si, kde jsem se tam vzala, ani jak jsem usnula, a mám na sebe vztek, protože jsem usilovala o zatracenej zápis do Guinessovy knihy rekordů, a teď jsem to podle všeho pokazila.

Chvíli trvá, než roztřídím změť myšlenek, ale pak mi všechno fofrem dojde: jsem tady, sama, jenomže nejsem sama a už nikdy sama nebudu, protože teď mám dítě a nemůžu ho vrátit, i kdybych chtěla, a tak trochu to chci, ale to přece není správné, že ne? Takové věci nesmíš říkat, Heleno, to je do nebe volající ohavnost. Mezi dosud neexistujícím obočím má mateřské znamínko, ale jinak je naprosto dokonalá, zkrátka nádhernější miminko svět neviděl, jak mi ustavičně připomínají všechna ta blahopřání u krbu, ačkoli jsou ušmudlaná, protože se věčně kácí a někdo je pořád staví zpátky na římsu bez ladu a skladu a bez ohledu na to, jak se mají uspořádat.

Zapnu televizor, počkám, až obrazovka oživne, a když se rozsvítí, je plná fotografií Davida Bowieho, v první chvíli to nechápu, a zatímco přemítám, co se děje a jestli má narozeniny nebo tak podobně, slyším, jak nějaká nepřirozeně nalíčená žena, která šermuje pažemi, říká něco o jeho osmnáctiměsíčním boji s rakovinou, a zase mi trvá, než mi dojde, co tím myslí, a že „ten boj prohrál“, jako by se tomu dalo říkat boj, když nemůžete za to, že prohrajete, nejde o to, že jste se nervali dost zuřivě nebo nebyli dost silní, prostě přišel váš čas, a když někoho srazí auto, přece se neříká, že prohrál boj se silnicí nebo s vlastní chůzí…

Ať tak nebo onak na tom nezáleží, důležité je jen to, že zemřel, a ten fakt ve mně vyvolá pocit prázdnoty, který neumím vysvětlit, a vzpomenu si na léta dospívání, kdy mi táta dal jeho nahrávky – „Toho lacinýho puberťáckýho popíku už bylo dost, pro změnu si poslechni něco originálního“ – a já se pokoušela pochopit „Starmana“, ale táta řekl, abych to zbytečně nerozpitvávala, že Bowie se mi jen snaží říct, že nikdy nebudu sama, že tam nahoře vždycky bude někdo, kdo se na mě dívá a chrání mě.

Ale teď jsem sama.

Ne, tak to není. Nejsem sama. Už nikdy nebudu sama. Namáhavě se zvednu z pohovky a jdu najít miminko, protože, abych byla upřímná, si nevzpomínám, kde je nebo kam jsem ho položila, než jsem usnula, a v hloubi mysli se mi děje něco divného, ozývá se tam nějaký pokyn nebo něco podobného, od někoho – od porodní asistentky, nebo od mojí matky. Ale matku jsem neviděla, takže jsem asi jen zazmatkovala, nejspíš jsem celá popletená, ovšem pravděpodobně je to od Jacka, který mě požádal, ať udělám něco s dítětem, jenže já jsem ho zklamala, protože jsem už zapomněla, co to mělo být.

Projdu do dětského pokoje a miminko je pochopitelně tam, ve své postýlce, kde má být, protože jsem nadlidská supermáma – žádné tišicí prostředky nepotřebuju! Až na to, že nemá být v postýlce o samotě a beze mě v pokoji, protože zdravotní sestra říkala, že musí být v místnosti vždycky se mnou až do svých šesti měsíců, protože zatím nedokáže regulovat dýchání a potřebuju být nablízku, aby nepodlehla smrti v postýlce.

Ale vtom si vzpomenu, že se tomu už neříká smrt v postýlce, nazývá se to syndrom náhlého úmrtí dítěte a musím do miminka dloubnout prstem, abych měla jistotu, že ji to nepostihlo, ale je to v pořádku, protože vydá mňoukavý zvuk jako kotě, a tak ji zvednu a zase se ozve ten neodbytný hlas, co mi říká, že tohle dítě je výjimečné, že nepotřebuje mít jméno, protože je hrozně důležité, že žádné jméno pro něj nebude dost dobré, a to mě děsí, protože to znamená, že i já jsem nedostatečná a ani já před ní neobstojím.

Později plním pračku miniaturními dupačkami a mušelínovými plenami, potřísněnými zvratky a mlékem, které odmítá, když vtom se mi rozvibruje telefon, sáhnu pro něj, samozřejmě v domnění, že je to Jack a píše mi, kdy přijde domů, ale není to on, je to někdo úplně jiný, někdo, koho nechci vidět, někdo, koho už nechci nikdy vidět.

Někdo, kdo pošlapal moji důvěru a pohřbil ji, kdo na mě zaútočil, když jsem byla nejzranitelnější, kdo upřednostnil prospěch před laskavostí, před vším ostatním.

Přečtu si její zprávu ještě jednou, nerozumím tomu, co mi sděluje, ani jak ví, kde jsem, ale vypadá to, že má dárek pro mě a moje dítě a že mi ho chce přivézt a že by se jí to hodilo dnes odpoledne a že už je na cestě a Jack ji ujistil, že je to v pořádku, že přijet může.

A vtom mi to dojde, všechno do sebe zapadá.

Ona si myslí, že to dítě je Davidovo, a poví to Jackovi, všechno zničí a já se nemůžu nijak bránit, přestože mě připravila o práci i sebeúctu a o obživu a vyhodila mě na hromadu odpadků k ostatním matkám v domácnosti, abych tam navždy hnila, protože se mnou už nechce mít nic společného, protože mě využila, vyždímala, získala to, po čem toužila, zbavila se mě a zvítězila ve velké bitvě dobra se zlem, a já jsem prohrála, ona je rakovina a já jsem David Bowie, a teď trčím tady a pochybuju sama o sobě a vrtá mi hlavou, čí to dítě vlastně je, a napadne mě, že jsem se s ním nakonec přece jen vyspala, i když jsem si byla jistá, že jsem to neudělala, a možná proto jí nedokážu dát jméno, protože si ho nezaslouží, protože je ďáblův potomek a je jen otázka času, než to Jack zjistí, a všechno jednou provždy skončí.

Už jsem se trochu uklidnila. Ale trvalo to. Dítě jsem musela uložit dolů do prádelny a pustit pračku a zavřít dveře, abych přehlušila křik, a potom jsem vyšla do patra a teď jsem ve vaně a konečně si myju hlavu a všechno je v nejlepším pořádku, protože neslyším, jak brečí.

Sem za mnou nemůže. Tady jsem v bezpečí.

Soustředila jsem se na dýchání, počítala do deseti, hluboké nádechy a výdechy, nádech a výdech, nádech, výdech. Kdysi dávno mi někdo poradil, ať to dělám, když jsem rozčilená. Dívám se na obrazce na stropě koupelny. Předtím jsem si jich nevšimla, ale víří v kruzích, barvy se slévají a vtahují mě do sebe, jako by před mýma očima vznikala abstraktní malba.

Vím, co musím udělat. Je to jednoduché. Mohlo mě to napadnout dřív.

Telefon balancuje na okraji vany; podívám se, kolik je hodin. Je přesně šest a je třeba jednat. Postrčím mobil do vody a dívám se, jak se pohupuje, než se ponoří, a nechává za sebou pramínek bublinek tak mikroskopických, že mě při pohledu na ně rozbolí oči.

Vylezu z vany a obléknu si noční košili. Na boty není čas, a pro to, co se má stát, mi stejně nepřipadají vhodné.

Scházím dolů a počítám schody. Že jich je jedenáct, mi vadí od té doby, co jsme se sem nastěhovali – takové divné číslo, jedenáct, doslova i obrazně. Ale teď jsem ráda, protože jsem si uvědomila, že dnes je jedenáctého a že to tak má být a skvěle to vychází. Je to Boží záměr, jenže já v Boha nevěřím, tak to musí být záměr někoho jiného, a vím, že to zní bláznivě, ale jsem si jistá, že s tím má něco společného David Bowie, že se dívá a čeká a dohlédne na to, aby všechno dobře dopadlo.

V přízemí je větší tma, než jsem čekala. Už dřív jsem všude zhasla a je leden, proto je úplně normální, že už je venku tma. Po špičkách dojdu k prádelně a strčím do dveří. Tiše zavrzají a chodbou se rozlije světlo z patra a ozáří to, co je uvnitř. Zabliká na mě kontrolka pračky. A je tam i ona, totiž dítě.

Davidovo dítě.

On nás určitě vyděsí, zpívá David Bowie ve Starmanovi.

Dítě nespí, ale aspoň nebrečí. Zadívá se na mě těma svýma zastřenýma očima – očima, které nemůžou nic vidět a nic nepoznají. Poškubává pažemi, ruce má natažené, prsty se zatínají a zase uvolňují, zřejmě vlivem jakéhosi reflexu, jako by bezděčně zkoušely, co umí, komu můžou ublížit. O těch reflexech jsem si leccos vyhledala a vím, že kdybych udělala hlasitý zvuk, polekala by se, celé tělo by sebou trhlo, paže by prudce roztáhla a zase je dala k sobě a pak by se rozplakala.

Proto jsem potichu, a i když vím, že nemůže zůstat naživu, nechci ji rozrušit.

Skloním se a zvednu ji. Je tak lehká, jako bych držela jen složený ubrus.

Uvelebí se mi v náruči a obrátí ke mně obličej. Je zavinutá v jasně žluté přikrývce. Pod přikrývkou má dupačky v barvě ranního sněhu. Na rukou má maličké palčáky a jediná kůže, která je vidět, je na jejím obličeji a na temeni hlavy, prosvítající řídkými, špinavě blond vlasy.

Ani nemukne, když projdu kuchyní a jednou rukou otevřu dveře na zadní dvorek. Leží mi v náruči, důvěřivá, kalným pohledem těká kolem dokola, snaží se na něco zaostřit, ale nepodaří se jí to. Ještě ne, maličká. Na holých kotnících ucítím závan vzduchu a uvědomím si, že venku je zima, ale mně je kdoví proč tak horko, že celá hořím.

Tráva pod mýma nohama je vlhká a bořím se do ní, obcházím dům a mířím k silnici. Jediné světlo vychází z mojí ložnice, ale úplně stačí, víc ho nepotřebuju.

Když pomalu našlapuju po štěrku na příjezdové cestě, dítě zakňourá. Nepoznám, jestli je jí zima, nebo ví, co se chystá, ale představím si, jak se její pobrekávání zabalí do krabičky a odešle pryč, a tentokrát je to v pořádku, její pláč mi nevadí.

Stojíme na cestě. Zvednu hlavu. Je jasná noc a obloha je posetá hvězdami, které se zvětší, když přes ně přelétnu pohledem. Měsíc je tenký srpek někde nalevo ode mě. Zase si vzpomenu na Davida Bowieho, na Starmana, který čeká v nebi. Konečně to všechno dává smysl.

Sklopím oči na své nohy a zdá se, že krvácejí, přestože necítím bolest. Pozoruju, jak se potrhaná kůže kolem prstů ztrácí a zase objevuje, zatímco pečlivě počítám kroky k silnici. Musí jich být jedenáct, ne víc, ne míň, abych našla to jediné správné místo. Potřebuju jít třikrát, než to trefím, ale nakonec se mi to povede.

Položím dítě na asfalt a zadívám se na něj. Září, stejně jako hvězdy, z hrudi a z hlavičky jí vychází světlo, a tak není možné, aby si jí nevšimli, aby ji tady neviděli, je nemyslitelné, aby ji nevzali tam, kam patří.

Pod přikrývkou jí poškubávají nožičky a chvějí se jí paže, ale už přestala kňourat. Pomalu se jí zavírají oči a je připravená. Obě jsme připravené.

+4

TEĎ

Helena

DJ v autorádiu hloupě žvaní, mele něco o tom, jak jsme všichni s nadšením mixovali písničky, že to kdysi byl fígl, jak sbalit objekt své touhy. Mám chuť na něj zařvat, ať drží hubu, protože jak může plácat takové pitomosti, když se děje něco tak vážného? Ale pak řekne, že největším trhákem jeho nejsenzačnější kompilace byl tenhle hit, a jen co uslyším prvních pár taktů, okamžitě vím, celou svou bytostí vím, co přijde.

Goodbye love

Didn’t know what time it was…

Sbohem, lásko Nevím, kdy to bylo…

Ihned to vypnu, protože tu píseň už nedokážu nikdy poslouchat. Píseň, která zabila moji překrásnou holčičku.

Během jízdy se zcela a beze zbytku soustředím na svůj cíl – jímž je vysvobození… přinejmenším. Teď se jen potřebuju dostat domů, a co možná nejrychleji.

Zanedlouho vjíždím na naši příjezdovou cestu, pod koly skřípe a chroustá štěrk, ostatně jako vždycky. Ale tentokrát to skoro nevnímám, a ani se nesnažím držet volant rovně. Vmžiku vyskočím z auta a vtrhnu do domu, ženu se rovnou k Jackovu iPadu, naťukám datum našeho výročí a okamžitě kliknu na aplikaci Najít iPhone.

Aktivace trvá několik sekund. Zlostně zatřesu iPadem a otočím monitor vzhůru nohama,

„Dělej!“ zařvu na obrazovku, a jako by mě vyslyšela, najednou se objeví mapa s malinkým špendlíkem. A ten mi prozradí, kde je Jack.

Chvíli na špendlík nevěřícně mžourám, zatímco se můj mozek snaží pochopit, co vidím. Ale není pochyb.

Jack je u mojí matky.

+4

TENKRÁT

Helena

Pořád jsou tam nahoře hvězdy, pořád jasně září.

Vidím přijíždět auto. Vidím, jak ostře změnilo směr a stočilo se na vozovce, pak se odrazilo od nízké kamenné zídky a převrátilo se na střechu. Samozřejmě je to ona.

Z nějakého důvodu byla Ash katapultovaná z auta a leží vedle silnice, její tělo vržené proti zídce připomíná vyřazenou figurínu z výlohy, s pokroucenými a neuspořádanými končetinami. Čelní reflektory ještě svítí a poskytují bezchybné jevištní osvětlení. Z auta za námi vychází zvláštní syčivý zvuk.

A on se na to všechno dívá.

Kleknu si a lezu k ní, sklo na asfaltu se mi zařezává do kolenou. Necítím nic, jen divné tahání za kůži. Když jsem dost blízko, zadívám se na její obličej. Upírá na mě oči, ústa se jí otevírají a zavírají jako rybě. Jak se snaží dýchat, z nosu jí vycházejí bublinky – bublinky obarvené krví. Dělám na ni pst, aby byla zticha, aby nemluvila, ale její rty znovu a znovu vykrouží tvar písmene O.

„Ne,“ řeknu a ona najednou vytřeští oči. „Nic neříkej.“

Ale ona neposlechne, zase se pokouší něco říct a přitom z nosu vyfrkává krvavé bublinky. Slina stékající po bradě jí kane na kabát. Černé kalhoty má na několika místech roztržené, a kde je kůže proražená, vykukují zpod tkaniny krvavé skvrny. Cítím slabý pach moči, smísený s tím pánským parfémem, který mi byl vždycky protivný.

„O ty pop-upy se postarám,“ řeknu a vidím jí na očích, že ta představa se jí pranic nezamlouvá. „Vůbec se tím netrap. Teď, když si David vzal dítě, já si vezmu na starost práci.“

Její ústa se stále pohybují a konečně vydají zvuk, něco jako slovo.

„Cos to řekla?“ zeptám se a nemůžu si pomoct, protože proti své vůli se dobře bavím, část mého já je přesvědčená, že je to určitě sen a že moje podvědomí ztvárňuje moji představivost. No jistě, je to sen a já na něj přistoupím, protože ve snu se nikomu nemůže nic stát.

„Po…“

Krátce zatřese hlavou, což jí zřejmě způsobí bolesti, protože následuje sten, dlouhý, hluboký, hrdelní zvuk, co vychází odněkud z nitra jejího břicha.

„Po… moc,“ zajíkne se a potom se zhroutí jakoby do sebe a zavře oči.

„Já pomáhám,“ řeknu. „Co ode mě chceš? Já tě sem nezvala. Nechtěla jsem po tobě, abys nabourala. Ani jsem nevěděla, že umíš řídit. Dostala ses na nebezpečnou silnici, uprostřed zimy, a tou zatáčkou jsi projela moc rychle. A co bezpečnostní pás? Nenamáhala ses ho zapnout? To jsi celá ty, Ashley. Vždycky jsi byla zbrklá. Pokaždé jsi běžela, když jsi mohla jenom jít. Ale nedala sis říct. Nikdy jsi mě neposlechla.“

Rozpláču se.

Prudce otevře oči, jsou vyvalené a podlité krví.

„Já…,“ začne, ale žádný zvuk z ní už nevyjde, jen další bublinky z nosu, z koutku úst jí vytéká pramínek krve. Oči znehybní a upřeně se na mě zadívají.

Zvednu se, najednou dezorientovaná, nevím, kde jsem a co tady dělám. A pak si vzpomenu na ni, na svoje miminko. Na svoje nádherné miminko. Je pryč. Vzal si ho David a já jsem to propásla. Kvůli Ashley jsem to všechno zmeškala.

Vběhnu na silnici, ale za převráceným autem je neproniknutelná tma a nevidím před sebe dál než na deset centimetrů.

Slyším plakat dítě, nebo se mi to jen zdá? Otočím se kolem dokola, nechápu, jak se to všechno mohlo tak pokazit, kde jsem a co dělám, sklopím oči a uvědomím si, že jsem promrzlá na kost, že mám promáčenou noční košili, že mi krvácejí kolena.

Ničemu nerozumím.

A pak uslyším svůj vlastní hlas, jak ječí na hvězdy a na vesmír, aby mi pomohly pochopit, co se děje, aby mi řekly, kam ji odnesly.

A jako by mi odpověděly, zpozoruju něco v dálce: dvě světla, která se zvětšují, a v tu chvíli vím, že si jdou pro mě, a je mi to jedno. Je mi to úplně jedno.

+4

TENKRÁT

Ash

Všude kolem je tma. Nevím, jestli mám oči otevřené, nebo ne. Pokusím se mrknout, ale nevím, jestli se to daří, jestli moje svaly dělají to, co po nich chci. Jedna strana obličeje mi vlhce hoří a od pasu dolů nic necítím. Chci zvednout hlavu, abych zjistila, co se děje, ale nic se nestane.

Řídila jsem. Silnice se klikatila, byl na ní tmavý led – cítila jsem ho pod koly, když jsem vjížděla do zatáček. Spousta zatáček.

Řídila jsem.

Stará kraksna. Ráno se rozbil bezpečnostní pás a Joel mi řekl, ať nikam nejezdím.

Řídila jsem a něco jsem měla v cestě. Leželo to uprostřed silnice, osvětlené reflektory. Raneček, něco v přikrývce, hýbající se miminko.

A kde je teď?

To miminko mi leželo v cestě, strhla jsem volant, abych se mu vyhnula, ale auto jako by se vzneslo nad silnici a pak se ozval kovový skřípot, tak hlasitý, až mě rozbolely uši. To byl poslední zvuk, který si pamatuju, než jsem prolétla vzduchem. A pak už nic, jen tahle tma.

Helena. Jela jsem navštívit Helenu. Proč? Abych jí řekla o Kayleigh, své čerstvě narozené neteři. A jak moc ji mám ráda. A chtěla jsem jí dát dárek. K něčemu jí blahopřát…

Kayleigh. Dokonalá pusinka. Tvářičky. Chomáčky nad čelem. Bolest v rameni. Kde to jsem? Myšlenky se slévají a z ničeho nic slyším její hlas. Kayleighin… ne, Helenin. Hlas až u mého obličeje, něco říká, ale toho, kdo mluví, nevidím.

Kdo je Helena?

David. Práce.

Ten hlas mi říká spoustu věcí, ale já jim nerozumím. Pohybuju rty? Prosím o pomoc? Snažím se. Snažím se. Ať jsi, kdo jsi, pomoz mi, snažím se.

Proč mi nepomáhá?

Teď se myšlenky jen valí, zahlcují mi mozek a vynucují si pozornost. Ta silnice. Měla jsem nějaký pocit. Chtěla jsem se o něco podělit. O odpuštění. O pochopení. Kayleigh. Kdo je Kayleigh? Je důležitá, ale nevím proč. Potřebuju slova. Musím vysvětlovat. Slova, slova chybí…

Myšlenky mi unikají, i když se je pokouším usilovně pochytat.

Volant se otočil včas. To je všechno, co vím.

V hrudi cítím velikánskou tíhu. Na čele závan větru, chladivý a konejšivý, najednou je temnota všepohlcující, a už necítím vůbec nic.

+4

TEĎ

Helena

Dnes je to podruhé, co musím vyjet z příjezdové cesty, ale tentokrát se nebojím a nesnažím se být opatrná. Vůbec se o to nesnažím.

Dům mé matky je dvacet minut jízdy odsud. Bylo to vědomé rozhodnutí, když jsem byla těhotná, když jsem si myslela, že bude všechno v pořádku, že budeme normální rodina jako každá jiná. Všichni nám radili, ať se přestěhujeme blízko k ní, že při prvním dítěti je vaše matka nedocenitelná, že ji potřebujete mít po ruce, že to bez ní prostě nezvládnete. Ale nakonec žádné dítě nebylo a moje matka byla stejně zdrcená jako já a byla mi k ničemu.

Když jsem s ní mluvila po telefonu, chodila kolem mě po špičkách, vyptávala se, jak mi je, jestli se cítím jako dřív, ale jakmile jsem jí neřekla, co chtěla slyšet, rozhovor ukončila pláčem. Nemám ponětí, co u ní dělá Jack, ale cítím se podvedená.

Oběma.

Zapnu autorádio. Ten samý DJ zase tlachá o mixování písniček a několik nadšenců mu volá a pohostí posluchače svým výběrem. Myslím na Jess, na vyprávění o její kočce, na to, jak se s každým a se všemi podělí o podrobnosti svého života, jako by její myšlenky kdovíproč měly mít pro druhé nějaký význam. DJ pouští „I Don’t Want to Miss a Thing“ od Aerosmith a vybaví se mi text, zatímco jsem chovala svou holčičku v náruči, jen pár minut po jejím narození. Tu písničku jsem odjakživa nesnášela a považovala jsem ji za lacině líbivou. Ale teď ji poslouchám se slzami v očích.

Odbočím na příjezdovou cestu u matčina domu, a skutečně, Jackovo auto tam už stojí. Její dům se od našeho moc neliší; je to stará zemědělská usedlost u jednosměrné okresky, s velkou zahradou. Její pýchou a potěšením. Ale dům je menší než ten náš. Útulnější, přívětivější a méně nápadný.

Zůstanu sedět v autě a shromažďuju myšlenky. Ačkoli jsem si byla naprosto jistá, že sem musím jet, teď, když jsem tady, se nedokážu upamatovat proč. Ale vzápětí se mi to vybaví. Ashleyina smrt. Ta nehoda před naším domem. Konečně si na ni vzpomínám. V té skládačce však něco chybí, jeden dílek, který by vytvořil celý obrázek, mezera v mé mysli. Co po té nehodě následovalo? Musím mluvit s Jackem. Nic jiného mě nenapadá; potřebuju, aby mi pomohl utřídit všechno tak, aby to znovu dávalo smysl.

Přistoupím k hlavním dveřím a stisknu mosazný zvonek. Slyším, jak uvnitř zvoní, řinčivě a neodbytně. Skleněnou tabulkou v horní části dveří sleduju, jak se ke mně blíží moje matka. Přitom otočí hlavu dozadu a někomu něco říká. Nečeká mě.

„Heleno!“ vyhrkne a výraz v její tváři je tak zvláštní, že ho neumím pojmenovat. Má na sobě sportovní oblečení, jako by se zrovna vrátila ze cvičení, a krátké světlé vlasy sčesané ke straně, je nenalíčená, na řetízku na krku jí visí brýle na čtení. I přesto je pořád půvabná, doslova kvete a tváře má zarudlé, jako by se ještě před chvilkou smála.

„Musím mluvit s Jackem,“ řeknu. Neklidně zatěká očima.

„Cítíš se dobře?“ ujišťuje se, zvedne paži a pohladí mě po rameni. „Jak ses dověděla, že je tady?“

„Potřebuju si s ním promluvit,“ opakuju.

„Dobře.“ Zkřiví rty. „Ale počkej tady, ano? Jen minutku. Dojdu pro něj.“

Nato mi zavře dveře před nosem.

Stojím na schodech, kolem uší mi sviští ledový vítr. Sklopím pohled na její verandu. Je na ní dýně s vyřezaným širokým úsměvem. Působí tak nesourodě, ani trochu se sem nehodí. Odkdy zajímá moji matku Halloween? Možná si našla partnera, někoho mladšího, někoho s vlastní rodinou. Tím by se to vysvětlovalo. Lehce dýni nakopnu. Seříznutý kryt se propadne dovnitř a odhalí shnilou dužinu.

Dveře se znovu otevřou a objeví se můj manžel, stojí přímo přede mnou.

„Miláčku,“ řekne, obejme mě a přitáhne k sobě. „Jsi úplně zmrzlá. Co tady děláš?“

„Proč jsi mi neřekl, že je Ashley mrtvá? Proč?“

„Miláčku,“ opakuje a pohladí mě po vlasech. „Řekl jsem ti to, mockrát. Jak sis na to vzpomněla? To ta terapie… Říkali, že by se ti mohly obnovit vzpomínky. Pojedeme domů. A tam si o tom v klidu popovídáme.“

Otočíme se k odchodu, ale vtom se ozve zvuk zezadu z domu, z prostorné otevřené kuchyně, kterou matka nechala po koupi nemovitosti od základů zrekonstruovat, přidala k ní velkou skleněnou přístavbu, jež se tluče s ostatními architektonickými prvky a dopaluje vesničany, kteří trvají na tom, že zemědělská usedlost měla zůstat památkově chráněným objektem.

„Počkej,“ řeknu. Jack vytřeští oči hrůzou, pohne se, prudce se otočí a málem mě srazí z horního schodu na příjezdovou cestu. Ale není dost pohotový a pak ten zvuk uslyším ještě jednou, zřetelný a nezaměnitelný. Volá mě.

Pláč dítěte.

Pláč mého dítěte.

Protáhnu se kolem Jacka a běžím k přístavbě. Od mé poslední návštěvy je k nepoznání. Matčina předtím jednolitě bílá kuchyně hýří barevnými plastovými předměty. Plastová dětská stolička, plastová ohrádka, plastové hračky roztroušené po podlaze, plastové hračky, kam se podívám. Skleněný jídelní stůl dokonce zakrývá voskované plátno s pestrým vzorem. A v nejzazším koutě místnosti je moje matka, skloněná nad malým dítětem. Když vstoupím, obě ke mně otočí hlavu.

„Heleno,“ řekne matka, popadne miminko – až na to, že už to není miminko. Je to skoro batole, dlouhé nohy a velké oči, vlnité světlé vlásky, upevněné růžovou sponou. Má na sobě pruhované legíny a růžový pletený svetřík a dívá se na mě a podává mi malou plastovou kostku.

„Dadadada,“ řekne a usměje se. „Dááá!“

Instinktivně k ní zamířím. Nemyslím absolutně na nic, když natáhnu ruce a vezmu ji od své matky. Políbím ji na hlavičku a přivoním si k ní. Hledí na mě a něco zabrouká, ale pak vrhne pohled na moji matku, jako by se ujišťovala, jestli je všechno v pořádku. Vtom si uvědomím, že jsem ji už viděla, před pár měsíci v parku. Moje matka tam byla taky. Cítím, jak mi ztuhne celé tělo, a přitisknu ji pevně k sobě. Je hodně těžká, mnohem těžší, než když jsem ji držela posledně. Tiše zakňourá a natáhne paže k mé matce.

„Heleno…“ Matka má oči vykulené strachy. „Dovol, abych si ji zase vzala, prosím.“

Dívám se na dítě. Na svoje dítě. Vždyť ani nemá jméno. Anebo se nějak jmenuje?

„Sophia,“ řeknu. To jméno mi zapadne do mozku jako mince do automatu. Zezadu ke mně přistoupí Jack, položí mi ruce na ramena a pokouší se mi ji vyprostit z náruče, ale já ji držím pevně a nadechuju se její vůně. Směsi mléka, miminkovské kůže a textilní aviváže. Voní tak čistě, nepokaženě, dokonale. „Jmenuje se Sophia.“

„Sophia,“ opakuje Jack a teď už rukama pevně drží Sophiino drobné tělíčko. „Heleno, nevyděs ji, prosím. Raději si ji vezmu. Miláčku… prosím.“

„Není vyděšená,“ pronesu a upřu pohled na Sophii, ale oči má vykulené strachy a rozechvívá se jí spodní ret. „A jestli je vyděšená, čí je to vina?“ Můj tón je ostřejší, než jsem zamýšlela, a Sophia pochopitelně vnímá napětí v mém těle. Dlouze zanaříká a začne se kroutit ve snaze dostat se ode mě a zpátky k mé matce.

„Heleno,“ osloví mě matka. „Promluvme si o tom. Dej mi ji a pak to společně probereme.“

„Ukradli jste mi dítě!“ zasyčím a sevřu Sophii ještě pevněji.

„Řekli jste mi, že zemřela!“

„To není pravda,“ brání se máma. „A ty víš, že to není pravda. Starala jsem se o ni, když ti nebylo dobře, potom, co ses vrátila z nemocnice. Mysli na to, co je pro ni nejlepší, a dej mi ji. Je unavená a touhle dobou ji obvykle dávám spát. Uložím ji do postýlky a pak si promluvíme, co říkáš? Jako dospělí a rozumní lidé. Prosím…“

Střelím očima po velkých hodinách. Jsou obrovské a ohavné a zabírají bezmála celou jednu kratší stěnu. Je 11.45. Sophiin brekot je urputnější. Vzpomenu si na zvuky, jaké vydávala po narození, těch pět dní, kdy zdánlivě nedělala nic jiného, než brečela, i když jsem se stavěla na hlavu. Ovšem ten pláč byl úplně jiný. Jak se mohla tolik změnit? Ale když se jí zadívám do obličeje, poznávám její oči, posazení tváří, tvar hlavičky; jsou stejné, jaké si je pamatuju.

„Všechno je v pořádku,“ brouknu, pohupuju jí sem a tam a usmívám se na ni, div si nevykloubím panty. Všimne si mého náhrdelníku, zaujme ji a pokouší se ho vytáhnout zpod mého kabátu, čelíčko zkrabacené soustředěním, jak se ho snaží osvobodit. Když ho konečně sevře v baculaté pěstičce, rozzáří se radostí a spojí ručičky k sobě. „Nic ti nechybí, viď? Líbí se ti mámin náhrdelník? Že je překrásný? Táta mi ho koupil k našemu výročí… Táta mi ho koupil před pár týdny.“

Když se k ní skloním a políbím ji do vlásků, po tvářích mi tečou slzy. Jsem totálně naměkko. Chci ji stisknout, drtit v náruči, až z ní nic nezbyde, samou láskou ji sníst, zlíbat od hlavy k patě, už nikdy ji nepustit. Zatnu zuby v návalu nečekané bojovnosti.

„Proč?“ Těkám pohledem mezi matkou a Jackem, kteří nás zkoprněle pozorují, v očích úzkost a obavy. „Proč jste ji přede mnou schovávali? Proč jste mi řekli, že zemřela?“

Rozvzlykám se. Nevím, co si mám počít, kam se vrtnout, ani co bude dál.

„Nic takového jsme neudělali,“ brání se Jack mírně. „Neřekli jsme ti, že zemřela.“

Zamračím se na něj. Ničemu nerozumím. Ničemu. Potřebuju být sama, potřebuju přemýšlet. Rozlišit pravdu od klamu, sny od skutečnosti. A tady se mi to nepodaří. Ne s nimi – s těmi dvěma lháři, co mi bezmála rok zabránili v kontaktu s mojí holčičkou. Musím odsud odejít.

Než si uvědomím, co dělám, rázně zamířím ke dveřím. Jack jde za mnou.

„Heleno…,“ osloví mě. V jeho hlase slyším ostražitost. „Heleno! Kam… Co to děláš?“

Dám se do běhu. Jak se blížím k autu, jsem za to své pitomé nové vozítko vděčná. Dostala jsem ho letos od Jacka k narozeninám, aby mi udělal radost. Pokud k němu přijde někdo, kdo má klíč, zámky se automaticky odjistí. Už jsem uvnitř a zamknu všechny dveře dřív, než mě dohoní Jack nebo matka.

Mezitím se rozpršelo a já poslouchám, jak déšť buší do střechy vozu. Sophia ocení spokojeným broukáním volant, pokouší se zmáčknout tlačítka rádia. Pro ni je to všechno zábavná hra.

„Správně, drahoušku,“ pošeptám jí do vlásků. „Je to v pořádku. Tady jsi v bezpečí, v bezpečí s maminkou.“

A tehdy mi dojde, že nemám dětskou sedačku. Nemám sedačku, ani plán.

Slyším bušení na dveře na straně řidiče, ale není to déšť, je to Jack. Něco křičí, buší však pěstmi tak hlasitě, že ho sotva slyším. Sophia k němu zdvihne hlavu, v nevinném obličeji má zmatek, ale také pobavení z toho, jak její táta vyvádí, aby se dostal dovnitř.

„Jé,“ vyjekne a rozesměje se. „Dada! Dada jé!“

Chci na něj zařvat, ať mi dá pokoj, ať mě nechá o samotě s mým dítětem, s mým nádherným dítětem, ale to nesmím, protože ji nechci zase vyděsit. A tak si ji posadím na klín, čelem k přednímu sklu, zapnu přes ni zip kabátu a přetáhnu přes nás popruh bezpečnostního pásu. Není to ideální, ale bude to muset stačit. Je to jediné řešení.

Podívám se na Jacka. Jeho obličej za oknem auta je jen vodnatá šmouha. Sotva si uvědomí, k čemu se chystám, zděšeně otevře ústa, ovšem já si ho nevšímám. Nejsem tady proto, abych ho chlácholila, aby měl lepší pocit.

Stisknu tlačítko „start“ a vycouvám z příjezdové cesty.

+4

TEĎ

Helena

Protože nemám žádný plán, ujíždím bez cíle, zdolávám kruhové objezdy, na světelných křižovatkách volím nejméně obtížnou trasu, jsem zvědavá, kam mě cesty zavedou. Neuplyne ani pár minut, když za sebou zpozoruju Jacka. Jede v matčině autě. Od toho okamžiku se po něm neohlížím. Jen ať si klidně jede za mnou. Zatím nezastavím.

Sophia se začne kroutit a poplakávat a mě se zmocní panika. Pokouším se ji utišit, ale je vystrašená a nedá se zvládnout, a tak nakonec musím řídit jen jednou rukou a druhou ji pevně držet. Co nevidět hlasitě ječí a po buclatých tvářičkách jí tečou slzy. Ouška má jasně červená.

Samo sebou brečím taky. Brečím, protože moje holčička mi v autě nemá sedět na klíně, ani plakat strachy, protože vůbec netuší, kdo je ta bláznivá ženská nebo proč ji veze pryč. Brečím, protože chci být se svou dcerou sama, ale to se mi nepovede, protože Jack jede za mnou, a nemám šanci mu ujet, ledaže bych provedla něco nesmyslně nebezpečného, co by nás obě mohlo zabít. A teď, po tolika měsících, je smrt to poslední, co chci. Chci svoje dítě. Chci, aby mě moje dítě milovalo. Chci, abych bývala měla možnost ji poznat, chci uplynulý rok přepsat.

Jenže to není možné. Projela jsem vesnicí a jsem zpátky na hlavní silnici. Šinu se hlemýždím tempem. Sophia se zřejmě vysílila křikem a ochable se opírá o můj kabát, který využívá jako provizorní polštář. Užírám se strachy, že přestala dýchat, že ten urputný pláč jí nějak vyčerpal srdíčko, ale čas od času dlouze vzdychne, jako by byla světaznalá a své nemožné matky už měla po krk. Pořád mi kanou slzy; políbím ji na temeno hlavičky. Je těžká, vtěsnaná do kukly z mého kabátu a tlačí mi na močový měchýř.

Na další křižovatce se silnice rozbíhá do dvou cest a já si uvědomím, že ta vpravo, přímo přede mnou, mě dovede domů. Na světlech zastaví Jack vedle mě. Déšť konečně slábne. Zašilhám na něj jen po očku, neodvažuju se setkat s jeho pohledem. Ale ačkoli se na něj nedívám přímo, vidím jeho rozrušená gesta a vím, že šílí úzkostí. Znovu políbím Sophii na hlavu. Tichounce zabrblá, jakoby na souhlas.

„Pojedeme za tátou?“ řeknu a už zase vzlykám a tak tak jsem schopná se na zelenou rozjet.

Odbočím směrem k domovu, zpomalím na šestnáctikilometrovou rychlost, zpanikařená, že se něco stane bezprostředně předtím, než tam dorazíme. No nebyla by to ironie? Nabourat na úplně stejném místě, kde, jak jsem byla přesvědčená, zemřelo moje miminko.

Napadne mě, jestli se mi to možná jenom nezdá. Že to všechno je jenom sen. Podívám se do zpětného zrcátka a prohlížím si Jacka, čelo zbrázděné vráskami obav a soustředění. Jeho vůz je doslova pověšený na mém. Naklání se nad volantem, ale jeho rty bezhlesně nevyslovují text písniček jako obvykle, když řídí. Místo toho má semknutou čelist a já si představuju pulzující žílu pod jeho bradou, zatímco je zaměřený na jedinou věc, na jediný cíl: dostat svou dceru nazpět živou a zdravou.

Nakonec sjedu na místo určené k vyhýbání protijedoucím autům. Tu zatáčku nedokážu projet, nemůžu riskovat. Sophia usnula; zabořím nos a ústa do jejích hebkých světlých vlásků a otřu si slzy do rukávu kabátu.

Vzápětí stojí Jack u mého auta. Vzhlédnu k němu a vidím, že taky pláče. Obličej má zarudlý, oči podlité krví a ztrhané. Otevřu dveře.

„Panebože,“ vydechne. A potom ho přemůžou emoce, celý se křečovitě otřásá pláčem. „Díkybohu… díkybohu…,“ vyráží mezi vzlyky.

„Spí,“ řeknu tiše a slzy mi z ničeho nic vyschnou.

Zahledí se na ni, oči zjihlé úlevou a láskou. Palcem jí přejede po vláscích, krátce se zasměje.

„Jak by ne,“ usměje se zvlhlýma očima. „Jízdu autem zbožňuje. Když byla malá a nemohla zabrat, vozíval jsem ji kilometry…“

„Omlouvám se,“ řeknu, protože jsem ji neměla odvézt, ne takhle, bez řádné autosedačky. „Jen jsem…“

Ale on o moje omluvy nestojí.

„Nemůžeme blokovat silnici, jedeme domů. Její sedačka je v autě tvé mámy. Ukaž, vezmu si ji.“

Dívám se na něj.

„Kam ji vezmeš? Chci ji vidět. Chci být s ní.“

Skousne si spodní ret, pohled rozostřený, zatímco rozhoduje o mém osudu.

„Dobře. Pojedeme k nám. Je vyčerpaná. Doufejme, že bude spát a my si budeme moct v klidu promluvit.“

Skloní se a s citem, opatrně rozepne bezpečnostní pás a sponu pomalu vrátí na místo. Rozevřu kabát, aby ji ode mě mohl vzít. Když ji vyndá z auta, na dně žaludku se mi náhle usadí chlad. Už teď mi chybí teplo jejího tělíčka. Kdysi byla uvnitř a pořád tam patří.

Sleduju, jak ji obezřetně odnáší k matčinu autu, otvírá zadní dveře a ukládá ji do sedačky. Hlavička jí klesne dopředu a pak zase zpět, oči se otevřou, ale jakmile je pohodlně usazená, bez pláče a skoro okamžitě znovu usne. Vypadá naprosto spokojeně, hlavu opřenou o zvýšený bok sedačky. Náhle se mi vybaví další vzpomínka: první cesta s ní. Jak jsem ji uložila do autosedačky v té čekárně, než jsme odjeli domů. Byla takový mrňousek, jen drobeček obalený vrstvami textilií. Teď je jí sedačka skoro malá, nohy jí visí přes spodní okraj, hlavička sahá téměř k hornímu.

„Tolik ses změnila,“ zašeptám.

„Setkáme se doma,“ řekne Jack a já z jeho tónu nevyčtu vůbec nic. Aspoň už přestal plakat. A pokud jde o mě, o moje pocity, dočista se vypařily. Cítím příjemnou otupělost.

Za necelých pět minut jsem zpátky na štěrkové příjezdové cestě. Odjížděla jsem odsud před slabou půldruhou hodinou, ale všechno je jinak. Všechno, čemu jsem věřila, bylo špatně, úplně naruby. Ashley je mrtvá, moje dcera žije. Jak je možné, že jsem ty dvě zaměnila?

Jack přinese autosedačku se Sophií dovnitř a v předsíni ji postaví na podlahu. Nezavrtí se, nepohne se ani o píď, očividně nemá sebemenší ponětí o svém dočasném únosu. Dřepnu si vedle ní. Víčka jí ve spánku pocukávají; moc ráda bych věděla, o čem se jí zdá, a jen doufám, že je to něco příjemného. Doufám, že má pocit bezpečí a že jsem ji moc nevyděsila.

„Uvařím čaj,“ nabídne se Jack.

Jdu do kuchyně za ním a pozoruju ho, nevím, co bude následovat.

„Máš hlad?“ zeptá se, když se posadím na barovou stoličku a upřu pohled na hrnek, který přede mě postaví. Představa, že zrovna teď budu pít čaj, natož něco jíst, mi připadá bizarní, ale tímhle způsobem Jack odjakživa vnáší do zmatku řád a šílenství mění v normálnost.

„Ne,“ odpovím. Nedošlo mi, že je čas na oběd.

„Já taky ne.“

Rozhostí se ticho a mě napadne, že jeden z nás by ho měl využít k hněvivému výbuchu. Přinejmenším mi to připadá příhodné. Já mám výsostné právo mít na něj vztek, že přede mnou skrýval moji dceru, a on má výsostné právo mít na mě vztek za to, že jsem ji unesla a ohrozila její život. Ale zřejmě nám na vztek nezbývá energie.

„Pověz mi, co se stalo,“ vybídnu ho a dívám se, jak se čeří hladina, když Jack míchá do čaje mléko. „Ničemu nerozumím.“ Zhluboka si vzdychne, ale hned nato se jakoby napřímí a posadí se na stoličku naproti mně.

„Byla jsi nemocná. Vzpomínáš si na to? Po Sophiině porodu jsi vážně onemocněla.“

Zapátrám v paměti, ale nic nenacházím. Jen žal. Bezedný žal.

„Nevzpomínám. Z toho večera, kdy došlo k té bouračce, si vůbec nic nepamatuju.“

„Sophii jsme si přivezli domů den po jejím narození. Pamatuješ si na porod? Rodila jsi tři dny. Celou tu dobu jsi nespala. Kontrakce ustaly a Sophia v tobě uvízla. Nakonec museli doktoři použít kleště, aby ji dostali ven. Měla jsi ošklivě natrženou hráz. Ale jinak jsi byla v pořádku. Prvních čtyřiadvacet hodin jsi byla v pořádku. Jen vyčerpaná, ovšem to bylo pochopitelné. Snížil se ti krevní tlak a všichni si to chválili.“

Vrtím hlavou, nic z toho si nepamatuju. Po porodu jsem to všechno vystrnadila z mysli. Jen tak jsem se chránila před utrpením, které mi působily vzpomínky na ni.

„Přivezli jsme ji domů,“ pokračuje. „A potom to začalo. Znervózněla jsi, panikařila, trápilo tě, že do sebe nedostane dost mléka. První noc ses vůbec nevyspala, protože pokaždé, když jsi ji uložila do postýlky, se rozplakala. Prostě jen chtěla, abys ji chovala. A tak ses s ní posadila na pohovku a celou noc jsi ji držela v náruči. Ráno jsem přišel a našel tě tam. Už tehdy jsi byla jiná. Měla jsi vypoulené oči, často ses dívala do prázdna a začala jsi překotně mluvit. Hrozně rychle. Tak rychle, že jsem ti skoro nerozuměl.

Nejdřív jsem si myslel, že je to normální. Že jsi jen rozrušená, nadšená ze Sophie, z úlevy po porodu a po náročném těhotenství. Ale bylo to čím dál horší. Tvoje chování se den ode dne měnilo k horšímu. V jedné chvíli jsem ti řekl, ať si jdeš nahoru zdřímnout, že se zatím o všechno postarám, a ty jsi odešla do ložnice. Ale když jsem za tebou přišel, nespala jsi. Ani sis nelehla do postele. Byla jsi v Sophiině pokoji a prohlížela její oblečení. Prohlásila jsi, že všechno je moc velké, třídila jsi ho a házela na zem. Domlouval jsem ti, abys nebyla pošetilá, že se to bude hodit, že do toho doroste, ale ty sis nedala říct. Tvrdila jsi, že je to špatné znamení, že jsi koupila nesprávnou velikost. Ihned jsi objednala online nové oblečení a zaplatila navíc za to, že ho dodají ještě týž den. A pak jsi celý večer všechno přepírala a žehlila, pečlivě skládala a rovnala do zásuvek pod přebalovacím pultem. Vzpomínám si… že všechno bylo bílé. Bílé dupačky. Ptal jsem se tě proč a tys odpověděla, že ona je anděl a že může mít jen bílou. To jsi nebyla ty. Nepoznal jsem, jestli si děláš legraci, nebo ne. Nevěděl jsem, co mám dělat. Nenapadlo mě to. Netušil jsem, že jsi nemocná…“

„Byla jsem hrozně unavená… Vůbec jsem nespala…“

„Den nato k nám přišly porodní asistentky. A to jsi v noci zase nespala. Znepokojilo je to, zapsaly si to do svých poznámek a řekly, že musíš odpočívat. Ale ty jsi panikařila kvůli kojení. Sophia měla malinko pod váhu, když se narodila, a tys byla přesvědčená, že nemá dostatečnou výživu. A přestože ti porodní asistentky řekly, že to není nutné, že Sophia je naprosto zdravá a víc mléka nepotřebuje, tvrdošíjně jsi používala odsávačku. Nabádaly tě, ať odpočíváš, a mě požádaly, ať na tebe dohlédnu a ozvu se, kdyby ses nepřestala chovat podezřele. Byly poměrně despotické, a jen odešly, prohlásila jsi, že jsou to blbky, což pro tebe bylo taky netypické.

Druhý den ráno jsem tě zase našel v přízemí, v prádelně. A zase jsi všechno přepírala. Přečetla sis na internetu něco o chemikáliích, kterými ošetřují v továrnách textilie proti zvlhnutí, a byla jsi přesvědčená, že se ti je napoprvé nepodařilo odstranit a že by z nich Sophia mohla onemocnět. Paradoxní bylo, že Sophia byla v pořádku. Jí nic nebylo, ale tobě ano.“

„Ale…,“ namítnu, „ten její pláč… vzpomínám si, jak plakala. Bez přestání. Něco jí muselo být…“ Můj hlas přejde v šepot.

Jack mě neposlouchá.

„Následující den jsem zatelefonoval porodní asistentce. Ta, co u nás byla, si vybírala dovolenou za loňský rok, a já to proto musel vysvětlovat jiné. Přičítala to poporodní sklíčenosti. Tvrdila, že je to normální, že prvních několik dní po porodu se odehrávají v matčině těle bouřlivé hormonální změny. Ale já jsem věděl, že je to něco daleko vážnějšího. Byl jsem bezmocný. Vůbec mě neposlouchala. Prý ať zase zavolám den nato, ale to už bylo pozdě…“

„Nerozumím…“

„Dostala jsi vysokou horečku. Z infekce. Zanítily se ti stehy. Ale to nebylo všechno. Byla jsi nemocná. Existuje takový stav… moc se o něm nemluví, je hodně vzácný.“ Nevesele se zasměje.

„Říká se mu poporodní…“ Odmlčí se a já vím, co chce říct.

„… deprese,“ dokončím za něj. „Vím o ní.“ Můj hlas je mrtvý, stejně jako moje emoce. Vzpomínám si, jak jsem si umiňovala, že nikdy nepodlehnu nemoci, která mě připravila o moji matku. Vzpomínám si, jak jsem se zapřisáhla, že nedopustím, abych se stala její obětí, jak jsem se dušovala, že jí odolám.

Zavrtí hlavou. „Ne.“ Obrátí pohled směrem k nebi, jako by prosil o sílu. „Nejednalo se o poporodní depresi. Bylo to daleko vážnější. Měla jsi poporodní psychózu.“

+4

TENKRÁT

Helena

Stojím uprostřed silnice a dívám se, jak se světla přibližují. Je mi jedno, jestli do mě narazí.

Nenarazí. Zastaví se pár metrů ode mě, otevřou se dveře a z auta vystoupí Jack.

„Heleno!“ zařve, ale já se ani nepohnu. „Co to děláš? Kde je dítě?“ Dítě.

Nevím.

„Co se stalo?“

Už je u mě, škube mi za ramena, třese mnou, snaží se ze mě vypáčit odpovědi. Nemůžu mluvit. Jen se dívám, jak se mu křiví a rudne obličej. V jednu chvíli mám dojem, že mi vlepí facku, ale neudělá to. Místo toho mě odstrčí stranou a někam běží. Otočím se. Ashino auto – ani jsem nevěděla, že má auto – je obrácené na střechu, jedno kolo má utržené. Zpod kapoty vychází divný syčivý zvuk. Kouř už se rozplynul. Z prostředka silnice vidím Ash, pořád je bezvládně opřená o nízkou kamennou zídku. A moje dítě… Kde je?

„Všechno je v pořádku,“ volám za ním, ale jsem popletená a nevím, jestli to, co tvrdím, je pravda. Říkám to jenom proto, abych ho uklidnila.

„Myslím, že si ji odnesl David.“

Pár vteřin nato uslyším Jackův hlas znovu. Něco křičí. Otočím se a uvidím ho, u ucha má telefon, dítě chová na jedné paži. Padne na kolena a rozvzlyká se.

„Přijeďte co nejdřív!“ volá do telefonu. „Nepoznám, jestli ještě dýchá… prosím vás… prosím…! Je strašně studená.“

Takže si ji odnesl. Bude tam nahoře, v nebi, s ním. Udělala jsem to, co jsem udělat měla, a Ashley byla při tom a všechno viděla. Je zvláštní, jak se tyhle věci povedou.

Konečně mám v duši klid. Je po všem. Můžu si odpočinout.

Už jí nic nechybí a mně taky ne.

Vykročím k domu, cítím se lehčí, osvobozená, klidná. Všechno bude v pořádku. Už ji víckrát nezklamu.

Po schodech k naší ložnici vystoupám jako svobodná žena. Svléknu si promočenou noční košili a stoupnu si pod sprchu. Pocit, jaký mi působí teplá voda stékající po kůži, je jedinečný. Znovuzrození. Moje znovuzrození. Dívám se, jak mi po vnitřní straně nohou stéká krev a hnis, mísí se s mýdlovou pěnou a mizí v kanálku. Potom se důkladně osuším, natáhnu si čisté kalhotky a pyžamo.

Za oknem ložnice bliká nějaké modré světlo. Netuším, co znamená, ale je konejšivé. A pak konečně usnu.

+4

TEĎ

Helena

Jsem zase v kuchyni. Zase s Jackem, sedíme u kuchyňské linky. Čaj už je studený.

„Co se stalo?“ zeptám se, protože v paměti mám jen velkou černou díru. Nemám potuchy. „Po té bouračce.“

„Odvezli tě do nemocnice. Tebe i Sophii,“ odpoví. „Pobyla sis tam měsíc. Nakonec tě přeložili na speciální psychiatrické oddělení, kde si tě nechali deset týdnů, než tě propustili domů. Sophia byla v nemocnici tři týdny.“

„Vždyť dostala…“ V mozku mi praská jako ve starém rádiu, když se ho pokoušíte naladit. Zformuje se jediné slovo a prodere se rušeným pozadím, „… záchvat.“

„Od ležení v zimě na silnici byla podchlazená. Když přijela sanitka, byla v bezvědomí. Odvezli ji do nemocnice a v záchrance dostala záchvat. Přidaly se komplikace… podali jí utišující léky a na chvíli jí poskytli umělé plicní dýchání. Na jednotce intenzivní péče byla týden. Jakmile se zotavila, a zatímco ty jsi ležela na psychiatrii, jsme ti ji přinesli ukázat, ale tys ji nepoznávala. Byla jsi mimo sebe. Tvrdila jsi, že to není tvoje dítě, a odmítala jsi ji, obvinila jsi nás, že jsme úchylní, když se ti pokoušíme podstrčit jiné miminko. Zkoušeli jsme to mockrát a při posledním pokusu jsi ztratila nervy a na všechny jsi ječela: na svou matku, na mě, na ošetřovatelky. Opakovala jsi, že všichni lžeme, že tvoje dítě je mrtvé. Ptala ses, proč tě mučíme, jak můžeme být tak krutí. Byla

jsi moc nemocná. Doktoři vyzkoušeli všechno možné, všechny běžné léky, ale žádný nezabíral. Byla jsi přesvědčená, že Sophia zemřela. Když jsme mluvili o čemkoli jiném, chovala ses skoro normálně, ale v momentě, kdy jsme se pokusili zmínit o ní, jsi začala křičet, plakat a mlátit kolem sebe.“

„Za to určitě mohl pocit viny,“ řeknu a už nemám strach.

„Všechno jsem to v sobě dusila. A něco ti musím prozradit…“ Jack se něžně usměje.

„O Davidovi? O tom večeru, kdy jsi málem šla k němu domů? Už jsi mi to říkala. Že Sophia je jeho dítě a že jsi o ni přišla, protože jsi mi byla nevěrná… Byla jsi na tom moc zle a byla jsi úplně popletená. Probral jsem to s ním. Vysvětlil mi, že k ničemu nedošlo. Mluvil se mnou úplně na rovinu. Prý to na tebe zkoušel, ale ty jsi ho rázně odmítla. Jen se na ni podívej.“ Znovu se usměje. „Není pochyb, že je moje. Ale tys na to nechtěla přistoupit. Ustavičně sis mi stěžovala, že doktoři se proti tobě spikli, že je to obrovský podvod. Jednou ses tak rozlítila, že jsi praštila jednu sestřičku do obličeje. A tak jsme to nakonec vzdali. Přestali jsme ti Sophii nosit. Přestali jsme o ní mluvit a zdálo se, že tvůj stav se postupně zlepšuje.“

„Ale já byla přesvědčená, že zemřela…,“ hlesnu, přestože si z toho období na nic nepamatuju a nejde mi do hlavy, jak jsem si tím mohla být tak jistá. „Když mi zmizela ze života, prostě jsem to tak cítila. Nepochybovala jsem o tom. Jak jsem mohla být tak popletená? Jak je něco takového vůbec možné?“

„Miláčku, byla jsi vážně nemocná.“

„A tys o Davidovi věděl? Celou tu dobu? Proč jsi mi nic neřekl?“

„Věř, nebo ne, byly večery, kdy jsem chtěl, kdy jsem si přál, abys to zase byla ty a mohli jsme se kvůli tomu zuřivě pohádat. Ale vzhledem k celé situaci to nebylo důležité. Toužil jsem jenom po tom, aby ti bylo líp. Koneckonců sis to v taxíku rozmyslela a nechala ses odvézt domů. Nebyl důvod o tom mluvit.“

„A co moje práce? Vždyť mě o ni připravil. Ti dva mě o ni připravili. A Ashley se ke mně chovala příšerně…“

„Já jsem jí nikdy nedůvěřoval. Byla prostě smůla, že jsi Ashley svěřila tak významnou pozici. A ona toho využila. Nikdy KAMU neodpustím, že tě propustili, když ses nemohla bránit. Podle mě je to nezákonné. Vím, že se David cítil provinile, ale stejně tě nechal na holičkách. To bylo darebáctví. Napadlo mě, jestli to nebyla pomsta za to, žes odmítla jeho návrhy, ovšem později jsem s ním mluvil a byl z toho všeho stejně zkormoucený jako já.“

Ohlédnu se po spící Sophii a nechápu, jak jsem mohla někdy tvrdit, že není moje.

„Když jsem ji dnes uslyšela,“ pokračuju, „podle pláče jsem poznala, že je to moje dítě. Nic nechápu. Proč jsem ti nevěřila?“

„Doktoři se domnívali, že ses vyrovnávala po svém s tím, co se stalo, že to byly vedlejší projevy psychózy a stresu, jaký jsi zažívala během těhotenství, té infekce… všechno to spolu souviselo. Drtivá smršť. Nazývá se to disociativní porucha se ztrátou paměti. Tvůj mozek jednoduše vypnul. Vypořádala ses s tím jediným způsobem, jakým to šlo, zapomněla jsi na časové úseky, které ti působily příliš velké utrpení. Hrozně dlouho jsme čekali, až u tebe nastane zásadní obrat. Dokonce jsme tě vzali za Sophií, přesněji několikrát, a ty jsi na chvíli pochopila, co se stalo, ale později sis to už nepamatovala. Všemožně jsme se pokoušeli, aby se ti ty vzpomínky vryly do paměti, a nakonec jsme se uchýlili k jediné věci, kterou jsme zatím nevyzkoušeli. Tvoje máma a já jsme se o tom dohadovali měsíce. Ona nechtěla, abys podstoupila elektrokonvulzivní terapii, hájila se tím, že je to barbarské. Ale já jsem si uvědomil, že nic jiného nezabralo. Byla to naše poslední naděje.“ Hlas se mu zlomí a odmlčí se. Vezmu ho za ruku a stisknu ji, ale on se mi nepodívá do očí.

„Bylo to drsné,“ řekne chraplavě. „Nejtěžší období mého života. Dívat se, jak ležíš na vozíku, vědět, co budou provádět tvému mozku… Nejistota, jestli budeš někdy zase v pořádku. Nebo tě navždy ztratím.“

Místnost s flekatým stropem, kanyla v mé paži, kyslíková maska a lékař, který mi říká, že ošetření potrvá jen pár minut. Následná bolest hlavy. Nato čtrnáctihodinový hluboký spánek.

„Já myslela, že je to proti depresím…“

„Je to účinná léčba při spoustě dalších obtíží. U tvé matky to nevyšlo, proto byla zásadně proti, abys ji taky podstoupila. Ale u tebe zabrala. Až na ty halucinace. Máš je pořád, ale už nejsou zdaleka tak časté.“

Zadívám se oknem ven, na silnici před domem, kde kdysi stála kamenná zídka.

„Ty nehody…,“ hlesnu a konečně mi začne svítat. Jack se zvedne a přitáhne si mě k sobě.

„Ve skutečnosti byla jenom jedna,“ řekne. „Ty ostatní… všechny byly jen průvodními projevy tvé nemoci. Ustavičně se ti ten scénář opakoval v mysli a ty ses pokoušela napravit, co napravit nejde. Pletla sis skutečnost s klamem. Tím způsobem se tvůj mozek srovnával s traumatem.“

„S traumatem způsobeným tím, že jsem nechala Sophii na silnici?“

„Ne,“ řekne Jack a v hlase má něhu, jakou jsem u něho slyšela jen jedinkrát, a sice když poprvé držel Sophii v náruči, to odpoledne v nemocnici, kdy se můj život nenávratně změnil.

„Způsobeným tím, že jsi viděla Ashley umírat.“

+4

TEĎ

Helena

Jack mi Sophii zase vzal.

Odvezl ji zpátky k mé matce. Vysvětlil mi, že tak je to nejlepší, že potrvá dlouho, než se nám podaří všechno přebudovat a vyřešit tak, aby to zase fungovalo, jak má. Řekl, že má obavy, že se nazítří ráno probudím a z dnešního dne si nebudu vůbec nic pamatovat. Že jsem v minulosti měla světlé chvilky, ale zmizely stejně rychle, jako se dostavily.

Pokouším se představit si, že bych ji nepoznávala, a je to nesnesitelně mučivé.

Než Jack odjel, krátce jsem s matkou mluvila po telefonu a poděkovala jí za to, co pro mě – pro nás – udělala. Omluvila jsem se, že jsem ji neprávem odsuzovala, že jsem si celá ta léta myslela, že mě zradila, když ve skutečnosti trpěla a byla vážně nemocná, tak jako já uplynulých deset měsíců. Myslím na to, jak se na ni Sophia u ní v kuchyni dívala, s láskou, ale především s bezmeznou důvěrou, a přemítám, jestli to matce někdy dokážu vynahradit, a jak jí mám vyjádřit vděk za to, že moji holčičku milovala tolik, jak ji teď miluju já.

Sedím na pohovce, přes nohy mám svou oblíbenou růžovou deku, v rukou mobilní telefon. Mám v něm fotku. Úplně čerstvou. Jsem na ní já a moje miminko. Vlastně už to není miminko, ale batole; obrovský, usmívající se človíček, který mě nemotorně vezme kolem krku, když se probudí, jako by mě měl rád, i přese všechno, co jsem provedla. Malé děti prý neomylně rozeznají vůni své matky. Doufám, že pro nás dvě ještě není pozdě. Doufám, že si ji budu pamatovat i zítra a že ona si bude pamatovat mě. Opakovaně mačkám hlavní tlačítko telefonu, aby se displej rozsvítil a já se mohla dívat na nás dvě, jak se společně usmíváme, jako matka s dcerou, tak jak to má být. Svírá se mi srdce, že už tady není se mnou, že se vrátila k mé matce, ale vím, že musím upřednostnit její potřeby, a těmi je vžitý denní režim a dobře známé prostředí. Znovu stisknu tlačítko. Musím si ji pamatovat.

Přístroj se rozsvítí, ale hned nato blikne varování a telefon se sám vypne. Vybila se baterie. S povzdechem ho odložím na stůl. Na klíně mi leží jedna Sophiina mušelínová plena. Zvednu ji a přičichnu k ní. Ta samá, nezaměnitelná vůně. Její vůně.

Než Jack odjel, zašel do patra a po několika minutách se vrátil s malým balíčkem. Okamžitě poznám spojované písmo na obálce, která je k němu připevněná. Kudrlinky, smyčky, skoro noblesní rukopis, ne jako ten neústupný člověk, jímž se za každou cenu snažila být.

„Neotevřel jsem to,“ řekne, když mi dárek podává. „Byl adresovaný tobě.“

Krabička stojí přede mnou, na nízkém stolku. Ten den mě jela navštívit, ale proč? Jen aby mi dala tenhle dárek? Kvůli tomu, jak jsme se spolu rozešly? Tak ráda bych s ní mluvila, ale vím, že už to nejde. Smířila jsem se s tím. Už se nikdy nedovím, co mi chtěla říct, a tak můžu jenom doufat. Doufat, že jí na mně záleželo nehledě na to, jak často jsme se neshodly.

Rozlepím obálku. Když z ní neohrabaně vytahuju lístek, chvějí se mi prsty. Je na něm kresba miminka s buclatými tvářičkami a vlnitými vlásky.

Rozevřu kartičku. Uvnitř je jediné slovo.

Blahopřeji.

A pod ním její jméno, ovšem psané jinak – Ashleigh – a malé srdíčko.

Žádná kajícná omluva. Ale mám za to, že vlastně nic zlého neprovedla.

Otevřu krabičku. Uvnitř je malý stříbrný rámeček na fotografii. Je tak prostý a nenápadný, že si nejdřív vůbec nevšimnu, že po obvodu je nějaké věnování. Písmena jsou drobná, a když po nich přejedu prsty, jsou na dotek kostrbatá.

Na silné ženy. Ať o nich víme. Ať jimi jsme. Ať je vychováme.

A to je všechno. Její poslední vzkaz: ať vychovávám svou dceru tak, aby byla silná. Po ničem jiném Ash netoužila. Být silná žena. Jen to vzala za špatný konec. Neuvědomila si, že může být silná a zároveň laskavá.

Přistoupím ke kredenci a sáhnu do spodní zásuvky, úplně dozadu. Vyndám svůj starý pracovní laptop a pak nahmatám napájecí kabel. Nezapnula jsem ho od porodu a netuším, jestli ještě funguje. Zapojím ho do zásuvky a odklopím kryt. Trvá to několik minut, ale nakonec se obrazovka probliká k životu. Otevřu Google. Žádné fotky Ashley nemám. Nebyla ten typ, co si dělal selfie – z nějakého důvodu byla opatrná, jako by nikomu nechtěla poskytnout žádný důkaz své existence. Ale pár obrázků, na kterých jsme spolu, se přece jen najde. Zvlášť na jeden si dobře pamatuju, ze zahajovacího večírku pop-upu, pořízený před Davidovým příchodem, než jsem se sesypala. Chvíli mi to trvá, ale nakonec ho objevím. Stojíme na malém pódiu, jedna druhou držíme kolem pasu, vlasy máme lesklé jako hedvábí a sladěně nám splývají po ramenou, jako by tak byly upravené záměrně.

Oči nám září vzrušením, očekáváním i nadějemi. A usmíváme se na sebe.

Prstem přejedu po jejím obličeji, pomyslím na to, co všechno mohlo být.

A pak se usměju tomu, kdo jsme byly, třeba jen na okamžik.

Dvě ženy, odhodlané postavit se celému světu.

+4

POZNÁMKA AUTORKY

Tato kniha je fiktivním dílem. Nicméně semínko inspirace vzešlo z mé vlastní zkušenosti coby novopečené matky. Jedna z mých kamarádek se mi kdysi svěřila, že porod je podobný zážitku při autohavárii, jak fyzicky, tak duševně. To přirovnání jsem si vybavila bezprostředně předtím, než jsem začala rodit, a potvrdilo se, že je překvapivě přesné.

Když jsem otěhotněla, bylo mi 33 let, a přestože moje dcera byla vytoužená, já jsem byla nesmírně naivní a neměla jsem ani páru, co mám očekávat. Do té doby jsem byla naprosto sobecká „žena ve vyšší pozici“ – úspěšná novinářka a PR konzultantka a o miminech jsem nevěděla vůbec nic, natož jak se o ně starat. Jakmile jsem měla za sebou prvních pár měsíců mateřství, začala jsem pátrat po beletrii na dané téma a vzhledem k tomu, že znám spoustu žen, co se po letech strávených v zaměstnání rovněž snažily porvat se svou novou identitou mámy, mě ohromilo, že jsem žádnou neobjevila. A proto jsem se rozhodla napsat tenhle příběh – příběh pro ženy, které se s touto proměnou potýkají ve světě práce, v němž nám pořád někdo hází klacky pod nohy.

Já jsem měla štěstí a jsem moc ráda, že jsem netrpěla poporodní depresí, ani mnohem vážnější poporodní psychózou. Ale podobně jako řada dalších žen jsem v prvních dnech strádala tak velkým nedostatkem spánku, že jsem měla v noci halucinace a byla jsem přesvědčená, že dítě mám u sebe v posteli, když ve skutečnosti spalo ve své postýlce, a moje nálada kolísala s vysilující frekvencí mezi rozjařeností a beznadějí.

K celkovému vypětí se během mateřské bez varování přidalo zjištění, že se nemám kam vrátit do práce. Bohužel se jedná o velmi častou situaci. Tenhle nový „život“ s otevřeným koncem, úplně jiný než všechno, co jsem dosud znala, mě děsil a já na něj byla zoufale nepřipravená. A když se mi podařilo sehnat práci na volné noze – to byly mé dceři teprve čtyři měsíce –, v noci jsem spala v průměru tři hodiny, veškeré oblečení „do práce“ na mně viselo a připadala jsem si stejně jako Helena v mém příběhu: vyhnanec mezi dvěma světy. Ani sebejistá matka, ani pracující žena.

Bylo to nejpodivnější období v mém životě. Do té doby jsem byla čtyřiatřicet let sama sebou, ale pouhé čtyři měsíce matkou, a přestože jsem svou dceru nesmírně milovala, mátlo mě, kým jsem se stala. Vůbec jsem si neuvědomovala, jak pevně je moje totožnost provázaná s mým povoláním a nezávislostí.

Ocitnout se bez práce bylo zvláštní a uprostřed noci jsem se budila a vyšilovala, že bych tenhle „volný čas“ měla nějak smysluplně využít. Na něčím blogu jsem se dočetla, že když máte dítě, je naprosto v pořádku nedělat nic jiného než se o něj starat. Že se nemusíte snažit udržet si práci na zkrácený úvazek, ani dokončit dlouho zanedbávaný román (!), ani se věnovat charitě nebo čemukoli, co považujete za nezbytné pro ospravedlnění své existence mámy v domácnosti. To mi trochu pomohlo. Ale stejně nebylo snadné dát sama sobě povolení „nedělat nic“, ačkoli jsem byla unavená a pravděpodobně jsem pracovala intenzivněji než kdy předtím – jen docela jiným způsobem. V prvních měsících jsem opravdu měla pocit, jako bych to nebyla já. Po pravdě trvalo celý rok, než se mi vrátilo ztracené sebevědomí. Můj partner mi naštěstí hodně pomáhá a díky povaze svého povolání bývá doma mnohem častěji než většina ostatních otců. Skutečně se domnívám, že moje situace by byla úplně jiná, kdybych během toho počátečního období plného změn, kdy jsem se stala čerstvou maminkou, neměla dennodenně po boku svého partnera.

Protože to je podle mého názoru to nejdůležitější. Pomoc a opora. Novopečené matky potřebují podporu. Zaslouží si ji. Může pro ně mít zásadní význam – rozhodnout, jestli půjdou ke dnu, nebo se udrží na hladině.

Poporodní psychóza je naštěstí vzácná, ale zase ne tak vzácná, abychom neměli mít informace jak o ní, tak o jejích příznacích, k nimž patří výkyvy chování, deprese, halucinace, bludy, zmatenost a výpadky paměti, a rozhodně bychom neměli zavírat oči nad tím, že se maminka v šestinedělí chová „divně“. Tato nemoc se posuzuje jako naléhavý psychiatrický stav a jako k takové bychom k ní měli přistupovat. Může se dostavit zčistajasna u jinak zdravých žen bez předešlých duševních obtíží, nicméně se má za to, že jde o genetickou zátěž. V Helenině případě trpěla tímto druhem psychózy i její matka, a nejenže nemoc vymezovala jejich vzájemný vztah, ale byla i důvodem, proč neměla další děti. Nejdůležitější je mít na paměti, že s přispěním správné léčby se většina žen úplně uzdraví a jsou z nich báječné maminky – a já upřímně věřím, že se to podaří i Heleně!

Ráda bych uvedla některé organizace, které poskytují podporu ženám, jež procházejí obdobím, které je často nejtěžším v jejich dospělém životě, bez ohledu na to, jestli se u nich klinické onemocnění projeví, nebo ne. Je-li to možné, pomozte jim i vy a o příslušných kontaktech informujte každého, komu by podle vás mohly prospět. Děkuju – a děkuju i za to, že těmto řádkům věnujete pozornost.

+4

PODĚKOVÁNÍ

Že moje kniha opravdu vyjde, jsem se dověděla od své agentky Caroline Hardmanové, která mi po telefonu oznámila, že jsme dostaly nabídku k publikaci. Zrovna jsem byla na hřišti se svou malou dcerou. Ona byla doma se svým dítětem, technicky vzato na mateřské dovolené, ale snažila se ze všech sil, aby mi pomohla uskutečnit můj sen. Vzhledem k tématu mého románu se mi ohromně líbilo, že jsme slavily úspěch právě v období, kdy jsme obě pečovaly o dítě. To jen potvrzuje, že mateřství vůbec nemusí znamenat konec vaší kariéry.

V této souvislosti chci především poděkovat Caroline za její podporu a nadšení pro tento příběh a za to, že se spolu se mnou snažila vypilovat ho do té nejlepší možné podoby. Kromě toho jí jsem nevýslovně vděčná, že na všechny moje Otravné E-maily Autorky odpovídala se svatou trpělivostí, všechno mi pověděla na rovinu a nikdy nade mnou nelámala hůl.

Tým v nakladatelství Quercus předčil mé očekávání a všem patří můj obrovský dík. Citlivé pokyny a hluboké porozumění mé editorky Cassie Browneové nesmírně vylepšily můj styl – nejen v téhle knize, ale i do budoucna. Rovněž chci poděkovat Rachel Neelyové za přičinlivou redakční práci a za vychytání mých ostudných nesrovnalostí. Pracovat s vámi oběma byla čirá radost a pořád se musím štípat, abych se ujistila, že se mi to nezdálo. Andrewu Smithovi děkuju za obálku; když jsem ji uviděla, doslova mi naskočila husí kůže.

Na vzniku této knihy se podílela celá řada dalších lidí. Moje lektorka z Faber Academy Joanna Briscoeová ve mně svým hecováním a zájmem obnovila důvěru v mé spisovatelské schopnosti. Děkuju, že jste mi věřila. Samozřejmě nesmím zapomenout na partu báječných lidiček z Faber Academy – všichni jste pro mě byli nepolevující oporou a těmi nejlepšími fanoušky, jaké jsem si mohla přát.

Za všechno ze srdce děkuju své přítelkyni a autorce Becky Fleetové, která mě po celou moji spisovatelskou „kariéru“ držela za ruku a byla první čtenářkou mé knihy. Pochopitelně děkuju také svým jedinečným jednorožcům, Vicky Harrisonové a Susie Ewar-Jamesové, za všechny rozhovory přes aplikaci WhatsApp i za rozptýlení pocitu úzkosti, jež jste mi poskytly.

O něco vážněji děkuju Alice Marlowové a Claire Emersonové za pomoc při lékařském bádání a za odpovědi na všechny moje dotazy. Slibuju, že už nenapíšu moc příběhů s nemocnými/mrtvými dětmi.

Na závěr (snažím se, abych nenapsala „v neposlední řadě“, ale je to fuška…) děkuju své rodině. Mámě, tátovi a Poph za to, že jsou na mě tak pyšní. Samo sebou děkuju svému nepočetnému osobnímu týmu, Daphne a Olimu. Daphne za to, že jsi spala (někdy) tak dlouho, abych se mohla posadit zpátky ke svému laptopu. Ale nejvíc ze všech děkuju tobě, Ole, že ses bez reptání ujal víc než štědrého dílu svých domácích povinností, abych tuhle knihu vůbec mohla napsat. Kdyby bylo víc mužů jako ty, na světě by bylo mnohem, mnohem líp.

+4

Charlotte Duckworthová

RIVALKA

Z anglického originálu The Rival,

vydaného nakladatelstvím Quercus v Londýně roku 2018,

přeložila Jiřina Stárková

Obálku upravila Soňa Šedivá

Vydala Euromedia Group, a. s., v edici Kalibr,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5,

v Praze v roce 2019 jako svou 2968. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.booktook.cz a www.knizniklub.cz

+4

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

DRUHÁ ČÁST

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TENKRÁT

TŘETÍ ČÁST

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TEĎ

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TENKRÁT

TENKRÁT

TEĎ

TEĎ

TENKRÁT

TEĎ

TEĎ

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ