K U L K A J E R Y C H L E J Š Í

Milan Dušek

Poselství

Z bochníků

jeho ukrajuj

aby jediný

krajíc

neokoral

(Z básnické sbírky Modravý plamen Jiřího Faltuse)

Připisuji svým dětem

Mílovi, Ireně a Soně

1

MOTTO

Doba přinesla, že lidé vůči sobě ztrácejí

vzájemnou úctu a potřebnou toleranci, že si závidí,

dělají si naschvály, podvádějí se a leckdy se i

nenávidí. Skoro každý dnes touží po zbrani. Někdo ji

má pro svou ochranu, jiný aby mohl druhému

vyhrožovat, ale přibývá i těch, kteří jsou schopni

ubližovat těm, co neodpovídají jejich obrazu, nebo

mají víc než jiní, nehledě na skutečnost, že svůj

majetek získali poctivou prací. Jako houby po dešti

se objevují ti, kteří velmi rychle pochopili, že je

celkem snadné olupovat své spoluobčany, že k tomu

stačí drzost a bezohlednost, stručně řečeno dobrý

žaludek. Takovým na nějakém tom životu vůbec

nezáleží. Nemají svědomí.

Je čím dál těžší takové darebáky zatknout,

odsoudit a poslat do vězení, jak zasluhují. Soudci

začínají mít obavy, aby nepoškodili práva obviněného,

oběť je příliš nezajímá. Všeobecně se tvrdí, že máme

špatné zákony a tak se klidně obcházejí. Nelze se

divit, že v mnoha případech poškození lidé berou

zákon do svých rukou, protože v jeho spravedlivé

uplatňování těmi, kteří tu od toho jsou, nevěří. Ale

zákon je přece od toho, aby poskytoval ochranu

nevinným, ne aby jim působil ještě větší trápení.

PROLOG

Čas se posunul do druhé poloviny května a jaro

finišovalo. Oproti předcházejícímu roku, kdy slunce

svými paprsky šetřilo, tyto dny už pálilo jako

uprostřed léta. Meteorologové to sváděli na globální

oteplování planety a strašili ozonovými dírami. Ale

lidé po dlouhé zimě teplo převážně vítali a varování

nebrali vážně, nehledě na skutečnost, že měli svých

starostí dost.

Když kriminální komisař Jahoda obdržel informaci z

dopravní služby, nechtělo se mu uvěřit, že by se něco

takového mohlo přihodit v jejich okrese. Dopravácká

hlídka prováděla běžnou kontrolu vozidel na silnici

mezi Lhotkou a Svinicí, kde docházelo k častým

nehodám, protože řidiči převážně nedodržovali

povolenou rychlost. Stavěli i ford escort v modré

metalíze s poznávací značkou AED 76-32. Když je

minul, aniž by reagoval na příkaz, policisté skočili

2

do auta a pronásledovali. Před Lhotkou ho začali

dojíždět, ale z fordu se ozvaly výstřely. Na

výstražnou ránu osádka fordu nereagovala a na

policejní vozidlo střílela i při vjezdu do vsi,

hrozilo nebezpečí, že kulky zasáhnou někoho z lidí,

kteří vybíhali ze stavení, aby se podívali, co se to

děje. Něco takového policisté nechtěli riskovat a

zůstali vzadu, tím s fordem ztratili kontakt. O

dvacet minut později ho našli zaparkovaného při

železniční zastávce v Kostelci. Prázdného. Jahoda

dorazil do Kostelce s výjezdovkou. U modrého fordu

stálo auto dopravky, ale byli tam i dva místní

policisté. Ti už měli jasno. Pachatelé ukradli

automobil Bořivoji Kozelkovi z Rájku, ale dopravácká

hlídka jim zkřížila plány. Díky střelbě jí sice

unikli, ale v obavě, aby je při průjezdu městem

nečekala nějaká past, odstavili forda hned za mostem

před přejezdem trati a pravděpodobně nastoupili do

vlaku, jenž v tom čase stál ve stanici. Kontaktovali

kolegy v Týništi, ale výsledek kontroly cestujících

byl nulový, neměli se čeho chytit, dopraváci bohužel

věděli jen to, že šlo o dva muže a že byli ozbrojení.

Jízdenky si nekupovali, zřejmě nastoupili ze strany

od mostu. A nebo zmizeli tady ve městě, pomyslel si

Jahoda. Dal pokyn technikovi, aby se pustil do

prohlídky fordu, požádal o adresu toho Kozelky,

zeptal se, jak se tam dostanou, usedl do auta a kývl

řidiči, ať jede. V Bornici odbočili na užší asfaltku

na Rájek. Překvapivě byla v lepším stavu, než ta,

kterou opustili. Obklopily ji stavení. Před začátkem

stoupání se silnička stáčela doleva. Vpravo byla

požární nádrž, za ni přízemní domek s nápisem HOSPODA

nad dveřmi. Na lavičce báňal z fajfky nějaký stařík.

Na otázku po čísle 8, mávl k zatáčce a propadlými

ústy nevrle zašišlal, že za kšišovatkou vplavo.

Usedlost, před kterou zastavili, se na první

pohled odlišovala od tří, kolem nichž projeli.

Obklopovala ji vysoká cihlová zeď a na oblouku ze

stejného materiálu byl sytě červený nápis: RANČ U

PIKOVÉ OSMIČKY. Dokořán otevřenými vraty bylo vidět

octavii v policejních barvách.

“Sakra, proč nežvejkli, že už sem někdo jel?”

zabručel podrážděně Jahoda ke kolegovi. “Zajeď

dovnitř.”

K nedávno omítnuté, měděnými žlaby a okapovými

trubkami opentlené patrové budově přiléhal

přístřešek, pod nímž parkovala dvě osobní auta a

dodávka. Mercedes benz v hnědé metalíze, červený

renault clio a ford tranzit bílé barvy. Naproti byly

stáje. Vpravo dřevěné budovy ve stylu westrnových

filmů z divokého západu. Mezerou byla vidět ohrada s

3

volně se pasoucími koňmi. Majitel musí být pracháč,

napadlo Jahodu, když vystoupil z vozu. V tom okamžiku

se ve vchodu obytného stavení objevili dva muži.

Menší měl na sobě modré seprané džiny a barevnou

kovbojskou košili, na které převládala červená, větší

policejní uniformu. Poznal v něm kapitána Sováka,

velitele z Kostelce.

“Buďte zdráv, pane komisaři,” spustil halasně

kapitán s obvyklým bodrým úsměvem, o němž si Jahoda

myslel své. Sováka neměl rád, v několika případech se

už přesvědčil, že si hraje na něco, čím není.

Rezervovaně přikývl.

“Pane Kozelko, tohle je pan Jahoda, šéf rychnovské

kriminálky,” přidal kapitán hlasem, v němž se ozval

podlézavý tón.

“Jsem rád, že vás poznávám, pane komisaři,”

pronesl mužík, ale ruku Jahodovi nenabídl. Zblízka

vypadal starší, nejméně na šedesát. “Asi jste tu

kvůli tomu autu.”

“Uhodl jste,” řekl Jahoda a začalo se ho zmocňovat

podráždění. Co si o sobě ten mrňous myslí?

“Už jsme to tadyhle s panem kapitánem vyřešili.”

“Ano?” dostal ze sebe překvapeně a podíval se na

Sováka. Policista nejistě přikývl.

“Pan Kozelka mně volal chvíli před tím, než nás

vyburcovala ta hlídka. Ohlásil krádež forda. Okamžitě

jsem vyslal své lidi k zastávce. Bohužel už nestihli

odjezd toho osobního vlaku, kterým pachatelé

uprchli.”

“Víte,” promluvil mužík, “člověk jako já, který se

snaží vybudovat něco nového, na sebe soustřeďuje

pozornost závistivců a lidí, kteří se chtějí

přiživit. Často za každou cenu. Pokud šlo o

drobnosti, přivíral jsem oči. Ale dnes mě to

podpálilo. Hlupáka ze sebe nehodlám dělat. Z mých

plánů by nakonec nezbylo nic.”

“Stručně řečeno,” horlivě navázal kapitán, “ti dva

se panu Kozelkovi představili jako lidé, kteří by

někde jinde chtěli uskutečnit něco takového, jako

staví on v Rájku. Ochotně je provedl. Jenomže

netušil, že se vzápětí vrátí, aby se zmocnili toho

forda.”

„Nikdo je neviděl?“ přemohl se Jahoda.

„Koho by napadlo, že něco takového provedou. A ke

všemu ve dne…“ povzdechl Kozelka.“Přišel jsem do Čech

téměř po šestadvaceti letech, pane komisaři, abych tu

investoval peníze, co jsem v Americe nabyl. Netušil

jsem,” povzdechl, “že ve své rodné zemi budou takové

problémy. Nepamatuju, že by se tu dřív tolik kradlo.”

“Problémy nebudou, pane Kozelka, to vám slibuju. A

pan komisař jistě taky,” snažil se Sovák.

4

“Taková slova moc rád slyším, pánové. Kdybyste

neodmítl malé pohoštění, pane komisaři. Pak bych vás

provedl po mém zdejším království. Postupně tu chci

vybudovat zábavní středisko pro lidi z celé oblasti.”

“Nechci vás urazit, pane Kozelka, ale nejdřív bych

rád vyřešil věc, kvůli které jsem zde,” řekl

s komisním obličejem Jahoda, dělalo mu potěšení, že

může tomu trpaslíkovi oplatit to přijetí. Mávnutím

ruky přivolal kriminalistu z auta. “Kolega Coufal

sepíše záznam.”

“Ale to snad nemusí být,” reagoval nervózně Sovák.

“Ford je v pořádku a pan Kozelka nemíní podat trestní

oznámení. Proč zbytečně papírovat, pane komisaři?”

“Slyším dobře?” zamračil se Jahoda. “Ti dva, co tu

ukradli auto, stříleli na dopraváky. Jsou ozbrojení a

mohou to zkusit kdekoliv jinde. A nechat za sebou

mrtvé…” neodpustil si, vždycky a za všech okolností

dbal, aby ti, s nimiž hovořil, věděli, s kým mají tu

čest.

“Já vím, že vám nemůžu zasahovat do vaši

kompetence,” obrátil hned Sovák, “ale rozhodně by se

to nemělo pustit na veřejnost. Takováhle špatná

publicita by mohla uškodit podnikání pana Kozelky. V

tomhle se mnou jistě souhlasíte, pane komisaři.”

“Nic takového se nestane, pane kapitáne,” osekl

Jahoda a pootočil se k majiteli objektu. “Povězte

nám, jak ke krádeži došlo a popište ty dva, abychom

mohli vyhlásit pátrání.”

Zatímco inspektor Coufal si dělal poznámky, Jahoda

pátral ve vrásčité tváři toho přivandrovalce

z Ameriky a dráždilo ho, že v ní nenachází ani stopy

po nějakém neklidu. Úcta k jeho osobě tam už taky

nebyla.

“Kdy mi vrátíte auto?” zeptal se věcně Kozelka,

když záznam podepsal. Odpověď ho uspokojila, ale

pozvání, vyslovené na začátku, už nezopakoval.

Jahoda v autě v duchu zuřil a umiňoval si, že na

kapitána Sováka z kosteleckého obvodního si co

nejdříve došlápne.Něco mu říkalo, že jeho vstřícnost

k majiteli Pikové osmičky bude mít konkrétní důvod.

Mimo několika otisků prstů se ve fordu escort

nenalezlo nic, co by pomohlo k určení totožnosti

pachatelů. Bohužel k tomu nepřispěly ani samotné

otisky, muži, co se auta v Rájku zmocnili, nebyli

dosud trestáni. K ničemu nespělo ani vyhlášené

celostátní pátrání, naprázdno vyzněly policejní

relace ve sdělovacích prostředcích. Nepřihlásil se

nikdo, kdo by o pachatelích cokoliv věděl. Ani žádný

svědek z vlaku, kterým měli z Kostelce údajně odjet.

Případ byl odložen a časem ho pustil z hlavy i

kriminální komisař Jahoda z Rychnova.

5

1

Jestli si Ondřej Jányš myslel, že ho už nic nemůže

překvapit po tom, co mu minulý rok v létě provedl

Evžen Kodet, než se stačil vrátit ze Šumavy, tak se

mýlil. Tohle si uvědomil, když mu pár minut po druhé

odpolední z pošty zavolali text telegramu s podpisem

DIANA.

Oznamovala v něm, že kolem osmé večer přijede

rychlíkem do Újezda, aby ji určitě očekával na

nádraží.

Telegram byl odeslán z pošty na pražském Hlavním

nádraží a tohle znamenalo, že s tím už nemůže nic

dělat, i kdyby stokrát chtěl.

Když se vloni na začátku srpna ve smuteční síni

spolu s kriminálním komisařem Bémem naposled

rozloučili s Kodetem, který spáchal sebevraždu,

umiňoval si, že se Dianě už neozve. Že pro něho

zůstane pouze hezkou vzpomínkou na jeho pobyt v

Horské. Důvod byl prostý: nechtělo se mu uvěřit, že

by tato mladá, hezká a navíc inteligentní dívka mohla

věnovat svůj život muži na prahu padesátky. Co si to

chtěl nalhávat? Na druhé straně nemohl opomenout, že

od smrti Boženky, své první manželky, mu žádná žena

nebyla tak blízká. Ale už na Šumavě, když do jejich

přátelství začalo prosakovat něco, co evidentně

nemělo, si říkal: Nemohu dovolit citům, aby převládly

nad rozumem! Na tom, co by jeho neobvyklému a určitě

i provokujícímu vztahu řekli lidé, mu ani moc

nezáleželo. Zato se přímo hrozil okamžiku, kdy by

Dianina zamilovanost opadla. Život zbavený

romantického snu, přináší drsné vystřízlivění. Obával

se, že by mohl Dianě ublížit. Co jí může nabídnout ve

svém věku a při povolání, které si zvolil? Nehledě na

skutečnost, že by se jí časem třeba zastesklo po

rodné vsi na Šumavě.

A přece jí nakonec napsal. A netrvalo to ani tak

dlouho.

V dopise, který odeslal už v závěru srpna, se ale

snažil vyhnout všemu, z čeho by se mohla dovtípit,

jak hluboko se mu do srdce zapsala. Nad její odpovědí

pochopil, že ji znovu podcenil. Měla schopnost číst

mezi řádky. Ani ona se nevěnovala citům a

nezúčastněný by její dopis ani náhodou nezařadil mezi

ty milostné, ale on si, hned po přečtení, uvědomil,

že ani časový odstup ty společně prožité dny

nesmazal, a úmysl, který už na Šumavě nadhodila, se

nijak neotupil, naopak, dostal jasnější kontury.

Zase s tím pár dní zápasil, ale znovu prohrál.

6

Zatímco on jí psal o svých případech, na kterých

se svým společníkem a synem Ondrou pracoval, ona mu

ve svých dopisech líčila, jak za ní do Horské přijel

Sovadina z klatovské kriminálky, jak se vdova po

zastřeleném majiteli Zlaté podkovy energicky ujala

vedení hotelu, jak soud, jehož jednání se osobně

zúčastnila, odsoudil bývalého šéfa městské policie v

Sušné Zárubu k patnácti letům odnětí svobody,

někdejšího kriminalistu Čabana ke dvanácti letům a

několik dalších, kteří se na převádění běženců z

východních zemí podíleli, k trestům od dvou do šesti

let. Podle ní měl případ značnou publicitu v tamním

regionálním tisku a psalo se i o soukromém

detektivovi z vnitrozemí, jenž přispěl k odhalení

dobře organizované bandy, která měla kontakty i v

řadách pohraniční policie. Věty, vyšperkované jejími

vlastními myšlenkami, ho přesvědčovaly o nevšedně

bystrém úsudku.

Když četl o chalupě po babičce, okolních loukách a

lesích, nemohl na Dianu nemyslet a tohle ho zákonitě

přivedlo do situací, kdy mu začala chybět. Už před

vánočními svátky si pohrával s nápadem, že by se za

Dianou mohl aspoň na pár dní rozjet. Stejná myšlenka

ho pronásledovala i před Velikonocemi. Ale v obou

případech se včas vzpamatoval a našel si pádný důvod,

který mu zabránil v cestě. Jenomže Diana se mu pod

kůži zadřela víc, než si byl ochoten připustit.

Jeho roztržitost v těch dnech, kdy s tímhle

problémem zápasil, neušla pozornosti syna Ondry. Ale

ten jeho stavy zřejmě stále ještě připisoval

zklamání, které mu svým činem přichystal Kodet.

Nechal ho při tom, ale stále častěji si představoval,

jak Ondru vyzve, aby se posadil a dobře poslouchal.

Bohužel to neustále odkládal. Obával se, že by syn

nepochopil, co pro něho Diana znamená. V době, kdy

Jányš neklidně přecházel po nástupišti nádraží v

Újezdě a hlavu měl plnou toho, co ho v nejbližších

hodinách očekává a nemine, rychlík s Dianou se už

řítil k městu. Zatímco se zabýval svými mindráky,

rozhodla se jednat a vyřešit tuhle patovou situaci za

oba. Žensky chytře a současně energicky, prostě ho

postavila před hotovou věc! Těšil se na ni. Kdyby

tvrdil opak, lhal by. Ale nebyl si docela jistý, zda

je na její příjezd dostatečně připravený. Nebyl si

jistý a zbývalo mu slabých deset minut k tomu, aby se

s problémem vypořádal. Pokud našla odvahu ona, měl by

ji v sobě objevit i on. Ve svém věku by už přece mohl

vědět, co vlastně chce!

7

2

Minuty ubíhaly bezmála jako vteřiny. Z dopravní

kanceláře vyšel výpravčí a navyklým pohledem po

koleji se zadíval k semaforu při vjezdu do stanice.

Když se tam vzápětí objevila lokomotiva, výpravčí

znovu vypochodoval, aby vlak uvítal.

Had dlouhé rychlíkové soupravy, s vagóny

pomalovanými pestrými grafity, brzdil a k zalesněnému

hřebeni nad nádražím klesal do ruda zbarvený kotouč

slunce v podobě přezrálého pomeranče.

Diana seskočila na perón s malou černou kabelkou

přes rameno a kufříkem v levé ruce. Ještě se

pootočila a pomáhala vystoupit staré paní, pro kterou

to bylo příliš vysoko. Pak tam stála a hleděla k

nádražní budově. S blond vlasy k ramenům, v

přiléhavém tričku své oblíbené oranžové barvy a

krátké modré džínové sukni, na nohou páskové sandály

naboso.

Takhle si ji pamatoval ze Šumavy. Když ji teď

znovu spatřil na vlastní oči, srdce se mu rozbušilo

jako puberťákovi. Jak mohl tak hloupě váhat?

“Ondřeji!” zvolala a hned k němu svižně vykročila.

Zřejmě pouze ten kufřík jí zabránil, aby se mu vrhla

do náruče. “Tolik jsem se na tebe těšila,” řekla s

milým úsměvem a přešlápla z nohy na nohu.

“Vítám tě,” vymáčkl ze sebe, levou rukou převzal

kufřík, pravou uchopil její paži nad loktem, naklonil

se, přilípl rty do koutku malinových úst. Hned, jak

to provedl, napadlo ho, zda to napoprvé nepřehnal. O

krok ustoupil a zkoumal Dianin obličej.

Ale oči jí zářily jako drahokamy.

“Asi jsem tě svým příjezdem zaskočila, viď?”

Zapátrala v jeho tváři.

“Ale ne… Tedy trochu ano,” přiznal vzápětí

nejistě.

“Díky za upřímnost. Rozhodla jsem se ze dne na den

a už nestačila napsat. Vlastně jsem se tě chystala

překvapit. Ale už v Praze se mi to rozleželo v hlavě.

Poslala jsem alespoň telegram.” Aniž by počkala na

jeho odpověď, rozhovořila se o Praze, kde byla

naposled před lety na školním výletě. Neodolala

prosluněnému dni. Informovala se, kdy jí jede další

vlak, a vyrazila k Václavskému náměstí. Prodrala se

davy lidí až k Můstku a odbočila po Národní třídě. Po

mostě se dostala na druhý břeh Vltavy. Lanovkou

vyjela na Petřín. Umírala smíchy v zrcadlovém

8

bludišti. Pak vylezla až na ochoz rozhledny. Přes

Hradčany a po schodech lemovaných stojany malířů a

stánky řemeslníků sešla na Karlův most a uličkami za

Prašnou bránou se dostala na Staroměstské náměstí s

orlojem. Chtěla vidět co nejvíc, ale málem přecenila

síly. Když se ocitla znovu na nádraží, byla příšerně

unavená a moc ráda, když od Smíchova přijel rychlík a

mohla si nastoupit a hlavně sednout.

“Jinými slovy: za postel by jsi dala všechno.”

“Tolik na ni pospícháš?” hlesla a obličej jí

vybarvil lehký ruměnec.

“Takhle jsem to nemyslel.” Teď byla řada na něm,

aby se vypořádal s rozpaky. Dovedl ji k autu, uložil

kufřík dozadu a sklouzl za volant. Bylo mu všelijak.

Klesla na sousední sedadlo a už když startoval,

začala o nedávném filmu v televizi, natočeném podle

románové předlohy amerického autora detektivek

Parkera. Viděl ho? Rozhodně to bylo něco úplně

jiného, než ty akční krváky, kterých je nyní na

obrazovce víc než dost.

“Abych se přiznal, na televizi koukám moc málo.

Když už je klid, vezmu si knížku.”

“Ondřeji, jestli nemáš moc naspěch, něco bych

snědla. V Praze jsem na jídlo úplně zapomněla a do

jídelního vozu se mi nechtělo,” prohlásila, když

projížděli po městském okruhu, aby se dostali k

výpadovce na Kostelec.

“Promiň, že jsem ti to nenabídl sám. Támhle

odbočíme,” kývl k přibližující se křižovatce. “V

Kostelní ulici je restaurace U bažanta. Dobře, a na

dnešní poměry i levně, se tam vaří. Za zmínku stojí i

rychlá a příjemná obsluha.”

“Chceš snad tvrdit, že jsou lepší než U zlaté

podkovy v Horské?” Zasmála se a při koutcích úst se

jí promáčkly rozkošné dolíčky.

“Rozhodně nemají tak kouzelnou recepční.”

“Tohle jsem už slyšela. Ale možná jsi to tenkrát

řekl jen proto, abys mě přetáhl na svou stranu.”

“Což nemění nic na skutečnosti, že je to pravda.”

Pousmál se, očima sklouzl na přiléhavé tričko, pod

kterým se tísnila blízko sebe posazená ňadra.

Vymáčknuté bradavky dávaly tušit, že nemá podprsenku.

Tělem mu prošlehla vlna vzrušení.Raději odvrátil

hlavu a zadíval se k čelnímu sklu.

Zajel k šesti automobilům, seřazeným na

vyasfaltovaném parkovišti po pravé straně patrové

budovy s nápisem U BAŽANTA nad vstupními dveřmi.

Krátce poté, co usedli u jednoho ze dvou volných

stolů, uličkou přispěchala dívka kolem dvaceti s

příjemným úsměvem ve zdravém, pouze decentně

9

nalíčeném obličeji. V záplavě havraních vlasů jí

zářila sněhobílá čelenka.

“Buďte u nás vítáni.” Před oba na stolek položila

tuhé zelené desky se zlatým emblémem podniku, kterým

byl pochopitelně bažant. “Dáte si něco k pití?”

“Sodovku. A ty?” Jányš pohlédl na Dianu. Zase jako

by nemohl uvěřit, že sedí vedle něho.

“Třeba colu,” špitla a zamyšleně hleděla za

odcházející servírkou. Když byla z doslechu, sykla:

“Lháři. Tahle by z fleku mohla jít na převáděcí

molo.”

“No a co?” zabručel. “Vedle tebe mi každá jiná

připadá nezajímavá.”

“Na všechno máš pohotovou odpověď. Ale já ti vidím

až do žaludku,” ušklíbla se.

“Na všechno určitě ne.” Rozevřel desky a očima

sjel po nabídce jídel, aby třeba nevyslovil víc, než

by měl. Bylo dost těžké se ovládnout, když se to

přímo dralo do úst. Najednou měl pocit směšnosti, že

se mučil těmi myšlenkami, když čekal na její rychlík.

Už věděl, že jí bude muset poděkovat za to, že

přijela, a tím ukončila jeho dilema.

“Dám si ten smažený sýr a hranolky,” řekla a

zaklapla své desky. Díky tomu se vrátil do

přítomnosti a uvědomil si, že při jejich stolku znovu

stojí servírka. Donesla jim nápoje.

“Dvakrát,” vyslovil objednávku. Servírka kývla a

odcházela. Chystal se Dianě vylíčit, jak si obalovaný

sýr zamiloval díky tomu, že ho jednou ochutnal u

Ondrovy ženy Markéty, ale od sousedního stolu

zaslechl dost vulgární poznámku určenou Dianě. Prudce

se pootočil a výrazem v obličeji dal jasně najevo, že

se mu ta slova vůbec nelíbí. Holohlavého muže k

padesátce s opelichaným knírkem pod skobou nosu znal,

jeho dva podstatně mladší společníky viděl

stoprocentně poprvé.

“Něco se ti nezdá, strejdo?” zavrčel zpupně

svalnatec v nafialovělém saku, s vínově červeným

motýlkem v límečku bílé košile.

“Hoďte zpátečku, mladíku. Nezajímáte nás,”

neodpustil si Jányš. Nedokázal zabránit zvedání

hladiny adrenalinu v krvi.

“Opatrně, strejdo. Abys pak nelitoval. Tu tvou

dcerunku bych si moh vzít jako matraci,” uškliboval

se svalnatec a cuchal si přerostlé vlasy žluté jako

sláma.

“Už mám v kalhotách.” Jányš se chtěl zvednout, ale

hřbet jeho ruky překryla Dianina teplá dlaň.

“Nenech se vyprovokovat, Ondřeji.”

10

Sakra! zaklel v duchu. Měla pravdu, kdyby se

pustil s drzounem do křížku, zpronevěřil by se

veškerým svým zásadám. Cítil se trapně, když mu

došlo, z jakého důvodu by to udělal.

Poznámky od sousedního stolu se už neopakovaly,

ale myšlenky na selhání se nezbavil ani při jídle.

Když odcházeli, tušil v zádech oči těch tří od

sousedního stolu.

“Ty je znáš?” zeptala se Diana v autě.

“Jen toho plešouna. Nějaký Prokopec. Má tady v

Újezdě soukromou bezpečnostní agenturu,” utrousil za

jízdy. Že ho zná z jeho působení u hospodářské

kriminálky, si ponechal pro sebe.

Naslouchal jejím postřehům z cesty vlakem napříč

zemí a jak se přibližovali ke Kostelci, stále víc

myslel na to, že ji veze k sobě a má vlastně jedinou

postel v ložnici. Neměl by ji pro dnešek odvézt k

Ondrovi a Markétě na sídliště? Ne! Takhle zničehonic

na ně vybafnout nemůže. Vyhrabe ze skříně spacák a

přespí na pohovce v kanceláři!

“Proč mlčíš, Ondřeji?” připomněla se. “Pokud tě

ještě mrzí řeči toho obejdy v restauraci, já je

pustila z hlavy.”

Tak jako ten svalovec nás budou vidět všichni!

chtělo se mu vyhrknout, ale pak ze sebe vymáčkl: “Jak

dlouho se zdržíš, Diano?”

“Nejvíc záleží, jak dlouho mě vedle sebe strpíš,

Ondřeji. Nebudu před tebou skrývat, že kdyby bylo po

mém, zůstala bych s tebou natrvalo.” Celým svým

mladým a nádherně pružným tělem se k němu pootočila.

“Ale nech si to projít hlavou. Nemusíš mi odpovědět

hned,” přidala vibrujícím hlasem a nespustila z něho

oči.

“Nechci, aby tě třeba napadlo, že tě tu nevidím

rád, jenže…” Odmlčel se. Proč vlastně váhá? Bojí se

štěstí?

“Nejnutnější věci na prvních pár dní mám v

kufříku. Zbytek pošle šéfová. Až jí zavolám.”

“Zatelefonujeme hned ráno.”

“Tak moc zase nemusíme pospíchat.”

“Zásadní věci se nemají odkládat.” Na chabě

osvětlené křižovatce odbočil. Aniž by potkal jediné

vozidlo projel ztichlým městem. Vmanévroval favorit

do mezery za zelenou starší škodovkou, umlčel motor.

“Jsme doma,” kývl k spoře osvětlené budově přes

vozovku.

“Myslela jsem, že… Odpusť mi tu nervozitu.”

Zaklonila se na jeho stranu, aby si dům prohlédla.

Jak se ho dotkla, tělem mu prošlehl záchvěv vzrušení.

Pravou rukou ji objal, přitiskl k sobě, ústy našel

pootevřené rty.

11

Po dlouhém polibku malinko odklonila hlavu. “Musím

ti říci, Ondřeji… Chci, abys to věděl. Ničím jsem

si ještě nikdy nebyla tak jistá,” zamumlala a sama ho

políbila.

“Nepospíchej na mě,” dostal ze sebe, ale v rozporu

se slovy jí vrátil polibek. “Musíme si co nejdříve

promluvit.”

Když ji takhle k sobě tiskl, jako by z něho

přeskakovaly nějaké elektřinou nabité jiskry.

Naplňovaly ji touhou. Báječnější pocit snad dosud

nezažila. Stále ještě byli v autě a ona si už

představovala, jak se spolu milují. Jak ji Ondřej

zaléhá, ona se k němu vzpíná klínem a vzápětí ho cítí

hluboko v sobě. “Souhlasím,” hlesla, jako by se

probrala. “Ale dnes v noci mluvit nebudeme, ano?

Jestli si vzpomínáš, tak mi něco dlužíš už od nás.”

Když stoupali po schodišti, připadalo jí to jako

celá věčnost.

3

Noční služby na kriminálce nepatřily k oblíbené

činnosti inspektora Františka Málka přestože

nepochyboval, že mají svůj význam. Když přišla zpráva

o trestném činu, který se v průběhu noci stal někde v

jejich okrese, jeho povinností bylo vyhodnotit, zda

je nutná přítomnost kriminalistů na místě činu. Pokud

usoudil že ano, zařídil vyslání výjezdní skupiny,

informoval kriminálního komisaře a co nejrychleji se

tam přesunul, aby byla jistota, že místo činu nebude

znehodnoceno neodborným zajištěním stop, které mohl

zanechat pachatel. Čím více je dobrých stop, tím

pravděpodobnější je pachatelovo odhalení.

Po dvou letech hlídkové služby v uniformě Málek

nastoupil ke kriminálce v Újezdě, kde už byl sedmým

rokem. Po komisaři Bémovi, vrchním inspektorovi

Kadeřábkovi a technikovi Vaňurovi, byl čtvrtým

nejdéle sloužícím kriminalistou na oddělení.

Dříve tyhle noční pro něho převážně bývaly děsně

nudnou záležitostí. Po odbytí nejnutnějších

administrativních povinností, které se nedaly

stihnout v rámci běžné pracovní doby, přečetl noviny

od první do poslední stránky, vyřizoval si soukromou

korespondenci, pak v duchu přeskakoval z myšlenky na

myšlenku. Pil kávu a kouřil jednu cigaretu za druhou,

k ránu nic jiného nezbývalo, aby se ubránil spánku,

tělo se stále víc dožadovalo odpočinku. Ale v

posledních dvou letech závažné trestné činnosti

několikanásobně přibylo a s tímhle neradostným

12

nárůstem zločinnosti se zákonitě zmnožily i noční

výjezdy. Někdy služebnu musel opustit i několikrát za

noc.

Tentokrát byl ještě ve třiadvacet hodin klid.

Málkovi už bylo třiatřicet, byl středně vysoký, měl

husté tmavé vlasy, nakrátko přistřižené, vyklenutý

pevný hrudník a paže samý sval. Před vojnou boxoval a

pak dost pravidelně posiloval. Od jinošských let o

něm říkali, že je pro ženy atraktivní typ, ale

navzdory tomu si tu svou, se kterou se oženil hned po

příchodu z vojny, příliš dlouho neudržel,

neschvalovala už samotné jeho rozhodnutí, že nastoupí

k policii. Jednou se v průběhu hlídkové pochůzky

městem pro cosi zastavil doma a našel svou manželku v

objetí jiného. A to spolu nežili ani celý rok. Raději

ihned opustil byt, aby si nedal čas na rozepnutí

podpažního pouzdra. Asi to nebyla ta pravá, namluvil

si tehdy, aby se snadněji vyrovnal s bolestí, kterou

ztráta milované ženy, způsobila. Kolegové mu radili,

aby si sehnal jinou, že snadněji zapomene. Učinil

jeden neúspěšný pokus a po něm na hledání té, která

by s ním sdílela život, rezignoval.

Když se před půldruhým rokem v jejich služebně

objevila inspektorka Milena Dudová, teprve

sedmadvacetiletá

plavovláska

s

rozkošným

nosíkem, dominujícím převážně usměvavému obličeji,

kterou k nim přeložili z Prahy na její vlastní

žádost, během několika dní jako by se mu vrátila

naděje, že nezůstane sám.

Alespoň tři týdny trvalo, než se ji odvážil pozvat

na večeři a při sklence vína z ní vytáhl, proč

vyměnila metropoli za okresní město. Rozvedla se a

její bývalý muž šéfoval pracovišti, kde sloužila.

Postupně se stále víc sbližovali, jenomže pak do toho

vstoupila záležitost, která mohla jejich začínající

vztah prohloubit, ale paradoxně přinesla zcela opačný

výsledek, a jako by je od sebe vzdálila. Při první

cestě do Újezda zastavila stopaři a z toho se

vyklubal dlouho hledaný recidivista Stratílek,

psychopat s násilnickými sklony. V autě na ni vytáhl

pistoli, přinutil ji zajet do lesa a tam se ji

pokusil znásilnit. Ale Milena se zmocnila jeho zbraně

a už s pouty na rukou jim ho předala jako dáreček.

Když Stratílka po půldruhém měsíci vyšetřovací vazby

přivezli do soudní budovy, aby dostal spravedlivý

trest za prokázané činy, přelstil své hlídače z

vězeňské služby, nedaleko soudu se zmocnil automobilu

muže, jenž si odskočil do trafiky pro cigarety a

lehkomyslně ponechal klíček v zapalování, a svým

pronásledovatelům zmizel jako by se propadl do země.

13

Dostali několik hlášek o Stratílkově pohybu, ale

všechny se po prověření ukázaly být falešnou stopou.

Už se stmívalo, když tehdy Milenu přivezl k domku

v Kociánově ulici, kde bydlela v podnájmu s vlastním

vchodem. Rozloučil se s ní a vrátil se k budově

policie, aby dal služební vůz do garáže. Když se

nahoře od sloužícího kolegy dozvěděl, že automobil,

který zcizil Stratílek, policisté objevili jen přes

dvě ulice od té, kde bydlí Milena, napadlo ho, jestli

si neusmyslel, že splní, čím Mileně vyhrožoval při

výslechu po svém zadržení. Znovu sedl do vozu a

rozjel se za Milenou. V jejím bytu se svítilo, ale

ani na opakované zvonění nereagovala. Vykopl vstupní

dveře a s připravenou zbraní se vrhl do místnosti.

Stratílek po něm sice vypálil, ale netrefil. Než

zvedl pistoli, která mu při rychlém úhybu vylétla z

ruky, Stratílek vyskočil otevřeným oknem. Milena

seděla polonahá v křesle, s pažemi spoutanými za

opěradlem. Chvatně ji uvolnil a snažil se ji

ukonejšit. Náhle se odtáhla a vytkla mu, proč

Stratílka nechal uprchnout. Výčitka pro něho byla

ledovou sprchou, ale překousl ji. Přehodil přes

Milenu přikrývku a doufal, že se uklidní, ale stále

vzlykala. Ani zpráva, že Stratílek při pokusu o únik

autem, které bylo samozřejmě střeženo, byl těžce

zraněn a než přijela sanitka přes poskytnutou první

pomoc zemřel, na psychickém stavu Mileny pranic

nezměnila. Nabídl se, že pár hodin zůstane, ale

chtěla být sama. Když se u ní druhý den zastavil,

otevřela mu s kruhy pod očima a vypadala vyčerpaně.

Tehdy mu řekla, že asi ještě není na nový vztah

připravená.

Náhle ticho kanceláře zpřetrhalo zazvonění

telefonu. Zvedal sluchátko v domnění, že se někde

venku něco přihodilo, ale ke svému překvapení uslyšel

hlas té, na kterou právě myslel.

“Jakou máš noc?” zeptala se.

“Zatím neobvykle klidnou. Přinesl jsem si knížku a

tak se do ní asi pustím.”

“Co čteš?”

“Pořád ty Medojedky, co jsi mi půjčila.”

“Budou se ti líbit. Jak jsi daleko?”

“Ještě jsem nedorazil první kapitolu,” přiznal a

napadlo ho, že Milena určitě nevolá jen kvůli tomu,

aby se zajímala, jak mu ubíhá služba. Vzápětí se mu

to potvrdilo.

“Františku, myslím, že bychom si měli promluvit.”

“O čem, Mileno?”

“Došla jsem k názoru, že jsi správně nepochopil,

jak mi bylo po té hodině, kterou jsem tehdy strávila

sama s tím hulvátem Stratílkem.”

14

“Nemůžeš mi upřít, že bych se o to nesnažil.”

“Co kdybych tě zítra pozvala na večeři? K sobě.”

“Bez rozmýšlení říkám ano. A nemá význam tajit, že

se hodiny příšerně povlečou. Už mi strašně chyběly

večery s tebou, Mileno.”

“Tak zítra v sedm u mne, Františku. A přeji ti

klidný zbytek noci.”

Zavěsila, ale on ještě chvíli držel sluchátko u

ucha, než ho vrátil na přístroj. Že by skončilo jeho

čekání? Ale co když ho k sobě zve pouze proto, aby mu

sdělila, že si dělá marné naděje? Ne, tohle si

nechtěl připustit. V okamžiku, kdy došel k oknu a

přes osvětlenou ulici před budovou okresního

policejního ředitelství se zadíval do rozředěné tmy

protějšího parčíku, se na jeho stole znovu rozdrnčel

telefon.

Snad to už Milena nechce odvolat? napadlo ho, když

k uchu zvedal sluchátko.

Ozval se mu policista ze služebny o dvě patra níž.

4

Noci ve druhé polovině června byly teplé díky

slunci, které od časného rána do pozdního odpoledne

pražilo, jako by léto už vrcholilo. Děti se nemohly

dočkat, až v jejich třídách naposledy zazvoní a

začnou vytoužené prázdniny, převážná většina

dospělých plánovala, kam se o letošní dovolené

podívají a pomalu balila zavazadla.

Noc z neděle na pondělí pokračovala ve šlépějích

těch předcházejících, než pět minut po půlnoci

Kostelní ulici a její nejbližší okolí vyburcovala

mohutná detonace, která se ozvala z přízemních

prostor dvoupodlažního domu, kde před rokem zahájila

úspěšný provoz restaurace U bažanta.

Starší obyvatelé Újezda podobné probuzení

uprostřed noci naposled zažili na sklonku druhé

světové války, kdy nad městem přelétaly angloamerické

bombardéry, vracející se z náletu v Říši, a jedno

utrousilo bombu do řadové zástavby v někdejší

dělnické čtvrti při jedné z textilek. Tenkrát v

troskách dvou stavení zahynulo pět osob, mezi nimi

dvě děti předškolního věku. K expolozi U bažanta

naštěstí došlo v době, kdy už v lokále nebyli žádní

hosté, tedy po uzavírací hodině. Bohužel ještě uvnitř

zastihla majitele Kostrhůna, jeho manželku Annu a

teprve devatenáctiletou dceru Květu, šlo o veskrze

rodinný podnik.

15

Tlaková vlna výbuchu zdemolovala vnitřní zařízení

restaurace, vyrazila dveře do široké vstupní haly s

klenutým stropem, vymáčkla všechna okna mířící do

Kostelní ulice a Kostrhůna, jenž právě skončil úklid

mezi stoly a kráčel do kuchyně, kde obě ženy

připravovaly vaření na další den, odmrštila až do

kouta, zasypala ho střepy z lahví a sklenic, které

pocházely z regálů za výčepním pultem, ten jako

zázrakem odolal ničivé smršti.

Zatímco otřesenému Kostrhůnovi muselo být ošetřeno

několik na první pohled ošklivě vyhlížejících ran a

lékař z rychlé zdravotnické pomoci se netajil

podezřením na možné vnitřní krvácení, matka s dcerou

z toho až na pár škrábnutí a modřin vyšly bez větší

fyzické úhony, ale díky tomu, čeho byly přímými

svědky, obě utrpěly psychický otřes, který je uvrhl

do stavu jakési apatie, proto nebyly schopny odpovědí

ani na základní otázky inspektora kriminální služby

Málka. Ten k restauraci U bažanta dorazil šest minut

poté, kdy byl o výbuchu informován.

Přijel malou chvíli před dvěma vozidly městského

požárního sboru. Všechny okolní domy už zářily řadami

oken, téměř ze všech se vykláněli vyděšení občané.

Přibývalo i zevlujících na protějším chodníku. Ti

nejodvážnější zvědavci se už snažili proniknout do

vstupní haly postiženého domu, nebo alespoň do značně

poškozené restaurace nahlédnout okny s rámy

olemovanými zubatými střepinami skla.

Málek promluvil s dvoučlennou hlídkou, která se v

okamžiku výbuchu nacházela v sousední ulici a ihned

předala zprávu do policejní budovy, poté vysílačkou

požádal o posilu v uniformách.

Když hovořil se svým nadřízeným, kriminálním

komisařem Bémem, vynášeli nosítka se zraněným

Kostrhůnem do sanitky, která ho okamžitě odvážela do

místní nemocnice.

S odůvodněním, že uvnitř budovy nehrozí vypuknutí

požáru, Málek do zdemolovaných prostor restaurace

vpustil pouze dva specialisty, kteří měli zjistit,

zda nedošlo k úniku plynu. Znovu se přesvědčil, že

Kostrhůnová s dcerou dosud nejsou schopné komunikace,

a přidal se k dvojici pátrajících požárníků.

Po provedené kontrole rozvodů kategoricky

vyloučili, že by explozi mohl způsobit unikající

plyn, a jako první vyslovili domněnku, že může jít o

nálož, která byla umístěná přímo v prostorách

restaurace.

Zanedlouho se tam objevila výjezdní skupina

kriminálky a s ní, jako téměř vždycky, komisař Bém.

Pozorně vyslechl Málkovy základní informace a hned

rozdělil úkoly. Technik Vaňura měl co nejpřesněji

16

vymezit epicentrum výbuchu a najít případné

pozůstatky nálože, které by už vyžádanému

pyrotechnikovi z krajské správy pomohly k rychlejšímu

určení druhu použité výbušniny a ke zjištění, jakým

způsobem byla odpálena. Malek byl pověřen zhotovením

plánku restauračních prostor a v něm měl zakreslit

stav před výbuchem, s důrazem na rozmístění stolů pro

hosty, aby mohlo dojít ke konkrétní identifikaci těch

z nedělního odpoledne a večera. Bém s inspektorem

Kadeřábkem si vzali na starost Kostrhůnovou s dcerou.

Chvíli trvalo, než oběma, stále ještě dost

vyděšeným ženám, vymluvili, že tu hrůzu, kterou

prožily, nezpůsobil výbuch plynu. Před časem viděly

necitlivě, možná až téměř nechutně, natočenou

reportáž odněkud z Ostravy, kterou odvysílala jedna z

komerčních televizí. Nesporně v nich zanechala špatný

dojem. Konečně mohl komisař položit první otázku k

věci.

Pobledlá Květa nejistým hlasem vyprávěla, jak s

matkou stály u otevřené lednice, když se ozvala ta

ohlušující rána z restaurace a současně se tam

zablesklo. Tlaková vlna vyrazila skleněnou výplň

dveří. Do kuchyně vtrhlo mračno prachu, z polic

padalo nádobí. Vrhla se k matce s pláčem na krajíčku.

Když se vedle v restauraci rozplynul prach a dým,

vzpomněla si, že tam zůstal otec. Přes věci, které

ležely na podlaze, doklopýtala ke dveřím a snažila se

je otevřít, ale cosi na druhé straně v tom bránilo.

Opřela se do nich spolu s povzlykávající matkou, ale

stejně s nimi nepohnuly. Matka prohlásila, že táta už

asi není mezi živými, a rozplakala se naplno. Okřikla

ji, přeběhla k oknu na dvorek a už ho měla téměř

otevřené, když odvedle zaslechla tlumené mužské

hlasy. Policisté je vysvobodili z kuchyně a ony se na

vlastní oči přesvědčily, že otec žije.

Kostrhůnová při řeči dcery neustále přikyvovala,

ale když dostala slovo, nic podstatného k tomu

nedokázala přidat.

Když Bém vzápětí položil otázku, jestli jim v

minulých dnech někdo nevyhrožoval, Květa odpověděla

záporně, ale Kostrhůnová po chvilce váhání vyhrkla,

že se jí manžel asi před třemi měsíci zmínil o

jakémsi psaní, ve které jim kdosi nabízel ochranu

jejich podniku a požadoval za to peníze. Manžel se

rozzlobil a zabručel, že nemá na podobně nejapné

žertíky náladu ani čas. Ona s jeho názorem souhlasila

a jak ubíhaly dny, zcela na to zapomněla. Znovu se jí

to vybavilo tak před měsícem při zprávách v televizi,

kde se mluvilo o zatčení několika mužů z Prahy, kteří

získali miliony tím, že vydírali desítky

prosperujících podnikatelů. Hlasatel tehdy uvedl, že

17

se teprve očekává, zda na tyhle výtečníky soudce

uvalí vazbu. Zatímco její muž se pouze škaredě

mračil, ji to příšerně vyděsilo. Když chtěla zavést

řeč na dopis, co předtím dostali, prohlásil, že bude

lépe, když se už na zprávy dívat nebudou. Co by si na

nich vyděrači vzali? Každý si může ověřit, jak na tom

jsou finančně. Platí víc než milionovou půjčku v

bance a téměř všechno, co zbude, spolkne provoz

restaurace, na osobní výdaje mají minimum, určitě

méně, než kdyby žili z výplat za práci u někoho

jiného Bém se vyptával, zda takový dopis nepřišel

opakovaně, nebo je v této věci někdo nenavštívil, ale

Kostrhůnová prohlásila, že o tomhle si budou muset

promluvit s manželem.

Obě ženy si převzal Málek a s jejich pomocí na

náčrtku upřesnil rozmístění stolů v restauraci před

výbuchem. Pak je trpělivě zpovídal ohledně

návštěvníků z minulého odpoledne a večera. Venku u

auta Bém z kapsy saka vylovil mobilní telefon a

vyťukal číslo ústředny místní nemocnice. Požádal o

spojení s lékařem, který přijímal pana Kostrhůna.

Doktor byl evidentně dost podrážděný, zřejmě noční

služba nebyla žádná procházka a neprobíhala podle

jeho představ. Teprvé, když se komisař představil,

srovnal si hlas a podráždění ho už jen mírně

podmalovávalo. Bém se dozvěděl, že prvotní podezření

na vnitřní zranění pacienta se naštěstí nepotvrdilo a

ta ostatní nebyla tak vážná, jak mohla při ošetřování

bezprostředně po výbuchu vypadat. Nějaký ostrý střep

Kostrhůnovi rozsekl horní ret, přišel o část zubu ve

spodní čelisti, má lehce obražená žebra na levé

straně trupu, pohmožděné zápěstí levé ruky, četné

škrábance a povrchní oděrky, zvláště v obličeji a na

hrudi.

Na poslední otázku, kdy bude moci kriminálka

zraněného vyslechnout, lékař už znovu podrážděně

vyhrkl, že pacient dostal sedativa a usnul. A že by

jim nedoporučoval, aby pacienta navštívili dřív než v

deset, tedy po vizitě.

5

Jányš se probudil z hlubokého spánku bez obvyklého

snu a cítil se nezvykle malátný. Chvíli zíral nad

sebe, k bílému stropu, pak zvolna pootočil hlavu

doleva k trojdílnému oknu. Venku už byl den a za

střechou protějšího domu nazlátle blýskalo nízké

ranní slunce.

Ze zvyku nahmátl hodinky na nočním stolku a zvedl

je proti mžourajícím očím.

18

Do sedmi scházely tři minuty.

Náhle si uvědomil, že Dianu vedle sebe neslyší

oddechovat jako když se v noci na moment probral.

Okamžitě se překulil na bok a zjistil, že tam zůstaly

pouze bílé krajkové kalhotky. Neodolal. Posunul k nim

ruku a konečky prstů je pohladil.

Pak týlem hlavy klesl zpátky na polštář a zákonitě

musel myslet na okamžik, kdy se večer ocitli v téhle

místnosti. Na chvat, se kterým se vzájemně svlékali.

Vzpomínal, jak na jeho ústa přitiskla pootevřené rty.

Jak se po prvním rozechvělém polibku špičkou jazyka

dotkla jeho jazyka. Jak odklonem hlavy zkoumala, co

to s ním dělá. Nahé paže ovinula kolem jeho krku a

zjihlé oči se jí zatřpytily. Tiskla se k němu a s

rostoucí touhou se ňadry třela o jeho pevnou hruď.

Zvedl ruku a prsty jí vjel do vlasů. Trochu zaklonil

její hlavu, líbal vypjatý krk a útlá ramena. Dýchala

stále rychleji. Pak už i hlasitě posténávala a její

křehké, ale báječně pružné tělo se mu chvělo pod

rukama. Vybavil si i tu nádhernou chvíli po nejméně

hodinovém urputném milování, které jim oběma vzalo

dech a zcela je vysílilo. Diana, horká a hebká jako

plyšové zvířátko, se schoulila do jeho náruče a

zanedlouho už pravidelně oddechovala. Tiše a bez

sebenepatrnějšího pohybu ležel vedle jejího zcela

uvolněného těla, pozoroval její spánek a neodolal

myšlenkám na ty dny, kdy se sblížení s ní tak

tvrdohlavě bránil a vymýšlel si všechno možné, aby

své touze nepodlehl.

Jsem takový hlupák, nebo to všechno byla pouhá

gesta?

Ať už to bylo, co chtělo, je to za ním! Nadešel

čas, aby si konečně přiznal, že od Boženčiny smrti

nebyl takhle šťastný a báječně vyrovnaný. Je až k

nevíře, co s ním jediná noc s Dianou provedla.

Teď mi je kouzelně, ale během hodiny se tu objeví

Ondra! problesklo mu vzápětí hlavou a znovu tu byly

myšlenky, které ho trápily, než v noci podlehl

spánku.

“Ondřeji, dumáš snad o nesmrtelnosti chrousta?”

ozvalo se od dveří. Dianin pas přecházel v křivku

pevných oblých boků, zužujících se v pár pěkně

formovaných nohou. Usmívala se a za chůze si

pročesávala rozpuštěné vlasy, které nádherně

kontrastovaly s jejím opáleným tělem. Odložila hřeben

na stolek z její strany, přiklekla na pelest, jako by

chtěla, aby si ji celou prohlédl za denního světla.

“Už jsem potřebovala sprchu jako sůl,” řekla a

konečky prstů mu přejela po bradě. “Pícháš, Ondřeji.”

“Něco s tím provedu.”

19

“Nemusíš dělat, co nechceš. Není nutné, aby ti má

přítomnost zpřeházela dosavadní zvyky.”

“Pokud to jde, holím se každé ráno.” Bezděčně se

podíval k displeji elektrického budíku. Neušlo jí to.

“Dělá ti starosti, jak na mne zareaguje tvůj syn?”

“Lhal bych, kdybych se snažil tvrdit opak,”

přiznal rozmrzele.

“Napadlo mě to.”

“Kdyby něco, budu v koupelně.” Pažemi se vzepřel

do sedu. Přikrývka mu sklouzla až na nohy. Spěšně se

zakryl a cítil, jak se mu do obličeje zahryzává

ruměnec. K čertu! Chovám se jako panic.

“V noci jsem tě přece viděla, miláčku,” zasmála

se, ale hned do jejího výrazu vstoupilo napětí. “Taky

bych neříkala pravdu, kdybych se ti snažila

namlouvat, že se setkání s tvým synem neobávám. Ale

spolu to zvládneme. Vlastně nám ani nic jiného

nezbývá.”

Po kolenou se k němu posunula, vzala ho kolem krku

a políbila na rty.

Teplý tlak jejich ňader mu nabídl myšlenku, že je

ještě dost času na rychlé pomilování, ale včas se

ovládl. Šetrně ji odstrčil, odhodil přikrývku. S

nohama spouštěnýma ke koberci se sehnul pro slipy. V

noci nedbal, kam co odhazuje. Už ve dveřích k ní

pootočil. “Jedno by jsi asi měla vědět. Že už jsem se

ani neodvážil pomyslet na to, že bych ještě někdy

mohl být tak šťastný.”

“Jen aby jsi tak mluvil i později.” Trylky jejího

zvonivého smíchu mu zněly v uších i pod šumící

sprchou.

6

Ondra, až na nepodstatné odlišnosti přesná kopie

svého otce v mladším vydání, se objevil o čtvrt

hodiny dřív než jindy a přítomnost mladé dívky ho

šokovala, přestože se tuhle skutečnost všemožně

snažil skrýt.

“Dobré ráno,” dokázal ze sebe vymáčknout a chtěl

zmizet v kanceláři agentury, ale zastavil ho otcův

hlas.

“Rád bych ti někoho představil…”

“Ano?”

“Dianu Vondřejcovou z Horské na Šumavě.”

U otce neobvyklá nejistota syna přinutila, aby se

na něho zadíval. Tvářil se všelijak, když vrátil

pohled k dívce, ale zabručel: “Ondra. Těší mě.”

“Nepřipadá mi to tak,” dostala ze sebe Diana a v

duchu ocenila, že jí Ondřej položil paži kolem ramen.

Takhle podpořená pokračovala: “Byla jsem očitým

20

svědkem nejednoho dobrodružství, co u nás tvůj otec

prožíval, jako by šlo o jeho denní chleba. Nikdy

předtím jsem nepoznala odvážnějšího muže. Na tohle

mohu klidně přísahat.”

“Nepochlubil se, že by měl větší potíže. Ale

taková skromnost je u něho běžná.” Ondrovi neušel

neklid, který se zračil v jejím obličeji.

“Jistě ho znáte lépe než já.” Pokusila se o úsměv,

ale dopadl nevalně. “Všechno se samosebou pokoušel

zlehčovat.”

“Myslím, že jste ho docela slušně odhadla. Za

žádnou cenu by nepřiznal, že mu něco dalo dost

zabrat. Zatloukat, zatloukat…” Ondra se ušklíbl.

“Jedno z jeho hesel pro podobné situace.” Ondra se

ušklíbl. „Nic nového pod sluncem.“

“Nezdá se vám, že jste mě už dost pomluvili?”

ozval se Jányš senior.

“Takhle to je vždycky…” utrousil Ondra a na

dívku se začal tvářit přijatelněji, přinejmenším mu

připadala zajímavá.

Ale pak pronesla něco, co ho téměř popudilo.

“Tak dlouho jsem do něho hučela, až mi slíbil, že

mě do vaší práce zasvětí. Hlavně proto jsem vlastně

přijela.”

“Vážně vám tohle slíbil?” Ondra se skoro vyčítavě

podíval na otce. “Zajedu k Souhradovi s výsledky

sledování. Pak se zastavím u kamaráda, volal, že mi

něco sehnal. Vrátím se asi za dvě tři hodiny,” řekl

tónem, ze kterého bylo možné vycítit, že Dianina

slova nebere příliš vážně. “Mějte se,” utrousil už od

dveří a vzápětí je za sebou energicky přicvakl.

“Řekla jsem něco špatného?” zamumlala stísněně.

“Ale ne. Promiň, za moment jsem zpátky.” Jányš

vyběhl do chodby za synem. Už byl na schodišti.

“Ondro?”

“Nezlob se, ale…”

“Tolik pospícháš?”

“Ona tu spala?”

“Co ti na tom vadí?”

“V každém případě jsi mě překvapil.”

“Je to úplně jinak, než se domníváš.” Uchopil syna

za rukáv, jako by se obával, že mu uteče, než to ze

sebe dostane. “Ano, spal jsem s ní, ale…”

“Aha.”

“Co má, ksakru, znamenat tohle tvé aha?” vyhrkl

zrudlý Jányš.

“Pouhé konstatování. Nerozčiluj se. Nemusíš se mi

zpovídat. Doufám, že víš, co děláš.” Ondra se chtěl

obrátit, ale otec ho stále držel za rukáv šusťákové

bundy.

21

“Počkej!” sykl. “Předně tě nesmí ani napadnout, že

Diana je jen holka na jednu noc.”

“A že jsi se o její existenci ani nezmínil…”

“Protože jsem se tomu vztahu dlouho bránil.

Předpokládal jsem, že zapomenu, ale… Tam v Horské

jsme byli pouze dobří přátelé. Hodně mi pomohla. Pak

jsme si psali.”

“Až potud se to dá pochopit. Ale co měla znamenat

poznámka, že jí hodláš zacvičit do naši práce?”

“Prostě si usmyslela, že si vyzkouší, jestli pro

ni má talent. Mysli si o mém úmyslu co chceš, ale

intuice mi říká, že bude dobrá. Je úžasně chytrá.”

“Ale proč musí dělat právě

s námi?”

“Máš nějaký konkrétní důvod, proč

by nemohla?”

“Do dneška jsme si vystačili. A jsou dny, kdy

nemáme do čeho píchnout.”

“Budu ti velice vděčný, když jí dáš šanci a…”

Odmlčel se, protože někde v přízemí bouchly dveře a

vzápětí někdo stoupal po schodišti. “Až Dianu blíž

poznáš, začneš ji vidět jinak. Nebudeme to rozebírat

na chodbě. Poslechni, co kdybychom k vám navečer na

chvilku zašli?”

“Nebereš to až moc zhurta?”

“Co můžeš udělat dnes, neponechávej na zítřek.”

Jányš se pousmál. “Tak s námi počítejte.”

“Když myslíš…”

„Určitě přijdeme.“ Zamyšleně hleděl za vzdalujícím

se synem a napadlo ho: Jak se zachovám, pokud se

proti Dianě zatvrdí natolik, že naše společná práce

už nebude možná?

Z toho, co se mu nabídlo, si uvědomil, že se Diany

nehodlá vzdát v žádném případě. Tohle zjištění ho

poněkud rozladilo.

Našel ji u okna, shlížela dolů do rušné ulice.

“Nechce mě tady, viď?” řekla téměř šeptem a ani k

němu nepootočila hlavu.

“Nadšený zrovna není. Ale nedělal bych z toho

předčasné závěry. Prostě jen potřebuje čas, aby

novinu strávil.” Pažemi ji objal přes ňadra, přimkl

se k jejím zádům. “Nemůžeme mu vyčítat, že ho tvá

přítomnost tady vykolejila. Zvykl si, že tu ženu

vídával pouze jako klientku.”

“Možná mu pro tebe připadám příliš mladá.” Lehce

se vymanila z jeho sevření, obrátila se k němu

obličejem. “Moc bych si přála, aby jsi alespoň ty

věřil, že z mé strany nejde jen o nějaký rozmar.”

22

Spojila ruce za jeho krkem. “Opravdu tě miluju. Z

celého srdce.”

“Kdybych o tomhle měl sebenepatrnější pochybnosti,

ta dnešní noc by se určitě nekonala. Nepatřím k

mužským, co si chtějí užít za každou cenu.”

“A litoval jsi?” Zazírala mu upřeně do očí.

“Noc s tebou byla jako pohádka,” řekl a nevěděl,

kam s očima. Něco takového od něho naposled slyšela

Boženka, která se pak stala jeho zákonitou manželkou.

“Ano?” vyhrkla jásavě. “I já se cítila stejně.

Vlastně jsi mi to vzal z úst.” Krátkodechými

vášnivými polibky pokryla jeho rty, líce i čerstvě

oholenou bradu.

Vzal do dlaní skráně její hlavy a vyslovil další

lichotku, která mu vehnala do obličeje ruměnec. “Byla

to noc, na které se nezapomíná.”

“Slibuju, že takových nocí spolu prožijeme ještě

hodně. A moc si přeju, aby jsi mě nikdy nepřestal

milovat.”

Mlčky ji políbil. Vzhledem k jeho věku mu

připadalo příliš banální, aby i on něco takového

sliboval. Vzápětí se za tuto úvahu peskoval, protože

si byl naprosto jistý, že s Dianou po boku bude jeho

život plnohodnotnější. I když určitě těžší.

7

Nemocniční pokoj byl pro čtyři pacienty.

Muž po čtyřicítce spočíval na jediném obsazeném

lůžku až u okna v nemocničním pokoji pro čtyři

pacienty. Záda mu podložili dvěma polštáři a díky

tomu téměř seděl. Obličej měl polepený několika

náplastmi, hruď a levou ruku omotanou obvazy.

“Myslel jsem si, že někdo od policie přijde,”

trochu šišlavě pronesl zraněný, když mu Bém

představil Dudovou, a z bolestné grimasy v jeho tváři

se dalo vyčíst, že mu mluvení působí značné potíže.

“Přišli bychom dřív, ale museli jsme počkat až po

vizitě.”

“Doktoři jsou tady přísní.”

“Hlavně, když rozumějí své profesi,“

usmála se plavovlasá inspektorka.

“Jak by to mohli jinak dělat…“ Zraněný sklouzl

pohledem po její postavě, hned se však zamračil.

„Proklínám den, kdy jsem si do baráku nechal zavést

plyn, pane komisaři.”

“Asi vás zklamu, ale o výbuch plynu prokazatelně

nešlo. Ve vaši restauraci bohužel explodovala nálož

trhaviny.”

23

“Bomba…?” vymáčkl ze sebe Kostrhůn, přitiskl si

prsty na nateklý horní ret, a na vteřinku přivřel

oči. “Co mně to říkáte za nesmysl?” vyhrkl, mluvení

mu ještě působilo potíže.Do výrazu jeho obličeje se

vnutila bolest.

“Řekl jsem prokazatelně, což znamená, že jde o

ověřenou skutečnost. Našli jsme důkazy a v současné

době je zkoumají specialisté na příslušném

pracovišti. Vycházíme z předpokladu, že nálož vám do

restaurace přinesl některý z hostů a v nestřeženém

okamžiku ji umístil. Možná už odpoledne, ale

pravděpodobnější je, že až v průběhu večera.”

“Tomu nejde uvěřit. Vždyť tam bylo tolik lidí…”

“Třeba právě proto unikl pozornosti. Můžeme si

spolu promluvit hned, nebo s tím počkáme? Dokážete se

na mé otázky dostatečně soustředit?”

“Ptejte se,” hlesl Kostrhůn a snažil se ovládnout

tvář.

“Nebudeme to zbytečně protahovat,” slíbil Bém.

Přemístil umělohmotné bílé židle od stolku vpravo u

dveří k lůžku zraněného, počkal až usedne

inspektorka, a s jistou obavou, zda židle vydrží

nápor jeho téměř pětadevadesáti kil, se posadil i on.

“Jak už jsem řekl, myslíme si, že nálož k vám

dopravil někdo z vašich hostů. Mohl ji pronést v

nevelkém kufříku, nebo i v běžné tašce, prostě v

jakémkoliv zavazadle. Z toho vyplývá naše první

otázka. Nevšiml jste si někoho, kdo by vám byl něčím

takovým nápadný?”

“Bohužel. Šatnu provozujeme až s podzimem, hosté

si berou všechno dovnitř.”

“A nezůstalo něco u stolů po uzavření restaurace?

Od vaši ženy, a dcera její slova potvrdila, víme, že

jste uklízel u stolů krátce před výbuchem.”

“Správně. Řachlo mi to za zády, když jsem měl už

jen pár kroků ke dveřím do kuchyně, kde obě naštěstí

byly.” Kostrhůn přemýšlivě svraštil husté, téměř

srostlé obočí, a jeho čelo zryly tři příčné vrásky.

“Sesbíral jsem popelníky, složil všechny ubrusy,

vymetl pod stoly i uličky, prostě jsem dělal všechno

jako každý jiný den po uzavření restaurace. Opravdu

si nevzpomínám, že by tam někde něco leželo.” Zdravou

rukou si roztržitě hrábl do tmavých vlasů se

začínajícími kouty. “Ale proč zrovna bomba? Kvůli

komu? Vůbec to nechápu.”

“V tomhle bohužel zatím tápeme i my. Zatím…”

pousmál se Bém. “Abych se přiznal, spoléhal jsem dost

na vás, že nám k rozlousknutí záhady přispějete. Ale

ano, netvařte se tak udiveně, třeba si ani

neuvědomujete, že k tomu máte správný klíč. Kdybyste

se cítil unavený, upozorněte nás, dáme vám čas k

24

odpočinku. Ale nechci skrývat, že pachatelé před námi

mají značný časový náskok. A dosud neznáme ani motiv

činu.”

“A proč si vybrali právě vás,” přidala

inspektorka.

“Opravdu mě nic nenapadá.”

Dudová sáhla do kabelky a na dost pomačkaný povlak

přikrývky rozložila kopii náčrtku interiéru

restaurace.

“Pokud rozmístění stolů odpovídá tomu, jak stály

před výbuchem, nálož musela být umístěna zde,” píchla

ukazovákem do čtverečku označeného červeným ležatým

křížkem, “automaticky z toho nevyplývá, že výbuch

musí mít na svědomí někdo z návštěvníků, kteří seděli

u toho stolu těsně před uzavírací hodinou. Nálož tam

už mohla být. Jak se zdá, byla k desce připevněna

odspodu. Taky ji mohli nastražit ve chvíli, kdy byl

stůl neobsazený.”

“Nechce se mně uvěřit, že by si toho nikdo

nevšiml.”

“Počítat musíme se vším,” ozval se Bém. “Důkladně

jsme vyzpovídali vaši manželku i dceru a už máme

představu o velké většině včerejších hostů. Ocenil

bych, kdybyste se zamyslel i vy. Někdy pomůže i

zdánlivá maličkost.”

“Rozumím.” Kostrhůn olízl opuchlý ret. “Víte,

včera bylo už od odpoledních hodin téměř obsazeno.

Jako ostatně skoro každou neděli. Končí víkend a lidi

jako by si ho chtěli ještě o nějakou tu hodinku

prodloužit… Asi v pět už byly volné pouze dva

stoly. Tadyhle,” ukázal do levé časti lokálu, “si už

kolem druhé srazila celou jednu řadu mládež. Šlo o

jakýsi neplánovaný závěr setkání loňských maturantů

zdejšího gymnázia. Hodně z těch chlapců a děvčat znám

od vidění. Dcera vám je určitě vyjmenovala všechny,

jde o její vrstevníky.”

“Ty mladé můžeme vynechat.”

“Tohle je, vlastně byl, stůl štamgastů,” ťukl do

čtverečku vlevo od výčepního pultu. “Hráli mariáš.

Pan lékárník Kadavý, pekař Vandas od nás z ulice a

Cmíral, co opravuje a prodává jízdní kola. Důchodci

Louda a Balvín jako vždycky jen kibicovali.”

“Tyhle pány jsme si už taky prověřili,” zasáhl

Bém, aby se zraněný zbytečně nenamáhal. “Vlastně mi

jde hlavně o ty stoly kolem toho, kde došlo k

výbuchu.”

“Tady,” Kostrhůnův prst se ustálil na čtverečku po

pravé straně toho s označením ležatého křížku, “asi

od pěti seděl pan Prokopec s tou mladou slečnou. Je

prý jeho asistentkou, ale podle chování k ní… Jeho

25

věc, že? Večeří u nás každou sobotu a neděli, někdy i

ve všední den. Málokdy se objeví sám.”

“Máte na mysli šéfa soukromé bezpečnostní

agentury?”

“Ovšem. Je to velice milý a uznalý pán, i když na

první pohled vypadá nepřístupně. Ale kdo může za

svoji tvář, že? Když má přijít se slečnou, vždycky si

telefonicky zajistí místa… Nějak po sedmé nám došlo

pivo, tak jsem byl dole ve sklepě narazit nový soudek

Gambrinusu. Když jsem se vrátil, pan Prokopec se svou

slečnou tam už nebyli. U stolu seděli dva pánové.

Jeden kolem třicítky, druhý mohl mít o pět let víc.

Podle oblečení bych je zařadil mezi podnikatele.

Rozhodně u nás ještě nebyli, na obličeje mám dobrou

paměť.”

“Zkuste je popsat.”

“Mladší postavou připomínal ty svalnatce z akčních

filmů, kde je všechno dovoleno. Sako do fialova, bílá

košile, u límečku vínově červený motýlek. Vlasy měl

žluté jako sláma, dost přerostlé, ale rovné a

uhlazené, žádný culík, jak je dnes v módě. Tímhle se

u mne úplně shodil ten herec Moravec. Promiňte, vím,

že to sem nepatří, ale řekněte sám, mají dobří umělci

zapotřebí se takhle předvádět?” Povzdechl. “Starší

měl tmavé, krátké vlasy, světlé šaty a širokou

kravatu protkanou stříbrnými nitkami. Byl vyšší než

jeho společník a štíhlý, ale možná by bylo přesnější,

kdybych řekl hubený. Mluvil slovensky. Čistě, ne

žádnou tou hatlamatilkou, kterou na vás chrlí

Slováci, kteří v Čechách žijí delší dobu, jestli mi

rozumíte. Než povečeřeli svíčkové řezy s hranolky a

vypili po jednom pivu, přisedl si k nim pan Prokopec,

vrátil se bez slečny. Nejdřív jsem si myslel, že se s

nimi nezná, ale po tom konfliktu s tím pánem u

sousedního stolu jsem si už nebyl jistý.”

“O co šlo?” zbystřil pozornost Bém.

“Před půl devátou si ke stolu, co máte označený

tím ležatým křížkem, sedla nová dvojice. Muž kolem

padesátky, ten už u nás párkrát jedl, s dívkou, které

nemohlo být příliš přes dvacet. Předpokládám, že to

byl otec s dcerou, ale dnes člověk neví, morálka se

značně uvolnila, pánové si s oblibou nacházejí čím

dál víc mladší ženy. Ten blondýn odvedle musel

pronést něco hodně urážlivého, protože společník

dívenky se po něm prudce otočil a reagoval dost

vztekle. Blondýn ho vyloženě provokoval. Nebýt dívky

a pana Prokopce, nejspíš by se mezi nimi něco strhlo.

Když otec s dcerou zaplatili a odcházeli, blondýn se

chystal vstát, ale pan Prokopec zasáhl. Mohu vám

říct, že jsme si s dcerou, která obsluhuje na place,

26

dost oddechli. Ne, že by u nás občas nedošlo k nějaké

hádce, ale dosud se nám v restauraci nikdo neserval.”

“Po odchodu dvojice se ke stolu

někdo posadil?”

“Až do uzavření zůstal volný.”

“Nevíte, zda odešli pěšky, nebo odjeli autem?”

“Nezlobte se, nemáme čas koukat z okna. Ale když

se ten pán zastavil asi před měsícem, venku

zaparkoval bílý favorit s espézetkou rychnovského

okresu.”

“Alespoň něco. Můžeme se ještě vrátit k té dvojici

podnikatelů? Zajímalo by mě, jestli se mohli znát s

panem Prokopcem.”

“Nechce se mi uvěřit, že by ten agresivně

vyhlížející blondýn poslechl úplně neznámého člověka.

Takoví, jako on, hned mávají pěstmi, a moc neradi se

uklidňují.”

“Seděl s nimi dlouho?”

“Odcházel asi půl hodiny po té dvojici od

sousedního stolu. Pokud jde o ty dva, platili, až

když jsem přítomné upozornil, že budeme zavírat.”

“Kolik bylo?”

“Pár minut před půl dvanáctou. Peníze jim rozhodně

nechyběly. Jen málokdy vídám podobně napěchované

peněženky. A způsob, jakým platili, ve mně vyvolal

pocit, že pro ně peníze příliš neznamenají.”

“Takže patřili k těm, kteří nemusejí počítat,”

komentoval to Bém a když Kostrhůn přikývl, zeptal se,

zda se pak k tomu stolu ještě někdo posadil.

“Stoprocentně ne. Jen výjimečně se stane, že do

restaurace někdo přijde po třiadvacáté hodině, a když

už, tak jde o nějakého flamendra a ten si vypije

jedno točené přímo u výčepu.”

“Vaši Květě uvízlo v paměti,” promluvila

inspektorka, “že si ten hubeňour, ona ho nazvala

vychrtlým, dvěma prsty pravé ruky často sahal ke

koutkům úst a že jí to připadalo, jako by si je

vyhlazoval. Vy jste prý na jeho adresu dokonce

zavtipkoval, zda nemá strach, aby mu sliny netekly na

bradu.”

“Vzpomínám si,” bliklo mu v očích. “Opravdu to

dělal tak často, že jsem měl co dělat, abych se

nesmál. Někteří hosté, paní inspektorko, mají různé

zlozvyky. Tenhle nepatřil do kategorie těch horších.”

Zdravou rukou si přitáhl náčrtek, který mu po hladké

dece sjel níž. “Chybí hudební skříň. Stála tadyhle.

Včera jí dávali zabrat mladí. Chodili k ní touhle

uličkou.”

“Díky. Co nám povíte ke zbývajícím stolům?” ujal

se slova znovu komisař.

27

“Ze druhé strany seděly ty dvě dámy z módního

salónu na náměstí, tuším, že se jmenuje Eva. Povídá

se o nich všelicos. Asi nejvíc je zdejším lidem trnem

v oku, že nemají mužské partnery. Ale u mne je host

jako host, když se chová slušně a řádně platí útratu.

Dámy u nás bývají téměř každý večer a stůl mají

permanentně v rezervaci. Popíjejí šampaňské a malují

si do náčrtníků nejrůznější kostýmy, někdy jde o

úplné fantazie. Šampaňské prý je pro ně nejlepší

inspirací, jak se mi nejednou svěřily. Jejich salón

musí rozhodně slušně vydělávat, když si mohou dovolit

své módní oblečení a u nás takové útraty. Víte,”

opatrně promnul bradu mezi dvěma náplastmi, “co mě

právě napadlo? Jestli třeba někdo nechystal past na

pana Prokopce, když má tu soukromou agenturu. Podle

toho, co se o něm říká mezi zdejšími lidmi, musí být

dost důležitý člověk.”

“Tohle mi nepřipadá pravděpodobné. Kdyby ji

přichystali pro Prokopce, nevybuchla by až po

uzavření. Vaše manželka se nám zmínila o dopise,

který jste před časem obdržel. Údajně od vás někdo

požadoval peníze za ochranu podniku.”

“Husa!” škublo mu v obočí.

“Kdo a kolik chtěl? Povězte nám něco bližšího.”

“Být vámi, neztrácel bych s tím čas. Nejspíš si ze

mne někdo vystřelil. Nebo si myslel, že mě vyděsí.

Každému vždycky nemůžete vyhovět. A v téhle době jsou

lidé ještě víc nepřejícní a závistiví, než za totáče.

Kdyby věděli, že…”

“Přesto bych moc rád, kdybyste nás informoval.

Tenkrát jste dopis možná nebral vážně, ale v

konfrontací s nocí na dnešek… Šlo o vyděračský

dopis, pane Kostrhůn?”

“Dalo by se to tak říct,” ozval se po chvíli

váhání. “Ale vážně jsem to brát prostě nemohl. Vždyť

jsem až po uši zadlužený. Kde bych, prosím vás, vzal

dvacet tisíc měsíčně na něco tak problematického, co

mi navrhovali?”

“Takže jste na dopis nereagoval?”

“Přesně tak. Hodil jsem to za hlavu a… Nikdo se

už neozval. Říkám vám, někdo na mne měl vztek a tak

si zahrál na zlého. A když jsem se neposadil na

zadek, raději toho zanechal. V naši branži se člověk

musí pořádně otáčet, aby přežil, nemá čas na nějaké

hlouposti.”

Kostrhůn měl podivně roztěkané oči, Bém se nemohl

zbavit pocitu, že mu až příliš záleží na tom, aby

přijali jeho vysvětlení.

“Můžete mít pravdu,” připustil. “Ale taky ji mít

nemusíte. Co když jste význam dopisu podcenil a v

noci na dnešek se vám to vymstilo?”

28

“Holý nesmysl,” nesouhlasil Kostrhůn, ale oči

spěšně odvrátil k oknu.

“Mohl byste nám ten dopis poskytnout? Přečtu si ho

a posoudím, jestli ho můžeme vyloučit ze hry.”

“Lituju. Spálil jsem ho.”

“Škoda. Třeba jste jednal dost nerozvážně. Možná

jste zničil důkaz, který by pro nás teď byl důležitým

vodítkem. Ale už se stalo. Jistě jste si obsah

zapamatoval. Snažte se interpretovat obsah.”

“Po takové době?”

“Na tyhle věci se nezapomíná.”

“Požadovali v něm dvacet tisíc v hotovosti za

ochranu, kterou poskytnou mé restauraci. V závěru

byla výhrůžka, že pokud odmítnu platit, nebo nebudu

platby poskytovat včas, brzy zaznamenám škodu na svém

majetku.”

“Tohle je, podle mne, skutečnost, kterou jste

tenkrát asi podcenil. Proč jste s dopisem nepřišel k

nám?”

“Před tím mě důrazně varovali.”

“Byl pod textem někdo podepsán?”

“Velký ochránce.”

“Určili dobu splatnosti a způsob, jak máte platbu

uskutečnit?”

“Měl ke mně přijít jejich člověk. Výběrčí Velkého

ochránce. První den v následujícím měsíci…” soukal

ze sebe. “Neobjevil se. Potřebujete ještě pádnější

důkaz toho, že šlo o blábol nějakého závistivce?”

skoro se rozkřikl, ale Bémovi připadalo, jako by

tímhle náhlým zesílením hlasu přesvědčoval hlavně sám

sebe.

“Pokud nám teď říkáte úplnou pravdu…” Bém si

povzdechl, dlouholeté zkušenosti z vytěžování obětí

podobných činů ho nabádala, aby Kostrhůnovi příliš

nevěřil. Ledacos mohlo být úplně jinak. Jenomže co s

tím lze udělat, když má pouze náznaky, že může jít o

trestný čin?

“K pravdivé výpovědi vás bohužel nutit nemohu,”

pokračoval nahlas, “ale uvědomte si, že ta nálož s

největší pravděpodobností nebyla určena žádnému z

vašich hostů, ale vám. Ten, kdo ji pod ten stůl

umístil, věděl, že k výbuchu dojde po uzavření

restaurace, v době, kdy budete uklízet, nebo krátce

poté. Domnívám se, že vás nechtěli zabít, ale pouze

vás postrašit.”

“Tohle je absurdní, pane komisaři.”

“Možná. Ale přidejte si k tomu, že jste vlastně

přežil jenom zázrakem… Je vaším právem, myslet si o

té záležitosti, co chcete, ale mou povinností je,

spojit si to s dopisem od záhadného Velkého ochránce.

A když tohle učiním, zákonitě musím vycházet z

29

předpokladu, že výbuchem v restauraci vám dali

najevo, jaké mají možnosti, když se nepodřídíte.

Nechci vám sahat do svědomí, ale popřemýšlejte o

faktech. Uvítal bych, kdybyste v tomhle směru svou

výpověď doplnil, abychom mohli učinit příslušná

opatření. A když už mluvím takhle na rovinu, domnívám

se, že to tímhle výbuchem nemáte za sebou. Pokud jsou

za hrozbami lidé, kteří v tomhle ohledu nemají

zábrany, nedají vám pokoj, dokud vás nesrazí na

kolena a vy nepřilezete s prosíkem. Jdou po penězích

za každou cenu, neštítí se vůbec ničeho. Ani nějaká

ta mrtvola je nezabrzdí. A možná teď už nepůjde pouze

o vás, ale o životy manželky a dcery.”

“Nestrašte.” Nervózně škubl zdravým ramenem.

Z Kostrhůnova chování bylo patrné, že má asi

největší strach z varování, že se s dopisem nesmí

obrátit na policii. Bém lidsky chápal obavy z možné

pomsty. Co mu mohou nabídnout oni? Ani náhodou nejde

zaručit, že od něho a jeho rodiny odvrátí veškerá

nebezpečí, která od vyděračů hrozí!

“Kdybyste se přeci jen rozhodl s námi

spolupracovat, zavolejte mi, nebo vzkažte po

manželce, jistě vás s dcerou brzy navštíví.” Bém kývl

inspektorce a vstal. Uklidil židle ke stolku a ještě

se pootočil. “Přejeme brzké uzdravení a hlavně jasné

myšlenky.”

“Kolegyně, co se vám honí hlavou?” zeptal se, když

usazená za volantem startovala auto.

“Jsem přesvědčená, že by mohl říci víc.”

“Je to i můj názor. Třeba bude sdílnější po

návštěvě ženy a dcery.”

“Šéfe, neměli bychom Kostrhůna pohlídat?”

“Kdyby ho chtěli zabít, udělali by to už včera v

noci. Ostatně kdo by likvidoval zlaté tele.”

8

Z domluveného večera Mileny Dudové a Františka

Málka pochopitelně sešlo. Vzhledem k situaci, která

po výbuchu v restauraci U bažanta vznikla, Bém

usoudil, že těm, co to tenhle brutální čin mají na

svědomí, nelze ponechat volné pole působnosti a

preventivně rozhodl, že už v průběhu odpoledne vyšle

jednoho kriminalistu v autě do Kostelní ulice, aby

nespustil oči z Kostrhůnova domu.

Pohotovostní službu na kriminálce měl mít tu noc

vrchní inspektor Kadeřábek, ale komisař ho zařadil do

rozpisu hlídek, které měly zajistit bezpečnost

Kostrhůnové a její dcery, a tak v podvečer k telefonu

zasedla inspektorka Dudová. Málka, který byl vzhůru

30

po celou minulou noc a plnil úkoly i v průběhu dne,

museli nechat alespoň pár hodin prospat. Oddálení

rozhovoru, důležitého pro její vztah s Františkem,

nesla dost těžce, ale už byla u kriminálky natolik

dlouho, aby to přijala jako fakt, s nímž nejde vůbec

nic dělat. V kancelářích byl klid a tak se její

myšlenky brzy stočily k tomu, co chtěla Františkovi

povědět, co se nedalo vysvětlit jen několika slovy

prohozenými třeba na chodbě. Velmi oceňovala, že na

ni nenaléhal a poskytl jí čas, aby se zorientovala

sama v sobě. Poté, co se rozešla s manželem, který

nalezl zalíbení v mladší ženě, a dokázala se

rozloučit i s Prahou, odjížděla do Újezdu celkem

optimisticky naladěná a nemohl ji zaskočit ani pokus

toho stopaře, jenž se domníval, že jedinou její

starostí bude touha, aby setkání s ním přežila.

Když ji namířenou pistolí donutil zajet na lesní

cestu, zastavit a vystoupit, čekala pouze na vhodný

okamžik. Rychlým obratem mu vyrazila zbraň a pak už

jí nic nebránilo, aby ho zcela zpacifikovala. Když

Stratílka za asistence všech přítomných inspektorů

předávala svému novému šéfovi, tušila, že si je tím

získala, zadržený byl nebezpečný recidivista a jeho

agresivita s každým dalším trestem rostla. Jeho

výhrůžky, že si ji najde, nebrala vážně a tohle se jí

málem vymstilo. V den, kdy Stratílek uprchl ze soudní

budovy, byli vysláni s částí pohotovostní jednotky do

nedaleké Rázové, protože odtud volali, že při

kontrole chatové osady po policistech někdo střílel.

Akce splaskla jako bublina. Šlo o synka majitele

chaty. O víkendu se jeho otec sousedům chlubil

šestiranným revolverem Umapex na slepé náboje.

Chlapec dával pozor, kam ho otec ukryje, a v týdnu se

tam vypravil, aby si zastřílel. Místo toho, aby si

vybavila Stratílkovy výhrůžky, při návratu do města v

duchu řešila dilema, zda už nedozrál čas, aby

Františka pozvala k sobě.

Neodhodlala se k tomu a nechala ho odjet. Přezula

se, vstoupila do místnosti. Někdo k ní ze strany

přiskočil, sevřel jí rameno, na krku pocítila ostří

nože.

“Tě pic, pipko. Nečekala si, že mě uvidíš tak

brzy, co?”

Nemusela mu vidět do obličeje, poznala jeho hlas.

Snažila se o klid a překotně přemýšlela, jak se

zachovat. Dospěla k závěru, že jakýkoliv odpor je

riziko, že ji podřízne. Zapátral rukou v jejím

podpaží, zmocnil se zbraně. Nůž z jejího krku zmizel,

ale ocitla se před hlavní vlastní pistole. “Co

chcete?” hlesla.

“Přišel jsem vyrovnat účet.”

31

“Zabijete mě?”

“Ještě nevím. Možná. Musím o tom popřemejšlet.”

“Děláte další hloupost, Stratílku. Za mne by vás

čekal výjimečný trest.”

“Nejdřív by mě museli čapnout. V lochu jsem na

tebe musel myslet. Dokonce se mně o tobě zdálo. Taky

se těšíš, jak se spolu pomějeme?” Zvedl ruku k jejímu

ňadru. Zaklonila se a on zbrunátněl. “Nejsem

prašivej, sakra!”

“Nedotýkejte se mě, nebo…” zajíkla se.

“Nebo co?” zašklebil se. “Poradil jsem si už s

jinejma. Budeš pak prosit, abych tě ohobloval znova.”

Mlčela a snažila se něco vymyslet. Ale přinutil ji

usednout do křesla, strhl ji paže za opěradlo, u

zápěstí zacvakl ocelová pouta. Pozice to byla značně

nepohodlná a brzy jí bolely ramenní klouby a ruce

trnuly. Stratílek z ní strhal svrchní oblečení,

nemohla si dělat iluze, že ji ušetří.

“Seš kousek.” Prohlížel si ji zálibně od stolu a

usrkával vodku přímo z lahve, kterou objevil v

ledničce. Pistole a nůž ležely v dosahu jeho rukou.

“Máš vůbec chlapa? Jestli ne, copak máš ze života?

Hele, pročpak ses vůbec dala k policajtům?“

“Aby takoví, jako jste vy, neotravovali slušné

lidi,” vyhrkla, přestože si umiňovala, že ho nebude

zbytečně dráždit.

“Jenom se vztekej,” zachechtal se. “Sem

splachovací.”

“Nemůžete to mít v hlavě v pořádku. Jinak by vám

bylo jasné, že tohle je poslední věc, kterou

uděláte.”

“Moc dobře vím, že to mám spočítaný. Ale když do

pekla, tak na pěknej kobylce.” Zvedl se a kráčel k ní

rozdychtěný jako jelen v říji.

“Nesahejte na mě!” vykřikla a chtěla uhnout, ale

do očí jí vhrkly slzy. Víc než bolest ji deprimovala

její naprostá bezmocnost.

“Nefňukej.” Sklonil se k ní ze strany, aby ho

nemohla kopnout. “Buď realistka, pipko. Nikdo ti

nepomůže. Vzdej to, uvolni se. Uvědom si, že je to

naposled, a užívej si.” Strhl z ní košilku, serval

podprsenku. Hrubě jí sevřel ňadra. “S policajtkou

jsem to ještě nedělal.”

Bezostyšně ji osahával. Bylo jí příšerně, ale

nemínila se smířit s myšlenkou, že si s ní bude

dělat, co se mu zlíbí. Vzepřela se chodidly o

koberec, vzepjala se tělem. Příval příšerné bolesti

ji srazil zpátky na křeslo. Když znovu začala vnímat,

zjistila, že je nahá. Stratílek klečel a tlačil jí

obličej do klína.

Z předsíně náhle zadrnčel zvonek.

32

Vzápětí někdo zabušil na dveře.

“Pomoc! Pomozte mi!” stačila vykřiknout, než jí

ústa překryla Stratílkova zpocená dlaň.

Dveře zapraskaly a Stratílek běžel ke stolu, kde

zůstaly jeho zbraně.

“Pozor, bude střílet!” vymáčkla ze sebe v

okamžiku, kdy do místnosti vpadl František.

Stratílek skutečně vypálil, ale minul. Pak couvl k

oknu, otevřel ho a zmizel, než František sebral z

podlahy zbraň, která mu při kotoulu vypadla z ruky.

Zbavil ji pout, dovedl k pohovce, zakryl dekou.

Všemožně se ji snažil ukonejšit. Ještě nikdy nikomu

nebyla tak vděčná a přece ho od sebe odpudila.

Neměla nad sebou kontrolu.

9

Dvořákova ulice je dovedla do horního rohu

náměstí. Jányš se chystal odbočit doprava k benzinové

pumpě, když zaznamenal, že před květinářstvím jsou

dosud koše a truhlíky. Dianě se líbily do fialova

žíhané karafiáty, ale nechal zabalit tři růže,

protože věděl, že je snacha miluje. Sotva odbyli

formality s jejich předáním a představením Diany,

Markéta dala růže do vázy a zmocnila se Diany s

odůvodněním, že potřebuje pomoc s přípravou večeře.

Šlo o průhlednou záminku. Na první pohled se dalo

poznat, že si mladé ženy, prakticky vrstevnice, padly

do oka, a že je to vzájemné. Jányš tenhle vývoj

situace pochopitelně uvítal. A navíc ho potěšilo, že

i Ondra se už tváří skoro normálně.

Zatímco v kuchyni ženy neúnavně švitořily, v

obývacím pokoji Ondra svého otce nejprve informoval,

že jejich klient byl s výsledkem sledování spokojen a

hned vypsal šek na částku, která byla dohodnuta

předem, a že ho cestou přes město deponoval v bance.

Když pak nadhodil, že už by bylo záhodno, aby získali

dalšího klienta, Jányš starší zabručel, že než se

přihlásí, dají si do pořádku písemnou agendu, kterou

v posledních týdnech dost zanedbávali, a že - pokud

Ondra nevznese zásadní připomínky - volna využije i k

tomu, aby Dianu seznámil s Kostelcem a jeho

nejbližším okolím.

“Tati,” syn poposedl, jako by ho židle začala

pálit, “nechci ti do tvého vztahu s ní kecat, ale…”

“Jen směle do toho, Ondro. Hlavně už nechoď kolem

horké kaše, jako by jsi měl strach, že se popálíš.

Prostě se domníváš, že je pro mne až křiklavě mladá.

Je to tak?”

“Promiň, ale…”

33

“Neomlouvej se. Udělal jsem botu, když jsem ji

před tebou tajil. V každém případě jsem rád, že o tom

dokážeme hovořit zcela otevřeně. Už jsem se ti

zmínil, že od loňského návratu z Šumavy jsem si ji

snažil vyhnat z hlavy, ale že se mi to nepodařilo.

Teď ti řeknu rovnou: Diana je zde a to je fakt, který

se nedá změnit. Kdybych se řídil pouze rozumem a

odehnal ji od sebe, neublížil bych jen sám sobě.

Dokážeš pochopit mou situaci?”

“Teď už ano. A slibuju, že tvé přání budu

respektovat. Mrkneme se na zprávy?”

Když otec přikývl, Ondra zvedl ze stolku dálkový

ovládač, namířil ho na televizi a vzápětí se

obrazovka rozsvítila.

Proběhla poslední stupidní reklama na dámské

vložky s křidélky a vystřídalo ji studio s hodinami,

na kterých štíhlá ručička pospíchala k cíli. Po

tradiční znělce byly upoutávky na nejdůležitější

události. Strojeně usměvavá hlasatelka s výrazným

poprsím se zatvářila důležitě a zatímco obraz

zprostředkoval pohled na průčelí patrové budovy s

nápisem RESTAURACE U BAŽANTA, z jejích úst se

dozvěděli o náloži zatím neznámé trhaviny, která v

jednom z místních podniků vybuchla ve východočeském

okresním městě Újezdě asi pět minut po půlnoci.

Majitel utrpěl středně těžká zranění a nyní je

hospitalizován v tamní nemocnici, jeho žena a dcera

naštěstí vyvázly bez fyzické újmy. Jako vždy při

podobných událostech policie uvalila na případ

mediální embargo.

“A sakra!” ulevil si Jányš senior. “Když si

pomyslím, že jsme tam s Dianou povečeřeli cestou z

nádraží…” Hrábl si do vlasů. “Jak se zdá, bouchlo

to tam necelé tři hodiny po našem odjezdu.”

“Měli jste prostě štígro. Čas exploze odpovídá

době po uzavření podniku. Táto,” Ondra potřásl

hlavou, “řekni mi, co se u nás děje? Pumové útoky

zatím byly záležitostí jen velkoměst. Jak se zdá,

můžeme se jich dočkat i tady na venkově.”

“Nemaluj čerta na zeď. Možná bych měl zítra

brnknout Bémovi do Újezda, že jsem včera U bažanta

večeřel. Jistě budou prověřovat všechny, kteří se tam

večer třeba jen mihli.” Podíval se ke dveřím do

kuchyně. “Před Dianou o tom raději nemluv. Takovéhle

uvítání by ji mohlo rozhodit.”

“Stejně to zítra bude ve všech novinách, tati.

Tyhle věci jsou pro ty novinářský supy moc chutná

soustečka.”

“Všichni nejsou stejní,” zabručel Jányš a napadlo

ho, že synovi právě poskytl první důkaz o své

zranitelnosti. Než se s tím v duchu vypořádal, vešly

34

Markéta s Dianou a byli nekompromisně vyzváni, aby

zhasli televizi a přemístili se k jídelnímu stolu.

“Tati, doufám, že nemáte nic proti tomu, že už

jsme si s Dianou potykaly. Víte, co je přímo úžasné?

Že obě mlsáme hořkou čokoládu,” usmívala se Markéta.

“Taky jsem z ní vytáhla, jak jste se poznali. Pročpak

jste se o ní nikdy ani slovíčkem nezmínil?”

“Prostě jsem netušil, že to mezi námi dopadne tak,

jak to dopadlo.”

“Ještě si ale přiznejte, že její zásluhou…”

ušklíbla se Markéta. “Konečně tady budu mít

opravdovou kamarádku. Rozhodně k nám musíte zajít

častěji. A víš, co je legrační?” obrátila se k Dianě.

“Že vlastně budu tvoje snacha.”

“Nelízly jste si něčeho, děvčata?” ozval se Ondra,

když zaznamenal ruměnec v otcově obličeji.

“Stvrdit kamarádství přípitkem je nutnost.”

“Nějak jsi se rozjela, Markéto,” zabručel Ondra.

“Ty uděláš nejlíp, když budeš mlčet. Nebo jim

povím, jaké hlouposti z tebe sršely, když jsi dnes

dorazil domů,” pohrozila.

“Jako bych ho slyšela,” řekla s úsměvem Diana.

“Vypadal skoro na infarkt, když mě Ondřej ráno

představil. A to nevím, co si pak spolu povídali v

chodbě.”

“S tímhle jsi se nesvěřil, miláčku,” zamračila se

Markéta.

“Nenapadlo mě, že je to až tak důležité.” Ondra

vyslal k otci pohled, ve kterém byla téměř zoufalá

prosba o pomoc.

“Přišlo to jako blesk z čistého nebe. A není to

přece jen má vina.”

“Vůbec před vámi nemíním tajit, že mám Dianu moc

rád, ale…” Jányš se odmlčel, jako by hledal ta

nejvhodnější slova. “Prostě bychom neměli předbíhat

událostem.”

“Mužská taktika,” neodpustila si Markéta. “Ale

ne,” zareagoval rychle.

“Dianě se v Kostelci třeba nebude líbit. Nebo jí

dojde, že už jsem starší pán.”

“Ondřeji,” Diana dlaní překryla hřbet jeho ruky,

“jestli máš pocit, že patřím ke generaci, která

postrádá hodně z vašich zásad, třeba se časem

přesvědčíš, že je to jinak. A pokud jde o náš vztah,

myslím, že s tím tvůj věk nemá nic společného. Znala

jsem u nás lidi, kteří se cítili staří už ve

třicítce. Ale i ty, co tyhle kdykoliv strčili do

kapsy i když jim bylo třeba i o dvacet víc.”

“Nechci ti nic vymlouvat, ale…” Jányš mávl

rukou. “Pro mne je důležité, že jsi taková, jaká jsi.

Přirozená a spontánní. A hlavně mi je s tebou dobře,”

35

přidal a tváře mu pokryl ruměnec, už dlouho takhle

veřejně nedal najevo své city. Zapátral v synově

obličeji, přeskočil očima k Markétě. Neskrývali, že

je zbytečné, aby ještě cokoliv dodával.

Po večeři Markéta s Dianou uklidily ze stolu. Když

se vrátily od dřezu v kuchyni, hráli žolíky. Byl to

bezesporu příjemný večer.

Venku se Diana k Jányšovi přitiskla.

“Jestli jsem se něčeho obávala, když jsem do

Kostelce jela, tak toho, že proti mně budou oni.

Strachovala jsem se zbytečně. Máš báječného syna a

fantastickou snachu. Oba jsou prima, Ondřeji.”

“Nepředváděl jsem se před nimi až moc?”

“Dost,” pousmála se. “Ale potěšilo mě to. A když

už o tom mluvíme, došlo ti, že jsi se vyslovil před

svědky? Kdyby jsi teď chtěl couvnout…” Zahrozila mu

komicky vztyčeným prstem a znovu se zasmála.

“Takhle to bereš?” Zastavil se a objal ji. “Ale

mluvme vážně. Mám dojem, že ještě stále nedokážu dost

ocenit, co pro mne doopravdy znamenáš.”

“Jsem šťastná, protože se mi začíná plnit, o čem

jsem snila u nás v Horské.”

“Strašně moc chci, aby jsi se mnou byla šťastná.”

Dal jí pusu a vedl si ji spoře osvětlenou ulicí k

centru města. Asfaltový povrch jako by vydechoval

teplo, které ze slunečních paprsků nashromáždil během

jasného dne. Na náměstí usedli na lavičku blízko

kašny. Noční ticho narušoval pouze tlumený hluk z

baru a současně i herny za restaurací Pivovar. Diana

to považovala za vhodnou chvíli k tomu, aby jí o sobě

něco pověděl.

10

Byl v úžasné pohodě a tak bez zdráhání vyprávěl o

své vojenské základní službě na šumavské jednotce

Mýtina, která byla umístěná v lesích nad Modrou.

Ještě před odchodem do civilu si podal žádost o

přijetí ke kriminálce. Krátce po návratu do Kostelce

mu přišlo vyrozumění, že může nastoupit v Újezdě.

Jako elév mezi vesměs zkušenými kriminalisty začínal

od píky, ale postupně se dostal i k závažnějším

případům. Vlastně měl štěstí na šéfa. Tehdejší

nadporučík Bém vyžadoval výsledky a dokázal je

spravedlivě ocenit. I po svém přeložení do jejich

okresu s Bémem neztratil kontakt. Ve spojení jsou i

nyní. Při první příležitosti ji s dnešním kriminálním

komisařem seznámí, je to vzácný člověk. V práci u

kriminálky se cítil jako ryba ve vodě a už si

nedovedl představit, že by mohl dělat něco jiného.

36

Ale pak přišel osmašedesátý rok a s ním i značně

rozporuplné pocity. Když došlo k obsazení republiky

vojsky tehdy spřátelených zemí, stále víc přemýšlel,

zda slouží správné věci. V rámci konsolidace Veřejné

bezpečnosti následovalo několik prověrek

spolehlivosti. Kdo neobstál, musel pryč, bez ohledu

na dosavadní práci a míru profesionality. Dvě

absolvoval s odřenými zády, ale při třetí na něho

vytáhli, že při příchodu vojsk kolegům rozdával

vlaječky s trnovou korunou. Pro ztrátu důvěry ho

propustili. Bez sebenepatrnější možností odvolání.

Tehdy to pro něho byla obrovská rána, kriminalistická

profese se mu už zažrala hluboko pod kůži. Zkoušel si

najít zaměstnání, kde by se mohl realizovat, ale kam

tenkrát přišel, tam poškubávali rameny a předváděli

lítostivé obličeje. Nakonec hledal jakékoliv

zaměstnání, aby ho nezařadili mezi příživníky, v té

době existovala povinnost pracovat. Zakotvil jako

pomocný dělník v městské cihelně a snad díky

středoškolskému vzdělání se časem vypracoval až na

půlmistra směnového provozu. Když v osmdesátém

devátém prohnilý režim zkrachoval, pokusil se o

návrat ke kriminálce, ale ti, kteří o jeho možném

znovupřijetí rozhodovali, měli máslo na hlavě a

nepotřebovali vedle sebe nikoho, kdo by pamatoval na

jejich dřívější horlivost. Neuspěl ani s odvoláním

přímo k ministru vnitra a tak požádal o licenci

soukromého detektiva. Nedělal si velké naděje a

raději zůstal v cihelně. Tu tehdy vrátili bývalému

majiteli a ten mu ihned dal výpověď, že ve svém

podniku nebude trpět bývalého fízla. V té

popřevratové době podobné záležitosti nikoho

nezajímaly, při každé příležitosti se vytáhl strašák

komunismu a do módy se dostalo vyhrabávání špíny na

ty, co se dříve nějak angažovali. Naštěstí dostal

licenci. Ze dne na den vznikla detektivní agentura

Jányš a syn. Ondra zprvu jen vypomáhal po svém

zaměstnání programátora počítačových systémů ve

výpočetním středisku v Újezdě, ale brzy se mu práce

detektiva natolik zalíbila, že dal ve svém podniku

výpověď a začal v agentuře na plný úvazek. Převážně

se zabývali sledováním a ochraňováním osob, manželské

nevěry brali pouze výjimečně, když právě neměli do

čeho píchnout. Jejich nepsaným krédem bylo, že každý

případ musel být v mezích zákona a nijak zásadně

nevybočoval z běžně uznávané morálky. Uvědomovali si,

že nemá význam přeceňovat vlastní síly. Tohle pro ně

znamenalo, že na případu skončili, pokud poznali, že

jde o trestný čin. Zvedli telefon, volali

kriminálního komisaře v Újezdě. Bém věděl, že mu

mohou dodat cenné informace z míst, kam se jeho

37

kriminalisté nedostanou ani náhodou. Oni zase věděli,

že jim na oplátku může poskytnout pomoc v

záležitostech, které jsou mimo omezené možnosti

jejich soukromé detektivní agentury. Spolupráce se už

nejednou vyplatila. Oboustranně.

“Ondřeji, snad vám nebudu na obtíž,” ozvala se

Diana, když se odmlčel.

“Myslím, že ti to půjde. Jsi bystrá a máš v sobě

potřebnou energii. Ale musíš si uvědomit, že

detektivní práce není žádné hurá, jde se na ně, jak

předvádí většina rádoby detektivních filmů, co teď

můžeš sledovat v televizi několikrát v týdnu.

Převážně jde o trpělivé shromažďování poznatků. Často

dlouho nemůžeš říct, co se z toho nakonec vyvrbí. A

leckdy je to na konci docela jinak, než jak to

vyhlíželo na začátku.”

“Trpělivost nepatří k mým silným stránkám. Tohle

jsi konečně poznal v Horské.”

“Nenecháme tě v tom plavat, Diano,” řekl a vzal ji

kolem ramen. “Namátkou si vzpomínám na případ jednoho

vietnamského obchodníčka, kterému zdejší tržnice

začala být těsná. Dnes už je běžné, že si tihle

podnikaví Asiati najímají krámy i v centru města, ale

tenhle Van Kačenka byl u nás v Kostelci určitě první

vlaštovka. A možná proto měl ty problémy. Chceš si to

vyslechnout?”

“Povídej. Zajímá mě všechno, co jsi prožil,

Ondřeji.”

“Uprostřed června, ve čtvrtek po poledni se v naši

kanceláři objevila asi pětadvacetiletá atraktivní

blondýnka a prohlásila, že postrádá manžela. Den před

tím, časně zrána, odjel se svou dodávkou pro zboží a

dosud se nevrátil, přestože slíbil, že bude doma

nejpozději do půlnoci. Řekl jsem jí, že podle mne je

na obavy příliš brzo, a poradil ať následující

dopoledne zajde na policii, ta že má potřebné

technické prostředky k tomu, aby promtně ověřila

pohyb občana. Vyhrkla, že tam už byla a začala

povzlykávat. Dost zmateně vyprávěla o manželovi a

jejich sňatku. Nebyli spolu ani celý rok. Van převzal

její jméno, aby se odlišil od těch z tržiště. Nejvíc

ji tížilo, že mu nestačila sdělit, že s ním je

těhotná. Pak spustila o domu s krámem v přízemí,

který koupili. O hanlivých nápisech, co se skoro

každou noc objevovaly na výlohách. Všechno korunovala

tvrzením, že Vana už několikrát napadli neznámí

násilníci.”

“Pomohl jsi jí?”

“Nepředbíhej událostem. A kdybych tě nudil, klidně

mě zastav. Ze všeho, co ještě řekla, vyplývalo, že

zdržení Vana nezavinila pouze nějaká nehoda. Měl jsem

38

z toho rozporuplné pocity, ale bylo mně jí líto.

Převzal jsem zálohu, zeptal se na věci, které jsem

nutně potřeboval znát, a slíbil, že se ozvu, jakmile

zjistím něco konkrétního. Když odešla, sedl jsem do

auta a rozjel se k tomu jejich obchodu. Popovídal

jsem si se sousedy a hlavně se starší trafikantkou ze

stánku přes ulici. Ta Vietnamci Vanovi nemohla přijít

na jméno, dal do prodeje lacinější cigarety a kazil

jí kšeft. I na samotnou Kačenkovou měla vyhraněný

názor. Tvrdila, že jde o lehkou děvu a že ta svatba

byl zaplacený podfuk, aby bývalý stánkař snadněji

dostal české občanství. Ochotně mě nasměrovala na

jinou děvu, u které Kačenková dřív údajně bydlela.”

“Někteří nenechají na druhých čisté ani peříčko.”

“V tomhle případě měla trafikantka pravdu. Chystal

jsem se tu druhou děvu navštívit, ale v kapse mně

zazvonil mobil. Kačenková na mě vyhrkla, že právě

volali Vanovi únosci. Za jeho propuštění požadovali

milión korun.”

“Tolik?”

“Přesně tohle jsem řekl do telefonu já.

Zopakovala to a upozornila, na další podmínku únosců.

Policie musí zůstat stranou. Zajel jsem k ní a zeptal

se, jestli má možnost dát tak vysoké výkupné

dohromady. Prohlásila, že by si snad mohla vzít

hypotéku na dům, ale že na to asi není dostatek času.

Jediným možným řešením se jí zdálo, aby Vanovi

pomohli jeho přátelé z tržiště. Vypravili jsme se k

Vietnamcům. Nevím, jak to dokázala, ale peníze jí na

druhý den přislíbili. Pokud jsem ke Kačenkové měl

ještě nějaké výhrady, potlačil jsem je. Nechtělo se

mi věřit, že by byla až tak dobrou herečkou.”

“Po tomhle, co pro Vana udělala, bych jí uvěřila

i já.”

“Ještě že jsem od přírody skeptik,” zasmál se.

“Cestou z tržiště mi sdělila, že s únosci dohodla, že

výkupné předám já. Něco mi na tom nesedělo. Řekl jsem

si, že nic nezkazím, když zajedu k té Olině Baldové,

kterou mi naservírovala pomstychtivá trafikantka.

Přes dveře zajištěné na řetěz vyštěkla, kdo mě za ní

poslal. S otvíráním nepospíchala, ale čekání se

vyplatilo. Potvrdila, že si Kačenková vzala Vana za

peníze, a jedním dechem dodala, že ona by to provedla

stejně, kdyby jí to někdo nabídl. Po chvíli z ní

vylezlo, že Van možná přecenil své možnosti koupí

toho baráku s obchodem a rozsáhlými skladovacími

prostorami. Určitě nepočítal s tím, že od něho budou

požadovat peníze za ochranu. Na otázku, komu platil,

odpověď neznala. Jen mlhavě naznačila, že když

Kačenková bude chtít, mohlo by se všechno změnit,

39

jistě by jí pomohl bratranec Aulický, je u městské

policie. V poslední době se dost přátelili.”

“Že s tím šla za tebou, když měla bratrance

strážníkem?”

“V závěru pochopíš. Už při zaznění jeho jména jako

by se mi v hlavě rozezněl varovný signál. Strážník

Aulický měl mezi lidmi mizernou pověst. Choval se

hrubě, často až despoticky, a pokud šlo o tržiště

prosakovaly zvěsti, že si od stánkařů nechá platit a

pak leckde přimhouří oči. Dokonce byly i informace,

že kostelecká policejní stanice na něho obdržela

několik stížností. Ale vesměs byly odloženy jako

neprůkazné. Ani v jediném případě nedošlo k

sebemenšímu ověřování. Bylo jasné, že nad ním někdo

vlivný drží ochrannou ruku. Ledacos ukazovalo na

kapitána Sováka. Ale na druhé straně je třeba

přiznat, že proniknout do vietnamské komunity se

ještě nikomu nepodařilo. Žádný svědek, žádný důkaz.

Aulického nikdy nešlo obvinit.”

“Tihle strážníci… Vzpomeň si na Zárubu.”

“Mylně se domnívají, že uniforma je bude věčně

chránit. Večer jsme s Ondrou tvrdě dumali, co

podnikneme. Couvnout by znamenalo ponechat Vana

Kačenku jeho osudu. Ale když předám výkupné do rukou

únosců, jakou mám záruku, že ho skutečně propustí?

Zákonitě jsme museli dospět k závěru, že sami takovou

věc nezvládneme. Obrátit se na kosteleckou policii

nepřipadalo v úvahu a v Rychnově na kriminálce jsem

nikomu nevěřil. Zavolal jsem Bémovi. Vyslechl mě a

slíbil, že se ještě ozve. Zatelefonoval k půlnoci, že

do toho mohu jít bez obav, ale že musím oznámit místo

předání peněz ihned, jak se ho dozvím, na číslo,

které mi nadiktoval.” Jányš se zvedl z lavičky a

pomohl Dianě na nohy. “Začíná už být chladno. Dopovím

ti to cestou.”

“Hlavně nic nevynechávej,” přimkla se k němu.

“Nejsem lekavá a musím si zvykat.”

“Tu noc jsem už toho příliš nenaspal. Ráno před

devátou jsem zajel pro Kačenkovou. U tržiště nás

očekával Vietnamec s kufříkem. Usedl ke mně do auta

místo Kačenkové a ta, než mi řekla, kam mám jet, zase

spínala ruce, ronila slzy a prosila, abychom jí Vana

přivezli v pořádku, že se už nemůže dočkat, až ho

znovu obejme. Vietnamec na sousedním sedadle nepohnul

ani brvou a zachoval si chladný výraz ve tváři i pak,

když jsem na mobilu vyťukal číslo od Béma a sdělil do

něho čas a místo předání výkupného. Zpětné zrcátko mi

zanedlouho prozradilo, že se na nás nalepil vůz

městské policie. Napadlo mě, co když nás někde na

odlehlém místě strážníci zastaví a donutí vydat

kufřík. Z toho pomyšlení mi nebylo moc dobře po těle.

40

Trochu mě uklidnilo, když jsem vzadu zaznamenal další

auto, které odbočilo stejným směrem jako my a

strážníci. Vjel jsem do úzké uličky a na jejím konci

otevřenými vraty zamířil na pozemek nějaké usedlosti,

která na první pohled vypadala opuštěná. Sotva jsme

vystoupili, z budovy se vynořili dva muži s tmavými

kuklami na hlavě a mířili na nás pistolemi. Vietnamec

musel odložit kufřík. Přikázali nám, abychom si

stoupli k autu a obě ruce položili na kapotu. Ve

chvíli, kdy nás jeden maskovaný začal prohledávat,

vřítilo se do prostranství auto městské policie.

Vyskočili z něho dva městští strážnici s pistolemi

připravenými k výstřelu. Přes rameno jsem poznal

Aulického. Na nic jsem nečekal, praštil toho za sebou

a strhl Vietnamce k zemi. Do zvuku motorů dalších

vozidel zazněla ojedinělá rána. Pak už kolem nás bylo

plno policistů v černých kombinézách zásahové

jednotky. Vana jsme objevili v zadní místnosti, ruce

měl připoutané k litinovému radiátoru, ústa zalepená

širokou páskou. Ze všeho nejvíc se už potřeboval

napít. Když ve středu časně ráno vyjel pro nové

zboží, sledovalo ho auto městské policie. Za městem

ho předjeli a donutili k zastavení. Vynucovali si

zaplacení pravidelného poplatku, který zůstal dlužný.

Když řekl, že mu budou muset alespoň týden posečkat,

Aulický ho začal surově bít. Nasadili mu pouta,

zavázali oči, nacpali ho do svého auta a někam vezli.

Šátek z očí mu sundali až v tom pokoji, kde jsme ho

našli. V podstatě se ho ptali stále na stejnou věc:

Na kolik si cení svůj život. Jeho námitka, že mu

přece vzali těch devadesát tisíc, za které chtěl

zakoupit zboží, jim byla k smíchu. Chtěli

mnohonásobně víc. Za ty hodiny, co strávil ve svém

nedobrovolném vězení, se mu rozbřesklo v hlavě a

pochopil, že se jeho žena spolčila se strážníky.

Vyšetřování to potvrdilo. Ty dva, co Vana hlídali,

Aulický naverboval z recidivistů. Nasliboval jim

tučnou odměnu a dokonce i beztrestnost, ale po akci

měli být navždycky umlčeni. Strážníci neměli v úmyslu

propustit ani Vana. Peníze z výkupného měly

připadnout Aulickému a jeho kolegovi, dům s obchodem

Kačenkové.”

“Byla to pěkně rafinovaná dámička.”

“Moc slušně řečeno. Když jsem si zpětně celý ten

případ promítal hlavou, nešlo mi na rozum, jak jsem

jí mohl tak hloupě naletět. Z toho plyne poučení, že

si musíš vždycky důkladně ověřit, s kým máš tu čest,

aby se z toho nakonec nevyklubala spoluvina,”

zabručel Jányš, když odemykal vchod do budovy.

Na schodišti se přistihl při myšlence, že se už

nemůže dočkat, až se s Dianou ocitne v posteli.

41

11

V závěru krátké ranní porady, kde kriminální

komisař Bém stručně shrnul, co už vědí o popůlnočním

výbuchu v restauraci U bažanta, upřesnil úkoly k

vytěžení zbývajících známých návštěvníků postiženého

podniku z nedělního odpoledne a večera. Vrchní

inspektor Kadeřábek měl nadále zajišťovat neustálý

dohled na objekt restaurace, inspektorku Dudovou

vyslal do místní nemocnice, potřebovali vědět, kdo

zraněného Kostrhůna navštíví. Inspektora Málka

požádal, aby připravil služební auto.

Málek hýřil dobrou náladou. V noci dospal, co

zameškal z neděle na pondělí, navíc měl před poradou

chvilku na to, aby s Milenou prohodil pár slov.

Předběžně se dohodli na večeři v Avionu, pokud jim do

toho neskočí něco, co bude přednější. Ráno bylo

kouzelně prosluněné a k tomu se naprosto nehodily

třeba jen trochu začerněné myšlenky.

V autě samosebou hovořili o případu.

“Kostrhůn dostal vyděračský dopis, ale všemožně se

mi snažil namluvit, že buď šlo o žert nějakého

závistivce, nebo o mstu někoho, komu v minulosti

nevyhověl,” prohlásil Bém už za jízdy.

“A samosebou nemá nejmenší tušení, o koho by

konkrétně mohlo jít.” Málek se za volantem ušklíbl.

“Osobně bych mu nevěřil, pokud to takhle okecával.”

“Taky mám dojem, že si nejdůležitější ponechal pro

sebe.”

“A co říkáte tomuhle, šéfe?” zabručel Málek, když

zastavil na křižovatce na červenou. Podal svému

nadřízenému noviny přeložené na inzertní stranu,

které měl dosud v boční kapse lehkého saka. “Pátý

odstavec odshora, vlevo.”

JSTE VYDÍRÁNI? JE V NEBEZPEČÍ VÁŠ MAJETEK? NEBO

DOKONCE I VÁŠ ŽIVOT ČI ŽIVOTY VAŠICH BLÍZKÝCH? SVĚŘTE

SE POD OCHRANNÁ KŘÍDLA SOUKROMÉ BEZPEČNOSTNÍ AGENTURY

PROTEX. NEZKLAME VAŠE OČEKÁVÁNÍ, ZAJISTÍ VÁM

POTŘEBNOU POHODU.

“Trochu morbidní,” uklouzlo Bémovi. Text inzerátu

ho překvapil. Aniž by chtěl, ihned si ho spojil s

výbuchem U bažanta.

“Načasované skoro jako ta bomba u Kostrhůna.”

Málek rozjel auto, reagoval na oranžové světlo, které

vzápětí přeskočilo na zelenou. “Soudím, že teď se jim

pohrnou klienti jako mravenci na sladké.”

42

“Asi máš pravdu, Františku,” řekl Bém zamyšleně a

před další odbočkou přidal: “Víš co? Já se do toho

Protexu podívám.”

“Snad si Prokopce nechcete podat kvůli tomu

inzerátu?” pousmál se Málek a stočil auto. Vyjeli ke

Kociánovu domu a podle rušného tržiště zamířili k

nemocnici.

“Jak víš, Prokopec byl mezi hosty restaurace. A

dokonce dvakrát. Podruhé seděl s tou dvojicí mužů,

které se nám dosud nepodařilo identifikovat. Zajeď

sem.” Bém kývl doleva k vyasfaltovanému parkovišti.

“Než se vrátím, najdi kolegyni Dudovou a dohodni s ní

vystřídání.” “Spolehněte se, šéfe. Být vámi, přece

jen bych se ho na ten inzerát zeptal. Jeho reakce by

mohla být docela zajímavá.”

“O Prokopcovi si můžeme myslet nejhorší, ale

nahlas mu to naservírovat nemůžeme. Jak ho znám, hned

by spustil příšerný křik. Samozřejmě namítne, že ani

náhodou nemohl tušit, že se takováhle věc semele.

Žádné zneužití ani klamnou reklamu mu nedokážeš,

kdyby jsi se snažil sebevíc. Mezi námi, mám vážné

pochybnosti, zda jsou schopní zajistit, co s takovým

humbukem nabízejí. Pokud je mi známo, nemá ani dvě

desítky zaměstnanců.!

“Ale taky sexy asistentku, o které se šušká, že je

i jeho milenkou. Faktem je, šéfe, že než lidem ve

městě dojde, že na něco takového tahle agentura nemá,

Prokopec se slušně napakuje a bude se nám z té své

přepychové vily pod Chlumem smát, jak v tom nádherně

bruslíme.”

“Otázkou zůstává, co se stane, až ten tajemný

Velký ochránce udeří tam, kde roztáhne svá ochranná

křídla agentura Protex.”

“Pak by se lehce mohlo přihodit, že z dosavadního

poměrně klidného okresního městečka se stane něco

jako otevřená střelnice. Ale promluvme si ryze

prakticky, šéfe.” Málek se pootočil. “Kolik myslíte,

že ti Prokopcovi hoši měsíčně berou?”

“Snad nemáš zájem o přestup?”

“Nemělo by význam, abych skrýval, že by se mi ty

jejich prachy moc hodily. Bohužel mám obavu, že bych

pro pana Prokopce nebyl zrovna ten správný člověk.

Stručně řečeno, že by mě ihned vyrazil.” Málek znovu

pohlédl do komisařovy tváře. “Přesvědčte mě, šéfe, že

nás vnitro přeplácí…”

“Nezlob se, Františku, ale začínáš být dost nudný.

Nezajímá mě, kolik dostávají na ruku Prokopcovi

střelci, ale kolik agentura bere za ochranu svého

klienta.”

“Nepatřím k zájemcům o jejich služby.”

43

“Určitě i na tohle téma zavedu řeč. Víš, co mi

nejde z palice? Proč se v neděli večer do restaurace

vrátil a přisedl si právě k těm dvěma, které tam

dosud neviděli. A u stolu přes uličku už možná byla

nastražená nálož…”

“Šéfe, snad se nesnažíte naznačit, že mezi

Prokopcovou reklamou v novinách a tou řachou U

bažanta může být nějaká spojitost?”

“Nedíváš se moc na ty akční filmy v televizi?”

“Nesnáším je, protože tam střílí každý na každého

z docela malicherných důvodů. Ale možná bych se

přemohl. V každém případě po nedělní noci panu

Prokopcovi a jeho hochům naroste hřebínek. Ani bych

se nedivil, kdyby o sobě začali roztrušovat, že jsou

solí v očích Velkého ochránce a jejich šéf hrdina,

protože seděl necelé tři metry od bomby.”

“Vzhledem k minulosti, kdy zkoušel ty podrazy na

hospodářské kriminálce, ho nemám rád, ale nemohu mu

upřít, že jde o profesionála s cvičeným okem a

úsudkem. Mohl si třeba všimnout něčeho, co ušlo

Kostrhůnovi a ostatním. A třeba nám poví něco

bližšího o těch dvou.”

Bém přešel vozovku a vydal se po chodníku podle

oplocení, za kterým byly hospodářské budovy

nemocnice, které v konfrontaci s nově postavenými

pavilóny pro pacienty vypadaly jako starší chudí

příbuzní. Silnice klesala a stáčela se doprava. Po

levé straně se k sobě tlačily řadové domky s

vmáčknutými garážemi, vpravo ve svahu bylo několik

vilek obklopených podstatně většími pozemky. K té

druhé, s novou, dosud oslnivě bílou fasádou, komisař

zamířil. Stiskl knoflík na panelu zabudovaném ve

sloupku. Když z něho vyprskla otázka, představil se.

Po chvilce se branka s tichým bzučením zvolna

otevírala. Mohl vykročit po mírně stoupajícím

schodišti k vstupní terase. O pár metrů dál se do

svahu zařezávala panely zpevněná cesta. Mizela v

porostu za vilou.

Než vstoupil do budovy, rozhlédl se a zaznamenal,

že ho snímají dvě kamery současně. Nepochyboval, že

jsou rozmístěny kolem celého objektu Protexu a

přenášejí obraz do místnosti s obrazovkami. Proto se

ani nedivil, když se šéf bezpečnostní agentury

objevil mezi dveřmi své kanceláře dřív, než ho jeho

sličná asistentka ohlásila.

12

44

“Vy asi jako klient nepřicházíte, pane komisaři.”

Prokopec, nepříliš vysoký, dost přitloustlý a téměř

holohlavý muž kolem padesátky s opelichaným kartáčkem

knírku pod rozpláclým nosem, se bodře usmíval.

Vypadal spokojeně a na první pohled nepochybně v

lepší kondici, než když před několika lety

nedobrovolně opouštěl tehdy ještě druhou skupinu,

která se zabývala kriminalitou v hospodářské oblasti.

O důvodech, pro které musel odejít, se oficiálně

nemluvilo, ale pro zasvěcené bylo veřejným

tajemstvím, že udržoval styky s kriminálními živly.

Jenomže jak už to bylo v té době běžné, nic z toho,

co se mu kladlo za vinu, se neprokázalo, nebo ani

nechtělo prokázat.

“Vy jste snad jasnovidec, pane Prokopec,” pousmál

se Bém a rozhlédl se po prostorné kanceláři šéfa

bezpečnostní agentury, vybavené vším potřebným, od

počítače až po fax. Ale po tom, co stačil zaznamenat

v předpokoji u asistentky, se už ničemu nedivil. Jen

ho napadlo, že kdyby takové vybavení měla policie,

vyhnula by se mnoha činnostem, které už v soukromém

sektoru patřily k dávné minulosti. V duchu si

povzdechl a nahlas řekl: “Jak se tak rozhlížím,

nevede se vám špatně.”

“Tvrdá a soustavná mravenčí práce vždycky nesla

dobré výsledky, pane komisaři. V časech, kdy u nás

bují násilí jako houby po dešti, lidé samosebou

hledají jistotu,” prohlásil nabubřele Prokopec a v

dalším výstavním bodrém úsměvu vycenil chrup

vyzdobený několika zlatými korunkami. “Mohl bych

dodat, že čím bude hůře, tím lépe bude prosperovat má

agentura, ale zaprvé by to znělo krutě a zadruhé bych

vás proti sobě asi popudil.”

“Neušlo mi, že dokonce inzerujete své služby v

tisku.”

“Pouze v regionálním. Posaďte se, pane komisaři.”

Zatvářil se, jako by něco takového nestálo ani za řeč

a pokynul k jednomu ze tří kožených ušáků kolem

kulatého konferenčního stolku. “Dáte si kávu, nebo

něco k zbystření smyslů? Mám na mysli alkohol…”

“Jedno ani druhé.” Bem se usadil. “Pane Prokopec,

pokud jde o činnost v rámci platných zákonů, nezbývá

mi, než ji přivítat. Ale přejděme k důvodu mé, možná

dost překvapivé, návštěvy. Předpokládám, že pro vás

není žádnou novinkou, co se stalo v noci z neděle na

pondělí U bažanta. Při běžném ověřování svědků jsme

zjistili, že jste tam zvečera také byl. A ne pouze

jednou. Nejprve na večeři s asistentkou, pak i sám.

Pokud jsme dobře informováni, podruhé jste odešel až

po půl jedenácté, tedy zhruba půldruhé hodiny před

samotným výbuchem. O převážné většině hostů už máme

45

slušný přehled, pár jich pro nás dosud zůstává

neznámými. Nebude vás obtěžovat, když vám teď položím

několik otázek?”

“Pokud ode mne přímo nebudete požadovat, vážený

pane komisaři,” Prokopcovi poťouchle škublo ve tváři,

“abych vám vytipoval pachatele, nic proti tomu

nemám.”

“Ale bylo by velmi záslužné, kdybyste k jeho

odhalení přispěl,” neodpustil si malou jedovatost

Bém.

“V tomhle ohledu vás bohužel zklamu. Domníval jsem

se,” pokračoval lehce provokativním tónem, “že vtípky

o policajtech, kterým při ohlášení krádeže musíte

jmenovat i osobu, která se jí dopustila, patřily k

minulému režimu.”

Bém se přinutil k úsměvu.

“Pokud takhle hovoří laik, jde o neznalost. U vás,

nezlobte se, bych předpokládal jistý nadhled. Nebo se

mi tím vtípkem snažíte naznačit, že státní policii

chápete jako konkurenci své bezpečnostní agentury?”

“V žádném případě. Promiňte, pokud to takhle

vyznělo. Ještě jednou se omlouvám. Nejspíš nemám na

roky u policie ty nejlepší vzpomínky.”

“Myslím,” zabručel Bém a znovu se pohodlně opřel,

“že byste do dnešního vztahu k nám neměl plést

emotivní pocity, se kterými jste od nás odcházel.

Neberte to jako vyhrožování, ale včas si uvědomte, že

máme jistý vliv na existenci vaší licence…”

“Tohle jste mi připomínat nemusel.” Prokopcův

obličej se zachmuřil.

“Nic ve zlém, ani v nejmenším vás nepodceňuji.

Vraťme se k tomu nočnímu výbuchu U bažanta. Umístěná

nálož bezprostředně ohrozila tři životy. Majitel leží

v nemocnici. Nehledě ke značným materiálním škodám.

Víte, že jednoho svědka dokonce napadlo, jestli si

někdo nechtěl vyřídit účty s vámi?”

“Pokud by to měla být pravda, atentátník by byl

pouhý břídil.” Prokopec se s chutí zasmál. “O jakou

nálož vlastně šlo? Měla budík, nebo ji odpálil na

dálku?”

“O tomhle zatím musím pomlčet, pane Prokopec.

Jasné je jedno: nálož zhotovil profesionál. Jistě

jste si prohlédl lidi kolem sebe. Co nám o nich

můžete povědět?”

“Nerad bych střílel od boku. Víte, snažím se

netrpět onou profesionální deformací, která člověka

neustále nutí pozorovat okolí a automaticky v duchu

zpracovávat poznatky o lidech, se kterými se náhodně

poznáte mimo pracovní dobu. Když se bavím, tak se

bavím… Ostatně pan Kostrhůn nepatřil k naším

klientům.”

46

“Mám vaše slova chápat asi v tom smyslu, že pokud

by vaším klientem byl, rozhodně by se mu něco

takového nepřihodilo?”

“Nechytejte mě za slova. Co by bylo, kdyby

klientem byl…” Prokopec mávl paží. “O něčem takovém

přece nemá smysl vůbec hovořit,” přidal vzápětí dost

odměřeně a Béma napadlo, že je čas k otázce na ceny

za ochranu od agentury. Vyslovil ji.

“Proč vás zajímají, když ke klientům Protexu nikdy

patřit nebudete,” prohlásil Prokopec už skoro

podrážděně. “Ale nemám co skrývat. Jsou v pořádku,

jinými slovy právně nezpochybnitelné. Tímhle si buďte

jistý. Smlouvy s klienty v podstatě podepisujeme ve

třech variantách, podle rozlehlosti a důležitosti

objektů, které je třeba chránit. U podnikatelů před

uzavřením smlouvy zkoumáme prosperitu. Ceny se

pohybují od pěti do dvaceti tisíc, jen výjimečně

jdeme výš. Kdo do nás investuje, nelituje, je našim

běžným sloganem.”

“Měsíčně?”

“Ovšem.”

“Lidové ceny to zrovna nejsou,” konstatoval Bém a

vrátil se k nedělnímu podvečeru v restauraci U

bažanta. “Při první návštěvě jste se tedy věnoval

výhradně vaši…”

“Milence,” dořekl Prokopec. “Nestyďte se mluvit na

rovinu, pane komisaři, stejně si myslíte, že bych se

s ní neměl ukazovat na veřejnosti, když je o

pětadvacet roků mladší a klidně by mohla být mou

dcerou. Potřebujete taky vědět, jestli na ni fyzicky

ještě stačím?” vyslovil už dost agresivním tónem, ale

když Bém na jeho provokaci nereagoval, splaskl jako

propíchnutá bublina. Pokračoval, jako by svých

předcházejících slov už litoval. “Neberte si to

osobně, pane komisaři, na moment jsem pozapomněl, že

smysl pro humor má u většiny našich policistů

tradičně obrovské mezery.”

Bém se chystal prohlásit, že jeho povolání ho

převážně staví do situací, které humor naprosto

vylučují, ale pak se rozhodl Prokopcův protiútok

jednoduše ignorovat. Sáhl do náprsní kapsy lehké

bundy a před šéfa soukromé bezpečnostní agentury

rozložil plánek restaurace U bažanta. Ťukl bříškem

prstu do čtverečku vpravo od toho s ležatým křížkem.

“V obou případech jste seděl zde. Souhlasí?”

“Zdá se, že ano.”

Bém prst přesunul na označený čtvereček.

“Dokážete si vzpomenout, kdo seděl zde?”

“Když jsem tam byl s asistentkou, stůl

stoprocentně nebyl obsazený. Po dvacáté hodině se u

47

něho předváděl ten soukromý detektiv z Kostelce. Už

mi vypadlo z hlavy, jak se jmenuje.”

“Myslíte Jányše?”

“Hmm. Tak nějak se jmenoval. Pokud si vzpomínám,

šlo o vašeho oblíbence, že? Alespoň jste tenkrát

dělal všechno proto, aby se mohl vrátit do služby.”

Prokopec dal úsměškem najevo, co si o tom myslí. Ani

náhodou jsi Jányšovi nikdy nesahal víc než po kolena!

chtělo se vyhrknout Bémovi, ale ovládl se.

“Proč jste použil výrazu: předváděl se?”

“Měl tam s sebou blonďatou kočičku, která je

určitě mladší než má asistentka. Pokud vím, dceru

nemá. Ledaže by ji nedávno adoptoval…” Prokopec

znovu výsměšně pokřivil koutky úst.

“Po návratu jste seděl sám?”

“Bohužel ne. Mám k tomu stolu zvláštní vztah a

dost mě naštvalo, když jsem tam našel ty dva. Určitě

bych je požádal, jestli by si nepřesedli, i za cenu,

že by mě to něco stálo, ale lokál byl dost našlapaný.

Nebudu před vámi skrývat, že jsem se předtím s Alicí

chytl a ještě se mi nechtělo domů.”

“Už jste se s těmi muži někdy předtím viděl?”

“Stoprocentně ne. Poslechněte, snad si nemyslíte,

že… Aha,” teatrálně se pleskl do vysokého čela. “Že

vy jste si je vytipovali jako možné pachatele?”

“Pane Prokopec, ptám se já…” upozornil ho Bém.

“A ze své praxe u nás přece dobře víte, že podezřelým

je potencionálně každý, kdo se vyskytoval na místě

činu.”

“Tohle zní jako z příručky pro kriminalisty…”

jedovatě poznamenal Prokopec. “Mne a moji asistentku

z podezřelých snad vyloučíte?”

“Mluvil jste s muži, ke kterým jste si přisedl?”

“Pár slov. Už ze slušnosti něco říct musíte, aby

si nemysleli, že jste venkovský buran.”

“O čem byla řeč?”

“Ptali se, co by v našem městě měli vidět, a kde

by mohli přenocovat, kdyby se rozhodli zůstat.

Doporučil jsem jim výlet na Chlum a k přespání Prahu,

nebo Avion. Ale domnívám se, že si přenocování

nakonec rozmysleli. Stoprocentně to samozřejmě tvrdit

nemohu, odešel jsem dřív než oni.”

“Oba byli Češi?”

“Řekl bych, že ano. I když vlastně mluvil pouze

ten zrzek. Druhý byl tmavovlasý. Oba byli slušně

oblečení a rozhodně nikam nepospíchali. Moc bych se

divil, kdyby šlo o nějaké atentátníky. Podle mého

názoru by pasovali k těm mužským, kteří když už se

dostanou daleko od svých manželek, snaží se klofnout

jinou ženskou a co nejvíc si s ní užít,” vykládal

48

Prokopec a zkoumal komisařův obličej, jako by se

snažil odhadnout, o čem zrovna přemýšlí.

Bém měl z této části rozmluvy s šéfem bezpečnostní

agentury dost smíšené pocity. Jeho popis těch dvou

byl hodně odlišný od toho, co jim poskytl Kostrhůn.

Který z těch dvou mlží? Z jakého důvodu? Že by

majitel restaurace vypovídal záměrně špatně, protože

nechce, aby se k té dvojici dostali? Už měl na jazyku

otázku ohledně konfliktu mezi jedním z těch dvou a

Jányšem, ale v posledním okamžiku si ji odpustil.

Zeptá se přímo Ondřeje!

“Příliš jste mi nepomohl, pane Prokopec.” Bém se

zvedl z ušáku. “Kdyby se vám později cokoliv

vybavilo, víte, kam je třeba zavolat.”

“Samozřejmě. Jak se daří panu hostinskému?”

“Nějaký den si ještě poleží, ale na umření to

rozhodně není,” odpověděl Bém. Jak si bral z

konferenčního stolku plánek restaurace U bažanta, na

registračce při oknu zaznamenal přeložené noviny s

červeně zatrženým inzerátem, na který ho v autě

upozornil kolega Málek.

Když pak procházel halou, v jednom z křesel seděl

muž v černém obleku a schovával se za rozložené

noviny. Od dveří se Bém ohlédl a profil čekajícího mu

připadal známý.

Teprve cestou k parkovišti před nemocnicí si

komisař uvědomil, že šlo o holiče Párala z Kostelní

ulice.

13

„Tvá žena byla moc hezká, Ondřeji.“ Diana

zvedla oči od zvětšené fotografie usměvavé

tmavovlásky ve světlých letních šatech upnutých až

ke krku a délkou hodně pod kolena. Oknem se

zadívala na střechu protějšího domu, kde na

hřebeni, poblíž chátrajícího komínu, seděl párek

v poklidu povrkávajících holubů. „Asi ti bude

hodně scházet.“

„K tomu není co dodat,“ zabručel a už se

v duchu peskoval, že album se snímky z minulých

let, s ohmatanými růžky stránek, které byly

svědectvím, jak v něm dříve často listoval, vytáhl

z nočního stolku. Ale odmítnout nepřipadalo

v úvahu. Nechtěl, aby ji třeba napadlo, že před ní

má nějaké tajemství.

„Někde jsem četla, že ženy převážně cítí

žárlivost k té, která byla před nimi. Já tenhle

případ rozhodně nejsem, Věříš mi?“

49

„Ani nevíš, jak se mi ulevilo. Skoro jsem si už

v duchu nadával, že jsem ti album ukázal,“ řekl a

prolétlo mu hlavou? Boženka je hezká minulost a

Diana nádherná přítomnost. Ty dvě nejde směšovat.

A choval bych se příšerně hloupě, kdybych je

v čemkoliv porovnával.

„Chtěla bych ti být alespoň tak dobrou ženou, jako

ti byla ona.“ Odvrátila hlavu, aby před ním skryla

nejistotu v očích. Myslet na něho tam v Horské na

Šumavě bylo tak snadné… Když k ní odzadu

přistoupil a chlapsky neohrabaně ji objal kolem

ramen, pootočila k němu obličej rozkvetlý

ruměncem. „Myslíš, že to svedu?“

“Jsem o tom přesvědčen.”

“Opravdu mi věříš?”

“Jak se, ještě dnes, můžeš takhle ptát?”

“Řekni to,” špitla.

“Věřím ti víc než sám sobě.” Políbil ji na

pootevřená ústa a odtáhl se. Rozhodným pohybem

zaklapl album ležící na stole. “S Boženkou jsem

prožil spoustu hezkých roků. Zůstala se mnou i když

to pro ni často muselo být hodně těžké. Býval jsem

víc v zaměstnání než doma. A dala mi syna… Ale od

její smrti už uplynula dlouhá doba. Navíc jsem dnes

úplně jiný člověk. A je třeba přiznat, že i tvou

zásluhou. Vrátím album tam, kde bylo, ano?” Souhlasně

přikývla. Jányš vyšel z kanceláře. V té chvíli na

jeho stole zazvonil telefon. Diana se nejprve zvedla,

že na něho zavolá, ale pak odhodlaně přistoupila ke

stolu a zvedla sluchátko. “Detektivní agentura Jányš

a syn,” ohlásila se. “Bém. Dobré popoledne. Je

přítomen Holmes?”

“Pokud máte na mysli pana Jányše, momentík

počkejte, křiknu na něj, je vedle.” Odložila

sluchátko na desku v okamžiku, kdy Jányš vstoupil do

kanceláře.

“Kdo je to?” zeptal se, když sahal po sluchátku.

“Bém.”

“Jányš. Nazdárek, komisaři. Jak se ti vede?”

“Mohlo by to být lepší.”

“Na copak si ty můžeš stěžovat. Podle televize u

nás přece kriminalita neustále klesá…”

“Od kdy těm tlachalům věříš?”

“Pak máme stejný názor,” zasmál se Jányš. “Čemu

vděčím za tu čest, že voláš?”

“Musím tě sprdnout, Ondřeji. Ale nejdřív mi

prozraď, kdo byla ta dívčina, která se ozvala? To se

ti daří tak dobře, že máš sekretářku?”

“Ptáš se soukromě, nebo jako polda?” řekl Jányš a

spiklenecky zamrkal na Dianu.

50

“Tak i tak. Je mi známo, že jsi v neděli byl s

nějakým blonďatým andílkem na večeři tady U bažanta.

A jistě taky víš, že pár minut po půlnoci šla hospoda

málem k čertu.”

“Komisaři, snad tě nenapadlo, že jsem tu bombu

nachystal osobně?”

“Srandičky, ty ti šly vždycky perfektně,” zabručel

Bém. “Ale teď vážně. Jak jsi se o tom doslechl, měl

jsi hupnout do auťáku a přijet podat svědeckou

výpověď.”

“O čem?”

“O lidech, kteří kolem vás seděli. Třeba se ti

někdo u sousedního stolu nezamlouval…”

“Jak tě tak poslouchám, připadá mi, že už jste s

tím dost daleko. Faktem je, že jsem se tam s jedním

parchantem chytnul a málem porval. Ty jeho poznámky o

Dianě mě pořádně nažhavily.” “Dianě…? Poslechni,

snad nejde o tu dívčinu ze Šumavy, o které jsi

vyprávěl? Pokud mě paměť neklame, prezentoval jsi to

jako přátelství ve vší počestnosti?”

“Časem z toho vzniklo víc. Ale zajímali tě lidé U

bažanta, komisaři,” namítl Jányš, za přítomnosti

Diany se mu nechtělo o ní hovořit.

“Už tenkrát jsem měl pocit, že k té dívčině cítíš

víc, než jsi byl ochotný připustit. Kolik jí vlastně

je?”

“Komisaři, necháme to na jindy, ano? Diana se

stala řádným zaměstnancem agentury. Jestli jsi na ni

zvědavý, a to ty určitě jsi, jak tě znám, zastav se,

a já ti ji moc rád představím.”

“Ondřeji, zklidni hormony. Nemusíš hned vyskakovat

jako čertík z krabičky. Zjistili jsme, že u

sousedního stolu seděl Prokopec a dva mladší maníci,

které nikdo nezná. Vzpomeneš si, jak vypadali?” “Aby

ne. Tomu hajzlovi, co mě tak nadzvedl poznámkami k

Dianě, mohlo být do pětatřiceti. Vlasy měl jako

slámu, přerostlé a rovné, sako do fialova, bílou

košili, v límečku vínově červeného motýla. Nemístně

drzý, předváděl se, prostě nadržený svalovec. Druhý

byl o pár let starší, hubený jako tyčka. Krátké

tmavší vlasy, světlé šaty a kravata protkaná

stříbrnými nitkami. Prostě elegán.”

“Mluvil slovensky?”

“Neslyšel jsem, že by něco řekl.”

“Myslíš si, že si k nim Prokopec sedl jen

náhodou?” “Ledacos naznačovalo, že se znají. Ale

mohli se přece seznámit, než jsme do restaurace

přišli. V každém případě blondýn přestal blbnout,

když mu Prokopec cosi tlumeně sdělil.”

“Teď se něčeho přidrž, Ondřeji. Seděli jste u

stolu, kde pak explodovala nálož. Ale s vámi to

51

určitě nemělo nic společného. Byla časovaná a tak se

nám zatím jeví jako nejpravděpodobnější, že měla

vyděsit majitele restaurace. Zprvu jsme

předpokládali, že si to mohla objednat konkurence v

branži, ale teď už máme něco, co naznačuje, že půjde

o vydírání.”

“Cosi takového mě napadlo, když jsem reportáž

sledoval u syna v televizi.”

“Víš sám, jak je o tomhle těžké získat důkazy…

Díky za popis těch dvou, co seděli s Prokopcem. Možná

bude nutné s tebou udělat aspoň záznam. Kdybych se

nemohl utrhnout osobně, někoho k tobě pošlu.

Pozdravuj ode mne tu svou Dianu a opatruj ji. Moc rád

ji poznám. Musí to být žena s velkým Ž, když se jí

podařilo pokořit tak zatvrzelého samotáře, jakým jsi

byl.”

“Říkáš to, jako bych už obrůstal mechem?” zabručel

podrážděně, napůl předstíraně a napůl vážně, ale Bém

už zavěsil.

“Komisař kriminálky z Újezda,” řekl, když

sluchátko položil na přístroj.

“Napadlo mě to. Co jsi mu o mně vyprávěl?”

“Netajil jsem před ním, jak vydatně jsi mně v

Horské pomáhala. A on teď tvrdí, že už tenkrát věděl,

že mi nejsi lhostejná.”

“Třeba sis to jen z nějakých důvodů nemínil

připustit.” Usmívala se.

“Nejspíš máš pravdu,” přiznal ve chvíli, kdy na

jeho stole znovu zazvonil telefon.

“Detektivní agentura Jányš a syn. Přejete si?”

“Pane Jányš, potřebuji si s vámi o něčem

pohovořit,” ozval se starší mužský hlas.

“V tom případě přijďte do agentury. Jsme tu až do

pěti hodin.”

“Rád bych mluvil pouze s vámi. A snad by bylo

nejlepší, kdyby k našemu rozhovoru došlo mimo vaši

kancelář. Budova, ve které sídlíte, je blízko centra

a tedy dost na ráně. Nerad bych, aby mě tam spatřil

někdo, kdo by neměl.”

“O co vlastně jde, pane… Mohu aspoň vědět, s kým

vlastně mluvím?”

“Do telefonu bych jméno raději neříkal, pane

Jányš,” namítl volající. “Ale jedno vám povědět mohu:

půjde o práci, která je pro vás jistě běžná. A vůbec

nezáleží na tom, kolik bude stát.”

“Máme stabilní cenu, pro každého stejnou. Plus

doložené náklady. Kde se tedy chcete sejít?”

“Kdyby vás neobtěžovalo sednout do auta, co třeba

v Častolovicích? V zámeckém parku. Znáte ten výběh,

ze kterého jim nedávno ukradli párek pštrosů?” “Kde

52

jsou ty ohrady vím, ale o těch pštrosech je to pro

mne novinka. Můžete místo upřesnit?”

“U tabulky, která tu hnusnou krádež dává na

vědomí.”

“Jak vás poznám?”

“Budu se tam opírat o ohradu. A mám sádru na levém

předloktí. Stačí?”

“Ovšem. V kolik?”

“Hned se tam vydám.”

“Dobře. Do půl hodiny přijedu se spolupracovnicí.

Mladou blondýnkou.”

“Žádal jsem vás, abyste…”

“Uklidněte se, pane,” přerušil volajícího. “Zaprvé

s ženou nebudu v parku nápadný. A zadruhé nikdy není

na škodu, když někdo pohlídá nejbližší okolí, zatímco

my se pobavíme o problémech, které vás nepochybně

znepokojují. Ostatně posadí se někde stranou.

Dohodnuto?”

“Spoléhám na vaši diskrétnost, pane Jányš,”

zamumlal volající muž a ve sluchátku luplo, což byla

neklamná známka toho, že zavěsil.

“I takhle získáváme klienty.” Jányš se usmál.

“Místo schůzky je na okraji sousedního města. Na

zpáteční cestě se můžeme zastavit na poště jestli už

ti přišly ty věci z Horské.”

“Nechtěla jsem o nich sama začínat.” Přiblížila se

k němu. Zdvižené ruce spojila za jeho krkem,

povytáhla se na špičky, lehce ho políbila na rty.

“Děkuji.” Zopakovala pusu. Pak se odtáhla a řekla:

“Dej mi chviličku. Musím se přestrojit.”

Její odchod do ložnice mu přišel vhod. Otevřel

zamaskovaný trezorek a připnul si na košili podpažní

pouzdro s oblíbenou ČZ 75, samonabíjecí pistolí ráže

9 mm se zásobníkem na 15 nábojů. Přes ni si oblékl

lehkou šusťákovou bundu, aby přítomnost zbraně v

podpaží zamaskoval.

Něco mu na té schůzce nesedělo. Nešlo o

skutečnost, že se měla odehrát mimo Kostelec, ve

všední den mimo sezónu v málo navštěvovaném zámeckém

parku. Žádný klient mu dosud netajil své jméno!

Věděl, že bude muset mít oči otevřené, aby se

nenechal vlákat do nějaké pasti. A s Dianou po boku

je nutné být opatrný dvojnásob!

Objevila se při něm v kostýmku zbarveném do

béžova, ke kterému patřila poměrně úzká, po straně

nastřižená sukně, a když zaznamenala jeho obdivný

pohled, otočkou kolem své osy se mu vyzývavě

předvedla. Decentně se nalíčila, vlasy si vyčesala a

v týlu hlavy sepnula do kouzelného drdůlku, botasky

vyměnila za páskové střevíce na polovysokém podpadku.

53

Z poněkud rošťácky vyhlížející dívky se jako mávnutím

kouzelného proutku stala dáma velkého světa.

“Co si mě tak šokovaně prohlížíš, Ondřeji? Prostě

nechci, aby si ten pán třeba myslel, že se spouštíš s

nějakým třeštidlem,” sdělila mu hlasem plným

potlačovaného smíchu.

“S kým se spouštím, je moje věc a jeho nejmenší

starost. Jedeme tam služebně. A pokud jsem ho odhadl

správně, má úplně jiné starosti.” Sjel jí dlaní po

zádech a i tenhle nepatrný dotyk jako by ho

elektrizoval. Nechovej se jako nadržený puberťák!

Jestli se takhle necháš rozptylovat, co nejdřív tě

potká nějaký malér! A hlavně si uvědom, že jsi za

Dianu převzal plnou zodpovědnost! peskoval se v duchu

na schodišti.

“Nedělej si o mne sebenepatrnější starosti,”

ozvala se, než nastartoval favorita.

Od volantu se k ní pootočil.

“Nechtěl bych, abys byla třeba zaskočená, kdyby se

ta schůzka nějak zvrtla. Občas se nějaký ten zádrhel

bohužel vloudí.”

“S tebou se ničeho neobávám. Budu se snažit, abych

nebyla na obtíž. Chci ti být něco platná.”

“Já vím,” utrousil, když vjel do ulice, která je

měla dovést k pomníku obětem první světové války. Za

ním už byla výpadovka z Kostelce. Za přejezdem tratě

z Rychnova odbočil ze silnice na parkovací plochu ze

dvou stran obklíčenou letitými listnáči.

Než opustili auto, obrátil se k Dianě.

“Může to být zájemce o naše služby, ale taky

někdo, kdo mě sem chtěl vylákat. S každým jsem nebyl

zadobře, stručně řečeno, po světě běhá pár maníků,

kterým jsem dokonce pomohl i za mříže. Až ho uvidíme,

sedneš si někde poblíž na lavičku. Kdyby se ti zdálo,

že něco není v pořádku, do ničeho se nežeň.” Předal

jí mobil. “Vymáčkni Ondru a stručně ho informuj. Když

se neohlásí, zkus 158.”

“Ani jsi nemusel říkat, že je lépe abych byla

připravená na všechno. Okamžitě mi to došlo, když

jsem zjistila, že máš v podpaží zbraň.”

“Nic ti neujde. Můžeme jít?”

“Moment. Když jsem byla malá, babička mě nepustila

z chalupy, dokud mi čelo nepoznamenala křížkem. Já ti

dám aspoň pusu.” Spěšně se k němu naklonila, přilípla

rty do koutku jeho úst.

14

Kriminální komisař v Újezdě byl muž hřmotné

postavy, jeho váha se neustále pohybovala dost nad

54

devadesáti kilogramy. Měl drsnou chlapskou tvář a i

ve svých letech po padesátce vlasy nepoznamenané

šedinami, což jeho samotného udivovalo vzhledem k

tomu, co všechno měl za sebou. Narodil se čtyři

měsíce po vpádu hitlerovských vojsk do tehdejšího

Sovětského svazu, mládí prožíval v padesátých letech,

v roce 1960 nastoupil k Veřejné bezpečnosti a po

třech letech v hlídkové službě se ocitl u kriminálky.

Za své postoje v osmašedesátém byl na čas převeden

zpátky do uniformy, ale když tehdejší normalizační

euforie odvanula, znovu se vrátil ke své profesi. Teď

mu scházelo necelého půldruhého roku do výslužby, ale

nijak si tenhle fakt nepřipouštěl. Když už si svůj

věk z nějakého důvodu musel připomenout, vzápětí

učinil všechno, aby tyhle myšlenky z hlavy

vystrnadil. Stručně řečeno, nedovedl si svůj odchod

od kriminálky představit. Telefonický rozhovor s

Jányšem, který podle jeho názoru patřil do

osmašedesátého roku mezi nejspolehlivější a současně

nejvýkonnější kriminalisty, potvrdil, že majitel

restaurace U bažanta poskytl pravdivý popis oněch

dvou hostů, kteří je nejvíc zajímali. Stále pro ně

zůstávali neznámými, přestože všechny ostatní

návštěvníky už kontaktovali. Ale mluvil Kostrhůn

pravdu i pokud jde o ten vyděračský dopis, co údajně

obdržel před zhruba třemi měsíci? Bémovi se nechtělo

uvěřit, že šlo pouze o nějaký druh žertu či strašení,

byl si téměř stoprocentně jistý, že pokud dopis

obsahoval, co restauratér prozradil, muselo něco ze

strany onoho Velkého ochránce následovat. Podle

známých scénářů těchto lidí, kteří se dali na cestu

ždímání peněz ze svých majetnějších spoluobčanů, se

zákonitě museli ozvat, je směšné, že by jejich

jednání mohl ovlivnit Kostrhůnův sebevětší dluh u

banky. Něco takového tenhle druh všeho schopných lidí

vůbec nezajímá. Jsou odhodláni vyinkasovat od svých

obětí třeba i poslední korunu. Kdyby ustoupili

jednomu, hrozilo by, že se to dozvědí ostatní

vydíraní a ihned by museli čelit lavině dalších

výmluv. Tohle nemohli připustit.

Ne! Kostrhůn, už krátce poté, co se z exploze ve

své restauraci vzpamatoval, si musel uvědomit, že jde

o poslední varování.

Komisař se snažil vyrovnat i s myšlenkou, kterou

se poměrně dlouho zdráhal přijmout jako holý fakt: že

v jeho městě či v bezprostředním okolí existuje

skupina lidí, kteří se dali na cestu organizovaného

zločinu a společně vystupují pod tajemným názvem

Velký ochránce. V souvislosti s tímhle stavem ho

zneklidňovala otázka, jak je možné, že až do toho

výbuchu U bažanta, nezaznamenali sebemenší signály,

55

které by je varovaly. Je možné, že by něco, co to

naznačovalo, uniklo jejich pozornosti?

Ani nyní nemají nikoho jiného než Kostrhůna, který

zatím nejeví pražádnou chuť spolupracovat, přestože

mu lidé Velkého ochránce výbuchem nepochybně dali na

vědomí, že s nimi nejsou žádné žerty.

Pokud tuhle skupinu mají ve městě, je téměř jisté,

že stejné dopisy obdrželi i jiní majitelé restaurací,

hotelů, penziónů, větších i menších provozoven,

obchodníci a řemeslníci, prostě všichni, kteří nejsou

závislí pouze na výplatách za odvedenou práci.

Ale co když je tenhle Velký ochránce pouze

výplodem fantazie vychytralého jedince a má třeba

zastínit úplně něco jiného? Bém si vzpomněl na

soupeření dvou prodejen s ojetými vozy, hned v

následujícím roce po převratu. Tenkrát dokonce došlo

k přestřelce mezi znepřátelenými skupinami, po které

na zemi zůstali dva těžce zranění lidé. Jeden z nich

je v trvalé invaliditě. A všechno vzniklo kvůli

několika ojetinám dovezeným z Německa.

Přecházel po své kanceláři a dumal, jak to dnešní

klubko co nejrychleji a bez zbytečných průtahů

rozmotat, když si náhle vybavil toho muže v černých

šatech za novinami v hale soukromé bezpečnostní

agentury Protex. Páralovu tvář zahlédl pouze na

okamžik, ale určitě mu připadala zasmušilá. Co když

holičova návštěva v Protexu měla nějakou souvislost s

inzerátem, který agentura zveřejnila v novinách a

třeba i nepřímo s výbuchem v restauraci U bažanta?

Letmý pohled do zrcadla nad umyvadlem mu vnukl

myšlenku, že by nevadilo, nechat si trochu

přistřihnout vlasy. Tím by získal záminku k návštěvě

holiče.

Pootevřel dveře do sousední větší kanceláře, kde

měli stoly jeho inspektoři. Přítomen byl pouze

Kadeřábek, cosi si pečlivě vypisoval z několika

složek, které měl úhledně srovnány po pravé ruce.

“Mirku, potřebuji hodit do Kostelní ulice.”

“Že bych jásal, to ne, ale šéfovi nelze

odmítnout,” zabručel vrchní inspektor. “Kostrhůna už

ze špitálu propustili?”

“Zatím ne. Zkusím něco jiného.”

V autě Bém stručně vysvětlil, co má v úmyslu

podniknout. Když se Kadeřábek zeptal, zda na něho má

čekat, záporně zavrtěl hlavou.

“Chci se pak ještě mrknout k Peckovi, který má pod

dohledem restauraci. Kdybych něco potřeboval, ozvu se

mobilem.”

Bém opustil auto u katolického kostela, kterým

Kostelní ulice vlastně začínala. Po chodníku kolem

výloh Sempry, vietnamského obchodu s levnými oděvy a

56

Barev a laků zvolna došel ke staršímu patrovému domu

s klenutým průjezdem do dvora, odkud byl vchod do

malého holičství.

Hubený stařík ve značně opraném, ale čistém

plášti, právě stříhal nějakého výrostka kolem

sedmnácti a když odpovídal na pozdrav kriminalisty,

nedokázal zcela ukrýt rozpaky, které mu Bémův příchod

nepochybně způsobil.

Posadil se na dřevěnou lavici při stromkovém

věšáku, z kupky starších a už dost ohmataných

časopisů, jeden zvedl, listoval v něm a současně se

zájmem naslouchal mladíkovu vysvětlování, o jaký

zástřih má zájem. Přál si mít vlasy zkrácené, nahoře

vystřihnuté do tvaru kostky, jak to vypozoroval u

svých nejoblíbenějších hrdinů z amerických akčních

filmů. Starý Páral tyhle divoké slátaniny určitě

nesledoval, ale díky svým letitým zkušenostem v

holičském řemesle se svého nelehkého úkolu zhostil.

Když spokojený výrostek hrdě vypochodoval z nevelké

místnosti vonící krémy a šampony, starý holič

košťátkem ometl křeslo před velkým oválným zrcadlem,

vyměnil použitou plachetku, stejně opranou jako

plášť, který měl oblečen, a gestem paže vyzval Béma,

aby zaujal místo.

“Už jste u mne dlouho nebyl, pane kapitáne,” ozval

se holič, když nad umyvadlem čistil hřeben.

“Nějak nebyl čas, pane Páral. Jakpak se vám v

nových poměrech daří?” zeptal se, aby dal na

srozuměnou, že si na staré časy rád zavzpomíná.

“Ani nevím, co mám na tohle odpovědět. A co vy, už

jste konečně povýšil?”

“Dobře víte, že hvězdy mě nikdy moc nezajímaly.”

“Hlavně, že jste spokojený. To se nám ale staly

věci, že ano? Nic proti novému, pro mne vlastně

staronovému, když nám dali zpátky živnosti… Jenomže

poslední dobou si nejsem jistý, jestli jsem na stará

kolena právě po tomhle toužil. Před vámi přece

nemusím nic skrývat. Začínám mít totiž pocit, že to

klidně mohlo ještě nějaký ten roček počkat a potrefit

až ty mladší.”

“Že by se z vás stal pesimista, pane Páral?”

“Občas mě napadne, jestli toho už nebylo až dost

na jeden lidský život, pane Béme.” Povzdychl a

pokračoval: “Vždyť já pamatuju už řádění henlainovců

v Sudetech. Příjezd Němčourů. Protektorát Čechy a

Morava. Kruté válečné roky. Revoluci v

pětačtyřicátém. Promrzlý únor v osmačtyřicátém.

Lednovou naději v osmašedesátém. Emoce po srpnovém

obsazení republiky…” Holič smýkl rukávem pláště po

vysokém čele s kouty do téměř bílých, hodně už

prořídlých vlasů. Vypadal unaveně a při jeho

57

sedmdesátce to rozhodně nepřekvapovalo, ale s nůžkami

zacházel stejně zručně jako v mladších letech.

“Přiznám se vám, pane Páral,” přerušil Bém nastalé

ticho, “že jsem se tu neukázal pouhou náhodou.”

“Jak jste se objevil ve dveřích, hned mě napadlo,

že nejdete jen tak. Asi jsem neušel vaší pozornosti v

Protexu. Že jsem to trefil?”

“Proč jste vyhledal služby agentury?” zeptal se

Bém. Starý pán mu na chvíli připadal zaskočený. Jak

ho otázka rozhodila, svědčila i skutečnost, že se

snažil hovořit o všem a o ničem, Tak míval ve zvyku s

člověkem, kterého neznal. Z tónu jeho hlasu se dalo

poznat, že ty věty vyslovuje čistě mechanicky.

Pak se náhle dokonce odmlčel, jako by mu došla

slovní zásoba. Tohle se Bémovi zdálo být ještě víc

alarmující.

“Nechcete mi svůj důvod svěřit, nebo nemůžete,

pane Páral?” snažil se překlenout hluchý prostor,

který jako by se mezi ně vetřel poté, co se starého

holiče otázal na důvod jeho přítomnosti v Protexu.

“Nevysvětlujte si to špatně, pane kapitáne. Vím,

že vám mohu důvěřovat, ale… Prostě začaly moc

nejisté časy,” vymáčkl za sebe. “No a tohle všechno,”

rychlým pohybem paže jako by objal ta dvě křesla před

zrcadly upevněnými na stěně, “spolklo veškeré mé

úspory. Kdyby zrovna teď dorazila ta zubatá s kosou,

museli by prodat barák, aby mě mohli pochovat do

země.”

“Myslím, že vím, co máte na mysli, pane Páral. A

ani na okamžik nepochybuju, že máte opravdu vážný

důvod hledat úkryt pod ochrannými křídly Protexu, jak

svou činnost vzletnými slovy nazvali v novinovém

inzerátu.”

“Bohužel to nedopadlo, pane kapitáne. Přeptal jsem

se, kolik by mi účtovali, a raději z toho sám

vycouval,” vysoukal ze sebe a z výrazu jeho obličeje

čišela směsice smutku, znechucení i jakési beznaděje.

“Prostě si jejich služby nemohu dovolit. Když k těm

pěti tisícům měsíčně přičtu počáteční investici, za

kterou by mě napojili na jejich centrální pult, jak

mi vysvětlil pan Prokopec, je to nad mé finanční

možnosti. Vždyť jsem některý měsíc rád, když dám

dohromady šest tisíc. V minulém režimu se lidé zvykli

stříhat doma navzájem a těžko se v dohledné době

dočkáme nějakého obratu k lepšímu, vzhledem k

všeobecnému růstu cen. A abych se přeorientoval na

dámské účesy, je pro mne už trochu pozdě. Kdybych

ještě navíc musel platit nájem, asi by mi nezbývalo

nic jiného, než spásat příkopy.”

“Chcete tvrdit, že Prokopec za ochranu tohohle

krcálku, na vás požadoval celých pět tisíc?”

58

“Už je to tak, pane kapitáne. Snažil jsem se

částku usmlouvat alespoň o tisícovku, ale jasně řekl,

že slevy nikomu a za žádných okolností neposkytuje.

Prý není žádný zaopatřovací ústav. Teď mě napadá,

jestli byste za mne nemohl utrousit nějaké slovíčko

přímluvy. Ze staré známosti, pane kapitáne.”

“V tomhle vás bohužel musím zklamat, pane Páral.

Neuspěl bych stejně jako vy. Z jistých důvodů, o

kterých bych se nerad rozšiřoval, pan Prokopec

policii nemá v oblibě. Postrašil vás ten noční výbuch

U bažanta, že mám pravdu?”

“Pane kapitáne,” Páral se k němu sklonil a ještě

víc ztlumil hlas, “možná bych si měl tyhle věci

nechat pro sebe. Ale když slíbíte, že co vám povím,

se nedozví nikdo nepovolaný…” Odmlčel se. “Znáte mě

přece dlouho.”

“Víte, dostal jsem dopis parafovaný nějakým Velkým

ochráncem. Pokud prý každého prvního v měsíci

nesložím deset tisíc korun… Ano, slyšíte dobře,

deset tisíc. Jestli nebudu platit za ochranu, budu

prý mít problémy, které mě finančně zatíží podstatně

víc.” Stařík zavzdychal. “Ještě stále se divíte, že

jsem hnal za Prokopcem, pane kapitáne? Na rovinu vám

řeknu, že bych po té bombě U bažanta tuhle oficínu

nejraději zavřel. Jenomže co bych celé dny dělal?

Neumím chytat lelky, jak mám možnost vidět u většiny

důchodců, kteří se vzdali práce. A už vůbec nevím,

jak bych při dnešních cenách vyžil z penze.”

Oni by ti stejně nedali pokoj, když už tě drapli

do svých pařátů, pomyslel si Bém a sfoukl chomáček

vlasů, který ho šimral na nose a nutil ke kýchnutí.

“Pane Páral, vím, že nejste první, kdo takový

dopis obdržel, a jistě ne poslední, ale určitě zatím

jediný, kdo se o něm nebojí hovořit. My se v tomhle

ohledu bohužel stále pohybujeme pouze v oblasti

představ. Například ani neznáme přesný text dopisu

toho Velkého ochránce. Mohl bych si ho alespoň

přečíst?”

“Dám vám ho,” hlesl stařík. “A zbavím se ho

strašně rád, pane kapitáne. Vždyť se mi o něm už i

zdá. Několikrát za noc se probouzím celý zpocený a s

bušícím srdcem. Jenom, prokrista, nikomu neříkejte,

že ho máte ode mne. Kdyby se to k těm mizerům

doneslo, nejspíš by mě vůbec nešetřili. Co jim taky

záleží na životě jednoho obyčejného človíčka, že?”

Při řeči povytáhl nejspodnější zásuvku stolku a zpod

několika čistých ručníků vylovil přeložený list

papíru, který už byl dost ohmataný, zřejmě ho bral

často do rukou a znovu a znovu četl, jako by nemohl

uvěřit vlastním očím.

59

“Rychle ho schovejte, pane kapitáne,” zamumlal

varovně, protože nad dveřmi cinkl zvoneček a do

holičství vbelhal prošedivělý pán po šedesátce.

Značně přerostlé tmavé vlasy mu vpředu padaly až přes

brýle, pravou rukou si chůzi zpevňoval francouzskou

holí.

“Ani si nesedejte, pane Jeřábek, hned přijdete na

řadu,” řekl překotně Páral, přesvědčil se, jestli Bém

už schoval dopis, a košťátkem začal čiperně ometat

jeho ramena, dosud zakrytá bílou plachetkou.

Bém zaplatil, poděkoval staříkovi očima a opustil

holičství. Nedočkavá zvědavost ho ponoukala, aby

získaný dopis alespoň přeběhl očima, ale dokázal se

ukrotit. Věděl, že by Párala svou lehkovážností

vystavil hrozbě obrovského nebezpečí. Někdo ve

službách Velkého ochránce mohl mít oficínu na očích.

Leckteří lidé dnes za pouhých pár korun udělají

cokoliv.

15

Ondra Jányš zajel se starší zelenou škodovkou na

jejich vyhrazené místo naproti budově a zamyšleně

zíral do prázdného obdélníku asfaltu před autem.

Chvíli trvalo, než mu došlo, že nepřítomnost bílého

favoritu znamená, že otec s Dianou někam odjeli.

Myslel na popolední rozhovor se svou ženou Markétou,

která mu prozradila, že je možná gravidní, ale jedním

dechem ho požádala, aby o tom zatím pomlčel, už

jednou si přece dělali marné naděje.

Tušil, že pro něho bude moc těžké držet jazyk za

zuby. Vzápětí si vzpomněl, jak se stejnou zprávou

vloni vyrukoval na otce krátce před tím, než za ním

přišel Kodet a požádal, aby odjel na Šumavu a

zjistil, zda něco nejde udělat pro objasnění záhadné

smrti jeho někdejšího přítele Forejze. Říkalo se o

něm, že přešel hranici do Bavorska, ale po letech

jeho kostru náhodně objevili ve starém okopu na

Mýtině. Teprve s odstupem pochopil, že možná právě

kvůli stavu Markéty otec ze Sušné nezavolal, že ho

tam potřebuje. - Třeba zase jde jen o zdržení

měsíčků, Ondro. Pár dní počkám a udělám si těhotenský

test, než půjdu k lékařce, prohlásila Markéta.

Nezbývalo mu, než jí vyhovět, ale už předem věděl, že

to pro něho budou kruté dny. Z celého srdce si přál,

aby její těhotenství byla skutečnost.

Zajistil auto, přešel vozovku k budově, v přízemí

vybral schránku, po schodišti vystoupal ke dveřím do

otcova bytu s tabulkou DETEKTIVNÍ AGENTURA JÁNYŠ A

SYN. Přiklepl je za sebou a zamířil k těm se stejným

60

označením. Zbavoval se bundy a současně přebíral

poštu. Reklamní letáky ihned házel do koše na

odpadky. Nakonec na stůl položil platební doklad na

měsíční inkaso, které za otce platilo sporožiro, a

písemnou výzvu pošty k vyzvednutí dvou balíků z

Horské na Šumavě, odeslaných nějakou Bahníkovou.

Tak už je jisté, že Diana zůstane, pomyslel si a

natáhl ruku k diktafonu, stiskl spouštěcí tlačítko.

Otcův hlas mu věcně sdělil, že po půl třetí odjeli do

parku k častolovickému zámku na schůzku s

potencionálním klientem, který je o setkání, krátce

před tím, telefonicky požádal. Nepředstavil se,

předem ani náznakem neprozradil, o co půjde. Vzal s

sebou Dianu, aby ho jistila, a v případě hrozícího

nebezpečí přivolala jeho nebo policii.

“Sakra!” Zastavil přístroj, stiskl tlačítko na

přetáčení. Otec se sice nijak netajil skutečností, že

Dianu míní zapojit do jejich práce, ale on si ani

náhodou nepředstavoval, že s tím bude takhle

pospíchat. Domníval se, že Diana začne papírováním,

ke kterému oba přistupují s jistou nechutí a někdy

doslova liknavě. Často jen s velkým sebezapřením

dělají nejnutnější záznamy. Jak by ho Diana mohla

zajišťovat, když o jejich práci ví pouze z otcova

vyprávění? Nic proti dívce nemá, dokonce mu je velice

sympatická, ale tohle ještě přece neznamená, že by

nezazmatkovala, kdyby třeba došlo k nějaké ostřejší

konfrontaci.

Ani se nenadál a zase po něm sáhl ten pařátek v

podobě myšlenky, která mu nabídla jízlivosti, co se

vyprávějí o dvojicích, kde je mužská polovina takhle

propastně starší.

Vzal si alespoň zbraň? přetrumfla to praktická

myšlenka. V minulosti ho otec mockrát přesvědčil o

své, téměř stoprocentní profesionalitě, ale semínko

pochybnosti už stejně zapustilo kořínky. Ondra

neklidně přešlapoval u okna a nervózně shlížel do

ulice, kde neustále projížděly vozy nejrůznějších

typů. Bílý favorit mezi nimi nebyl.

S přibývajícími minutami nervozity samozřejmě

přibývalo. Když bylo na kulatých hodinách nad dveřmi

čtvrt na pět, Ondru poprvé napadlo, že seběhne k autu

a okamžitě se rozjede do Častolovic k zámku.

Ovládl se a v duchu otci poskytl čas k návratu do

půl páté. Vzápětí si nebyl jistý, zda se rozhodl

správně.

Velká ručička na hodinách snad šestkrát

přeskočila, když zazvonil mobilní telefon. Diana na

něho vychrlila, že už se vracejí. Než promluvil,

zrušila spojení.

61

Ondrovi se ulevilo, ale část toho předcházejícího

napětí v něm přece jen zůstala. Napadlo ho, zda by

otci neměl vytknout, že zbytečně riskoval.

Dianin úsměv s rozkošnými dolíčky poblíž koutků

úst ho zcela odzbrojil. Ve výrazu jejího obličeje

nemohl přehlednout dychtivé vzrušení. Takhle jsem asi

vypadal i já, když mě táta poprvé vzal na sledování

toho sňatkového podvodníka! problesklo mu hlavou.

Odehrálo se to už před více než třemi lety, ale dosud

si pamatoval každý detail toho, co tehdy zažil.

“Máme nového klienta, ale nejsem si úplně jistý,

jestli s jeho problémem pohneme,” prohlásil Jányš

senior a gestem je sezval ke stolu. Když si

přistavili židle a usedli, přidal: “Hned to

prodebatujeme.”

Diana se naklonila k Ondrovi.

“Seděla jsem na lavičce kousek od nich jako na

trní. Ruce se mi potily, jak jsem mačkala mobil, a

hlavu si mohla vykroutit, abych někoho podezřelého

nepropásla. Taky jsi byl tak vzrušený, když tě táta

zaučoval?”

“Tímhle obdobím si asi každý musí projít,”

odpověděl přidušeně, i když se chystal vyslovit úplně

něco jiného. Něco, čím by jí jasně dal najevo svou

převahu. Ale jako by ho její nadšení udolalo. Bylo mu

prostě blízké. Proto se jí neodvážil ublížit třeba

jen pouhým slovem. Pootočil se k otci. “Vzal jsi ho s

nějakou podmínkou?”

“Zaplatil obvyklou zálohu. Podle mého názoru

záleží na tom, co se z toho vyklube. Nebudeme dělat

předčasné závěry. Řeknu vám, co jsem z něho vytáhl.

Jmenuje se Arnošt Kovanda a…”

“Kovanda…? Snad nejde o toho majitele realitní

kanceláře na náměstí?” ozval se překvapeně Ondra.

“Trefa do černého. Zdá se, že si v tomhle oboru

vede slušně. Svou úspěšnost přede mnou nijak netajil.

Jeho problémem je ještě ne devatenáctiletá dcera

Adéla. Minulý rok odmaturovala na zdejším gymnáziu.

Po škole prý u něho začala v kanceláři, ale údajně se

poštěkala s Kovandovou sekretářkou. Ale spíš ji práce

přestala bavit. Jen se poflakovala. Nechtěl na ni

tlačit, věřil, že časem dostane rozum a pochopí o co

mu jde. Přeměna k lepšímu se bohužel nekonala.” “O

Adéle Kovandové něco málo vím,” zabručel Ondra. “Už

na gymplu nevynechala jedinou diskotéku. Kluky

potřebuje jako denní stravu. A netáhnou za ní jen

proto, že dobře vypadá. Dostává od papínka vysoké

kapesné. Koho si zrovna oblíbí, nepotřebuje ani

korunu. Adéla všechno zatáhne. Tohle je, uznejte,

velká vějička. Řečeno bez obalu, Adéla patří k těm

holkám, co jsou veselé v rozkroku. Promiň, Diano.”

62

“Neomlouvej se. Jako recepční hotelu jsem musela

vyslechnout i podstatně drsnější výrazy.” “Stejně se

kontroluj,” zabručel starší Jányš. Když přihlížel,

jak se ti dva oťukávají, nemohlo ho nenapadnout, jak

víc by se jeho syn lety k Dianě hodil, a násilně

musel odehnat ostrý osten v hrudi, který mu znovu

připomněl tu propast věku mezi ním a dívkou. “Asi to

bude, jak říká Ondra. Kovanda nepřímo přiznal, že se

mu začala vymykat z ruky. Matka jí zemřela už v

osmadevadesátém a on na ni při svém podnikání příliš

času neměl. Teď zrovna neví, kde se nachází. Má

podezření, že žije se starším mužem. Bohužel nemá

potuchy o koho jde a kde by ho měl hledat.”

“Z čeho usoudil, že od něho utekla?”

“Ke konci minulého týdne, není si úplně jistý, zda

šlo o čtvrtek či o pátek, si šel dolů udělat kávu. Ze

schodiště zaslechl, že dcera dole v hale telefonuje.

Bylo to krátce po osmé navečer. Někomu řekla, že

během deseti minut přijde, zavěsila a spěšně vešla do

svého pokoje. Prý už několikrát takhle zmizela a

vrátila se domů až k ránu. Nejprve se jí chtěl zeptat

přímo, kam odchází. Ale pak se rozhodl, že půjde za

ní. Větší kabela, kterou si odnášela, mu vnukla

myšlenku, že tentokrát by se její návrat mohl

protáhnout na delší čas. Zpovzdálí ji sledoval.

Přešla vozovku k hnědému mercedesu, který parkoval

nedaleko od křižovatky. Musel zrychlit krok, aby ji

dohonil u auta. Když na otázku, kam se chystá,

neodpověděla, chtěl jí zabránit v nastoupení. Ale z

auta údajně vyskočil nějaký muž, prudce ho odstrčil a

Adélu vtáhl dovnitř. Museli být nejméně dva, protože

se mercedes ihned rozjel. Bez ohledu na Kovandu,

který ležel na chodníku s bolestivým zraněním ruky.

Nezbývalo mu nic jiného, než jít na lékařskou

pohotovost. Tam zjistili, že jde o zlomeninu

předloktí a dostal sádru.”

“Zapamatoval si espézetku toho mercedesu?”

“Tvrdí, že byla určitě pražská. Jenomže to je dnes

málo. Mohlo jít o auťák z tamního autobazaru.”

“A co popis toho chlápka, který ho srazil na zem?”

“Šedé vlasy, vysoký asi sto devadesát, tmavé

kalhoty, ještě tmavší bunda. Ten za volantem prý byl

určitě blonďák. V každém případě o únos nešlo. A

Adéla se dosud neukázala, ani mu nedala žádnou

zprávu.”

“Dcera je pryč bezmála celý týden a on nešel na

policii?” podivila se Diana.

“Tuhle otázku jsem mu pochopitelně taky položil,”

pousmál se Jányš starší. “Ve vzteku z toho, jak s ním

ten dlouhán zacházel, se prý k tomu chystal. Ale pak

se mu to rozleželo v hlavě. Dcera je plnoletá a

63

nemůže přece tvrdit, že by s těmi muži odjela

nedobrovolně. Několikrát zopakoval, že policii do

toho nemíní v žádném případě zatahovat.”

“Tohle vážně nechápu.” Diana potřásla hlavou.

“Zdrhne mu jediná dcera a on čeká tolik dní, než se

konečně k něčemu rozhoupe. Copak mu vůbec nic

nenapověděl způsob, jak s ním zacházeli?”

“U lidí, co jsou dnes v balíku, obava o peníze

kolikrát zastíní všechno ostatní,” prohlásil Ondra.

“Čím teda začneme?”

“Myslím, že bychom si měli promluvit s vrstevníky

té dívky. Hlavně s těmi, se kterými byla častěji ve

styku. Třeba objevíme nějakou bližší kamarádku, které

se mohla Adéla s něčím svěřit. Kovandu jsem požádal,

zda bych si mohl prohlédnout dceřin pokoj. Tohle se

mu nelíbilo. Slíbil, že to provede sám. Kdyby našel

něco, co by Adélin odchod vysvětlovalo, dá mi vědět.”

“Nevím, jak vám,” Ondra si prsty hrábl do vlasů,

“ale mně se na tom něco nepozdává. Dva dospělí

chlápci, jak se zdá, schopní všeho, někam odvezou

osmnáctiletou holku. Aby se s ní někde v klidu

poměli? Nebo patřili k někomu, kdo jí něco nabídl?

Ale klidně to může mít i souvislost s papínkovými

penízky… Co vy na to?”

“Musím přiznat, že i tahle eventualita mě napadla.

Holka toužící po vzrušení jde s nimi jako ovečka a

najednou tu je telefonát, aby otec složil kulatou

částku, pokud ji chce ještě někdy vidět… Ale

všechno popořadě, Ondro. Nejprve tu Adélu musíme

najít. Já se zítra trochu pošťourám kolem Kovandy, vy

dva si vezmete na starost tu mládež. Ale opatrně,

abychom kolem děvčete něco nechtěně nerozvířili.

Možná se vám bude hodit fotka.” Jányš sáhl do kapsy a

posunul k synovi snímek velikosti běžné pohlednice.

Byla na něm mladá černovláska v pestrých letních

šatech s hlubším výstřihem a módním zlatým křížkem

klesajícím do žlábku mezi ňadry dospělé ženy.

“Ráno před osmou tě vyzvednu,” řekl Ondra. Schoval

fotku a položil před Dianu oznámení o zásilce z

pošty. “Pro tohle si asi budete chtít zajet sami,

že?”

“A jeli jsme kolem…” Jányš se zatvářil

rozladěně. “U balíků už nebudou. Musíme to nechat na

zítřek.”

“Dnes, nebo zítra. Nahá chodit nemusím,”

prohlásila Diana, když zůstali sami.

“Nahá vypadáš nejlíp.” Přistoupil k ní, jednu ruku

jí položil na záda, druhou do podkolení. Zvedl ji a

odnášel do ložnice.

64

16

Dopis od Velkého ochránce měl formát běžného

kancelářského papíru, nebyl napsán na tradičním

mechanickém psacím stroji, ale evidentně vyšel z

tiskárny napojené na počítač. Co do textu nebyl nijak

rozsáhlý, v první části šlo o několik úsporně

formulovaných oznamovacích vět, v závěru je doplnily

výhrůžky. Autor dopisu požadoval deset tisíc korun za

poskytování ochrany holičské živnosti pana Párala,

které měly být každého prvního v měsíci předány

člověku, jenž se prohlásí výběrčím Velkého ochránce.

Pro případ neuposlechnutí výzvy z jakéhokoliv důvodu,

by nastoupily sankce v podobě postihu neplatiče.

Závěrem byla jakási douška, ze které příjemce dopisu

musel pochopit, že pokud by něco oznámil policii,

vzápětí by následoval krutý zásah proti blízkým

osobám či přímo proti němu.

“Už samotná skutečnost, že takovýhle dopis poslali

i starému Páralovi, který se, drží nad vodou pouze

proto, že nemusí platit nájem, nasvědčuje, že on a

Kostrhůn nebudou ojedinělé případy. Domnívám se, že

lidé Velkého ochránce už pravděpodobně tímhle

způsobem navázali, nebo ještě navážou, kontakty se

všemi, kteří vlastní nějaký podnik, společnost nebo

živnost,” řekl kriminální komisař Bém při pravidelné

ranní poradě, když odbyli čtení svodky toho, co se v

jejich okrese přihodilo v průběhu nočních hodin.

“Stručně řečeno, šéfe, předpokládáš, že nám už

tady tenhle svůj výnosný kšeft rozjeli ve velkém

stylu,” zabručel zasmušilý vrchní inspektor

Kadeřábek. “Co jiného můžeme vyvodit z dosavadních

poznatků? Dá rozum, že nezačínali malými rybkami jako

je Páral a jemu podobní…”

“V tomhle máš jistě pravdu. Ten, kdo se do něčeho

takového pustil, nebude žádný blbec. Jenom si nějak

nemůžu srovnat v hlavě, jak je možné, že jsme až do

toho výbuchu U bažanta nikde na nic nenarazili.

Nechce se mi uvěřit, že by lidé, kterých se to týká,

byli takové ovce.”

“Taky marně dumám, kde jsme co zanedbali. Ale

tohle nám nepomůže, musíme současnou situaci vzít

jako holý fakt a vycházet z ní. Referoval jsem

okresnímu řediteli. Málem se mi vysmál. Co zatím

máme, nepovažuje za přesvědčivé důkazy. Požaduje

předložení dalších, jinak prý v náš prospěch nic

nepodnikne.”

“Aby si nespálil prstíky, že jo?” Kadeřábek se

kysele ušklíbl. “Jestli něco umí parádně, tak

taktizovat. Mohl jsem vyletět z kůže, když jsem tě

vloni zastupoval a on si mě povolal na kobereček.”

65

“Takoví už naši šéfové bývají,” věcně k tomu

poznamenal Bém. “Pokud v dohledné době nenarazíme na

další vydírané a někoho z nich nepřesvědčíme k

spolupráci, nezbude nám, než trpělivě čekat na

nějakou chybu lidí Velkého ochránce.”

“Nebo mít oči na stopkách v den výběru poplatků,”

poznamenal inspektor Málek.

“I to je jistá šance. Jestli je jejich klientela

tak rozsáhlá, jak se domníváme, něco občas musí

zavrzat. Na našich bedrech spočívá, aby nám žádná

jejich chyba neunikla. Doufám, že okresní se přece

jen rozhodne alespoň k posílení nočních pořádkových

hlídek ve městě a k nařízení zvýšené pohotovosti

zásahové jednotky, to je minimum toho, co jsem

požadoval.”

“Z počínání pane ředitele je vidět, že nám

bezmezně důvěřuje,” prohodil jízlivě Málek.

“Františku, srandičky si necháme, až za námi bude

nějaký úspěch,” zamračeně to komentoval Bém.

“Sami všechno nemůžeme uhlídat,” ozval se znovu

Kadeřábek. “Nevíme o nich vůbec nic a oni nás mají

jako na dlani. A nic bych za to nedal, že jim někdo

tady z boudy může dávat avízo. Proto si myslím, že ty

noční hlídky po městě tomu můžou spíš uškodit.

Upozornit je, že začínáme něco větřit.”

“Chápu, co tě znepokojuje, Mirku. Ale pokud se

něco takového děje třeba v Praze, neznamená to

automaticky, že máme úplatné poldy i tady,” reagoval

dost podrážděně Bém.

“Já bych na tohle moc nesázel. Dnes jsou časy, kdy

si chce každý přilepšit, zvlášť když slyšíš v

televizi, nebo čteš v novinách, o těch sumách, co

berou poslanci, a nebo na kolik si přijdou

nejrůznější manažeři, o podvodnících škoda mluvit.”

Kadeřábek mávl rukou a podrážděně blýskal očima.

“Když jsem ty hlídky požadoval, myslel jsem i na

možnost prozrazení našich úmyslů. Doporučil jsem, aby

se to konalo pod hlavičkou akce za jiným účelem.

Souhlasím s tebou, Mirku, že o Velkém ochránci a jeho

lidech nic nevíme, ale takhle přece začínáme vždycky.

Prioritou pro nás teď bude, abychom získali co nejvíc

informaci, poskládali je k sobě a vyhodnotili. Pokud

chceme zjistit, kdo je Velkým ochráncem, hodilo by se

nám vědět, ve které vrstvě obyvatelstva ho hledat. Je

třeba se dozvědět víc o způsobu výběru peněz od

vydíraných. V souhrnu určitě půjde o obrovské částky.

Kde je shromažďují? Investují je například do

nemovitostí, nebo mají nějakou banku, kde peníze

perou? Uvědomme si, že zatím stoprocentně ani nevíme,

jestli byl ten výbuch U bažanta skutečně výstrahou od

66

Velkého ochránce. Co když třeba někdo znalý situace

toho zneužil ve svůj prospěch, aby prostě odstranil

konkurenční podnik?” Bém se rozhlédl po přítomných

kriminalistech.

“Vycházejme z předpokladu, že jejich oběti se

převážně rekrutují z řad podnikatelů. Pouvažujme, co

asi učiní člověk, který obdrží takovýhle dopis,”

položil dlaň na dopis adresovaný holiči Páralovi, “a

dozví se, že každého prvního v měsíci má složit

určitou sumu peněz. Převážná většina asi zaplatí ze

strachu o sebe, rodinu a majetek. Otázkou je, jak

dlouho postižení mohou tenhle sprostý desátek

táhnout. Kdo má víc, vydrží déle. Ale co si počnou

ti, kteří se ocitnou ve finančních nesnázích, nebo

dokonce zbankrotují? Hodně jich běželo do agentury k

Prokopcovi, protože v dopise je zmínka pouze o

policii. Pak zbývají jedinci, kteří se domnívají, že

to vyřeší sami, a dopis nevezmou vážně jako například

Kostrhůn. Takoví pochopitelně nemají ani minimální

šanci, že uspějí.”

“A dopadl jako sedláci u Chlumce,” suše

konstatovala inspektorka Dudová.

“Vlastní vinou, kolegyně. Předpokládám, že mu v

nemocnici došlo, že už nemá na výběr. Buď se podřídí

Velkému ochránci a ještě víc se zadluží, nebo nám

pomůže, abychom se mu snadněji dostali na kobylku a

jednou provždy s ním skoncovali. Myslím, že by od nás

nebylo prozřetelné, kdybychom ty lidi odsuzovali za

utajování jejich situace. Jestli se jim s tím

nechtělo ven dřív, po výbuchu U bažanta by to

vyžadovalo mnohonásobně větší dávku odvahy. Z dopisu

Velkého ochránce jasně vyplývá, že informování

policie by považoval za podraz. Když tuhle záležitost

zvážíme z jeho hlediska, je zákonité, že pokud by

neposlušnost toleroval třeba jen jedinkrát, ostatní

vydíraní by se toho okamžitě chytli a síť, kterou

vybudoval, by se mu začala rozpadat, naši lidé jsou v

tomhle ohledu nepřekonatelní koumáci.” Bém se zvedl a

pokračoval až tváří k oknu. “Nevíme, zda ti lumpové

jsou místní, nebo se k nám infiltrovali odjinud.

Mohla sem rozšířit působnost nějaká mafiánská

organizace z většího města, kde už něco takového

provozují. Ale když se i nad touto možností trochu

zamyslíte, dojdete nakonec k závěru, že se na tom

musí podílet i pár lidí odtud, ani sebevětší

profesionálové se neobejdou bez znalců místních

poměrů.” Vrátil se ke stolu, podepřel se pažemi o

desku.

“Mirku,” zadíval se na Kadeřábka, “k dosavadnímu

dohledu přibereš holičství v Kostelní ulici. Důraz

kladu na utajení. Dnes před devátou mají propustit do

67

domácího ošetřování Kostrhůna. Zatím vůči nám hrál

mrtvého brouka. Dám mu den a rozjedu se k němu. Bez

servítků mu vyložím, že by mohl dopadnout ještě hůř.

František s kolegyní Dudovou se porozhlédnou v centru

kolem náměstí. Vaňura s Peckou si vezmou kruhový

objezd a začnou v Avionu. Zkuste nejdřív větší

podniky, kontaktujte i lidi, kteří nám už pomohli.

Jakmile zachytíte třeba jen sebenepatrnější náznak

něčeho, co by se mohlo týkat naší věci, naplno se

tomu věnujte. Není možné, abychom někde na něco

nenarazili.” Bém se chystal ještě dodat, že chce, aby

ho ihned o všem informovali, když před ním zazvonil

telefon.

Muž na opačné straně linky se svým jménem

nezdržoval. Zajímalo ho, zda četli inzerát v

pondělních novinách, týkající se soukromé

bezpečnostní agentury Protex. Po kladné odpovědi se

volající zeptal, zda je kriminálka ochotná se zabývat

problémem člověka, který se díky vydírání dostal do

velkých problémů. Sotva ho Bém ujistil, že je to

jejich povinnost, byl požádán, aby se dostavil přesně

v poledne na fotbalové hřiště za řekou. Aniž by

počkal na odpověď, zavěsil.

“Zdá se, že se to začíná hýbat,” prohlásil Bém,

když svým kriminalistům tlumočil obsah rozhovoru.

“Jenom jestli nejde o nějaký tah od Velkého

ochránce,” namítl Kadeřábek. “Vzpomeň si, jak tě do

zdejšího parku vlákala ta blonďatá judistka. A jak tě

málem odpráskla.”

“Nevidím sebenepatrnější důvod, proč bych tam

nešel. Řekni mi, proč by ten Velký ochránce dostal

zálusk na komisaře kriminálky, když jsme mu vlastně

ještě nepřeložili ani to pomyslné stéblo přes cestu.

A dělat nějaká opatření taky nebudeme, nechci toho

člověka zbytečně vyděsit. Riziko v tom možná trochu

je, ale ve srovnání s tím, co se mohu dozvědět, se

může vyplatit. Končím poradu, pusťte se do toho, o

čem jsme mluvili.”

Když kriminalisté opustili Bémovu kancelář,

podíval se k zápěstí a vstal. Došel k oknu, kterým

viděl až do parčíku, odděleného od ulice vysokým

živým plotem. Musel myslet na člověka, s nímž před

necelými deseti minutami hovořil. O tom, že mu může

poskytnou tolik potřebné informace, nepochyboval. Ale

dokáže ho přesvědčit, aby spolupracoval s policií i

dál?

17

68

Diana vstávala časně, nemohla dospat. Ráno bylo

rozpačité stejně jako její nálada. Po obloze pluly

ojedinělé mráčky. Večer rosnička v televizi slibovala

občasné přeháňky.

Mohlo by sprchnout, alespoň by se pročistil

vzduch, myslela si, když se strojila.

Posnídala a pootevřela dveře do ložnice. Ondřej

dosud pravidelně oddechoval a jeho obličej si uchoval

rysy úsměvu. Vybavila si, jak se v noci milovali, a

celou ji zaplavila teplá vlna něhy k němu. Už si byla

naprosto jistá, že život s Ondřejem je opravdu to, po

čem toužila.

Neodolala, aby si k němu nepřisedla. Náhle otevřel

oči, zvedl paže, stáhl ji do předklonu.

“Už jsem si myslel, že zmizíš bez ranního

polibku,” řekl vyčítavě a zvedl ruce. Vzepřením o

jeho pevnou hruď se mu vymanila.

“Mohlo mě napadnout, že spánek pouze filmuješ…

Ne, na tohle už není čas. Za pár minut se tu objeví

tvůj syn,” zamumlala, když jí jeho ruce sjely na

ňadra.

“Počká.”

“Ty si počkej na večer, miláčku.” Letmo ho

políbila a definitivně se osvobodila. Raději ihned

vstala. “Mám trochu trému,” přiznala s rukou na

klice.

“Všechno nech na Ondrovi,” řekl v okamžiku, když

zacvakal klíč ve vstupních dveřích do bytu. Ondra je

za sebou přiklepl a dolehlo k nim jeho hlasité dobré

ráno.

“Jedno ti musím přiznat: máš na tátu dobrý vliv.

Nepamatuji, že by dřív nějak moc žertoval. Vždycky mě

spíš umravňoval,” prohlásil s úsměvem Ondra v autě,

když si připnul ochranný pás a nastartoval.

“Vážně? Z čeho tvůj úsudek vychází?” zeptala se

opatrně. Ne jednu stranu přivítala, že s Ondřejovým

synem může být sama, aby si případně vysvětlili, co

se třeba ostýchal vyslovit před svým otcem, na druhé

se trochu obávala, že se od něho může dozvědět něco,

co se jí nebude líbit.

“I pokud jde o auto je ústupnější. Dřív na mě

převážně zbyla pořádně ojetá škodovka.”

“Pokračuj.”

“Zrána často býval podrážděný.”

“Třeba jste ho měli zvát víc k sobě. Když je

člověk sám…” začala, ale zaznamenala Ondrův pohled

a navíc cítila, že se červená. “Oba víme, o čem je

řeč…” zabručel. Zastavil u značky Stop a když

přefrčel světlý opel vectra, vyjel do hlavní ulice a

zařadil se do správného pruhu. “Myslím, že konečně

znovu žije naplno. Tohle mi připadá nejdůležitější.”

69

Nějak nevěděla, jak zareagovat. Dokonce ji

napadlo, zda jeho slova nejsou jakousi předzvěstí

chystaného útoku. Pro jistotu se připravila na jeho

odvrácení. Jen ať to zkusí! Na rovinu mu povím, že si

do vztahu s jeho otcem nedám mluvit, umiňovala si v

duchu.

Ondrovo mlčení ji znervóznělo. Užuž se odhodlávala

k preventivnímu protiútoku, ale včas se zarazila. Co

když na něco takového ani nepomyslel? Pouze by se

zesměšnila!

“Kde hodláš začít?” zeptala se jen.

“V bistru na Opletalce maká jeden můj spolužák ze

základky. O Adéle Kovandové by mohl ledacos vědět.

Nebo nás alespoň nasměruje na někoho, kdo je lépe

informovaný. A pokud jde o tátu a tebe, nedělej si

zbytečné vrásky. Sebekriticky přiznávám, že to pro

mne bylo trochu velké sousto. Teprve když jsem ho

strávil… Přesněji, když jsem tě poznal blíž,

nespokojenost se doslova bleskově vytratila. Ostatně,

kdo by si nepřál tak mladou a šaramantní matinku,”

zasmál se uličnicky.

“Nemusíš mi mazat med kolem pusy. A na tu matinku

zatím zapomeň. Ale nemíním před tebou tajit, že jsem

právě takhle toužila žít. Zatím jsem spokojená. A

jistě ti nepovím žádnou novinku, když řeknu, že tvůj

otec je nevšední mužský. O takovém chlapovi jsem celé

roky snila. Když se objevil u nás U zlaté podkovy a s

klidem Angličana se vnutil našemu šéfovi Bahníkovi,

který byl příšerný neřád, okamžitě jsem věděla, že mu

pomůžu, i kdybych na to měla doplatit.”

Letmo se podíval do jejího obličeje a zajel k

obrubníku chodníku. Zastavil na úrovni bíle

natřeného, spíše jen symbolického plůtku, hned za

tmavě modrým fordem escortem s hradeckou espézetkou a

reklamním nápisem tamního autobazaru.

“Můžu se tě zeptat na něco osobního?” Otočením

klíčku zastavil motor a uvolnil si ochranný pás.

“Odpověď není povinná.”

“Pokud je to pro tebe důležité…”

“Vyspala jsi se s ním už u vás na Šumavě?”

Páteří jako by jí projel lehký mrazivý závan.

Vzápětí musela čelit vlně těžko definovatelného

odporu. Ale pak se přece jen rozhodla k pravdivé

odpovědi.

“Mysli si o mně, co chceš, ale já si to při první

příležitosti přála. On možná taky, ale předstíral, že

nechápe, co mu nabízím. Počkej moment,” zachytila

rukáv jeho šusťákové bundy. “Teprve s odstupem mi

došlo, že byl rozumnější než já. Kdoví, jak by to s

námi dopadlo, kdyby k tomu došlo už tehdy v Horské.”

70

“Díky za upřímnost. Jsme u cíle.” Ondra ukázal za

plůtek, který ohrazoval čtyři bílé zahradní stolky s

přiklopenými židlemi a dosud neroztaženými

slunečníky. Nad vchodem byl červený nápis BISTRO U

INDIÁNA.

“Ještě šokující by bylo U rudého muže…” ušklíbla

se. Musela něco vyslovit, aby překonala rozporuplný

pocit, který se dostavil po otevřené odpovědi na jeho

otázku.

“Karel tady dělával barmana, ale před rokem někde

splašil peníze a bistro koupil. A název mě ani trochu

nepřekvapuje. Už ve škole o indiánech věděl víc než

celá třída dohromady. Dřív se tu jen čepovalo pivo,

dnes u něho dostaneš skoro všechno. Je rozený

kšeftman,” informoval ji, než došli ke vstupním

dveřím.

Vlevo při oknech se táhla řada stolků pro čtyři,

proti vchodu stál pult jaký bývá v barech, dokonce

nescházely ani klasické vysoké stoličky. Po stěnách a

stropě se skvěly barevně vyvedené motivy z

indiánského prostředí.

“Nazdárek, Ondro,” přivítal je mladý muž s pozadím

tradičního regálu s lahvemi a sklem v rozsahu od

běžných půllitrů až po broušené šampusky. Středně

vysoký, ramenatý, z obličeje, v němž byl dominantní

ostrý nos, vyzařovalo sebevědomí, které se nijak

nesnažil skrývat, spíše ho příchozím vystavoval na

obdiv. Měl na sobě bílou značkovou košili s

vyhrnutými rukávy, u rozepnutého límečku povolenou

vínově červenou vázanku, přes ramena široké šle s

klikatým červeným pruhem. Za ty zahákl oba palce, což

mohlo znamenat, že ruku nepodává jen tak někomu.

“Buď zdráv, Karle.” Ondra mu oplatil úsměv. “Jeli

jsme kolem, tak mě napadlo, že s tebou ztratím pár

slov.”

“A já, hlupák, myslel, že mně chceš představit

slečnu.” S lítostivým výrazem ve tváři přeskočil

pohledem na Dianu. Ta se z povinnosti taky pousmála,

ale pomyslila si něco o prohnanosti. Majitel bistra

jí sympatický nebyl.

“Přibrzdi, Karlíku,” zareagoval spěšně Ondra.

“Nerad bych, aby se Markétě doneslo, že mám bokovku.”

“A máš?” hlesl majitel bistra, znovu po Dianě

sklouzl očima.

“Zvědavost ke cti neslouží,” vmísila se energicky

do rozhovoru Diana. Ze zásady nesnášela lidi, kteří

se ji snažili zařadit do některé ze svých škatulek, a

zuby nehty se tomu bránila. Někdy i za cenu, že pak o

ní roztrušovali ještě horší věci. I dřív, když byla

recepční U zlaté podkovy v Horské na Šumavě, kvůli

tomu mívala dost konfliktů.

71

“Vtipné… Co si dáte?” zeptal se ten za pultem a

jeho oči naznačovaly, že se předchozí myšlenky dosud

nevzdal. “Kávu?” Ondra se pootočil k Dianě.

“Pro mne se smetankou.”

“Přání zákazníka je mi rozkazem.” Obrátil se k

přístroji a vzápětí před nimi stály šálky s

překapávaným nápojem. Ondra roztrhl sáček s cukrem.

“Karlíku, potřeboval bych jistou informaci…”

“Mohlo mě napadnout, že by jsi se nestavil jen

tak. Nejsem žádný práskač, Ondro. Kohopak sháníš

tentokrát?”

“Potřebuju navést na Adélu Kovandovou.”

“Krásnou Adélku?” Zatvářil se, jako by ji viděl

před sebou. “Copak zase provedla?”

“Hlavně se vypařila neznámo kam.”

“Hele, snad si nemyslíš, že ji schovávám nahoře ve

svým mládeneckým bytečku?” Zasmál se komediálně.

“Je mi známo, že inklinuješ k usedlejším typům,”

ušklíbl se Ondra. “Ale třeba jsi o ní něco zaslechl,

když tady tak postáváš a štamgasti si pouštějí

pusinky na špacír.”

“Hele, existuje něco jako diskrétnost vůči

zákazníkům. O té jsi nikdy nic neslyšel?”

“A já myslel, že jsi kamarád, Karlíku. Nechtěj,

abych ti před svědkem připomněl, kolikrát jsem tě ve

škole vytáhl z jistého průšvihu.”

“Dokonce vydíráš… Kam ty jsi to už dopracoval?”

potřásl hlavou a zadíval se na Dianu, která mlčky

usrkávala kávu. “Slečno, dobře poslouchejte, ať víte,

co je tenhle mužskej zač. Nakonec mně ještě vyčte, že

jsem od něj někdy něco opsal. Nezapírám to. Jenomže

já měl tenkrát důležitější věci, než biflování těch

nesmyslů, co nám cpali do lébinek.” Hrábl si do

krátce sestřižených vlasů. “Pokud vím, tak to není

vůbec první Adélčin výlet. Asi před půl rokem se tady

pochlubila, že si celej tejden užívala s nějakým

ženáčem v jednom hotelu v Hradci. Jestli to byla

pravda, musel to bejt pracháč, při dnešních cenách za

pokoje… Ale jestli vás zalarmoval její fotřík, tak

v tom je něco vážnějšího, zatím pokaždý čekal, až se

Adélka vrátí sama.”

“Možná máš pravdu,” připustil Ondra.

“A co kdybyste vyždímali její nejlepší kámošku?”

“Světový nápad. Povídej, Karlíku.”

“Jestli o Adéle něco neví Izabela, máte smůlu.

Dřív sem chodily na zmrzlinový pohár a s hlavou u

sebe si špitaly. Trochtová. Fotřík má na námku

zlatnictví. Stačí?”

“Aby ne.” Ondra odstrčil prázdný šálek. “Kolik?”

“Pro tebe čtyřicet očí.”

72

Ondra položil na pult padesátikorunu a gestem ruky

naznačil, že jsou vyrovnání.”

“Držím palce. A docela rád bych se dozvěděl, ze

který postele ji vylovíte tentokrát,” řekl do jejích

zad.

“Nic proti tvému kamarádovi nemám, ale tihle týpci

mi jsou protivní,” prohodila Diana u auta.

“Není a nikdy nebyl můj kamarád. A domnívám se, že

si to nemyslí ani on, přestože se tak snaží chovat.

Určitě bych tě k němu netáhl, kdybychom nepotřebovali

záchytný bod. A když něco od takového člověka

vyžaduješ, je lepší tvářit se, že jeho žvástům

věříš.” Ondra sklouzl za volant. “Nechci tě

zneužívat, ale s Izabelou by jsi měla promluvit ty.

Kdyby mě zmerčil její fotřík, určitě by vyvolal

nežádoucí rozruch. Před časem jsem se s ním mírně

nepohodl.”

18

Než kriminální komisař opustil kancelář, vylovil

ze zásuvky svého stolu kožené podpažní pouzdro se

služební zbraní, kterou vlastně nosil nerad, pouze ve

výjimečných případech, kdy předpokládal, že by ji

mohl potřebovat. Utáhl přezky, vyzkoušel si rychlé

vytažení pistole a její funkci. Oblékl si lehkou

koženkovou bundu se světlejšími náplety u zápěstí,

při stromkovém věšáku si nasadil nezbytný klobouk

s naformovanou stříškou.

Širokým schodištěm sestoupil do přízemí, kývl

mladému nadstrážmistrovi v prosklené kukani vrátnice

a vyšel před budovu okresního policejního

ředitelství.

Inspektor Málek se od volantu naklonil k jeho

straně, otevřel mu dveře auta. Než nastartoval, ještě

se pootočil. “Šéfe, nechci vám do toho mluvit,

ale…”

“Ale nedá ti to!” zafuněl Bém podrážděně. “Ty i

Mirek máte velké oči. Kdyby mě zamýšleli oddělat, jak

mi nepřímo naznačujete, nic by na tom nezměnila ani

celá zásahová jednotka. Stačí přece někde na střechu

posadit chlápka se snajperkou.”

“Tak jo,” zabručel Málek namísto chystané námitky,

že komisař zbytečně hazarduje se svým životem. Už ho

znal natolik dobře, aby věděl, že Bém by stejně

prosadil svou.

Těsně před přijíždějícím fordem červené barvy se

dostal na správnou stranu vozovky. Na křižovatce

odbočil, aby vzápětí zkratkou projel na silniční

okruh. Z něho brzy odbočil k řece. Na druhé straně

73

mostu místo k fotbalovému stadiónu, za jehož jižní

tribunou vykukovala kopule nafukovací tenisové haly,

uhnul doprava k poměrně rozlehlému vyasfaltovanému

parkovišti, kde stál pouze osamocený trabant

žlutozelené barvy.

“Šéfe, já bych přece jen…” začal, ale Bém ho

umlčel rázným gestem paže.

“Nehneš se z auta. Kdybych tě potřeboval, dám ti

vědět mobilem.”

Bém volnou chůzí došel až k dokořán otevřené bráně

stadiónu a rozhlédl se po zelené ploše hřiště. U

vzdálené branky pobafávala ruční motorová sekačka

vedená podsaditým chlapíkem se slamákem na hlavě,

upravoval trávník ve velkém čtverci trestného území.

Vlevo na tribuně s lavičkami kdosi seděl a ve slunci,

které přece jen vykouklo na jinak dost zatažené

obloze, blýskly brýle.

Podlezl zábradlí a zamířil k uličce, která k tomu

místu stoupala. Muž se neklidně zvedl a upřeně ho

sledoval očima schovanýma za silnými dioptrickými

skly. Měl na sobě hnědé sako s koženými nášivkami na

loktech a světlé, plátěné kalhoty s dost vymačkanými

koleny, nemohlo mu být moc přes čtyřicet. Vypadal

značně roztržitě, neustále šmejdil pohledem po okolí,

jako by se obával, že vzápětí budou někým přistiženi.

Představil se jako Jan Soudek, majitel obchodu s

obuví. Léta dělal mzdového účetního v textilce. V

tomhle oboru začal podnikat až poté, co v rámci

restituce převzal nárožní dvoupatrový dům na náměstí.

Na zařízení prodejny v přízemí vyčerpal veškeré

úspory. Víc než rok trvalo, než navázal pevnější

kontakty s hlavními výrobci tuzemské obuvi a se

zástupcem jedné italské firmy. Zpočátku se mu dařilo

a měl poměrně slušné zisky, takže bez problémů

pravidelně umořoval půjčku od banky, kterou si vzal

na nákup prvního zboží. Ale v květnu mu pošta

doručila dopis, který okamžitě srazil jeho náladu k

bodu mrazu. Nejdřív se tomu chtěl vzepřít, ale když

ochladl a všechno si srovnal v hlavě, usoudil, že

pokud zamýšlí dál prodávat obuv, nezbývá mu nic

jiného, než aby tomu Velkému ochránci, o kterém do té

doby slůvko neslyšel, platil, co od něho požaduje.

Kdyby bývalo šlo o poplatek jednorázový, časem by se

z toho jistě vyhojil, ale blíží se druhý termín a on

je v situaci, se kterou si neví rady. Ke všemu minulý

týden vracel nějaké vadné zboží a firma, která mu ho

zaslala, s požadovanou výměnou nijak nepospíchá, o

penězích, které do toho investoval, ani nemluvě. Díky

tomu pomalu nemá co prodávat. Ať počítá, jak počítá,

stále víc mu je jasné, že tu částku, kterou požaduje

Velký ochránce, nedá dohromady ani zázrakem.

74

“Pane komisaři, teď se mě určitě zeptáte, proč

jsem na ty podmínky, které mi nadiktovali,

přistoupil…” Soudek zavzdychal a mechanickým

pohybem pravé ruky si brýle přisunul víc ke kořeni

nosu. “Věřte, že nejsem zbabělec. A věděl jsem, co je

moje občanská povinnost, ale…” Zatvářil se zoufale.

“Kdyby šlo pouze o mne, vůbec bych neváhal. Jenomže

mám rodinu. Ženu a dva chlapce v předškolním věku.”

“Pane Soudek, tohle mi nemusíte vysvětlovat.” Bém

konejšivým způsobem položil dlaň na neklidné

předloktí muže vedle sebe. “Docela chápu, co vás

přimělo, pokořit se vnuceným podmínkám. Jakou částku

od vás požadovali?”

“Dvacet tisíc. A to mi ten chlap, co byl u mne

inkasovat poprvé, nadhodil, abych tolik nesmutnil, že

na tom jsou jiní hůř.” Soudkův obličej zrudl.

“Chápete tu drzost? Málem jsem se na něho vrhl.”

“Uklidněte se a povězte mi víc o výběrčím Velkého

ochránce.” “Objevil se u mne v krámě prvního června

asi půl hodiny po otevření. Vysoký blonďák s

přerostlými, rovnými vlasy, široký v ramenech jako

zápasník nebo vzpěrač. Na očích měl tmavé brýle, na

sobě modrý riflový oblek se slušivou vestičkou. Než

jsem obsloužil ženu, která se nemohla rozhodnout,

jaké si vezme pantofle, obcházel vitríny s vystavenou

obuví. Když zákaznice konečně odešla, že si to musí

ještě rozmyslet, většina lidí má dneska stále

hlouběji do kapsy, vyšel jsem před pult a blonďáka se

zeptal, o jaké boty by měl zájem. Pobaveně se zasmál

a utrousil, že o žádné, protože přichází jako výběrčí

Velkého ochránce a jestli už mám platbu přichystanou.

Řekl jsem, jak mě o tom chce přesvědčit, teď musíte

být v jednom kuse ostražitý, podvodníci jsou neustále

vynalézavější. S úšklebkem poodhalil tu vestu a já

zíral na pažbu pistole, kterou měl za opaskem. Dá

rozum, že mě ihned přešla chuť na další dohadování.

Peníze jsem měl v obálce pod pultem. Jen do ní zběžně

nakoukl, ledabyle ji pustil do kožené brašny a šel ke

dveřím. Zavolal jsem za ním, že nevím, zda dám tolik

dohromady i k dalšímu termínu. S rukou na klice se

pootočil a hlasem, ze kterého mě zamrazilo, mi

sdělil, abych se nepokoušel chytračit.” Soudek si

sundal brýle, přisleple mžoural a pečlivě je čistil

kapesníkem.

“Když jsem se teď dostal do prekérní situace s

vadnou zásilkou, ve které mám skoro osmdesát tisíc,

napadlo mě, jestli bych nemohl zkusit štěstí s

bezpečnostní agenturou, co dala ten lákavý inzerát do

novin. Jenomže tam na mně požadovali patnáct tisíc

jen za zařazení mezi klienty a každý měsíc dvacet

tisíc. A ke všemu ta jejich nabízená smlouva je

75

sepsaná tak prapodivně, že vlastně ani nedává žádnou

konkrétní záruku.” Soudek si nasadil brýle a znovu se

rozhlížel po ochozech stadiónu.

“Takže jste couvnul.”

“I přes ty výhrady jsem se s panem Prokopcem chtěl

nějak dohodnout. Jenomže když jsem se mu svěřil, že

jsem Velkému ochránci už jednou zaplatil, najednou

jako by vůči mně ochladl. Musel bych být hlupák,

kdyby mně nedošlo, že už mě jako klienta nechce. Ale

i kdyby to bývalo dopadlo, nějak se mi nechtělo

uvěřit, že by ta jejich ochrana k něčemu byla.

Dokonce mě napadlo, jestli bych se neocitl mezi dvěma

ohni. Po tom bengálu U bažanta, si už nikdo nemůže

myslet, že hrozby v dopise Velkého ochránce jsou jen

žvásty nějakého psychopata.”

“Pane Soudek, nebudu před vámi zatajovat, že váš

krok směrem k nám velice vítám. O tom Velkém ochránci

už máme pár hlášek, ale jediné, čím si jsme téměř

stoprocentně jistí, je, že nejde o jedinou osobu. Na

tomhle rozsáhlém, dobře organizovaném vydírání se

musí podílet skupina lidí. Jste připraven a hlavně

ochoten s námi spolupracovat?” položil Bém přímou

otázku.

“Já…?” Výrazně pobledl a zase se zdlouhavě

zabýval svými brýlemi. Když je měl z očí, krátkozrace

mžoural do sílících paprsků slunce. Získával čas,

jako by si ještě mohl vybírat.

“Nemám v úmyslu vás strašit, ale sám jste své

současné postavení dostatečně charakterizoval. Pan

Prokopec si evidentně nemíní pálit prsty. Možná se

vám nějak podaří sehnat peníze na další platbu

Velkému ochránci. Ale kde je vezmete příště? Měsíc

není zase tak dlouhá doba… Nebudu na vás naléhat,

musíte se rozhodnout sám.”

“Pane komisaři, potím se už jen z pomyšlení, že by

se nějak mohli dozvědět o tomhle našem setkání,”

zamumlal Soudek.

“Z mé strany vám prozrazení nehrozí. O naši

schůzce vědí pouze moji nejbližší spolupracovníci. A

za ty dám ruku do ohně. Přesto určité riziko

existuje. Tomu se prostě nevyhneme. Mohu vám slíbit,

že vaši rodině poskytneme maximálně možnou ochranu.”

“Na něco takového jsem myslel, než jsem vám

zavolal.” Soudek si bříšky prstů přejel po čele, jako

by si chtěl vyhladit příčné vrásky, které ho zryly.

“A jak by ta spolupráce probíhala, pane komisaři?”

mačkal ze sebe s nerozhodným výrazem v obličeji.

“Předpokládám, že vás nebudou kontaktovat dřív,

než přijde čas ke složení druhé částky. Využijeme

toho k důkladné přípravě. Budeme muset do vaši

prodejny nainstalovat nejméně jednu kameru.”

76

“Snad ho nemíníte chytit přímo u mne?” vyhrkl a

ještě výrazněji pobledl.

“Tohle pusťte z hlavy. Ta kamera nám dodá jeho

podobu a zajistí svědectví o samotném předání

vyděračského poplatku.”

“A co když…” Soudkovi selhal hlas.

“Žádná co když si nepřipouštějte. Učiníme všechna

nutná opatření, aby na vás nepadlo sebenepatrnější

podezření. Celá akce proběhne za maximálního utajení.

Pro vás z toho vyplyne, že budete muset mlčet i před

svou vlastní rodinou a zaměstnanci, pokud nějaké

máte.”

“Na prodavačku jsem se bohužel ještě nezmohl. A

nedivte se, že mám strach o rodinu. Byt je přímo nad

krámem a on má přece zbraň… Neměl bych je někam

odvézt? Třeba ke tchyni. Nebo k bratrovi do…”

“Tohle nepůjde,” přerušil ho Bém. “Mohlo by jim to

být divné. Všechno musí zůstat jako dosud. Zasáhneme

proti němu pouze v případě, že by vám něco hrozilo.

Nesmírně si vašeho odhodlání spolupracovat vážím,

pane Soudek. Díky vám se můžeme tomu Velkému ochránci

dostat na kůži.”

“Ještě je tu problém s tou částkou, kterou

požadují…”

“Tu si beru na starost osobně. Dodám ji včas.”

“Doufám, že tomu Velkému ochránci zatrhnete típek.

Mé telefonní číslo je v seznamu.”

“Volání si pro jistotu odpustíme. V dnešní době

není až tak velký problém dát vám do krámu štěnici.

Odposlechem vašich telefonních hovorů by se mohlo

všechno vyzradit. Podumáme, co bude pro tenhle případ

nejvhodnější, a až se nachýlí čas, pošlu k vám někoho

z mých lidí. Prokáže se vám služebním průkazem a

několika řádky ode mne. Nezapomeňte, abyste nenaletěl

někomu úplně jinému. Zkusit na vás mohou ledacos. Pro

případ, že byste potřeboval volat vy, použijte budku

a představte se třeba Kulatý. Dohodnutí?”

Obrýlený Soudek nejistě přikývl.

Bém mu pevně stiskl ruku a vyzval ho, aby stadión

opustil jako první. Hleděl za ním a už musel myslet

na akci, která by jim mohla pomoci rozkrýt

organizovanou síť vyděračů Velkého ochránce. Nemusel

moc dumat, aby pochopil, že pouhé zmocnění se

výběrčího by ještě nemuselo přinést výsledky, které

by od zásahu očekávali. Slibněji vyhlíželo jeho

sledování. Tak by se mohli dostat k dalším napojeným

osobám. Soudkovi možná bude vrtat hlavou, proč mu

nedovolil odvézt rodinu někam jinam. Pokud je

organizace Velkého ochránce nějak jištěna - a bylo by

lehkovážné, kdyby se domnívali, že má pouze výkonné

77

články - bude zahrnovat i lidi, kteří mají jedinou

povinnost: mít otevřené oči! Soudek, nahrbený jako by

na zádech vláčel tíhu toho, co ho přinutilo zavolat

na kriminálku, prošel vraty.

Bém ještě pár minut počkal a začal sestupovat k

hrací ploše. Každý krok budou muset pečlivě zvážit.

Sebemenší chybička by mohla vyvolat obrovský problém.

Bylo mu jasné, že lidé Velkého ochránce by neváhali

použít zbraní. A kdovíkdy by se jim naskytla další

taková šance, kdyby tuhle promarnili.

19

Diana dosedla vedle Ondry, který parkoval s bílým

favoritem na náměstí poblíž morového sloupu, s

kamenným podstavcem ověnčeným několika andělíčky s

jen lehce zahalenými prdélkami, lesknoucími se

nedávno obnoveným nátěrem pozlátka. Netvářila se

příliš optimisticky.

“Vytáhla jsi z ní něco kloudného?” nevydržel její

mlčení.

“Nebyla ke mně moc vstřícná. Navíc v prodejně byl

i starší bělovlasý pán a na první pohled mi bylo

jasné, že ho moc zajímá, co dívce chci.”

“Od jisté doby ji Trochta hlídá jako ten svůj

krám.”

“Myslím, že měl v úmyslu jít k nám. Tak jsem se jí

tiše zmínila o tobě. Jak se zdá, máš mezi zdejšími

děvčaty dobré image,” zasmála se.

“Musím ti připomínat, že jsem šťastně ženatý?”

zabručel skoro podrážděně.

“Nemusíš se hned ježit. Byl to žert… Mimochodem,

ta Izabela slíbila, že se tu za pár minut objeví.

Bude na tobě, přesvědčit ji, aby kápla božskou.”

“Za tohle samozřejmě dík, ale ne, aby jsi něco

vyzvonila Markétě. S Izabelou jsem nic nemohl mít už

jenom proto, že neměla věk na kluky, když jsem ještě

vymetal zdejší zábavy.” Ondra ve zpětném zrcátku

sledoval nedaleké klenotnictví. Když k nim od něho

mířila štíhlá brunetka v pestře barevných letních

šatech, koutkem úst utrousil: “Už se nese.”

“Myslím, že bude hovornější, když se posadí k tobě

a já tu nebudu.” Diana na nic nečekala a opustila

auto.

Vzápětí na uvolněné místo sklouzla Izabela

Trochtová. Krátké šaty jí povylezly nad kolena, ale

dost možná k tomu přispěla ona sama, aby Ondrovi

předvedla svá pevná stehna.

“Ahoj, Izabelo. Jak se pořád máš,” snažil se

navázat rozhovor.

78

“Ty si žiješ určitě líp. Celý týden musím trčet v

tátově krámě…” zachmuřil se jí obličej.

“Jinde by ti bylo hůř. A jak tě znám, fotříka máš

otočeného kolem prstu, takže si často odskočíš,”

zasmál se.

“Víš, co mě naštvalo? Že jsi za mnou poslal tu

ženskou.” Pootočila hlavu a střelila očima k Dianě,

která předstírala zájem o nedávno restaurovaný morový

sloup. “Co je vlastně zač?”

“Dělá s námi. Šla za tebou ona, abych svou

přítomností nevydráždil tvého tátu. Nejspíš by mě

vyhodil.”

“Tátu do toho nepleť!”

“Do dneška jsem nepochopil, proč ho popadl takový

amok, když jsem tě tehdy přivezl domů. Buď si to

falešně vyložil, nebo nesnáší soukromá očka.”

“Zmínila se,” znovu blýskla očima po Dianě, “že se

mnou potřebuješ mluvit kvůli Adéle. Pročpak?”

“Kovanda ji postrádá.”

“Je plnoletá.”

“To ty taky, ale vsadím se o co chceš, že kdybys

odkráčela a nesdělila tátovi, kam odcházíš, udělal by

ti pořádný cirkus.”

“Máš pravdu,” přiznala a trochu znejistěla, jako

by se v ní svářely dva ostře protichůdné úmysly.

“Izabelo, víš, kde Adéla je?”

“Třeba nechce, aby to Kovanda věděl…”

“A co když jí něco hrozí?”

“Co by jí mělo hrozit?” vyhrkla a hned se kousla

do rtu.

“V dnešní době si člověk nemůže být jistý téměř

ničím, Izabelo. Pokud víš, kde ji můžeme najít, měla

bys s tím vyrukovat. Kdyby ti třeba vadilo, že se to

dozvím právě od tebe, nemusím se zmiňovat, kdo mi dal

tip,” mluvil do ní.

“Když já nevím,” hlesla nerozhodně.

Začalo se ho zmocňovat podráždění, ale mlčel a

střežil si i výraz obličeje. Obával se, aby přílišným

naléháním nezpůsobil opak toho, co si od ní sliboval.

“Určitě by se vztekala, kdyby se tam objevil její

fotr. A vůbec nevím, jak by asi reagoval ten její…”

zarazila se. Po chvíli dodala: “Musím si to dobře

rozmyslet.”

“Přemýšlej,” souhlasil. “Ale uvědom si, že pokud

by ten její současný vztah byl v pořádku, neměla by

důvod k zmizení způsobem, jakým to uskutečnila.”

“Ty jsi mi něco zamlčel, viď?” Pátrala v jeho

obličeji.

“Když odcházela, Kovanda potajmu šel za ní. Snažil

se jí zabránit v nastoupení do mercedesu, ale z

auťáku vystartoval nějaký dlouhán a srazil ho na zem.

79

Při pádu na chodník si zlomil ruku. Bez ohledu na

jeho potíže odfrčeli jako Šemík s Horymírem po skoku

přes Vltavu.”

“Tohle jsem nevěděla,” zamumlala se sklopenou

hlavou a v klíně sepnula prsty obou rukou. “O tom

mužském moc nevím. Jednou jsem ho zahlédla, ale byl

daleko. Čekal na ni. Adéla o něm mluvit nechtěla.

Pořád jen říkala, že se všechno včas dozvím.”

“Kam ji odvezli?”

“Jak to mám vědět?”

“Bez tebe ji nenajdeme, Izabelo.”

“Včera odpoledne mi volala a jsem přesvědčená, že

šlo o místní hovor.”

“Takže se domníváš, že je pořád v Kostelci?”

Váhavě přikývla.

“A ty víš kde, co? Nenech se prosit, Izabelo.”

“Jednou jsem s ní byla. Říkají tomu Dvůr. Jde o ty

baráky hned za viaduktem. Na střeše toho od centra je

malá věžička s barevným praporkem. Do restaurace se

chodí hned z ulice.”

“Myslíš, že je s ním?”

“Daly jsme si kávu. Řekla, že jde na WC, ale

vrátila se až za dvě hodiny. Chtěla jsem, aby mi

prozradila, kde tak dlouho byla. Jenom se tajuplně

usmívala. Naštvala jsem se a řekla, že už s ní tam

nikdy nepůjdu. Myslím, že do Dvora chodila už předtím

sama, protože ji znal číšník. A ten místní určitě

není.”

“O čem jste spolu hovořily, když ti včera volala?”

“Tvrdila, že se má senzačně, ale měla takový divný

hlas, skoro jako by to bylo naopak. Když jsem se jí

zeptala, kdy se uvidíme, rychle začala mluvit o něčem

jiném. Taky chtěla vědět, jestli se u nás po ní

nesháněl otec.” Izabela stáhla spodek šatů ke

kolenům, pravou rukou nahmátla otevírání dveří. “Víc

už fakticky nevím, Ondro. A jestli prozradíš, že jsem

ti ty věci pověděla já…” Očima mu visela na rtech.

“Slovem se o tobě nezmíním. Přísahám. A díky.

Fakticky oceňuju, co jsi mi řekla.”

“Proč se někdy neukážeš na disce v Bunkru? Je

každý pátek…”

“Přece víš, že jsem ženatý, Izabelo.”

“Nevěděla jsem, že jde o nemoc. Škoda. Senzačně

trsáš. Zdejší mladší kluci jsou na tanec jako

polena.”

“Izabelo, brnkla bys mi, kdyby se ti Adéla znovu

ozvala?”

“Možná.” Opustila auto a minula přicházející

Dianu, jako by byla pouhý vzduch.

“Čekala jsem, kdy se ti vypláče na hrudi…”

80

“Adéla Kovandová je s největší pravděpodobností v

komplexu budov, kterému se říká Dvůr. Před

devadesátým rokem tam sídlila pouze Staviva, zbytek

byl prázdný. Pak to koupila nějaká společnost s

ručením omezeným. Stavební materiál se tam prodává

dál, ale přibyla k tomu prodejna s ojetými vozy. Ze

strany od silnice zřídili restauraci. Mezi lidmi jde

řeč, že je tam i šantán s prodejnými ženštinami, ale

tohle už mohou být pouhé kecy.”

“To by se Adélka neocitla v nejlepší

společnosti…”

“Izabela připouští, že se tam scházela s nějakým

mužským v letech. Ale o těch, co ji minulý týden

odvezli, nemá páru. Věřím jí. Dost ji sebralo, když

jsem prozradil, jakým způsobem se Adéla odporoučela a

jak dopadl Kovanda.” “A jak došla k názoru, že její

kamarádka je právě tam?”

“Včera se jí ozvala. A nejvíc ji prý zajímalo,

jestli je po ní sháňka.”

“Co se chystáš podniknout teď?” Diana mrkla na

hodinky.

“Obhlédnul bych ten Dvůr.”

“Jsem ve vašem oboru úplná začátečnice, Ondro, ale

divila bych se, kdyby se tam holčina veřejně

producírovala.”

“Nemíním po ní pátrat. Prostě si jenom ohmátneme

terén, jak takovému průzkumu říká táta. Pořád ještě

existuje možnost, že jde o úplně falešnou stopu. Co

když právě o tuhle službičku Adéla včera Izabelu

požádala?”

Za viaduktem v náspu trati, který už byl dost úzký

na dnešní silniční provoz, se jim vlevo otevřel

pohled na velmi majestátní dvoupatrovou budovu s

věžičkou vyrůstající ze střechy, s brčálově zeleně

natřeným oplechováním. Nad špicí povlával tříbarevný

praporek. Celé průčelí budovy bylo jen hrubě omítnuto

a vyvolávalo dojem nějakého šlechtického sídla z

minulých století.

20

“Jenom jestli si to všechno nemalujeme až moc na

růžovo,” ozval se Kadeřábek, který se chvilku před

obvyklou ranní poradou vrátil z kontroly hlídek u

Páralova holičství a restaurace U bažanta v Kostelní

ulici. Ze všeho nejdřív informoval nadřízeného, že

Kostrhůn krátce před osmou opustil dům a zamířil k

centru města. Vyslovil to značně zpochybňujícím

tónem, bezesporu šlo o reakci na Bémovy věty, kterými

stručně nastínil, jak si představuje sledování

81

výběrčího Velkého ochránce poté, co kamera zaznamená

předání peněz v prodejně obuvi u Soudka.

“Copak se ti na tom nelíbí? Nabídneš nám lepší

nápad?” Komisař se na svého zástupce zadíval a v

obličeji se mu mihl podrážděný výraz.

“Podle mne je lepší vrabec v hrsti, než holub na

střeše. Kde bereš jistotu, že nám nezmizí? Je jasné,

že nebude mít za úkol pumpnout jenom Soudka. Jestli

něco vyčuchá, hodí všechno za hlavu a práskne do bot.

Navíc ho stoprocentně někdo bude jistit. Chceš

riskovat střetnutí, šéfe? A co když se strhne střelba

přímo na náměstí a schytá to někdo z nezúčastněných

lidí?”

“První, co je napadne bude, že v tom má prsty

Soudek. Ale klidně řekni, jak by jsi takovou akci

zorganizoval ty.”

“Skočil bych po něm, na dvoře ho nacpal do auťáku,

odvezl k nám a začal s výslechem. Však on by se

rozpovídal, aby si zachránil vlastní kůži.”

“Na to, že bude mluvit jako kniha, bych moc

nespoléhal, Mirku. A víš proč? Bylo by od nás

příšerně naivní si myslet, že na tuhle, pro ně

vlastně nejdůležitější rachotu, posílají nějakého

zelenáče, který se sesype, sotva na něho zadupeme.

Zákonitě musíme předpokládat, že půjde o chlapa s

drsnou náturou, který je schopen i toho nejhoršího. A

ještě jedno je třeba připomenout. Bude vědět, že

pokud do něčeho spadne,vyplatí se mu držet jazyk za

zuby. Uvědomme si konečně, že tahle banda měsíčně

vydělává obrovské sumy peněz, a že pro ně tedy není

problém, zaplatit si ty nejlepší advokáty. A ti si,

jak dobře víme, téměř vždycky najdou nějakou skulinu,

jak jejich člověka vytáhnout z basy na kauci. Pokud

ho vůbec za mříže dostaneme.”

“Šéf má bohužel pravdu,” řekl inspektor Málek a

sklidil Kadeřábkův spalující pohled.

“Pokud jde skutečně o vydírání v tak masovém

měřítku, jak odhadujeme, určitě nemají pouze jednoho

výběrčího,” přidala se na Málkovu stranu inspektorka

Dudová.

“Správně kolegyně,” pousmál se Bém. “Jednoho

zatkneme a oni ho okamžitě nahradí druhým. A my

nemáme lidi, abychom hlídali každý podnik, hotel či

obchod. Z toho vyplývá, že tudy cesta k cíli nevede.

A oni na tohle jistě mysleli, když tuhle vyděračskou

organizaci budovali. Nějak se musíme dostat k mozku

celé sítě.”

“Možná máte pravdu,” připustil Kadeřábek, ale z

jeho obličeje mohli poznat, že ho nepřesvědčili. “Jde

taky o to, jak dlouho potrvá, než se mezi ně

dostaneme. Nemůžu se zbavit dojmu, že bychom měli

82

likvidovat jednoho po druhým. Prostě využít každé

příležitosti k jejich oslabení. Už z pohádek víme, že

drakovi je třeba usekat všechny hlavy.”

“Třeba i na tohle dojde,” zabručel smířlivě Bém, i

když dost dobře nechápal, o co Kadeřábkovi jde,

doposud to byl převážně on, kdo zastával mírnější

řešení. Vyzval své podřízené, aby pokračovali v

plnění úkolů z minulého dne, on že má na devátou

pozvání k okresnímu policejnímu řediteli. Pak si

naplánoval návštěvu u Kostrhůna, aby věděl, zda s ním

mohou počítat.

Roztržitě přihlížel, jak kriminalisté opouštějí

jeho kancelář. V duchu už řešil dilema, zda má či

nemá ředitele zasvětit do opatření, která chystají v

prodejně obuvi na první den v příštím měsíci. Víc se

přikláněl k tomu, že by asi bylo předčasné o Soudkovi

s kýmkoliv hovořit.

Na schodech potkal Kostrhůnovou. Z výrazu její

tváře okamžitě vyčetl znepokojení. Když promluvila, z

překotně chrlených slov, promísených vzlykáním, brzy

pochopil, že má strach o manžela. Konejšivě jí

položil paži kolem ramen a vrátil se s ní do

kanceláře. Usadil ji, zvedl sluchátko a na panelu

telefonního přístroje vymačkal číslo sekretářky

okresního policejního ředitele. Požádal, aby šéfovi

vyřídila, že z naléhavých důvodů se k němu dostaví

později. Zavěsil a ze sousední kanceláře přizval

Málka a Dudovou.

“Paní Kostrhůnová, povězte nám, proč se domníváte,

že se manželovi něco stalo,” oslovil uplakanou ženu,

která si kapesníčkem neustále otírala slzy.

“Před osmou šel do banky, aby tam požádal, jestli

by nám nemohli rozšířit úvěr na obnovu podniku. Měli

jsme domluveno, že se tam po půl deváté sejdeme.

Chtěli jsme… Promiňte, to s tím nesouvisí. Nikde

jsem ho neviděla. U přepážky, kde jsme vyřizovali

předcházející půjčku, jsem se dozvěděla, že dosud

nepřišel.”

“O kterou banku jde?”

“Komerční. Přemlouvala jsem ho, aby raději zkusil

spořitelnu, ale řekl, že bychom beztak museli přiznat

půjčku, kterou už máme.”

“Třeba vás poslechl a zastavil se nejdřív ve

spořitelně.”

“Určitě ne,” podpořila své tvrzení odmítavým

pohybem hlavy. “Nechtěl to komplikovat. Včera do

komerčky volal, aby měl jistotu, že bude přítomen

pán, který má na starosti náš účet. Nakoukla jsem i

do restaurace hotelu Praha, vrchní je manželův

kamarád. Ani u něho nebyl.”

83

“Mohl si doma něco zapomenout a vrátit se,” ozval

se Málek.

“Ale v tom případě bychom se přece potkali,”

namítla a hned vyhrkla: “Oni ho určitě unesli.”

Málek se pousmál. Chystal se promluvit, ale Bém ho

umlčel varovným pohledem.

“Máte pro tohle tvrzení nějaký důvod?”

“Možná mi nebudete věřit, ale mám. V posledních

dvou dnech se na protější straně ulice několikrát

objevilo cizí auto a stálo tam i celé dvě hodiny.

Květě se zdálo podezřelé, ale manžel ji odbyl, ať

nestraší. Vždycky bral všechno na lehkou váhu. A

takové pak jsou výsledky,” dořekla vibrujícím hlasem

a naplno se rozplakala.

“Pokud jde o auto, myslím, že si děláte zbytečné

starosti. V Kostelní máme své vozidlo a v něm sedí

detektiv, který má mimo jiné zajistit, abyste nebyli

obtěžováni. Kde přesně parkovalo?”

“Kousek za pekařstvím. Ale dcera tvrdila, že je to

ten hnědý mercedes, co v něm tehdá přijeli a…”

Připlácla si dlaň na ústa a zatvářila se zmateně,

zřejmě vyslovila něco, co neměla. “Asi máte pravdu,

pane komisaři. Holka nás zbytečně vybláznila,”

přidala spěšně a odvrátila oči.

Bém pohlédl na Málka.

“Pokud šlo o mercedes, tak o naše auto skutečně

nešlo. Kolik mužů v něm sedělo? Viděli jste poznávací

značku?” vyptával se Bém, ale jako by házel pověstný

hrách na stěnu.

“Paní Kostrhůnová, zatajováním těchto údajů

manželovi neprospějete,” přidala se Dudová.

“Když on… Ohledně toho auta si musíte promluvit

s dcerou. Já se v autech nevyznám,” zamumlala. “Ale

nejdřív něco udělejte, abyste našli manžela,” dodala

a hlas měla znovu plný pláče.

Bém se očima dorozuměl s kriminalisty.

“Inspektoři Málek a Dudová vás odvezou domů.

Slibuji, že ve prospěch vašeho muže uděláme všechno,

co je v našich silách, paní Kostrhůnová.”

Když v kanceláři zůstal sám, telefonicky se zeptal

sekretářky policejního ředitele, zda ho šéf přijme.

Řekla, že může přijít.

Schodištěm sestupoval o poschodí níž a nemohl

nemyslet na majitele restaurace U bažanta. Jestli ho

lidé Velkého ochránce skutečně unesli, jaký k tomu

mohli mít důvod? Chtějí se pouze dozvědět, co po

výbuchu v podniku svěřil kriminálce? Jenomže co když

mají podezření, že s nimi spolupracuje? Pokud by to

zašlo až takhle daleko, mohl by být Kostrhůnův život

vážně ohrožen! Ale na vyhlášení pátrání je brzy.

Počká, až s čím se ozvou Málek s Dudovou.

84

21

Jányš se stále častěji díval k zápěstí na hodinky.

Byl už dost nervózní. Seděl za volantem favoritu a

téměř nespustil oči z širokého, nahoře klenutého

vjezdu do objektu Dvora, kam asi před dvaceti

minutami vkráčela Diana.

Už si vyčítal, že ji tam pustil.

Když navrhla, že navštíví prodejnu ojetých

automobilů a bude předstírat vážný zájem o koupi

staršího vozu, aby se uvnitř mohla lépe

porozhlédnout, nejdřív vypálil, že ji dovnitř nepustí

ani náhodou. Namítla, že takový průzkum nemůže být na

škodu, a že pokud by tam šel on, riskuje, že v něm

některý ze zaměstnanců pozná soukromého detektiva. A

protože zde všechno patří jedné společnosti, jak

zjistil na městském úřadě, lze předpokládat, že na

jeho přítomnost ihned upozorní toho, kdo Adélu

Kovandovou skrývá, a ten pochopitelně okamžitě

provede opatření, aby k případnému odhalení místa

jejího současného pobytu nedošlo. Přiznal, že až

potud má pravdu, ale vzápětí jí dal jasně najevo, jak

se mu příčí, aby ji poslal někam, kde to může být

nebezpečné a kde jí nemůže poskytnout pomoc, kdyby se

ocitla v nesnázích. Ve snaze získat poznatek, položí

nevhodnou otázku, která nebude souviset se

záležitostí, pro níž prodejnu navštívila, a to jí

může být osudné. Lotři, kteří se pohybují mimo zákon,

obvykle dobrovolně nedávají nakouknout pod pokličku

svého podnikání, pokud to tak lze nazvat. A kdyby

vycítili, že jim hrozí prozrazení, nerozpakovali by

se nepohodlného čmuchala navždycky umlčet.

Oprávněnost jeho námitek sice připustila, ale

jedním dechem se do něho navezla, že si své zapojení

do práce agentury představovala poněkud jinak. Pokud

ji bude neustále takhle odstavovat, k ničemu

pořádnému se nedostane. Může se za takových podmínek

něčemu naučit? Tolik jí nevěří, že se o sebe dokáže

postarat?

Nezbývalo mu, než připustit, že jsou to z její

strany pádné argumenty a potlačit v sobě strach o ni.

Přesto si neodpustil řadu poučení a varování, než jí

dovolil opustit auto.

Když se minulý den sešli v kanceláři a Ondra s

Dianou mu sdělili, že s velkou pravděpodobností znají

místo současného pobytu Adély Kovandové, hned se mu

vylepšila nálada, která do té chvíle nestála za

mnoho, protože při svém pátrání vyšel zcela

naprázdno. Ke všemu Kovanda kategoricky prohlásil, že

85

v pokoji své dcery neobjevil nic, co by je mohlo

nějak nasměrovat při jejím hledání. Nevěřil mu.

Dokonce ho podezíral, že do dceřina pokoje ani

nevstoupil. Navíc měl z jeho chování dojem, jako by

mu na Adéle už tak moc nezáleželo.

Po odchodu z Kovandovy vily přemýšlel, co tenhle

negativní posun asi způsobilo. Buď si uvědomil, že v

této fázi se svou dcerou už nic nesvede a spoléhá na

to, že se vrátí sama, nebo nad ní zlomil hůl. Ale

taky ho mohl kontaktovat člověk, u něhož nyní Adéla

je! Pokud došlo k tomuhle, proč se Kovanda alespoň

nezmínil? Vyhrožovali mu? Nebo se s ním dokonce

dohodl? Ale v tomhle případě by snad už o jejich

služby nestál.

Zase ho napadlo, co když jejich klienta ani tolik

netrápí zmizení dcery, jako skutečnost, jak s ním ti

muži, co ji odvezli, zacházeli. Ale proběhl odchod

Adély opravdu takovým způsobem, jak mu Kovanda

vylíčil? Nemělo to už od samého začátku vztah k

něčemu docela jinému? Za jejím únosem se může skrývat

něco, s čím za žádnou cenu nechce na světlo!

Pokaždé nového klienta upozorňuje, že chce znát

pravdu i kdyby byla sebedrsnější, aby ho později něco

nezaskočilo, a samozřejmě ujišťuje o jejich naprosté

diskrétnosti. Přesto se stávalo, že klient přání

nerespektoval a jeho informace nebývaly úplné. Jednou

kvůli tomu dokonce pouze zázrakem unikl kulce, jež

byla určena někomu jinému.

Jenomže jedno je mít o klientovi pochybnosti a

druhé splnění úkolu, který se zavázali vyřešit. Adélu

najdou, kdyby měli celý Kostelec obrátit naruby!

Jányš se znovu zadíval k průjezdu do nádvoří a

vrátil se k myšlenkám na Dianu. Když tehdy vyslovila

přání pracovat v jejich agentuře, považoval to ta

pouhou touhu po dobrodružství, ale plynoucí dny ho

stále víc postrkávaly k názoru, že jde o opravdový a

trvalý zájem. Ke svému úžasu u ní začal objevovat

schopnosti, bez kterých se dobrý detektiv rozhodně

neobejde. Zjistil, že jí nechybí potřebná intuice a

že z ní rozumovou úvahou dokáže vytěžit maximum

možného. Že je vnímavá, chytrá a inteligentní, věděl

už z těch několika dní v Horské na Šumavě, ale teď ho

navíc přesvědčovala, že jí nechybí ani vytrvalost.

Přesto ho dost překvapilo, když Ondru dokázala

přesvědčit, aby po získání poznatku, že se Adéla

Kovandová nachází v objektu Dvora, nepodnikl nic, co

by mohlo ty lidi vyplašit. Když tohle syn minulé

odpoledne přiznal, on nehnul ani brvou. Až později,

když mu nahá Diana ležela v náručí, si to vybavil a

nemohl ji za to nepochválit. Pohled na hodinky ho

upozornil, že Diana je uvnitř už čtyřicet minut.

86

Tenhle čas mu připadal alarmující. Začal se o ní

obávat.

Když uplynulo dalších pět minut, dál už čekat

prostě nemohl. Vsunul do kapsy mobilní telefon,

opustil auto. Chystal se přejít vozovku, ale v tu

chvíli se objevila pod klenutím průjezdu. Ještě se

pootočila a komusi, pro něho neviditelnému, zamávala.

Počkala, až s obrovským rachotem přejede těžký

kamión, a poklidnou chůzí zamířila k němu.

“Kde jsi tak příšerně dlouho trčela?” vymáčkl ze

sebe podrážděně, ale z jeho obličeje musela poznat,

jak je rád, že ji vidí živou a zdravou.

“Prohlížela jsem si auta.”

“A já myslel na nejhorší…” usedl znovu za

volant.

“Ujal se mě postarší tatík,” přicvakla dvířka.

“Utrousila jsem, že s oběživem nemám problém, protože

jsem nedávno dědila po tetičce. Mohl se přetrhnout.

Tahal mě od auta k autu, každé vychválil až do nebe.

A pak mě dokonce pozval do kanceláře na kafe.”

“Takhle riskovat…”

“Kdybych tam přišla a měla naspěch, co myslíš, že

by ho asi napadlo? Jeď.” Zatímco nastartoval,

připnula si pás. “Občas jsem něco prohodila, abych ho

povzbudila, a trochu šmejdila očima kolem. Naproti

autobazaru jsou dvoje vrata do velké haly. Jedny byly

dokořán. Vysokozdvižným vozíkem zrovna nakládali

nějaké pytle na nákladní auto. Podle prachu bych

soudila, že v nich byl cement. Ta kancelář, ve které

jsme kafovali, je zvenčí i do haly prosklená. Podle

toho, co jsem viděla, bych řekla, že obě ty prodejny

se skutečně zabývají tím, co mají na firemních

štítech.”

“Pokud nejsou zástěrkou pro jiný druh činnosti,

jak je to dnes zvykem. Tohle běžnou návštěvou

nezjistíme.”

“Vlastně mě na kávu pozval, když jsem se zeptala,

jestli se dá z nádvoří projít do restaurace.

Doporučil mi, abych to raději nezkoušela, že bych

musela projít přes soukromé prostory. Nadhodila jsem,

že majitel musí být v balíku, když zrestauroval

objekt, který dřív vypadal na demoliční výměr. Jen se

pousmál. Chvíli jsem žvatlala o všem a o ničem a pak

se mu svěřila, že jsem ve městě zaslechla něco o

červené lucerně, která by měla viset u vchodu do

restaurace. Z jeho výrazu jsem měla pocit, že je

trochu vyplašený. Ale hned se ovládl a zabručel, že

lidi toho vždycky napovídají víc, než je pravda.

Raději jsem se ho už na nic nevyptávala.”

“Doufám, že tě odněkud nešmírovali. Kdyby tě

viděli se mnou… Nesmíš je podceňovat.”

87

“Ale jak se přesvědčíme, že tam Adéla opravdu je?”

“Ještě nevím. Něco určitě vydumáme.”

“Snad se sem nechceš vypravit v noci se šperhákem

a baterkou zlodějkou?”

“V dnešní době kamer a nejrůznějších senzorů bych

musel být machr přes tyhle věcičky. Pokud rozjeli

něco takového, z čeho je podezíráme, budou na podobné

návštěvy připravení.” přidržel volant levačkou a

pravou položil na její předloktí. “Už nikdy takhle

bláznivě neriskuj.”

“Tolik se o mně bojíš?” Teple jí zajiskřilo v

očích.

“Ještě nikdy jsem se o nikoho tak moc nebál.”

Oběma rukama sevřel volant. “Vzhledem k svému věku

bych tak asi neměl mluvit, ale nedovedu si

představit, jak bych žil bez tebe, Diano.”

“Jenom aby jsi mě ještě neprosil, abych se vrátila

na Šumavu,” řekla tiše a zasmála se.

22

Bém měl obrovskou chuť za sebou prásknout dveřmi.

Okresní ředitel nebyl spokojen s výsledky, kterých už

v záležitosti Velkého ochránce dosáhli, a když

požádal alespoň o dočasné posílení své služebny, jako

by neslyšel. Čemu se diví? Co je jeho nadřízeným,

nejednal nikdy jinak. Požaduje stoprocentní

úspěšnost, ale vůbec nic pro to neučiní, pokud není

jasné, jak to dopadne, aby případná blamáž neotřásla

jeho trůnem. V opačném případě pochopitelně slízne

většinu smetany. Tohle bylo, je a nejspíš bude i v

budoucnu. Pokud si vzpomíná, dosud neměl šéfa, který

by v tomhle ohledu jednal férově a riskoval s nimi.

Sotva usedl za svým stolem, zazvonil telefon.

“Abychom pátrání po Kostrhůnovi urychlili, vzal

jsem si na starost povídání s jeho dcerou o

mercedesu, který tady údajně zacláněl. Franta s

Dudovou se vydali po trase do města,” sdělil mu

Kadeřábek. “Nemáš námitky?”

“V pořádku. Co jsi z Květy vytáhl?”

“Vlastně o nic moc víc, než vám řekla matka.

Starší model mercedesu hnědé barvy. Měli v něm sedět

dva chlápci. Včera prý jeden vystoupil a šel do

pekařství. Vracel se s pytlíkem pečiva. Dlouhán,

elegantní světlý oblek. Poslechni, šéfe, nemohlo by

jít o tu dvojici, která se U bažanta poflakovala

večer před výbuchem?”

“Uvidíme. A co espézetka?”

“Ani ťuk. Něco mně říká, že i dcera zatlouká. Co

kdybych přitlačil?”

88

“Ani náhodou, nutit je nemůžeme. Třeba k tomu mají

své důvody. Doufám, že na něco narazí František.

Jinak je klid?”

“Když pominu občasné záchvaty hysterie u

Kostrhůnové, tak jo. Měj se, šéfe, a brnkni, kdyby

bylo třeba něco zmáknout.”

Bém se zvedl a přistoupil k oknu. Po silnici kolem

budovy jen občas přejelo osobní auto, řidiči raději

volili objížďku, aby nemuseli kolem policie. V

parčíku naproti lavičky u pískoviště okupovaly

maminky a babičky, děti předškolního věku plácaly

bábovičky, v rohu dva kluci stavěli pískový hrad.

Ráno dost zasmušilá obloha se hezky vyčistila, na

déšť to už rozhodně nevypadalo.

Komisařovy myšlenky se znovu upnuly k případu,

který získal naprostou prioritu. Výbuch v restauraci

a už ve dvou případech prokázaná existence Velkého

ochránce, který nutí podnikatele vydávat nekřesťanské

sumy peněz za svou nedotknutelnost, a dnes k tomu

pravděpodobně přibude únos… Co všechno může ještě

následovat, než se jim podaří tohle drzé pouštění

žilou zastavit?

Kamerou u Soudka zdokumentují předání peněz.

Podaří se jim zavěsit stín za výběrčího Velkého

ochránce? Určitě nebude sám. Pokud jim uklouzne,

znovu se ocitnou v postavení, ve kterém jsou dnes.

Ne, bude to podstatně horší, protože akce proti

výběrčímu organizaci upozorní, že po nich jdou. Byla

by naivita, kdyby se domníval, že vydírání přestane.

Pouze dostane skrytější formy a všichni ti grázlíci

budou kdykoliv připraveni použít zbraň, ty peníze, o

které každý měsíc může jít, jsou dostatečným motivem

k tomu, aby se nerozpakovali zabít i policistu.

Vyrušilo ho lehké zaklepání. Vstoupila inspektorka

Dudová, vzápětí následována Málkem. Pokývnutím je

vyzval, aby usedli u dlouhého stolu, čelem

přiraženému k jeho, zde se odbývala veškerá sezení

kriminalistů služebny.

“Do banky tutově nedošel,” ujal se slova

inspektor. “Ulici, kterou měl jít do centra, jsme

vzali obchod za obchodem. Uspěli jsme až v trafice

před kostelem. Pokud se dá trafikantce věřit, vypadá

to dost bledě.”

“Nezbývá nám, než jí věřit,” ozvala se Dudová.

“Pana Kostrhůna velmi dobře zná. Až do té exploze u

ní odebíral denní tisk pro restauraci. Dnes se

zastavil na kus řeči. Připadal jí znovu plný

optimismu. Řekl, že hodlá obnovit provoz podniku a že

jí dá vědět, až zase bude potřebovat noviny. Když

přešel na druhý chodník, zastavilo při něm auto.”

89

“Dušovala se, že bylo hnědé a určitě nešlo o

škodovku. Podle popisu bych soudil, že to byl

mercedes,” doplnil Málek.

“Trafikantka měla dojem, že Kostrhůn s někým

uvnitř hovoří. Bohužel neví, zda nastoupil. Zrovna od

ní nějaký muž chtěl cigarety. Když se znovu podívala

na druhou stranu ulice, auto ani Kostrhůn tam už

nebyli. Ještě ho zahlédla v křižovatce. Tvrdí, že

určitě zahnulo k vilové čtvrti.”

“Ale mohlo odbočit i na výpadovku z města a v

tomhle případě bychom měli smůlu,” prohlásil Málek s

kyselým výrazem v obličeji.

“Kolegyně, požádejte v evidenci, aby nám vytáhli

všechny mercedesy odpovídající barvy,” požádal Bém.

Když odešla, zamyšleně řekl: “Nějak se mi nechce

věřit, že by opakovaně používali snadno

zapamatovatelné auto.”

“Proč ne,” ušklíbl se Málek, “pokud jsou

přesvědčeni, že o jejich existenci nemáme tušení. Už

je nejvyšší čas, srazit jim hřebínek, šéfe.”

Ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil inspektor

Kadeřábek, zatelefonovala Kostrhůnová. Značně

vzrušeným hlasem Bémovi oznámila, že už ví, kde se

její muž nachází, a že je ochoten se s kriminálním

komisařem sejít, ale za podmínek, které stanoví on,

obává se, aby ti, co ho skoro hodinu drželi ve své

moci, nezjistili, kam se ukryl. A že už vůbec

nepotřebuje, aby se dozvěděli, že se dokonce setkal s

někým od kriminálky.

“Chápu. Co navrhuje?” zeptal se věcně Bém, aby

hovor zbytečně neprodlužoval. Navíc mu bylo jasné, že

nezbývá, než všechny Kostrhůnovy podmínky přijmout,

pokud si s ním chce promluvit.

“V jednu na vás počkám u městského muzea.”

“Budu tam,” slíbil. Zavěsil a zadíval se na

inspektory.

“Její muž je zřejmě v pořádku. Zdá se, že lidi

Velkého ochránce ho pouze preventivně skřípli, aby

nemluvil. A jak už to bývá, dosáhli pravého opaku.

Pro nás je důležité, že se odhodlal zpívat.”

“Nemůže jít o nahozený háček?” ozval se mrzutě

Kadeřábek. “Klidně to s ním mohli domluvit. Nakecá

nám spoustu volovin a my z toho budeme mít zamotanou

hlavu.”

“I tohle je možné. Člověk zahnaný do kouta

kolikrát napáchá věci, které by běžně neudělal,”

připustil Bém. “Ale my, ani při takovém riziku,

nemůžeme hrát mrtvého brouka, Mirku. Co když má

informace, které nutně potřebujeme?”

“Sám jet nemůžete, šéfe,” namítl Málek.

90

“Tentokrát je doprovod nutný už kvůli

Kostrhůnovi,” souhlasil Bém a pohlédl na Kadeřábka.

“Mirek bude kočírovat mé auto. Ty, Františku, si s

inspektorkou vezmete druhé. Před půl jednou projedete

Kostelní ulici a někde se tam zašijete, abyste viděli

na barák. Rozhodně nechci, aby Kostrhůnová přišla s

nevítaným chvostem. Až ji u muzea naložíme, budete se

neustále držet na dohled za námi. Kdybychom do něčeho

spadli, zasáhnete v náš prospěch, případně přivoláte

posilu.”

23

Když dvě minuty po jedné hodině Kostrhůnová

dosedla na zadní sedadlo v autě kriminálky, vrchní

inspektor Kadeřábek se znovu zařadil do proudu

vozidel.

“Manžel je u někdejšího spolužáka na sídlišti,”

řekla, když se k ní Bém pootočil, aby se zeptal na

směr jízdy.

Mlčky přikývl.

Za benzínkou auto odbočilo na asfaltku ke kostkám

paneláků, které se rýsovaly proti modré, téměř čisté

obloze.

“Veďte nás, paní,” zabručel Kadeřábek od volantu,

přijížděli k místu, kde se silnice rozdvojovala.

“Nevím, jestli to na první pokus trefím,” vymáčkla

ze sebe omluvným tónem. “Párkrát jsme u Skalického

byli, ale vždycky až navečer. A tady je jeden dům

jako druhý. Příšerné krabice, že? Kdybych měla v

tomhle bydlet…” povzdechla. “Tadyhle doleva. Ano,

asi to bude ono. Na tu sochu, jestli vůbec jde o

sochu, si vzpomínám.” Ukázala mezi okrasné keře,

hojně polámané a podestlané nejrůznějšími odpadky,

které sem vítr zřejmě zanesl od popelnic. Uprostřed

pošlapaného a povadlého trávníku trůnil kus pískovce,

jenž snad měl představovat ženu. Bujné tvary

nepostrádal, ale tím podobnost k něžnému pohlaví

končila.

“Je to támhle ten dům.” Mávla rukou na opačnou

stranu. “Objeďte ho. Skalický bydlí ve druhém

vchodu.”

Kadeřábek vedl auto podle řady zaparkovaných

vozidel, převážně škodovek starších typů. Byly mezi

nimi i takové, které patřily spíš na šrotiště, než do

provozu na silnicích.

“Ještě seďte,” utrousil Bém přes rameno a

vystoupil, aby se rozhlédl. Když zkraje zaparkovali

Málek s Dudovou, naklonil se do vozidla. “Můžeme

vyrazit.”

91

Kostrhůnová přeběhla očima zvonky u vchodu, pak

jeden uprostřed stiskla. Když se ozval bzučák,

nedočkavě k sobě táhla liknavě se otevírající vstupní

dveře.

V kabince výtahu s umakartovými výplněmi stěn,

pokreslenými různobarevnými obrazci v rámci lidové

umělecké tvořivosti, převážně tíhnoucími k oplzlým

vulgaritám, vyjeli až do šestého poschodí.

Od nedalekých dveří je na první pohled nervózně

sledoval kostnatý dlouhán po čtyřicítce

s nezaměnitelnou vizáží středoškolského profesora.

“Kohopak mi vedeš, Aničko?” zeptal se krákoravým

hlasem, aniž by přestal věnovat pozornost dvěma

mužům, kteří ji doprovázeli.

“Pánové jsou v pořádku, Kájo,” hlesla Kostrhůnová

a proklouzla kolem něho do nitra bytu. Než Bém

představil sebe a Kadeřábka a upokojený Skalický je

vyzval, aby ho následovali, visela na krku svému

manželovi.

S dost zarudlým obličejem ji od sebe odstrčil.

“Tak už přestaň bláznit, Aničko. Vždyť na vlastní

oči vidíš, že jsem fit. Víš co? Běž teď s Karlem na

chvilku do kuchyňky… Poslechni mě, holka. Nemusíš

všechno vědět,” zarazil její chystané protesty už v

samém zárodku.

“Nepřeju si, aby jsi přede mnou něco zatajoval,”

vyhrkla a do očí jí vtrhly slzy.

“Honzík má pravdu, Aničko. Jsou věci, o kterých je

lépe nevědět. A při dnešních pořádcích dvojnásob,”

domlouval jí Skalický. Povzlykávající ji vzal kolem

ramen a odvedl do vedlejší místnosti.

“Žena vám jistě řekla, že jsem měl namířeno do

banky,” začal Kostrhůn, když proti sobě usedli do

křesílek v nevelkém obývacím pokoji, jemuž dominovaly

tři prostorné knihovny, zarovnané svazky beletrie,

ale i populárně naučného čtiva, majitel bytu byl

nepochybně člověk, který za knihy nelitoval peněz.

“Když se u nás objevila a vyslovila podezření, že

se vám něco přihodilo, šli jsme po vašich stopách.

Obrazně řečeno. Na základě svědectví trafikantky jsme

dospěli k názoru, že jste byl přinucen nastoupit do

mercedesu hnědé barvy. Tenhle automobil v minulých

dnech údajně vaše dcera zaznamenala v blízkosti

restaurace. Je to tak? Pokud ano, jsme jedno ucho,

pane Kostrhůn,” řekl Bém.

“Hned, jak s tím Květa přiběhla, snažil jsem se jí

namluvit, že auto s námi nemá nic společného, aby

ženské nešílely. Ale bylo mi hned jasné, že

přítomnost mercedesu u našeho baráku musí něco

znamenat. Kdybych manželku a dceru neměl pořád za

92

zadkem, určitě bych zavolal, pane komisaři. Najednou

mně totiž došlo, že i kdybych podnik zavřel, pokoj od

nich mít nebudu. Konečně dnes se to potvrdilo. Ale

asi bych neměl plést všechno dohromady, že?” Promnul

si ruce a jako by stále ještě váhal.

“Jsem rád, že jste dospěl k takovému závěru,”

řeklBém.

“Ale trvalo mi to, co?” zabručel rozpačitě. “Hned

z banky jsem se chystal k vám, ale ti parchanti jako

by vytušili, že vás chci vyhledat. Ano, mercedes při

mně zastavil, když jsem od trafiky přešel na druhý

chodník. Přiznávám, že mě dost zaskočili. Bez milosti

mě vtáhli do auta. Vůbec je nezajímalo, že se koukají

lidé. Auto se hned se rozjelo. Jeli jsme směrem na

Lhotu. Nebudu vám tajit, že jsem měl malou dušičku.

Vlastně bych měl rovnou přiznat, že jsem to viděl

černě. Dokonce mě napadlo, že někde zajedou do lesa a

odprásknou mě jako nějakou škodnou. Ale zastavili na

jednom odpočívadle u silnice a zhurta na mě spustili,

že jim dlužím dvacet tisíc, a o tuhle částku že se

suma bude každý měsíc zvyšovat.”

“Předpokládal jsem, že vás nebudou šetřit,”

poznamenal Bém.

“Jsou to parchanti!” sykl Kostrhůn. “Namítl jsem,

proč mám platit, když je restaurace po výbuchu bomby

mimo provoz a nevydělává. Vysmáli se mně. Tvrdili, že

s explozí nemají nic společného, proto že je

absolutně nezajímá. Blonďák dokonce vyslovil

podezření, jestli ten výbuch nemám na svědomí já,

abych ze sebe udělal oběť a všichni mě litovali. Po

tomhle jsem se zasekl. Prohlásil jsem, že podnik už

nemíním otevřít. Že barák co nejrychleji prodám a

odstěhuju se někam hodně daleko od Újezda.”

“A účinkovalo to?”

“Ne tak, jak jsem si myslel. Blonďák se zašklebil

a řekl, že mi v tom bránit nebudou, ale abych si byl

vědomý, že ani tohle můj dluh nesmaže. Navíc že proti

mně uplatní požadavek odstupného. O jak velkou částku

půjde, prý osobně rozhodne Velký ochránce, obvykle že

to bývá dvacet až třicet procent z ceny v kupní

smlouvě. Myslel jsem, že mě z toho klepne pepka. Ke

všemu mě upozornil, abych se nedomníval, že se mně

podaří fouknout bez jejich vědomí, protože mají své

lidi naprosto všude. Že bych vyvaloval oči, kdybych

věděl, jak důležité lidi mají podmazané.”

“Vystupují naprosto suverénně, tohle jim nelze

upřít,” komentoval Bém Kostrhůnova slova. “Jak vás

tak poslouchám, zřejmě jste se s nimi nesetkal

poprvé.” “Máte pravdu. A už se mi o nich i zdá, pane

komisaři,” přiznal provinilým hlasem Kostrhůn. “Tihle

dva se u nás objevili hned den poté, co jsem vyrazil

93

obejdu, který se představil jako výběrčí Velkého

ochránce. Zatímco tenhle byl příšerně nervózní, z

těch dvou šla na první pohled hrůza. Blonďák mně

přimáčknul hlaveň pistole k čelu a zaječel, že pokud

se s nima okamžitě nevyrovnám, před mýma očima si

pohrajou s dcerou. Nedivte se, že mě přešla veškerá

chuť k odporu. Naštěstí jsem v trezoru měl ty peníze.

Než tenkrát odešli, důrazně mě varovali, abych se už

o něco takového nepokoušel. Dvacet tisíc je hodně

peněz, když platíte půjčku bance a chcete, aby podnik

fungoval.

“Jak jste zaplatil příští měsíc?”

“Na další termín jsem dal dohromady jen polovinu.

Na zbytek že budou muset počkat. Výběrčí těch deset

tisíc odstrčil a než zavřel dveře, řekl, že následky,

které z toho vyplynou, mě určitě přesvědčí, že

Velkého ochránce nemohu beztrestně vodit za nos.

Mrazilo mě z toho v zádech, vyčítal jsem si, že jsem

peníze nevzal z těch na provoz restaurace. Ale nic se

nedělo a tak jsem se začal utvrzovat v myšlence, že

mé důvody přece jen uznali. Byl jsem příšerně

bláhový,” zavzdychal Kostrhůn.

“Když tu neděli vstoupili do restaurace, srdce

jsem měl rázem málem až v krku. Tutově jsem počítal s

tím, že si mě vezmou stranou, až budou odcházet. K

mému překvapení předstírali, že mě vůbec neznají.

Ulevilo se mně. Bral jsem to jako naději. Nenapadlo

mě, že už pod jedním stolkem v lokále tiká bomba.

Pane komisaři, nezlobte se, že jsem při vaší návštěvě

ve špitále tak hloupě kličkoval. Říkal jsem si, že

musím za každou cenu mlčet, abych před nimi uchránil

manželku a dceru. Teď už vím, že tuhle věc bez vás

nezvládnu.”

“Takže ti dva se u vás objevili až po výběrčím.”

“Přesně tak. A pokud jde o toho váhavého

výběrčího, před nimi, nemohu se zbavit pocitu, že

jsem ho už potkal tady ve městě. A určitě ne pouze

jednou. Proto může být i místní.”

“Vybavíte si jeho podobu? Zkuste ho popsat.”

“Asi čtyřicátník, středně vysoký, tmavé, kudrnaté

vlasy, už dost přerostlé, pořád pomrkával a uhýbal

očima. Vypadalo to, jako by se tvářil provinile. Jo a

stále jazykem šmejdil po spodních zubech. Na levé

straně mu jeden chyběl.”

“Poznal byste ho, kdybyste se s ním ještě potkal?”

“Stoprocentně, pane komisaři. Na tyhle týpky se

nezapomíná. A ty dva jsem vám pravdivě vypodobnil

hned po výbuchu. Trochu jsem doufal, že vám dojde, že

je podezírám z uložení té bomby, aniž bych musel něco

dalšího vysvětlovat. Dnes měl ten blonďák znovu

hlavní slovo a zase vyhrožoval bouchačkou.”

94

“Jednou mu všechno sečteme. A možná dost brzy.

Záleží i na vás, pane Kostrhůn. A teď se zeptám, co

hodláte dělat dál. Ale pravdu.”

“Nevím,” škubl nerozhodně rameny.

“Domnívám se, že tímhle skrýváním se nic nevyřeší,

pouze jen oddálí. Navíc je vaše náhlé zmizení může

natolik rozběsnit, že by se mohli pokusit o to, čím

vám vyhrožovali: provést něco vaši manželce nebo

dceři. A tohle byste si jistě nepřál… Řekl jste

jim, že dům prodáte, tak si vás určitě dobře

pohlídají.”

“Tu věc jsem vypálil ze vzteku. A hned mně došlo,

že jsem provedl hloupost. Ale už se to nedalo vzít

zpátky.” Kostrhůn se odmlčel a byl značně pobledlý v

obličeji. “Radíte mně, abych se vrátil domů?”

Bém přikývl.

“Snažte se uvažovat reálně. Dnes vám zcela

otevřeně sdělili, jak na tom s nimi jste. Dobře víte,

co vás očekává a zřejmě i nemine, pokud jim něco

jiného nezkříží plány. Zdá se, že budou vyčkávat, jak

zareagujete. Tím, co jste v rozrušení vyslovil, jste

pravděpodobně získal odklad toho, co by vám asi

provedli, kdybyste otálel s vyrovnáním dluhu.”

“Jestli mají všude své lidi, jak se holedbali,

brzy jim dojde, že jsem jenom tak žvanil,” namítl

Kostrhůn roztržitě a náhle vypadal téměř vyděšeně.

“Musíte je nějak utvrdit, že stěhování míníte

vážně. Místo žádosti o půjčku v bance, zajděte do

jedné ze zdejších realitních kanceláří a…”

“Ale já barák nechci prodat!”

“Nechte mě přece domluvit, pane Kostrhůn. Stačí,

když se v realitce informujete o možnostech prodeje.

Orientačně. K ničemu se nezavazujte. Ostatně do

prvního zbývají pouhé čtyři dny, když započítám

dnešek. Pak třeba budou mít úplně jiné starosti…”

pousmál se Bém.

“Jenom abyste se nemýlil, pane komisaři.”

“Z vaši rodiny nespustíme oči,” přislíbil

kriminalista. Domluvil způsob předání nejnutnější

zprávy, stiskl Kostrhůnovi ruku a kývnutím vyzval

kolegu Kadeřábka k odchodu. Kostrhůnová zůstala s

manželem.

Když projížděli kolem auta, ve kterém seděli Málek

s Dudovou, Kadeřábek přidupl brzdový pedál.

Ti dva je ubezpečili, že se kolem nikdo podezřelý

neukázal. Mohli se tedy domnívat, že jejich schůzka s

ukrývajícím se majitelem restaurace U bažanta zůstala

utajená a že není ohrožen jejich čas na přípravu

opatření, která bude nutná doplnit k těm, co už

chystají v souvislosti se dnem, kdy ve městě dojde k

dalšímu výběru peněz pro Velkého ochránce.

95

24

Když Diana usedla na sousední sedadlo, nedokázal z

ní spustit oči. Měla na sobě tmavou, lehce nabíranou

sukni a světlou hedvábnou blůzku, nahoře decentně

pootevřenou, kouzelný žlábek mezi jejími ňadry

nevtíravě naznačoval, že mají ten správný tvar a

velikost. Dva koketní pramínky nazlátlých vlasů jí po

stranách lehce padaly podle obličeje.

“Co na mě tak upřeně civíš?” vymáčkla ze sebe

neklidně.

“Říkám si, jak jsi úžasná. Znovu a znovu musím

dumat, jak jsem vlastně k tomuhle štěstí přišel. A

jestli si ho vůbec zasloužím.”

“Tak už s tím konečně přestaň. Nemusíš mi neustále

zdůrazňovat, že náš vztah považuješ za něco

mimořádného. Prostě jsme se potkali, vzájemně si

padli do oka a máme se rádi… Co kdybys už konečně

prozradil, kam vlastně jedeme?”

“Na večeři, miláčku.” Natočil volant do plného

rejdu a vyjel z řady zaparkovaných automobilů.

Obratem nasměroval favorita k nedaleké křižovatce.

“Navštívíme restauraci Dvůr, pokud proti tomu zásadně

nejsi.”

“Říkal jsi, že by nebylo moc vhodné, abychom se

tam teď ukazovali,” namítla.

“Změnil jsem názor.”

“Už jsi jako většina našich politiků,” zasmála se.

“Snad si nemyslíš, že se nám tam podaří zahlédnout tu

Adélu?”

“Strašně bych se divil, kdyby ano. Hodlám nasát

tamější atmosféru. Zítra se kolem Dvora začne

poflakovat Ondra s foťákem. Nechce se mi věřit, že by

Adélka ani nevystrčila nosík. Vždyť i v base vězně

pouštějí na vzduch… Ostatně ze včerejší návštěvy u

Kovandy mám pocit, že by už o dceři mohl něco vědět.

Ale mohu se samozřejmě mýlit.”

“Kdyby se, třeba jen na chvíli, objevila doma,

nebo mu alespoň zavolala, určitě by nás stáhl a

zbytečně neplýtval oběživem.”

“Trefila jsi hřebík přímo na hlavičku. Právě tohle

mi od rozhovoru s Kovandou vrtá hlavou. A víš, co se

mi z toho vyklubalo? Jestli zmizení Adély není pouze

jakousi špičkou ledovce.”

“A nepustil jsi fantazii příliš z uzdy, Ondřeji?

Co by za tím ještě mohlo být?”

“Kovanda je zavedený v realitách. Hned po převratu

chytl správný vítr a bezesporu v tom umí chodit. A

96

dnes neustále přibývá hajzlů, kteří se hodlají

přiživit na úspěšných lidech…”

“A holku možná ani nenapadlo, že otce pomůže

zahnat do kouta… Neměl jsi Kovandovi naznačit, co

ti v tomhle ohledu nabídl mozek?”

“Pokud na tom něco je, zatluče to. Nebo si ty dvě

věci třeba ještě nespojil dohromady… Ale možná máme

zbytečně velké oči.”

Před průjezdem viaduktu v náspu železniční trati

zpomalil a když se pak za nimi vynořilo další auto,

dal mu na vědomí, že odbočuje vlevo. Sotva se

přesvědčil, že auto nemíní předjíždět, zahnul na

parkoviště před restaurací Dvůr.

Zastavil a pootočil se k Dianě.

“Nejsme tu služebně.”

“Pokud mě paměť neklame, nabádal jsi mne, že

detektiv musí být ve střehu čtyřiadvacet hodin

denně,” ušklíbla se.

“Máš pamatováka,” pochválil ji. “Ale rozhodně by

to na něm nemělo být vidět.”

“Nasadím masku kurtizány. Ta by do zdejšího

prostředí mohla zapadnout. Souhlasíš?”

“Ovšem. Dnes kdekdo předstírá něco, čím není,”

neodpustil si. “Hlavně svou roli příliš nepřehrávej,

aby ti třeba nechtěli nabídnout angažmá.” Zamkl auto

a když k němu přistoupila, vzal ji za ruku. “Miluju

tě. A vůbec mi nevadí, že jsem občas k smíchu sám

sobě. Víš, jak takovým starouškům, jako jsem já,

říkají?”

“Nevím. Takové hlouposti mě nezajímají. A neměl by

jsi na ně myslet ani ty.”

“Snažím se. Ale pořád se mě to drží jako přisáté

klíště.”

Vstoupili do široké chodby s vysokým stropem.

Vpravo byl výklenek s šatnou, kam neměli co odložit,

vlevo pevné dveře do restaurace. Až téměř vzadu

stoupalo schodiště. Nebylo by marné se tam

porozhlédnout, napadlo Jányše, než vešli do lokálu,

který ho překvapil svou rozlehlostí.

Zadní stěně dominovala televize s u nás současně

největší obrazovkou, spočívala na desce s držáky

zabudovanými ve zdi. Prostředek místnosti vyplňovaly

stolky pro čtyři. Souběžně s okny se zataženými

plyšovými, vínově červenými závěsy, bylo seřazeno

deset stolů pro větší společnost. U posledního, až

při prosklených dveřích do kuchyně, seděli tři muži a

o čemsi živě diskutovali. Když pak, jako na tichý

povel, pohlédli k nim, v jednom z nich, blondýnovi s

širokými rameny, Jányš okamžitě poznal muže, se

kterým měl konflikt v restauraci U bažanta v Újezdě,

když se tam s Dianou zastavili na večeři.

97

Tak vida, kde se zase setkáváme! problesklo mu

hlavou a odvrátil oči k barovému pultu s pozadím

regálů se sklem, kde postávala vysoká černovláska

okolo pětadvaceti let. Měla štíhlou, pevnou postavu s

ňadry hodnými obdivu a bezesporu je uměla i správně

vystavit. K dojmu obrovského prostoru přispíval i

vysoký strop se třemi zavěšenými křišťálovými lustry,

jaké mají možnost návštěvníci spatřit v rytířských

sálech státem spravovaných hradů a zámků, kterých -

ke škodě obdivovatelů - rapidně ubylo, když v rámci

pochybných restitucí přecházejí do soukromých rukou

potomků někdejší šlechty, která převážně nebyla tak

ušlechtilá a hodná, jako paní kněžna z Babičky.

“Kam se posadíme?” pootočil se k Dianě.

“Vždyť je to jedno. Třeba támhle,” kývla k

nejbližšímu stolu v řadě u oken.

Usadil ji tváří k televizi, která do mrtvých

prostor začala chrlit první večerní zprávy stanice

Nova, a když obcházel stůl, aby zaujal místo proti

ní, zaznamenal, že jeden z těch tří mužů u stolu při

dveřích do kuchyně se zvedl.

“Předpokládala jsem, že tu bude plno,” řekla dost

nervózně Diana. “Mají už vůbec otevřeno?”

“Hned se to dozvíme,” reagoval Jányš a pootočil se

k přicházejícímu muži, zřejmě číšníkovi. Vlastnil

podsaditou postavu a černý oděv, jako by měl poprvé

na sobě, na první pohled se v něm necítil dobře. Z

jeho prázdného, pranic neříkajícího obličeje, na ně

zíraly přimhouřené, podezíravé oči. Nemohlo mu být

ještě třicet.

“Co si dáte?” zabručel neochotně a pátravým

pohledem přeskočil z Jányše na Dianu.

“Povečeříme. Co nám nabídnete?”

“Zatím nevaříme, pane. Ale kuchař vám může

připravit nějakou minutku, pokud nepospícháte… Na

co máte chuť?” Mluvil s Jányšem, ale zíral na Dianu,

jako by její společník nebyl hoden jeho pohledu.

“Možná něco z kuřete,” promluvila Diana a ne pouze

proto, aby Ondřejovi pomohla. Z jeho výrazu vyčetla,

že ho chování číšníka, který měl postavu spíše

vyhazovače, podráždilo.”

“Pečené, nebo grilované?”

“Grilované a hranolky s oblohou.”

“K pití?”

“Nějakou minerálku. Ne sladkou,” zabručel Jányš a

byl rád, když ta karikatura číšníka šlapala ke

kuchyni. Neušlo mu, že v průběhu objednávání se

blondýn zvedl a zmizel dveřmi za barem. Host by

určitě použil jiný vchod! S největší pravděpodobností

půjde o někoho z lidí, které si majitel vydržuje k

ochraně svého majetku, usoudil.

98

“Zklamali mě. Ani ten nejjednodušší jídelní a

nápojový lístek nevedou,” řekl nahlas.

“Ondřeji,” Dianina dlaň překryla hřbet jeho ruky

na ubruse, “co se děje?”

“Nic, co by tě mělo zneklidnit.”

“Nejednej se mnou jako s holčičkou, kterou musíš

chránit před zneuctěním.” “Mezi těmi chlápky vzadu u

těch dveří seděl ten blonďák, co mi rozproudil krev v

Újezdě U bažanta.”

“S něčím ho spojuješ?”

“Neškodilo by vědět, čím se tady zabývá. A jestli

se U bažanta setkal s Prokopcem, nabeton nešlo jenom

o obyčejné přátelské posezení. Prokopec je bezpáteřní

parchant a tomuhle čouhají z očí podobné věci.”

“Prokopec je ten šéf soukromé bezpečnostní

agentury?”

Jányš přikývl.

“Někdy v minulosti ti zkřížil cestu?”

“Na to je moc chytrý. Sloužil u hospodářské

kriminálky. Nedivil bych se, kdyby peníze, ze kterých

financoval vznik toho svého spolku, co drze nazývá

bezpečnostní agenturou, pocházely z podsvětí. Jenomže

tenkrát nebyla vůle, podívat se mu zblízka na zoubky.

Všelijaký ksindl měl tehdy dokořán otevřené dveře.

Můžeme se teď divit, že je republika napůl

rozkradená?”

“Třeba se dal na lepší cestu.”

“Hajzl zůstane hajzlem. Je pouze otázkou času, kdy

něco podrazáckého vyzkouší znovu.”

“Může mít něco společného s naším případem?”

“Tohle vědět, tak tady jen tak nesedím.”

“Nás by teď měla zajímat pouze nezvěstná Adéla,”

stačila vyslovit, než k nim došel číšník s lahví

minerálky a sklenicemi. Nalil.

“Jídlo bude k dispozici do deseti minut,”

utrousil. Zachmuřeně se podíval na Jányše a odešel.

Diana zvedla sklenku.

“Na co si připijeme, Ondřeji?”

“Minerálkou?”

“Mysli si, že jde o šampaňské.”

“Trochu potřeštěné, ale budiž. Aby jsi mě nikdy

nepřestala milovat.”

“Doufám, že nemáš na mysli pouze postel?”

potměšile jí zajiskřilo v očích.

“Samozřejmě že ne, ale pominout ji prostě nelze.

Když jsem v ní s tebou, tak…”

“Zadrž, prosím tě, nebo se budu červenat… Jak se

zdá, přípitek zbývá na mně.” Cinkla svou o jeho

sklenku. “Ať se nám Adélu brzy podaří najít a bez

větších šrámů ji odevzdat tatíkovi.”

99

“Nelze nesouhlasit.” Jányš polkl několik

osvěžujících doušků, vrátil sklenku na stůl. “Za ty

roky, co jsem pobyl u kriminálky, a co dělám soukromé

očko, jsem hodně iluzí o lidském pokolení poztrácel,”

prohlásil a povzdechl si. “A nemá význam, abych před

tebou zatajoval, že jsem někdy měl chvíle, kdy jsem s

tím chtěl sám od sebe dokonce praštit. Lidí, co

vědomě přestupují zákon, přibývá a jsou stále

nebezpečnější. Víc a víc násilničtější a brutálnější.

Když tenhle stav srovnám s těmi optimistickými žvásty

popřevratových politiků, ale i s tím, co nám

servírují ministři, senátoři a poslanci skoro bez

výjimky politické příslušnosti dnes, je mi z toho

příšerně smutno. Někdy to dokonce vypadá, jako by jim

tyhle nenormální poměry snad i vyhovovaly. Vždyť oni

myslí pouze na sebe. Aby si co nejvíc pomohli, dokud

jsou nahoře.”

“Na Šumavě jsem se o tyhle věci moc nezajímala. Až

jsi se v Horské objevil ty. Začala jsem zkoumat, proč

je tohle tak a proč ne jinak. Otevřel jsi mi oči,”

pronesla ve chvíli, kdy číšník přinesl večeři.

Jányšovi neušlo, s jakou chutí se pustila do

jídla. I jemu dost vyhládlo, byl zvyklý večeřet kolem

šesté hodiny. Musel myslet na toho blondýna. Kdyby se

na něho zeptal číšníka, který je obsluhuje, určitě by

nedostal uspokojivou odpověď. Navíc by se o tom

blondýn vzápětí pochopitelně dozvěděl. Nešlo mu z

hlavy to jeho setkání s Prokopcem. Pokud se skutečně

znají, o co U bažanta mohlo jít? Jestli je blondýn

zaměstnancem společnosti Dvůr, co má společného s

bezpečnostní agenturou Protex v Újezdě? Že by

případné setkání vyvolal sám Prokopec, aby zkoumal

možnosti rozšíření působnosti jeho agentury až sem do

Kostelce? Nebo je to naopak a společnost Dvůr má

zájem proniknout do Újezda?

Stop! Zase pouští z uzdy myšlenky! Diana má

pravdu, když říká, že jejich úkolem je pouze najít

Adélu Kovandovou. Jestli do toho bude zatahovat jiné

motivy, rozptýlí svou pozornost a něco mu může

uniknout. Pokud je Adéla v objektu Dvora, tak určitě

někde v soukromých prostorách budovy. Co kdyby se

tady trochu porozhlédl? Nejspíš jim ani nepřijde na

rozum, že by si něco takového dovolil, když tu jsou s

Dianou jedinými hosty. Rozhodně by se o to měl

alespoň pokusit. Každá další legální návštěva by už

mohla být podezřelá!

Odstrčil prázdný talíř.

“Na moment si odskočím.”

Letmo mu zapátrala ve tváři a přikývla. Aniž by

věnoval pozornost stolu poblíž baru, vykročil ke

dveřím, kterými do restaurace vstoupili.

100

U schodiště do patra trochu zaváhal. Modrá šipka

na stěně dávala na vědomí, že k záchodům musí chodbou

do zadního traktu budovy. Jányše ale víc lákalo

schodiště, kde byla tabulka SOUKROMÉ PROSTORY!

Už se chystal došlápnout na první schod, když se

nahoře na odpočívadle objevila robustní postava

blondýna. Vyzývavě cenil bílý chrup.

“Jdeš si popovídat, čmuchale?”

“A vy jste kdo?” snažil se udržet nevzrušený tón

hlasu.

“Že bys měl tak krátkou paměť? Jestli ti můžu

poradit, čmuchale, tak na mně nic nezkoušej.”

“Pokud jste takhle vstřícní ke svým hostům, je mi

jasné, proč tu máte jako po vymření,” prohlásil

jedovatě Jányš a pokračoval chodbou k WC. Než otevřel

dveře s figurkou chlapečka, čurajícího do nočníku,

zaposlouchal se, zda někde za sebou nezaslechne

plíživé kroky. Ani by se nedivil, kdyby ho blondýn

následoval.

Ulevil močovému měchýři a vracel se chodbou. Než

stačil pohlédnout k odpočívadlu, blonďák ho oslovil.

“Čmuchale, ujišťuju tě, že mě ještě nikdo

nepodtrh, aby vzápětí sakramentsky nelitoval.”

“Tohle by nerozesmálo ani slona.”

“Nedráždi mě, čmuchale!”

“Jak se zdá, vtipnost není vaši silnou stránkou.”

“Hele, zavři hubu, děláš příšernej průvan,”

zavrčel blonďák a zmizel za ohybem schodiště.

Slovní přestřelka, ke které se Jányš nechal

vyprovokovat, ho dost rozladila. Když vstoupil do

restaurace, ke všemu u jejich stolu spatřil pomenšího

muže s pivním bříškem, jednoho z té trojice u stolu

při dveřích do kuchyně. Tatík mrskl očima jeho směrem

a s pohrdavým výrazem v obličeji odkráčel.

“Skládal ti poklony?”

“Zaplať, Ondřeji. Povím ti to venku,” řekla Diana

dost tiše a její tvář jevila známky rozmrzelosti a

neklidu.

Viděl přicházet podsaditého číšníka a tak si ani

nesedl. Vylovil z peněženky, co požadoval, a vykročil

za Dianou, která už mířila ke dveřím.

“Ondřeji, byl to ten člověk, co mi ukazoval auta a

pozval mě na kafe,” prohodila, když došli k favoritu.

“Copak měl na srdci?”

“Zeptal se mě, jestli vím, co jsi zač.”

“Taky jsem měl s jedním zajímavou debatu,” zasmál

se. “Jak se zdá, naše firma tady je na černé listině.

Čímpak jsi ho potěšila? Nebo nepotěšila?”

“Plácla jsem, že o tobě vlastně nic nevím, protože

jsi mě sbalil teprve odpoledne. To byla voda na jeho

mlýn. Snažil se mě před tebou varovat. A dokonce mi

101

nabídl, abych přišla sama, že ví o místě, kde se

sjíždějí pracháči z širokého okolí, kteří si kvůli

tak hezkým slečnám, jako jsem já, rádi provětrají

prkenice.”

“Neříkal jsem ti, že máš šanci?” prohodil, když

usedl za volant. Vycouval, vyjel do silnice. “Nabízí

se ti jistě slušně honorovaná kariéra.”

“S díky odmítám. Nemám zájem,” zamračila se. “Ale

víš, co mě napadlo? Jestli právě na tohle nenachytali

Adélu Kovandovou.”

“A já zase dospěl k názoru, že na tyhle parchanty

budeme muset jít úplně jinak,” řekl Jányš s očima

upřenýma na asfalt před autem. Raději neupřesnil,

jak.

25

Myšlenek na opatření, která chystali u Soudka v

den, kdy se k němu měl dostavit výběrčí Velkého

ochránce, jenž byl pro ně stále velkou neznámou, se

kriminální komisař nedokázal zbavit ani ve své

garsonce.

Pokud šlo o utajení připravované akce, věděli o ní

pouze jeho lidé a o nich ani v nejmenším

nepochyboval, ale v omezeném rozsahu seznámil i

majitele obchodu a zde viděl slabší místo. Ne, že by

se obával, že je Soudek podtrhne, vždyť ty

záležitosti musel chápat jako pomoc jemu, ale co když

v nejdůležitějším okamžiku psychicky nezvládne

předání peněz a svou nervozitou zapříčiní nějakou

situaci, která vyvolá ve výběrčím nedůvěru a

následkem toho se jim to vymkne z rukou?

Mockrát si zopakovali, jakým způsobem proběhne

zítřejší noční přesun vrchního inspektora Kadeřábka a

technika Vaňury do Soudkova domu, aby obchodníkovi

předali peníze pro výběrčího a nainstalovali kameru,

která má zaznamenat jejich předání. Promysleli každý

detail, včetně krytí těch dvou.

Ale co když to i tak neujde lidem, kteří ve městě

pracují pro Velkého ochránce?

Ke všemu netuší, kolik těch parchantů, schopných

všeho, jistí výběrčího. Jeden či dva třeba zůstanou v

autě, kterým dorazí, ale další se mohou pohybovat

mezi lidmi. Některý z nich si může něčeho všimnout a

zahájí střelbu, aby varoval výběrčího. Nelze vyloučit

ani situaci, kdy mohou některé občany, kteří se na

inkriminovaných místech objeví, vzít jako rukojmí.

Jak potom vysvětlím policejnímu řediteli, že jsem

past u Soudka zatajil?

102

Bém se na lůžku převaloval a spánek mu beznadějně

unikal.

V tomhle rozpoložení ho zastihlo zvonění telefonu,

jehož protivný zvuk zpřetrhal ticho garsonky. Když

rukou tápal k sluchátku na přístroji, který spočíval

na nočním stolku, letmo mrkl k displeji elektrického

budíku, který dostal od svých podřízených, když mu

blahopřáli k padesátce.

Necelých pět minut chybělo do půl dvanácté.

Ze sluchátka se ozval hlas inspektora Málka, který

tu noc na kriminálce držel službu. Slyšel dobře, co

říká, ale nechtělo se mu tomu uvěřit. Zpráva ho

šokovala. Do úst se drala otázka: Proč?

“Šéfe, pošlu vám auťák,” připomněl se inspektor.

“Není třeba, vždyť to mám prakticky za rohem. A

potřebuji si provětrat hlavu.” Vrátil sluchátko na

přístroj rychlým pohybem, jako by ho začalo pálit do

ruky. Chvíli nehnutě zíral k oknu, za kterým dosud

vládla tma rozředěná světly z nedaleké hlavní ulice.

“Proč sakra?” zabručel a posadil se, spustil

chodidla na koberec. Ještě mátožně natáhl ruku k

šatům a začal se oblékat.

Myslel na svou návštěvu u starého holiče Párala.

Připadalo mu absurdní, že by člověk s jeho vitální

chutí žít, zničehonic spáchal sebevraždu. Ano, jisté

náznaky toho, že ho současná situace deptá a že místo

očekávané naděje přišlo zklamání v podobě sprostého

vydírání, tu byly. Ale člověk, který bez úhony prožil

všechno, co předcházelo, a neztrácel svůj optimismus,

obvykle nekončí jako sebevrah! Bémovi se nechtělo

věřit, že by Páralovi ušlo vozidlo, které už druhý

den po jeho návštěvě u něho, občas stávalo na dohled

holičství.

Ale mohlo ho napadnout, že jde o lidí Velkého

ochránce!

Ne! Stokrát ne. Páral nebyl z těch, co by své

problémy vyřešili dobrovolným odchodem ze života.

U kostela Bém počkal, až projede nějaké tmavé

osobní auto, a přešel vozovku na druhý chodník. Podle

obrovských výloh, kde v prvních letech po převratu

býval honosný autosalón a nyní jeho halu zaplňovaly

pojízdné věšáky s oděvy - dlouho prázdné prostory si

pronajali vietnamští stánkaři - se dostal k prodejně

Barvy a laky. Za ní odbočil do slepé uličky, kde už

parkovala dvě auta. Od toho v policejních barvách mu

vyšel vstříc mladík v uniformě a blýskl po něm

světlem baterky.

“Promiňte, pane komisaři. Máme příkaz…”

“To je v pořádku, nadstrážmistře. Už tam jsou

naši?”

103

“Snad tři minuty. Právě jsem žádal o posilu, kdyby

se tu přece jenom začali srocovat zvědavci. Zatím je

klid.”

Policista s ním šel průjezdem až na dvorek, aby ho

ušetřil kontroly od svého kolegy, který přešlapoval

před vstupem do holičství.

Mrtvý už ležel na podlaze, zakrytý několika bílými

plachetkami, které dával svým zákazníkům přes ramena,

aby jejich oděv neznečistily odpadávající vlasy.

Kriminalisté z výjezdní skupiny prováděli rutinní

práce na místě činu.

Inspektor Málek zvedl hlavu, pak se narovnal v

zádech a šel k Bémovi, který zůstal stát mezi dveřmi,

moc prostoru tam nebylo.

“Je mi líto, že jsem vás musel vyburcovat, šéfe,

ale vysloveně jste si přál, abychom vás okamžitě

informovali o všem, co by mohlo mít souvislost s

případem Velkého ochránce.”

“Nespal jsem. Povídej.”

“Ve třiadvacet čtrnáct zavolal na sto padesát

osmičku nějaký muž, že se ještě naplno svítí v

holičství, to že není obvyklé. Služba sem

nadirigovala hlídku, která právě projížděla sousední

ulicí. Když dorazili, zjistili, že není zamčeno.

Vešli do oficíny a Párala našli viset na trubce

vpravo od dveří k sociálnímu zařízení. Kolem krku měl

smyčku z koženého pásku. Přesvědčili se, že už je

pozdě na jakékoliv pokusy o oživení a podle mne

správně odhadli, že smrt nastala už před několika

hodinami. Všechno nasvědčovalo sebevraždě a tak to

taky nahlásili na stanici. Ale vzápětí jeden z nich

objevil na stolku papír a hned bylo všechno jinak.”

“Víme, kdo nás upozornil?”

“Bohužel se nepředstavil a řekl pouze pár slov.

Kdyby šlo o někoho kolem, už by se tu jistě objevil.

Jak jste sám viděl, nikdo nikde. Pravděpodobně volal

z některé telefonní budky v ulici ke kostelu.”

“Stejně ráno bude třeba obejít všechny nájemníky.

Hlavně ty, co mají okna do uličky. Někdo mohl něco

slyšet. I když to vypadá, že nikoho nevyrušili.”

“Visel na pásku od vlastních kalhot,” ozval se

Vaňura skloněný k tělu na podlaze. Poodhrnul

plachetku ze staříkova obličeje. “Nemusím být doktor,

abych sebevraždu vyloučil. Tyhle modřiny a oděrky si

v žádném případě nemohl způsobit sám. Nehledě na ten

vzkaz.” Zavalitý technik se zvedl a ruku s nataženou

rukavicí na jedno použití namířil na nedaleký stolek.

K desce byl holičskými nůžkami přibodnut list

papíru se slovy napsanými velkými tiskacími písmeny.

104

TOHLE SE STANE KAŽDÉMU UDAVAČI!

VELKÝ OCHRÁNCE

Sakra!” Bém si musel sednout. Pak zvedl pravou

ruku a prsty si střídavě masíroval oba spánky. Chvíli

mu trvalo, než byl schopen normálně uvažovat.

Pokud Párala zlikvidovali v duchu toho

jednoznačného vzkazu, Velký ochránce nesporně musí

mít dlouhé prsty! Jak se ale mohl dozvědět, že mu

starý holič předal onen vyděračský dopis, když to

podléhalo maximálnímu utajení? Že by někdo z lidí,

kteří zde ve městě pracují pro Velkého ochránce,

zaznamenal jeho návštěvu u Párala a když k tomu pak

přibyl i ten stín, usoudil, že je holič zradil?

Vyloučit se nedá nic. Od nich o existenci

vyděračského dopisu věděli jeho kriminalisté a

okresní policejní ředitel! “O tomhle,” Bém kývl k

přibodnutému papíru, “se nesmí dozvědět další živá

duše. Jestli se to během zítřka dostane mezi lidi,

nedivil bych se, kdyby nám na poslední chvíli cuknul

i Soudek.” “Nám tohle snad zdůrazňovat nemusíte,

šéfe,” zabručel Vaňura. “Ale jsou tu ti kluci v

uniformě…”

“Promluvím s nimi,” řekl Málek a opustil oficínu.

“Pokud máš hotové všechny potřebné snímky, požádej

o odvoz,” řekl Bém a přihlížel, jak technik ukládá

nůžky i papír se vzkazem od Velkého ochránce do

průhledných plastových pouzder.

“A co když to mezi lidi rozšíří ti, kteří ho mají

na svědomí? Takovou reklamu přece potřebují, aby byli

platiči povolnější,” ozval se náhle Vaňura.

“Doufejme, že je něco takového nenapadne. Nebo že

s tím alespoň nebudou tolik pospíchat.”

“Šéfe, jak se zdá, oba jsou rozumní kluci,”

spustil Málek ve dveřích. “Nadstrážmistr se dokonce

netají úmyslem, že by se chtěl dostat k nám. Když mě

ujistili, že o vzkazu pod nůžkami jejich službu

neinformovali, vysvětlil jsem jim, proč zůstaneme u

té sebevraždy. Myslím, že pochopili nutnost utajení.”

“Jako by jsi mi četl myšlenky, Františku.”

“Tak tohle bych si netroufal,” ušklíbl se Málek.

“Dovedu si představit, jak vás Páralova smrt žere.

Možná se v duchu i obviňujete, že ho máte na triku,

šéfe. Ale bude v tom lítat někdo jiný. Od prvního

okamžiku přemílám v hlavě, jak se to mohlo

profláknout. Nemuseli jsme to být právě my, kdo

mluvil. Jeden čas jsem do téhle oficíny taky chodil.

Páral byl vyhlášený mluvka. Když vás stříhal, semlel

kdeco. Co když uklouzlo něco jemu?”

Bém potřásl hlavou.

105

“Že si rád popovídal, nepopírám. Ale že by sám

strkal hlavu do oprátky? Když mi dopis předával,

netajil se obavou, aby se nedostal do rukou někoho,

kdo by ho použil proti němu. Podle mne dobře věděl,

co by mu hrozilo.”

“Jestli tedy škrtneme Párala, přichází v úvahu, že

nějak vyčenichali ten náš dohled.”

“Anebo…” Bém se odmlčel. Samotná představa toho,

že někdo z jeho kriminalistů může poskytovat zprávy

Velkému ochránci, byla značně deprimující a pár

vteřin mu trvalo, než ji odehnal. “Františku, dejte

si s tím tady práci jako ještě nikdy. Nesmí vám

uniknout ani chloupek,” řekl a vyšel do přítmí dvorku

ve chvíli, kdy do uličky dorazilo další vozidlo. V

průchodu se pozdravil s lékařem, který přijel ohledat

mrtvého.

26

Ondra se občas podíval do zpětného zrcátka, aby

zkontroloval příjezd od silnice, jinak prakticky

nespustil oči z majestátně vyhlížejícího průčelí

budovy s věžičkou na šikmé střeše, nad kterou

povlával barevný praporek. Seděl ve staré škodovce

zelené barvy, kterou už při rámu a na blatnících

prosvítala rez. Zaparkoval ji po pravé straně dvou

automobilů - tmavěmodré audi a vínově červeného

peugeotu. Za těch čtyřicet minut, co tam stál, k nim

už žádné vozidlo nepřibylo. Vlastně na téhle straně

budovy za ten čas nespatřil ani živáčka mimo vyzáblé

rusovlasé ženy, co téměř bez pohybu trčela sotva pět

metrů od vstupních dveří do restaurace a nad úrovní

svého hubeného pasu svisle přidržovala křiklavě

barevný časopis. Ještě před pár lety by něco tak

podivného lidi šokovalo, ale postupem času si zvykli

i na horší absurdity. Svědkové Jehovovi už patřili ke

koloritu mnoha míst, kterými se pohybovalo větší

množství lidí či kde tušili plémě Satanovo, jak

říkali, a navzdory tomu, že o ně málokdo sotva

zavadil očima, drželi svou svatou stráž. Kdo by taky

v době, kdy naše města i vesnice ovládla modla peněz,

mařil svůj čas zkoumáním zcela katastrofických

předpovědí typu: Už naši generaci čeká den Posledního

soudu, kdy zlí lidé budou bez milosti zahubeni, ale

ti našeho vyznání a všichni, kdo ruku v ruce s nimi

milují spravedlnost, zůstanou ušetřeni, jako byl při

biblické potopě zachován Noe se svou rodinou a jejich

zvířaty. Ti, co spolu s námi přežijí, ovládnou Zemi a

vytvoří na ní nový Boží svět.

106

Jedno i druhé samozřejmě odporuje logice i

prostému zdravému rozumu. Ale zatímco současnou

nadvládu peněz jde zlomit, scestná myšlenka likvidace

nepohodlných lidí je vlastně nezničitelná, stále

znova a znova se vynořují noví mesiáši, kteří ve

jménu Boha a lepšího života v budoucnu připravují

muka těm, co neodpovídají obrazu jejich značně

pokřiveného či alespoň uměle zjednodušeného světa. A

lidé, kteří uvěří své výjimečnosti, ale i ti, co z

jakéhokoliv důvodu ztratili víru v tuhle společnost,

plnou závisti a z ní většinou pramenící nenávisti, je

bohužel následují jako ovečky, proběhlo hlavou

Ondrovi a nastartoval auto. Opustil vyasfaltovanou

plochu parkoviště před restaurací, zvolna objel blok

budov Dvora, aby zastavil při okraji vozovky, na

dohled širokého průjezdu s klenutím, po jehož obou

stranách byly připevněny barevné poutače, které

projíždějícím hlásaly, že uvnitř naleznou prodejny se

stavebním materiálem a ojetými vozy, které je možné

zakoupit i na výhodný leasing.

Když s otcem a Dianou promýšleli, jak si ověřit,

zda se Adéla Kovandová opravdu nalézá někde uvnitř

objektu, shodli se, že nejprve budovy a jejich

nejbližší okolí budou dva tři dny pozorovat. Nechtělo

se jim uvěřit, že by si dívka alespoň nevyšla na

vzduch, pokud je tam dobrovolně. Pro případ, že by se

venku objevila, měl Ondra na vedlejším sedadle

připravený fotoaparát. Těžko můžete otci tvrdit, že

dcera je tam a tam, když mu o tom nepodáte patřičný

důkaz.

Snad deset minut poté, co zaujal nové stanoviště,

vyjelo z nádvoří nákladní auto s ložnou plochou

zarovnanou cihlovými bloky. Za další čtvrthodinku

odtud vyšla dvojice mezi pětadvacítkou a třicítkou.

Každých pár kroků se zastavovali a muž s bradkou

drobnější ženě cosi vysvětloval a vydatně si pomáhal

pažemi. Z jeho gest vyplývalo, že si něco moc přál,

ale neví, jak by to zaplatil. Ondra nepochyboval, že

řeč byla o některém z nabízených aut.

A proč bych si je nemohl prohlédnout i já? napadlo

ho po asi dvaceti minutách, když jediným pohybem byla

projíždějící vozidla. Bylo mu zcela jasné, že kdyby

vedle něho seděl otec, okamžitě by připomněl, jak

nelibě nesl, když se tam vydala Diana. Naštěstí s ním

nebyl a nemohl mu v jeho úmyslu zabránit.

Ondra si zavěsil fotoaparát na krk, vylezl ze

škodovky a přešel na druhou stranu vozovky. Prošel

průchodem s klenutím, jaké už nové domy nemívají, a

rozhlédl se nádvořím, aby se zorientoval. Vlevo, v

otevřených vratech spatřil chlapíka v zelené

kombinéze, který cosi kutil u žlutě nastříkaného

107

vysokozdvižného vozíku. Vpravo byl přístup do haly.

Uvnitř bylo vidět několik osobních automobilů s

velkými cedulemi za čelními skly.

Stačil sklouznout pohledem po prostřední budově,

která téměř čtvercové nádvoří uzavírala, zaznamenat

dvě řady oken a zdivo, které už zoufale volalo po

nové fasádě, než k němu z prosklené kukaně, která

vypadala moderně, ale v tomhle prostředí působila

spíš jako podlitina na oku, vykročil středně vysoký,

přitloustlý muž k padesátce. Jeho obličej nesl masku

flegmatika, ale výraz očí byl bystrý a protějšku

prozrazoval, že se Ondru snaží okamžitě zařadit do

nějaké škatulky. Stejně jako muž u vysokozdvižného

vozíku měl na sobě zelenou kombinézu, která

nepochybně znamenala příslušnost k společnosti

vlastnící objekt Dvůr. Mezi rozevřeným zipem na prsou

mu prosvítala světlejší košile s rozhalenkou.

“Vítejte v autobazaru Dvůr, pane,” oslovil ho s

bodrým úsměvem v tučném obličeji. “Máte zájem o koupi

auta? Jaké o něm máte představy?”

“Určitou představu bych měl, ale kapsa bohužel

není tak plná, jak by bylo zapotřebí,” ušklíbl se

Ondra. “Doneslo se mi, že prodáváte i na leasing.”

“Ale samozřejmě. Dnes vlastně jde o

nejrozšířenější způsob prodeje. Projdeme vystavené

vozy, o každém vám něco řeknu. Krk dám za to, že od

nás odejdete navýsost spokojený, pane…”

“Jandák, jméno mé,” utrousil Ondra a když mu muž s

neumdlévajícím úsměvem pokynul, aby ho následoval do

haly. Chystal se za ním vykročit, ale v tom okamžiku

do nádvoří vjel tmavě zelený seat Toledo. Téměř

neslyšně prosvištěl kolem něho a zastavil kousek od

vchodu do prostřední budovy. Skoro současně se ve

dveřích objevil vysoký blonďák s tělem, které i na tu

vzdálenost sršelo silou. Muž, který vystoupil ze

seatu, mu stiskl ruku, dali se do řeči.

Bez velkého uvažování Ondra zvedl fotoaparát k

očím a dvakrát stiskl spoušť. Chystal se k tomu i

potřetí, když se za ním ozvalo:

“Co to děláte, člověče?”

Ondra se jen letmo ohlédl, ale vzápětí udělal

další dva snímky rychle za sebou. Poslední v

okamžiku, kdy se muž, který přijel seatem, pootočil

jeho směrem. Možná až k němu dolehlo podrážděné

volání zaměstnance prodejny ojetých automobilů.

Chlapík v zelené kombinéze doklusal k Ondrovi a

ještě celý zchvácený se zalykavě rozkřikl:

“Kdopak vám tady dovolil fotografovat, člověče?

Kde myslíte, že jste, herdek?” soukal ze sebe a

tvářil se značně nepřátelsky.

108

“Promiňte, ale já jsem hrozný fanda do seatu. A

Toledo vidím na vlastní oči poprvé. Přesněji poprvé

tak zblízka,” vymlouval se Ondra a pro jistotu byl

připraven bránit svůj fotoaparát, kdyby chlapíka

třeba napadlo, že mu odebere film.

“To vám chválím, ale vybral jste si k focení

nesprávné místo. Neumíte číst? U brány jsou cedule

jako vrata, že se tady nesmí fotografovat,”

pokračoval zaměstnanec na stejnou notu.

“Kvůli pár fotkám seatu jste úplně nepříčetný?”

“A co ti páni u něj?” procedil přes zuby a jeho

obličejem proběhl výraz, který neměl daleko ke

strachu.

“Jací páni? Já fotil seata, copak jste hluchý?”

“Je mojí povinnosti vám ten filmek odebrat.”

“A jinak jste zdravý? Mám na něm i jiné věci,”

zaprotestoval Ondra a couvl, aby byl z jeho dosahu,

kdyby nemínil zůstat pouze u slov.

“Pane, jestli nechcete mít zbytečné problémy,

vydejte mně váš film,” spustil zhurta muž v zelené

kombinéze a natáhl k němu ruku. Navíc Ondra koutkem

oka zahlédl, že jejich směrem rázně vykročil ten

pořízek s blond vlasy. Bleskově v duchu zhodnotil

situaci. Kdyby mu v odchodu bránil pouze přitloustlý

zaměstnanec, nebyl by až takový problém ho

zpacifikovat. Blonďák byl evidentně nad jeho síly!

Bylo mu jasné, že nesmí déle váhat. Naznačil únik

doleva a když na to zaměstnanec reagoval stejným

pohybem, vyrazil na opačnou stranu. Ze všech sil

běžel k průchodu z nádvoří a pravou rukou si

přidržoval fotoaparát na hrudi. Díky svému mládí

získal náskok nejméně dvaceti metrů. Někoho za sebou

slyšel, ale raději se ani letmo neohlédl, aby třeba

neklopýtl. Proběhl pod klenutím průchodu a zaznamenal

zleva se přibližující a nezpomalující kamión, ale

musel to riskovat. Pár metrů před čumákem modrého

tahače s komínkem pokuřujícího výfuku nad kabinou

překonal vozovku, sklouzl za volant škodovky a

okamžitě startoval. Nezklamala. Zařadil zpátečku a

jak nejrychleji mohl, couval. Ulice byla rovná a její

povrch v dobrém stavu, auta naštěstí parkovala při

druhé straně.

Muž v zelené kombinéze se objevil v místě, kde

ještě před třemi minutami stála zelená škodovka.

Hrozil za ním zvednutou paží a jeho pohybující se

ústa svědčila o tom, že za autem vysílají nadávky.

Ondra se ušklíbl. Když pak ve zpětném zrcátku

zaznamenal uličku odbočující mezi dvě bytovky s

nástavbami, bez zaváhání do ní zacouval, přetočil

volant, vycvakl zpátečku a dlaní řadil. Sotva auto

nabralo potřebnou rychlost, ohlédnutím prozkoumal

109

silnici za sebou. Nic za ním nejelo. Usoudil, že jim

unikl. Ale pak ho napadlo, co když těm ze Dvora

došlo, že pojede k centru města a rozhodli se, že si

na něho někde počíhají. Musí se mít na pozoru a nedat

se chytit! Diana tvrdila, že tam mají rozmístěny

kamery. Nespatřil je, ale to ještě neznamená, že tam

nejsou. Nedivil by se, kdyby monitorovali i prostor

před vjezdem do nádvoří. Pokud jeho škodovku některá

z těch skrytých kamer zaznamenala, už znají jeho

espézetku a podle ní pro ně nebude žádný problém

zjistit, že jejich návštěvník patří ke zdejší

detektivní agentuře. Co ho to popadlo s tím focením

seatu s espézetkou sousedního okresu? Intuice? Ale co

když tím zkomplikoval jejich pátrání po Adéle

Kovandové? Otec ho za tohle asi nepochválí. Ale v

žádném případě konflikt před ním nemůže utajit, mohlo

by se jim to škaredě vymstít.

Vpravo se mihla žlutá krabice policejní stanice,

vzápětí minul odbočku k první benzinové pumpě, pak k

druhé na opačné straně. Projel kolem diskontu. Všude

byl normální provoz. Na křižovatce měl odbočit k

centru, ale zvolil druhou možnost, hlavní ulicí

zamířil k Sokolovně a uhnul doleva až při pomníku

padlým z posledních dvou válek.

Je normální, aby v běžné firmě dělali takové mraky

kvůli několika fotkám na nádvoří? A co ti páni?

zeptal se ho na první pohled vyděšený zaměstnanec

autobazaru. Kdo byl ten člověk, který přijel seatem?

Obchodní partner? Prominentní host toho přísně

utajovaného hanbince, o němž se mezi lidmi v

souvislosti s Dvorem hovoří? Jedno i druhé by mohly

být docela nosné motivy pro pokus o tak razantní

zásah proti jeho fotografování!

27

“Sedni a poslouchej,” pravil naléhavým tónem Jányš

senior, když na něho syn vzrušeně vychrlil, co se mu

přihodilo ve Dvoře. “Ráno mi nepřipadalo až tak

nutné, zatěžovat tě tím, co se nám včera stalo, když

jsme si s Dianou vyrazili na večeři do té jejich

restaurace. Ale krátce po tvém odjezdu mi volal

Kovanda, abych k němu okamžitě přijel, že pro mne má

něco moc důležitého. Vlastně mě ani příliš

nepřekvapilo, když mi řekl, že si nepřeje, abychom

dál pátrali po jeho dceři Adéle. Přesto jsem se ho

zeptal, proč se k tomu rozhodl tak najednou.

Prohlásil, že už ví, kde dcera je, a že jí nemíní

bránit, aby tam nadále setrvala, protože je plnoletá.

Podotkl jsem, že přece byla plnoletá už když nám ten

110

úkol zadával. Rozkřikl se, že není jeho povinností,

aby se mi z toho zpovídal. Vypsal šek na dvojnásobnou

částku, než jsem na začátku nárokoval, abychom prý

nebyli škodní. Tím že jsme spolu definitivně

skončili.”

“Chceš říct, že jsem tam dneska blbnul zbytečně?”

vyhrkl naštvaně Ondra.

“Tímhle si nejsem docela jistý.”

“Proč jsi nevzal mobil a nestáhl mě? Mohl jsem ten

čas strávit rozhodně lépe. Nehledě na skutečnost, že

bych si býval ušetřil trable s tou honičkou. Připadal

jsem si jako nějaký přicvoklý desperát.”

“Možná jsem tě ke Dvoru ani neměl posílat. Ale

včera v té restauraci mě něco napadlo. Právě o tom

chci s tebou podebatovat. Z toho, jak se Kovanda

kroutil, když se snažil vysvětlit, proč nás z pátrání

po Adéle stahuje, jsem nabyl dojem, že všechno může

být úplně jinak. Že ho třeba někdo z těch hajzlů

kontaktoval a tvrdě přitlačil do kouta.”

“Kvůli Adéle?”

“To v první řadě. Ale přidej si k tomu, že Kovanda

provozuje úspěšnou realitku. Co když před námi od

samého začátku právě tuhle spojitost zamlčoval?”

“Pokud máš pravdu, asi jsme šlápli do něčeho, co

je horší než fakt, že se Adéla mohla ocitnout v

bordelu pro ty zazobance.”

“Včera, po návratu ze Dvora, jsme tyhle věci s

Dianou trochu rozebírali. Určitě by nešlo o první

případ, kdy by běžná firma, byla pouze ochranným

pláštíkem pro něco jiného, co je třeba perfektně

zamaskovat.”

“Něco takového mě už taky napadlo. Ale co

skrývají? Přiznám se ti, že mě vyjukalo, jak na mé

focení zareagovali. Nehnal se za mnou jen ten

zaměstnanec autobazaru, ale i blonďák, který toho

chlápka, co přijel seatem s espézetkou sousedního

okresu, přišel uvítat. Poslechni,” Ondra prsty zajel

do vlasů a v obličeji se mu objevil zachmuřený výraz,

“uvědomuješ si, že nás znají a po dnešku nám můžou

tvrdě přišlapovat paty?” “Nebylo by to poprvé.”

“Nebylo,” souhlasil Ondra. “Ale poprvé nevíme, o

co jim vlastně jde. Nešlo by nějak zjistit, kdo je

skutečným majitelem Dvora? I za cenu, že některému

ouřadovi šoupneš pár stovek. Vyplatilo by se vědět,

co je takhle parádně zdivočilo.”

“V tomhle směru jsem už zapracoval. Jeden známý,

který nám už párkrát vytrhl trn z paty, zjistí, na

koho se konkrétně obrátit. Mám se zastavit zítra. Jak

vypadal ten blondýn, co si potřásal pravici s tím ze

seatu a pak klusal za tebou?”

111

“Ramenáč samý sval. Tipoval bych ho na bodyguarda

nebo vyhazovače. Že by někdo z ochranky?”

“Měl jsi štěstí, že tě nedostal do pazourů. Už

jsem s ním měl dvakrát tu čest. Pokaždé se schylovalo

ke rvačce. Poprvé jsem si s ním povídal v restauraci

U bažanta v Újezdě, když jsme tam s Dianou po jejím

příjezdu večeřeli. Podruhé včera večer. Šel jsem jako

na WC a chtěl si obhlédnout schodiště do soukromých

prostor budovy. Číhal na mne, jako by uhádl mé

úmysly. Netajil, že je mu známo, čím se zabývám, a

neskrýval nespokojenost. Čert ví, proč mě má tak v

zubech. Rozhodně nepůjde o zanedbatelného

protivníka.”

“Diana byla u toho?”

“Té zatím v lokále jiný vysvětloval, co jsem zač.

Řekla mu, že mě zná krátce a že dnes beztak odjíždí,

ale mám pocit, že jí na ty nesmysly stejně

nenaletěli,” zamračil se Jányš.

“Kde vlastně Diana je?”

“Volala Markéta, ať se zastaví, že si potřebuje o

něčem moc důležitém popovídat. Ondro, nemáte mezi

sebou nějaké problémy?”

“O žádných nevím.”

“Markéta mi dnes připadala nezvykle roztržitá.”

“Myslím, že vím, co budou mít na programu.”

“Jestli si jí postěžuje, že nejsi věčně doma,

Diana zasáhne v tvůj prospěch.”

“Ani na moment o tom nepochybuju. Její nadšení pro

věc hraničí až s horlivostí. Jako bych viděl sám

sebe, když jsem začínal. Taky jsem se do všeho vrhal

rovnou po hlavě. Ale brzy jsem se zklidnil. Když mi

došlo, že vůbec nic v téhle práci nejde uspěchat. Že

každý spěch je většinou ke škodě věci.”

“Jsem přesvědčen, že Diana na to přijde dřív než

ty, Ondro. A neber to jako urážku. Tak už se pochlub,

o čem si naše děvčata povídají?”

“Ty by jsi vymámil i z jalové krávy tele. Markéta

se domnívá, že je těhotná. Ale jestli před ní dáš

najevo, že jsem žvanil já, v životě už na tebe

nepromluvím.”

“Konečně… Sakra, to je dobrá zpráva. Jak dlouho

už to před námi tajíš?”

„Pár dní. Musel jsem Markétě odpřísáhnout, že budu

mlčet.”

“Vezmu tě domů a vyzvednu Dianu. Ale nejdřív

udělej ty fotky. Když po tobě tak ostře šli, mohou

být důležité.”

“Pro nás?”

“Víc myslím na Béma. Ten se o blonďáka poměrně

dost zajímal. Chystal jsem se mu brnknout, než se

112

ozval Kovanda. Ale asi bude lepší, když počkám, až co

uvidíme na těch snímcích.”

“Nemám vyfocenou ani polovinu filmu…”

“Jako bys nevěděl, že někdy se nevyplácí moc

šetřit. Pro jistotu udělej od každé fotky jednu

kopii.”

Ondra přikývl a s fotoaparátem odešel do koupelny,

kterou běžně používal k vyvolávání filmů, pokud je

potřebovali zpracovat co nejrychleji, nebo na nich

bylo něco, co nemohli svěřit Konice.

Jányš senior zamířil do ložnice, otevřel okno,

zapálil si cigaretu a shlížel k zaparkovaným autům

před budovou. Adéla Kovandová už není jejich

záležitost, pokud si to její otec ještě nerozmyslí,

ale stejně si budou muset dávat pozor, aby je ti ze

Dvora něčím nepřekvapili. S Dianou promluví, až

pojedou ze sídliště. Markétu v jejím požehnaném stavu

z toho samozřejmě vynechají.

Ale třeba jsou tyhle obavy zcela zbytečné a těm ze

Dvora postačí, že je patřičně vyděsili, pomyslel si

ve chvíli, kdy spatřil nějakého muže, který se

zastavil u jejich parkující škodovky. Podíval se na

espézetku, pak přes sklo dovnitř do vozidla a rychlou

chůzí zamířil přes ulici. Jányš se vyklonil, ale

dlouhán už byl na nároží a zmizel v sousední ulici.

Takže Ondra nepřeháněl! pomyslel si. Vyklepl z

krabičky druhou cigaretu a zapálil si ji od té,

kterou dokuřoval.

28

Vrchní inspektor Kadeřábek a technik Vaňura se s

potřebnou technikou přesunuli do Soudkova domu už

krátce po půlnoci, aby měli dostatek času k

rozmístění dvou skrytých kamer, které měly snímat

všechny návštěvníky prodejny s obuví - napadla je

možnost, že někdo jiný v roli nakupujícího může

prozkoumat podmínky ještě před vlastním příchodem

výběrčího Velkého ochránce - a nezpochybnitelně

zdokumentovat předání vyděračského poplatku. Když

tuhle důležitou akci připravovali, vycházeli z

předpokladu, že lidé, pracující pro Velkého ochránce,

budou mít všechny objekty, které výběrčí hodlá

navštívit, nějakým způsobem pod dohledem, aby

předešli všemu, co by je mohlo zaskočit. I kdyby

kontroly provedli pouze namátkově a třeba jen u

předem vytipovaných podnikatelů, mohla to být zrovna

Soudkova prodejna, které tentokrát věnují zvýšenou

pozornost. Pokud by je cokoliv znepokojilo, určitě by

nastaly problémy. Kriminalisté nemohli vědět, jak by

113

lidé Velkého ochránce reagovali. Zda by se pouze

stáhli, nebo by okamžitě následovala nějaká odvetná

akce. Prozrazení by bezpochyby rozpoutalo teror vůči

podezřelým a v každém případě by došlo k ohrožení

Soudka a jeho rodiny.

Od časného rána kriminální komisař Bém seděl ve

své kanceláři u vysílačky a poněkud se uklidnil až

dvě minuty před sedmou hodinou, kdy se ozval

Kadeřábek a ujistil ho, že obě kamery jsou vyzkoušené

a v pohotovosti, oni ukryti ve skladovém prostoru za

prodejnou a mají ji pod kontrolou na obrazovkách.

Minutu před čtvrt na osm se s ním spojili Málek s

Dudovou z auta zaparkovaného mezi vozidly po levé

straně Soudkovy prodejny. Sdělili mu, že i přes

příliv dalších automobilů mají zajištěn dobrý výhled

i samotný rychlý výjezd na vozovku, která prochází

náměstím. Na tyhle dva Bém spoléhal nejvíc, měli za

úkol sledovat osoby vcházející do obchodu a po

upozornění kolegů zevnitř, že se platba uskutečnila a

výběrčí opouští krám, bylo na nich, aby ho nespustili

z očí, a pokračovali ve sledováním auta, do něhož

nastoupí. Pro případ jiné, nepředvídatelné situace,

stál s autem na začátku Kostelní ulice inspektor

Pecka. Všichni byli vybaveni vysílačkami naladěnými

na stejné frekvenci. Bém věděl, že nyní jim už

nezbývá nic jiného než trpělivě čekat, a přesto se

neubránil tomu, aby v duchu znovu a znovu neprobíral

všechna učiněná opatření. Mimo jiné se mu vybavily i

dohady s Kadeřábkem, k němuž se minulé odpoledne

překvapivě připojil i technik Vaňura. Naposled s nimi

procházel jejich úkol v Soudkově domě, aby byli pokud

možno připraveni na všechno, co by se tam mohlo

přihodit. Chvíli předtím mu Vaňura na stůl položil

deset fólií s otisky sejmutými v holičství surově

zavražděného Párala. Všechny pocházely z míst, kde

bylo nepravděpodobné, že by je tam mohl zanechat

běžný zákazník, jenž se do oficíny přišel nechat

ostříhat nebo oholit. Po vyřazení těch, co evidentně

zanechal starý holič, zůstaly tři otisky, které

patřily jiné osobě a navíc měly vzájemně shodné

papilární linie. Pátrání po jejich nositeli bohužel

vyznělo naprázdno, v žádné evidenci prostě nebyly.

Dva získali z papíru, na kterém vrah či vrahové

zanechali vzkaz. Třetí pocházel z pásku, který měl

Páral zatažený kolem krku. Poněkud matoucí byla

skutečnost, že na nůžkách, kterými byl přibodnut list

se vzkazem, se žádné otisky nenalezly. “Šéfe, ať už

ty tři patří komukoliv, samotný způsob, kterým

starého holiče zlikvidovali, svědčí o krutosti, jaké

jsou tihle bastardi schopní, když se jim někdo

postaví do cesty. Myslíte si, že se těm parchantům

114

pazoura zachvěje, když namíří na někoho z nás? Být

vámi, tu sledovačku bych nebral až tak vážně,”

spustil na něho Vaňura, když fólie s otisky shrábl do

větší šedé obálky.

Vzápětí se jeho rozhodnutí snažil zpochybnit i

Kadeřábek, ale toho už energicky utnul.

“I po tomhle říkám: Ne! Zůstaneme při sledování,

nebudeme riskovat střet s nimi uprostřed města, mohli

by to odnést nevinní lidé,” prohlásil důrazně. “Pokud

ovšem nevyprovokují něco oni,” přidal a pohybem hlavy

inspektorům naznačil, že mohou odejít.

Nyní, s odstupem několika hodin, si už skoro

vyčítal, že se vyjádřil tak kategoricky a prostě je

nenechal vymluvit. Nepochybně se na nich podepsalo

napětí před přesunem do místa, kde je může očekávat

prakticky cokoliv.

Pak se mu dokonce mihlo hlavou, zda neměl k

Soudkovi místo Kadeřábka poslat třeba Málka, který mu

z jeho lidí připadal nejklidnější, ale hned tuhle

myšlenku potlačil. Ostatně akce už běžela a nic se s

tím už stejně nedalo dělat.

S případem v holičství se bohužel dostali do slepé

uličky. Prokazatelná vražda, navíc potvrzená vzkazem,

který nabízel motiv. Několik slov napsaných tiskacími

písmeny a tři otisky, ke kterým nenašli majitele.

Zatím toho bylo málo k odhalení pachatele. Po muži,

který tu noc zavolal na číslo 158, jako by se slehla

zem. Nenašli nikoho, kdo by něco či viděl. Strach z

kruté pomsty Velkého ochránce lidem brání, aby se

přihlásili a vypovídali. Nebo jim opravdu zavolal

jeden z vrahů, aby se svým skutkem pochlubil? Mohl to

udělat i na příkaz samotného Velkého ochránce. Ale co

když holičova smrt nemá s Velkým ochráncem vůbec nic

společného? Co když někdo jiný, komu starý Páral

nějak vadil, zneužil nenormální situace, která se ve

městě vytváří, a své brutální dílo prostě připsal na

účet Velkého ochránce? Rozhodně bude nutné ověřit

veškeré stopy, i když třeba zatím vyhlížejí

nesmyslně. A nesmějí zapomenout na Páralovu minulost,

zvláště v souvislosti s domem, který mu v restituci

vrátili!

29

Vrchní inspektor Miroslav Kadeřábek byl dlouhán s

klátivou chůzí, převážně mlčenlivý, někdy dost

vznětlivý, jindy s melancholickým výrazem v obličeji,

který naznačoval, že jeho nositel už nemá žádné iluze

o světě, ve kterém žije. Měl za sebou už

sedmačtyřicítku a celých dvacet let služby. U

115

Pohraniční stráže na Šumavě napsal žádost k Veřejné

bezpečnosti. Po základní vojenské službě začínal na

pohraničním oddělení a po hranicích s Polskem šlapal

téměř celých osm let. Tam se oženil s prodavačkou z

místního konzumu. S odstupem jednoho roku se jim

narodily dvě děti - děvče a chlapec. Když mu pak

nabídli přestup ke kriminálce v okresním městě,

nezaváhal, kriminalistická profese byla jeho dávným

snem. Navíc už změnu potřeboval. Skoro tři roky do

Újezda denně dojížděl. Když dostal konečně byt, jeho

manželství už bylo v troskách. Kvůli dětem se ho

všemožně snažil zachránit. Jakžtakž vydrželi než děti

začaly navštěvovat školu. Na naléhání manželky se

rozvedli. Soud bohužel přiřkl děti do péče matky.

Díky tomu se mu postupně odcizovaly. Nesl to velmi

těžce, ale nechtěl jim komplikovat život, bývalá

manželka se znovu vdala. To ráno seděl Kadeřábek

spolu s technikem Vaňurou v příručním skladu za

prodejnou Soudkova obchodu, bezděčně zíral na tmavé

obrazovky, které měli zapnout až těsně před osmou

hodinou, kdy se krám otevíral, a vůbec mu nebylo do

řeči, přestože se jeho druh stále na něco vyptával.

Odpovídal úsečně a z jeho hlasu bylo znát, že není v

pohodě. Vaňura toho konečně zanechal a Kadeřábkovi se

hlavou začaly honit myšlenky na euforii, která se

jich zmocnila po převratu v devětaosmdesátém.

Všeobecně se očekávaly rychlé změny k lepšímu, ale s

postupem času přišlo neradostné vystřízlivění. Podle

názoru převážné většiny lidí měly dobré věci zůstat a

špatné měly být nahrazeny lepšími. Ale všechno se

sunulo někam jinam. Zanedlouho pouze hlupáci mohli

uvěřit, že je to nutná oběť pokroku, a že pouze

tímhle způsobem se dostaneme na úroveň vyspělejších

států západní Evropy. To, co se u nás dělo, nemohla

být pouhá náhoda. Jména jako Klaus, Kočárník, Dyba a

Ježek reprezentovala dobu, kdy se majetek republiky

už rozkrádal ve velkém. Kriminalisté poskřípávali

zuby. Co věcí se muselo přehlédnout! Ještě nikdy

nebyly takové politické tlaky na policii jako dnes.

Grázlům v postaveních, kam je vynesla revoluční vlna,

a těm, co mají všelijak získané peníze, procházejí i

činy, za které by běžného občana okamžitě museli

zavřít. Velkou zelenou dostali lidé s velkou hubou a

ostrými lokty, vychytralí podvodníci s dobrými

žaludky. Těmhle parchantům na nikom a na ničem

nezáleží, nic jim není svaté, vždycky jim jde pouze o

sebe a jejich majetky. Pro peníze jsou schopní udělat

všechno. Ty pro ně mají daleko větší cenu než život

někoho jiného. Rychle uvěřili vlastní výjimečnosti a

chtějí mít peněz stále víc, znamenají pro ně moc,

kterou se doslova opíjejí.

116

“Jdu otevřít,” hlesl mezi dveřmi pobledlý Soudek.

“Ničeho se neobávejte. Budeme vás mít neustále na

očích. Kdyby něco, přichvátáme.” Kadeřábek se

přinutil k úsměvu. I ten měl majitele obchodu

povzbudit.

“Kulka je rychlejší,” zabručel Soudek a přicvakl

dveře.

“Morbidní humor!” sykl znechuceně Vaňura a zapnul

obě obrazovky. Jedna kamera zabírala krám čelně od

prodejního pultu až ke vstupním dveřím, druhá z

levého boku snímala místa u vitrín a zdvojovala obraz

prostoru před pultem.

Snad dvě minuty poté, co Soudek odemkl, vešla do

prodejny asi třicetiletá žena. Byla nad běžný průměr

vysoká a kostnatá, měla úzký, přísně vyhlížející

obličej, vytrhané obočí a sytou červenou rtěnkou

nalíčené rty. Procházela kolem vitrín s obuví, ale

když se jí značně neklidný Soudek zeptal, o co by

měla zájem, poděkovala a krám opustila.

“Jestli tahle nesondovala půdu pro výběrčího, tak

jsem papež,” ozval se Vaňura.

“Možná,” utrousil Kadeřábek a nespustil oči ze

Soudka, který se jednou rukou podepřel pultem, druhou

si přejel po čele, na kterém mu vyrazily drobné

perličky potu. “Kdyby se nám složil, jsme nahraní.”

“Měli jsme do něj vrazit

frťana.”

“Kolik jsi jich

preventivně nasál ty?”

“Nech mě laskavě na pokoji. Nemůžu za to, že Bém

touží po metálu. Já mu své řekl.”

“Z něčeho takového bych ho ani náhodou

nepodezíral. Třeba to klapne. Bacha, někdo otevírá,”

zabručel Kadeřábek.

Ale i druhým příchozím byla žena. Přihrnula se

rovnou k pultu, pleskla na něj plastovou tašku,

vytáhla z ní určitě dětské botasky. Jednu popadla a

prsty druhé odchlípla špici podrážky.

“Koukněte na toho žraloka. A kluk je měl dvakrát

na nohách.”

“Pokud jsou v záruce…” začal Soudek.

“Jinak bych s nima nešla,” přerušila ho. “Na

tržišti u těch šikmookých rákosníků jsou o polovinu

lacinější, ale kluk si prosadil značkové. V televizi

kouká jenom na reklamy. A takhle člověk dopadne, když

poslechne umíněného fakana.” Zavzdychala.

“Sepíšu s vámi reklamaci, paní. Mohla byste přijít

třeba odpoledne,” mačkal ze sebe Soudek, Stále

častěji zíral ke dveřím.

117

“Nemáte tužku? Nebo se vám nechce? Pane, přece sem

s botama nebudu lítat přes celý město dvakrát.

Nemůžete mně je prostě vyměnit?”

“Paní, existuje reklamační řád a podle něho…”

Zase se zadíval ke dveřím. “Tak mi je dejte,”

zamumlal Soudek, chvíli hledal v regálu za sebou a

pak na pult, položil krabici. “Neměl bych to dělat,

ale…” Položil před ni nové botasky, staré uložil do

krabice a vrátil ji do regálu.

Žena pootevřela ústa, jako by se chystala něco

vyslovit, ale pak jenom polkla. Spěšně strčila

botasky do plastové tašky a rázovala ke dveřím, jako

by se obávala, aby ji Soudek ještě nezavolal zpátky.

“Přijít dnes takových víc, prodělá i kalhoty, co

má na sobě,” ušklíbl se Vaňura.

“Nechce, aby někdo byl v krámě, až se objeví

výběrčí.”

“Kdoví, jak dlouho tu budeme trčet. Je už za deset

minut devět.”

“Trpělivost růže přináší.”

“Nedávno jsem tři koupil manželce a hodila mi je

na hlavu. Byly samá mšice.”

“Měl jsi je prohlédnout, než ti je zabalili.”

“Když ta holka, co mi je dávala, měla prsa jako

pytlíky s peřím a výstřih málem až k pupíku,”

zachechtal se Vaňura.

Asi padesátiletý muž, jenž se vzápětí zjevil na

jejich obrazovkách, vypadal sešle skoro jako

bezdomovec, který přespává někde pod mostem, a přání,

které vyslovil, je šokovalo. Potřeboval černý krém na

boty.

V devět se Kadeřábek vysílačkou ohlásil Bémovi,

jak bylo dohodnuto. V průběhu další hodiny do

prodejny přišlo šest žen a Soudek je obsloužil jen s

velkým sebezapřením.

“Je zralý pro psychiatrii,” usoudil Vaňura a začal

Kadeřábkovi vyprávět vtip o bláznovi, který si

usmyslel, že je anděl a každý den chtěl po manželce,

aby mu zkontrolovala záda, jestli mu už narůstají

křídla. Pointu už nestihl. Do prodejny vkráčel muž

menší zavalité postavy s tmavým kloboukem na hlavě a

ve stejně tmavém, perfektně padnoucím obleku.

Přistoupil k pultu, elegantním pohybem pravé ruky

nadzvedl klobouk.

“Jsem výběrčí Velkého ochránce.”

“To nemyslíte vážně?” hlesl Soudek a v koutcích

úst mu zaškubalo, jako by se chtěl smát. Ale byla z

toho pouze grimasa.

“Předejte mi peníze a divte se, jak dlouho je vám

libo,” zpřísnil hlas příchozí a zpod přihnuté stříšky

118

klobouku sledoval Soudka šedýma, tvrdě hledícíma

očima.

“Kolik vás dneska ještě přijde?” vyhrkl Soudek a

smýkl zoufalým pohledem k vitrínám, kde byla mezi

dvěma páry bot ukryta boční kamera. Výběrčí se tím

směrem podíval taky a vzápětí už v ruce držel

pistoli. Zazněl hlučný výstřel a jedna obrazovka v

příručním skladu zhasla.

Muž v klobouku, který měl sotva sto šedesát

centimetrů výšky, mířil na Soudka, ze kterého se i

zbytek předcházející odvahy vytratil. Muž, jenž se

prohlásil výběrčím, se tvářil zarputile. Soudek

roztřesenou rukou pustil na pult obálku, couvl k

regálu za sebou a pootočením hlavy se zadíval do

síňky, kde byly dveře do příručního skladu.

“Nemůžu ho v tom nechat,” sykl Kadeřábek a násilím

odtrhl oči od obrazovky. Z podpažního pouzdra vytáhl

služební zbraň a přiblížil se ke dveřím. Sunul se

podle stěny k vchodu do prodejny a slyšel mluvit

výběrčího.

“Tak ty jsi nás práskl… Je ti jasné, co tě teď

čeká? Vidím na tobě, že není třeba nic vysvětlovat,”

řečnil malý chlapík a Kadeřábek odhadl, že se

vzdaluje k vstupním dveřím do prodejny.

“Na podlahu!” sykl směrem ke ztuhlému Soudkovi a s

před sebe napřaženou pistolí skočil k pultu. Ale než

stačil stisknout spoušť, cosi ho silně udeřilo do

hrudi a horce mu proniklo hluboko do těla. Kadeřábek

zalapal po vzduchu, jehož měl najednou katastrofálně

málo, a v příštím okamžiku se bez hlesu svezl na

podlahu. Už neslyšel překotná slova svého kolegy

Vaňury, vyřčená do vysílačky, která měla upozornit

inspektory Málka a Dudovou, že ozbrojený výběrčí

Velkého ochránce právě opustil prodejnu obuvi.

Vzápětí téměř jedním dechem požadoval, aby okamžitě

přijela sanitka rychlé zdravotnické pomoci, protože

zasahující vrchní inspektor byl postřelen.

“Sakra! Vy jste tomu dali na prdel. Jak ten chlap

vypadal? Snad to nebyl ten pidimuž v klobouku, co

před momentem zahnul za roh?” hulákal do mikrofonu

Málek v autě naproti prodejně, ale nikdo mu

neodpovídal.

Nereagoval ani kriminální komisař, přestože měl

být rovněž na příjmu. Vaňura, za neohrabané asistence

Soudka, který se už poněkud probral z šoku, jenž mu

způsobil malý muž v klobouku svou střelbou, se snažil

osobním obvazem zastavit krev, která se řinula z rány

ve hrudi slabě chrčícího Kadeřábka. Ve své kanceláři

v budově policie značně pobledlý komisař kontaktoval

záchranku a pak se vrátil k vysílačce, ze které se

ozýval zoufalý hlas jeho inspektora.

119

“Františku, vykašli se na výběrčího a padej do

krámu. Udělejte všechno pro to, aby Mirek přežil.”

30

Díky autu dopravní služby, které právě zastavilo

před budovou, Bém nemusel čekat, až předjede vozidlo,

které si vyžádal. Na náměstí k Soudkově obchodu s

obuví přesto dorazil až poté, co houkající sanitka

odvezla těžce zraněného Kadeřábka do místní

nemocnice. Překonal nutkání ihned se tam rozjet taky

a vešel do prodejny.

Vaňura seděl přímo na zemi, zády se opíral o regál

a jako fascinovaný zíral na své ruce, vydatně

potřísněné krví svého kolegy. Dost velká kaluž této

pro lidi životně důležité tekutiny se vpíjela do

šedého běhounu. Krvavé stopy obuvi vedly k Soudkovi,

který se lokty opíral o pult a oběma dlaněmi si

mačkal spánky.

“Milena odjela s nimi,” řekl Málek, který se

vynořil ze síňky s kazetou v ruce. “Natočili ho, ale

k čemu nám to bude, když se vypařil.”

“Jak na tom byl Mirek?” zeptal se Bém, jako by ho

nic jiného nezajímalo.

“Jediné, co mohu říci určitě, tak že ztratil hodně

krve. Příšerně s ním pospíchali.”

“Co se tu vlastně stalo?” Bém oslovil Vaňuru, ale

ten ani nezvedl hlavu.

“Taky jsem z něho nic nevypáčil,” zabručel Málek.

“Zřejmě je trochu mimo. Šéfe, zdá se, že výběrčí

objevil boční kameru. Muselo jít o pana střelce, když

ji trefil hned první ránou.”

“A vypadal tak směšně nevinně…” zamumlal Vaňura

a zvedl oči plné slz. “Když najednou tasil, oba nás

to příšerně zaskočilo. Chystal se oddělat majitele a

Míra si usmyslel, že do toho zasáhne. Jenomže ten

skrček byl rychlejší…”

Jak tohle vysvětlím? napadlo Béma a vlastně jen

předstíral zájem o zničenou kameru. Když se jakžtakž

zvládl, obrátil se k Málkovi.

“Máš to zde na povel, než ti sem pošlou hlídku. A

ty,” zadíval se na sedícího Vaňuru, “po návratu do

boudy podrobně popíšeš, proč se to Mirkovi stalo.”

“A co já, pane komisaři?” ozval se vibrujícím

hlasem Soudek. “Co bude se mnou a s mojí rodinou?”

“Jste hluchý? Nechávám vám ochranu. Budete ji mít,

než se rozhodne, kam vás převezeme. Ale tohle není v

mé kompetenci.”

“Uvědomte si, prosím, že jsem vám důvěřoval. A že

mi tohle oni neodpustí.”

120

“Pane Soudek, uklidněte se. Dnes se jim podařilo

vyklouznout. Zatím mají navrch. Ale to ještě

neznamená, že to takhle bude pokračovat dál. Něco

takového už nepřipustíme ani náhodou,” řekl Bém a

raději hned vypochodoval z prodejny.

“Už jsem chtěl pro vás poslat, pane komisaři.

Přeje si s vámi hovořit policejní ředitel.” Mladý

policista za volantem mu podal mikrofon vysílačky.

“Slyším,” zabručel nepříliš ochotně, teď ho ze

všeho nejvíc zajímal zdravotní stav jeho vrchního

inspektora.

“Béme, co tam vyvádíte? Mám zprávy z několika

stran, že se v krámu na náměstí střílelo jako u

Verdunu.”

“Vaši informátoři fantazírují, pane řediteli.

Výstřely byly pouze dva.”

“Od vašich lidí?”

“Bohužel ne.”

“Bohužel…? Vy mi něco tajíte, komisaři?”

“Mám těžce zraněného muže,” řekl a zrušil spojení

i za cenu, že bude policejní ředitel pořádně

napružený. Vzápětí ale pochopil, že zatímco

Kadeřábkovi svou přítomností v nemocnici nijak

nepomůže, policejního ředitele musí uchlácholit a s

odvoláním na událost u Soudka od něho může požadovat

síly a prostředky, které mu dosud odmítal.

“Kam?” připomněl se řidič.

“K nám,” zabručel a napadlo ho, jestli by neměl

zavolat inspektorce Dudové, když mu v kapse zazvonil

mobil. Předpokládal, že volá ona, ale ozval se Ondřej

Jányš.

“Buď zdráv, komisaři. Už jsem ti volal do

kanceláře, ale máš tam jen záznamník.”

“Jsem venku, teď se vracím. Co potřebuješ?”

“Myslím, že mám něco, co bys měl vidět.”

“O co jde?”

“Nerad bych se o tom rozšiřoval po telefonu.

Člověk neví, kdo ho poslouchá. Myslím, že ti vydatně

píchneme se záležitostí, která vás teď zaměstnává.”

“Jestli si děláš legraci, roztrhnu tě jako žábu,

Holmesi.”

“Jde skutečně o bombu. Přijedeš?”

“Dnes se mnou rozhodně nepočítej, Ondřeji. Měli

jsme tu nepříjemný malér. Mirek Kadeřábek je už možná

na sále pod kudlou. A před dvěma minutami po mně

osobně zatoužil nejvyšší šéf. Předpokládám, že mi za

chvíli bude hodně horko.”

“Vůbec ti nezávidím. A Mirkovi držím oba palce.”

“Díky. Bude to nejspíš potřebovat. Vydám se k vám

hned, jak nějakou tu hodinku vyšetřím. Ale jestli jen

slibuješ, připrav se na nejhorší. Měj se.”

121

Sotva auto zastavilo při obrubníku chodníku před

policejní budovou, Bém vystoupil a zvedl oči k oknům

ve druhém poschodí. Podaří se mu okresního ředitele

přesvědčit, že nastal čas, kdy už nejde váhat?

31

Přešli ulici k zaparkovanému bílému favoritu.

Jányš odemkl dveře, zapátral pohledem pod

přístrojovou deskou, zašel k předku vozidla, odkryl

kapotu, pečlivě prohlížel motor. Když přiklepl plech

poklekl a s hlavou skloněnou k zemi zkoumal spodek

auta. Diana ho mlčky sledovala. Když se konečně

napřímil, zaznamenal otazník v jejím obličeji.

“Bezpečnost především.” Pousmál se.

“Kontroluješ auto, jako by jsi se obával bomby…”

“Dnes je možné všechno. Nastup si.” Sklouzl za

volant, počkal, až za sebou zavře, nastartoval.

“Co se děje, Ondřeji? Ale žádné balady.”

“Ondra těmi fotkami zřejmě rozdráždil vosí hnízdo.

Vůbec bych se nedivil, kdyby nás chtěli nějak vyřadit

ze hry.”

“O jaké hře mluvíš? Nemyslíš, že už je čas, aby

jsi mi svěřil zbraň? Nemohu stále jen spoléhat na vás

dva.” Letmo mrkl do jejího obličeje. Vypadala

odhodlaně. Ale on k jejímu přání měl výhrady, i když

se je zdráhal vyslovit naplno a nahlas.

“Nezlob se, ale střelná zbraň není jako udělat si

prak. K jejímu nošení potřebuješ povolení. A než ti

ho vydají, musíš absolvovat testy a povinné střelby.”

“Postaráš se o tu žádost?”

“Ještě si o tom pohovoříme.” Zavedl auto do

náměstí, odbočil ke kašně. “Koupím růže pro Markétu.

Za moment jsem zpátky.”

Diana za ním hleděla a v myšlenkách se vrátila do

Horské na Šumavě. Viděla před sebou Ondřeje, když se

poprvé ukázal v jejich hotelu U zlaté podkovy a bez

bázně vtrhl do Bahníkovy kanceláře. Vzpomínala na své

pocity při jeho druhé návštěvě, kdy ošetřovala jeho

šrámy ze rvačky s chlapy, co si na něho počíhali u

kostela na Srnčí. Ti se ráno objevili v hotelu.

Podařilo se jí ho varovat. Po jeho úspěšném útěku si

myslela, že už ho nikdy nespatří, protože pouze

šílenec by se vracel tam, kde mu hrozí bezprostřední

nebezpečí. Ale on se vrátil a ona si rázem byla

naprosto jistá, že učiní všechno, aby mu pomohla, i

když vlastně neměla tušení, o co mu jde, bez ohledu

na skutečnost, že ho zná jen krátce. Měla před očima

tu divokou noc v objektu někdejšího zemědělského

družstva, kde ji doslova ohromil odvahou, o které

122

dosud pouze četla v knihách. Znovu jako by prožívala

svůj úprk tmou k telefonu, zase cítila tu hrdost na

to, že i ona nepatrným dílkem přispěla k zadržení

autobusu s běženci, které muži, vedení Zárubou,

hodlali převést do Německa.

Jányš usedl za volant a podal jí kyticí.

“Vzadu by se pomuchlaly.”

Převzala růže a v hlavě jí doznívala vzpomínka na

poslední noc, kterou Ondřej strávil v její chalupě po

babičce. Vybavila si, jak jí bylo do pláče z toho, že

ji pouze políbil na dobrou noc.

“Pořád ještě máš v hlavě tu zbraň? Z vlastní

zkušenosti vím, že není vždycky výhoda, mít ji po

ruce. Ani se nenaděješ a je z toho malér.”

“Vzpomínala jsem na dny, kdy jsme se poznali.”

“Představ si, co mě včera v noci napadlo. Že bych

měl v Horské postavit pomník na počest toho, že jsi

se tam narodila a stala se z tebe tak báječná

ženská.”

“Nedělej si ze mne legraci.” Odvrátila hlavu. “Z

těch růží bude mít Markéta radost. Víš, že jsem zatím

nepoznala mužského, který by nosil květiny jiné ženě

než matce, manželce nebo milence.”

“Do naděje, že budu mít vnuka nebo vnučku, je

radost investovat. A jde o radost dvojnásobnou, když

jsem s tím už příliš nepočítal. Markéta se těšila i

vloni. Bohužel předčasně.”

“Vím. Všechno mi podrobně vylíčila. Proto teď

čekala, až jí to potvrdí lékařka.”

Jányš zahnul k paneláku a zajel do prázdného

čtverce vedle staré zelené škodovky.

“Myslím, že by nebylo dobré Markétu něčím

nepodstatným znepokojovat. Máme to s Ondrou pod

kontrolou,” řekl cestou k vchodu do domu.

Otevřel jim Ondra.

“Kde jste se flákali? Markéta už pofňukává, že

maso bude usušené,” spustil na ně hlasitě a

pomrkával, nesporně chtěl, aby jeho řeč slyšela.

Objevila se za ním a když spatřila růže v rukou

tchána, tváře jako by se jí zapálily.

“Tati, stačila jedna. Neměl byste takhle utrácet.”

“Styděl bych se ošidit budoucí maminku. Pojď na

mou hruď, děvčátko.” Jányš ji i s růžemi objal a

přilípl rty na její alabastrové čelo.

“Běžte rovnou ke stolu,” vybídla je, když se

vymanila z jeho medvědích tlap. Dianu vzala za ruku,

táhla ji za sebou do kuchyňky.

Jányš otec využil toho že zůstal se synem sám.

“Volal jsem Bémovi, aby přijel. Možná se tu objeví

zítra dopoledne. Měli tam nějaké problémy. Moc mi

neřekl, zrovna se chystal k policejnímu řediteli, ale

123

nejspíš v Újezdě došlo k nějaké přestřelce. Vrchní

inspektor Kadeřábek je ve špitále.”

“Co když děláme zbytečný poplach?”

“Prokopcova přítomnost ve Dvoře musí něco

znamenat, Ondro. A s tím blonďákem se přece setkal už

tu neděli před výbuchem U bažanta.”

“Jenom je spustíme z očí, už zase detektivujou,”

ozvala se ve dveřích Markéta. “Mohu se divit, že se

mu v noci zdají ty bláznivé sny. Na dnešek hulákal,

že ho živého nedostanou. Probudila jsem ho, ale on

tvrdil, že se mu zdálo něco z klukovských let.”

“Nejspíš byl jako kluk pořádné číslo.” Diana se

zasmála. “Sedni si k nim, Markéto, obsloužím vás.”

Dojídali, když Jányšovi v kapse zazvonil mobil.

Stiskl tlačítko YES, ohlásil se. Kovanda měl

vzrušený, skoro vyděšený hlas. Překotným hlasem

požádal, zda by nemohl přijet k němu. Potřebuje jeho

radu i pomoc. Už ví, že provedl hloupost, když

ukončil jeho pátrání. Samozřejmě mu vysvětlí, proč se

zachoval tak hloupě.

“Nepočkalo by to do rána?”

“Prokrista ne. Přijeďte co nejrychleji. Už skoro

půl hodiny mám doma dceru. Nějak jim utekla,”

vychrlil ze sebe Kovanda.

“Během dvaceti minut jsme u vás,” přislíbil Jányš

a zrušil hovor. Podíval se na Markétu, pak i na

Dianu. “Děvčata, nepochybuji, že bychom s vámi

prožili velice příjemný večer, ale musíme ihned odjet

za klientem. Opravdu moc lituji, ale povinnost

bohužel volá. Ondro, pan Kovanda nás naléhavě

potřebuje.”

Zvedla se i Diana. Jányš si rozpačitě hrábl do

vlasů.

“Miláčku, nemohla by jsi tu zůstat s Markétou?

Zjistíme, co se děje, a až přivezu Ondru, vyzvednu si

tě. Ohlásíme se mobilem, abychom vás nevyděsili.”

V Dianině tváři se mihla nespokojenost, ale

statečně ji potlačila. V předsíni se k Jányšovi

přitiskla a líbla ho na rty. “Místo babiččiných

křížků,” špitla mu do ucha.

32

“Tati, co si o tom myslíš?” ozval se Ondra od

volantu, když zpomalil u přejezdu kolejí a zprava

zahýřily světlem namodralé zářivky železniční stanice

Kostelec-město. Vzápětí přejeli moderně široký most

přes Orlici a stoupali asfaltkou, z obou stran

obklopenou převážně staršími domky a vilkami s

většími pozemky, než lze spatřit ve vnitřním městě.

124

“Zatím jen to, co mi vrtalo hlavou od začátku. Že

ke mně Kovanda nebyl upřímný. Nejspíš přecenil své

možnosti a teď má problémy. A pokud se zapletl s

lidmi, o kterých už něco málo víme, teče mu do bot.

Jestli se nemýlím, bude chtít, abychom za něho tahali

horké kaštany z ohně.”

“A my neodmítneme…” zasmál se Ondra.

“Je to náš chleba, partnere. Támhle u té kapličky

uhni vlevo. Bydlí v poslední vilce. Za jeho pozemkem

je už jen nějaký sad. Jestli je mu možné něco

závidět, tak božský klid těchto končin. Jemu se ale

teď brzy může zajídat… Nebudeme předcházet

událostem.”

Přítmí uličky prosvětlovala pouze jedna narůžovělá

zářivka. Na vilku, zasunutou dál do zahrady a citlivě

usazenou do mírné stráňky, obklopenou bakulemi

mistrovsky zastřižených keřů a štíhlými jehlany

jehličnanů, už příliš světla nezbylo. S členitou

střechou a četnými výklenky bez diskuze patřila ke

stavbám, co vznikly v dobách první republiky.

Branka mezi dvěma dvoumetrovými sloupky nekladla

odpor, což oba detektivy dost překvapilo. Když se

přiblížili k terase před vchodovými dveřmi,

rozsvítila se nad nimi lampa, nepochybně ovládaná

magnetickou fotobuňkou, ale v domě na to nikdo

nereagoval. Ondra chvíli pátral očima po zdivu, než

stiskl tlačítko zvonku.

“Myslel bych si, že takový pracháč tu bude mít

aspoň jednu kameru, ale… Už někdo jde.”

“Kdo je?” zaskuhral starší mužský hlas za dveřmi.

“Jányš se synem. Můžete otevřít.”

“Chválabohu, že už jste tu.” V rozšiřující se

škvíře se objevil přitloustlý muž mezi padesátkou a

šedesátkou, kolem lysého temene hlavy měl věnec

prošedivělých vlasů. Nezdravě kyprý obličej se

silným, trochu povislým horním rtem, končil zaoblenou

těžkou bradou. Ruku měl dosud v sádře.

“Rychleji už to nešlo, pane Kovanda,” řekl Jányš,

když majitele realitní kanceláře následovali do

prostorného obývacího pokoje s masivním mahagonovým

nábytkem. Na první pohled bylo znát, že tam chybí

pečlivá ženská ruka. “Tak povídejte,” přidal, když se

usadili v kožených křeslech, která si svou mohutností

nezadala s ostatním vybavením místnosti.

“Předně bych se vám měl omluvit,” vydoloval ze

sebe Kovanda a snad bezděčně sáhl pro baňatou sklenku

na stříbrně vypadajícím tácku s rytinou něčeho, co

vzdáleně připomínalo hrozen vinných bobulek. Usrkl

nazlátle vyhlížejícího nápoje a zadíval se na Ondru.

Jeho přítomnost ho nejspíš nenadchla.

125

“Tímhle se zdržovat nemusíme. Jsme zde a chceme

pro vás udělat, co bude zapotřebí. Za dříve

domluvených podmínek.”

“To jste mě potěšil, pane Jányš. Doufal jsem, že

se na vás budu moci spolehnout. Dostal jsem se,”

Kovandova tvář se zachmuřila, “přiznávám, že vlastní

vinou, do velmi prekérní situace. Omluvou snad je, že

jsem měl strach o dceru.”

“Rádi bychom si s ní promluvili.”

“Samozřejmě. Předpokládal jsem, že o to požádáte.

I Adéla je s tím srozuměná. Ale nejdřív bych vám asi

měl sdělit fakta, která jsem před vámi dosud

utajoval.” Znovu sáhl pro sklenku. “Nedáte si taky

trochu koňaku?” Zase pohledem přeskočil na Ondru.

“V našem řemesle je lepší mít čistou hlavu.”

“Chápu, já jen… Nejdřív tedy k tomu, co jste

nevěděl, pane Jányš. Dcera se opravdu zapletla s

jedním, proti ní o dost starším mužem. Vlastně by

mohl být jejím otcem. A tak jsem se snažil…”

“Nechci vás přerušovat, ale má nějaké jméno?”

“Je až tak nutné ho vyslovit?” znejistěl Kovanda.

“Jak potom chcete, abychom se angažovali?” ozval

se nespokojeně Ondra.

“Mladý muži, jde o velice vlivného člověka.

Nedovedete si představit, jaké by mi mohl nadělat

problémy.”

“Od těch vám přece chceme pomoci.”

“Má pravdu. Nedělejte stejnou chybu dvakrát. Je

třeba vědět s kým máme tu čest,” přidal se Jányš

starší.

“Slavík.”

“Chcete říct, že vaše Adéla se vrhla do náruče

majiteli zdejší soukromé bezpečnostní agentury?”

“Už je to tak.” Kovandovy tváře nakousl ruměnec.

“Ale vrhla… Nejde o přehnaně silný výraz? Je ve

svém věku ještě nezkušená a Slavík je i při své

čtyřicítce hezký chlap, o tom nemůže být pochyb.

Nejspíš jí zaimponovalo jeho postavení. Dole v ulici

na ni čekávalo auto agentury s šoférem. Kterou dívku

v jejích letech by to neohromilo. Prostě se do

Slavíka bezhlavě zamilovala.” Polkl poslední doušek a

s prázdnou sklenicí se zvedl.

“Skutečně si nedáte?” zeptal se od baru umístěného

ve vitríně bytelného sekretáře. Když oba mlčeli,

vrátil se s plnou sklenkou ke stolku.

“Že jde o Slavíka jsem opravdu nevěděl. Dozvěděl

jsem se to až dnes, když se zničehonic objevila.”

“Takže tu historku o jejím odjezdu, jste si

vymyslel?”

“V tomhle jsem vám nelhal, pane Jányš. Víc než

týden jsem na ní pozoroval rostoucí nervozitu. Teď

126

vím, co tenhle její stav způsobilo. Slavík se jí

neozval, ani pro ni neposlal auto jako dřív. Když jí

pak někdo zatelefonoval, že jede od něho,

pochopitelně tam hned běžela jako splašená.” Napil

se, slízl ze spodního rtu chuť koňaku.

“Ale o tomhle ať vám už poví sama. Jedno vám však

ještě musím říci.” Zaťal prsty do koženého potahu

pohovky takovou silou, že mu zbělely klouby.

“Bušilo mi ve spáncích a bylo na zvracení, když se

dnes s pláčem svěřovala. Ale řekněte sám, pane Jányš,

copak ji mohu jen tak šmahem odsoudit? Vždyť jde o

moji dceru.” Kovanda vztyčil hlavu, zšedly mu oči.

“Ti lotři evidentně zneužili její nevinnost!”

Ondra pohlédl na otce. Bylo na něm vidět, že se

musí hodně ovládat, aby se nezasmál.

“Je to všechno, co bychom měli vědět, než ji

vyzpovídáme?” zeptal se spěšně Jányš.

“Kontaktovali mě druhý den po jejím únosu…”

Kovanda se zadíval na ruce složené v klíně.

“Kdo?”

“Nevím. Snad ti, co ji odvezli. Dostal jsem na

vybranou. Buď jim do týdne předám milión korun a

vrátí mi dceru, nebo se zavážu měsíčně platit třicet

tisíc korun a oni mé realitní kanceláři navíc

poskytnou ochranu před lumpy, kteří by mě chtěli

vydírat. Na rozhodnutí jsem měl pouhý týden.

Upozornili mě, abych se nepokusil informovat policií,

a že by se okamžitě dozvěděli, kdybych ji

kontaktoval. V takovém případě bych už Adélku

nespatřil a mé podnikání by se dostalo do velkých

problémů.”

“Takže jste na jejich podmínky přistoupil.”

Kovanda usrkl ze sklenky a přikývl.

“Odepsat celý milión najednou je i pro mne příliš.

Přiklonil jsem se k měsíčním platbám. Ale současně

jsem vyhledal vás a požádal o pátrání po Adélce. Asi

jsem jednal skutečně naivně. Domníval jsem se, proč

to nepřiznat, že když mi přivedete dceru, toho

břemena v podobě měsíčních splátek se už pak nějak

zbavím. Jenomže oni dceru nevydali. Zřejmě se nějak

dozvěděli, že pro mne pracujete. Dali mi nůž na krk.

Kdybych s vámi nepřerušil styky, vyhrožovali explozí

v realitce a dokonce i samotnou likvidací dcery.”

“Jinými slovy vás ti parchanti vydírali a vy jste

se polekal výhrůžek,” konstatoval suše Ondra.

“Už z toho, jak se mnou jednali, když odváželi

dceru, mi bylo jasné, že jsou schopní všeho,” namítl

podrážděně Kovanda.

127

“Kdybychom tyhle věci tehdy věděli, mohli jsme je

nějak oklamat a získat trochu času,” ozval se Jányš.

“Když jste nás z případu odvolal, už jsme si byli

téměř jistí, že je vaše dcera ve Dvoře. Nějak bychom

ji odtud dostali.”

“Pochopte, prosím, jak mi tehdy bylo. Měl jsem

pocit, že nemám na vybranou. Prostě jsem byl

přesvědčen, že volím to nejmenší zlo.”

“Mýlit se, je lidské. Ještě jedna otázečka, než

zavoláte dceru. Domníváte se, že pan Slavík v tom

sehrál roli jakéhosi prostředníka lidí ze Dvora, nebo

že jde o pouhou souhru náhod?”

“Dcera tvrdí, že k ní chodil, i když ji tam

věznili.” Kovanda uhnul očima jako by se styděl za

všechno, do čeho se jeho dcera vlastní nerozvážností

dostala. Pak se zadíval na Jányše.

“Jsou to příšerné věci, o kterých Adélka bude

mluvit. Velmi bolestivé,” soukal ze sebe. “Nemohla by

je povědět pouze vám?”

“Vy nás platíte, pane Kovanda… Ondro, vezmi si

auto a jeď domů. Po sedmé ráno mě vystřídáš. Myslím,

že je nutné, abych tu pro zbytek noci zůstal,”

rozhodl Jányš a byl rád, že syn bez protestů vstal a

vykročil ke dveřím.

33

Než ten večer Bém ve své garsonce zalehl, ještě

zavolal inspektora Pecku, který na jeho příkaz v

nemocnici vystřídal inspektorku Dudovou, aby se

zeptal, co je nového s Kadeřábkem. Odpověď ho

nepotěšila. Jeho vrchní inspektor a dlouholetý kolega

se z kómatu dosud neprobral.

Ale ještě stále existuje naděje, namlouval si od

chvíle, kdy byl osobně v nemocnici a pohovořil si s

lékařem, který těžce zraněného operoval. Kulku z rány

vyňali a jakžtakž se jim podařilo dát do pořádku

následky, které způsobila, ale kómatickému stavu

nijak zabránit nemohli. Nyní už záleželo na odolnosti

pacientova organismu. I kdyby už Mirek nemohl dál

sloužit, ať alespoň žije! Ať mu osud, který k němu

vždycky nebyl spravedlivý, poskytne odklad k tomu,

aby mohl znovu nalézt cestičku ke svým dvěma dětem, o

kterých nikdy nemluvil, ale stále nosil jejich

fotografii při sobě.

I při tom obrovském nápadu trestné činnosti,

kterou se museli neustále prokousávat, komisař

neztratil zájem o soukromí svých podřízených

kriminalistů, rozhodně o nich věděl víc, než jim sem

tam uniklo při běžných rozmluvách. Kadeřábkovy

128

rodinné patálie mu navíc byly poměrně blízké, sám měl

něco podobného za sebou. Taky prožil velkou lásku, i

on si budoucnost s milovanou ženou představoval v

růžových barvách, ale pak jednou, naštěstí dřív, než

se vzali, přišlo drastické vystřízlivění v podobě

zjištění, že Rita, bez ohledu na lásku k němu,

ochotně poskytuje své báječné tělo i svému

nadřízenému, byla sekretářkou okresního náčelníka.

Tvrdila, že v tomhle případě jde pouze o fyzickou

záležitost, která s jejich vztahem nemá nic

společného, ale něco takového pochopitelně nehodlal

akceptovat. - Buď já, nebo on! rozkřikl se tehdy a

doufal, že se mu Rita vrhne do náručí, proto byl

doslova zdrcen, když mu bez zaváhání a dokonce i

sebenepatrnějšího uzardění odpověděla: - Je to přece

můj náčelník a já tu jsem od toho, aby mu vůbec nic

nechybělo. Tenkrát byl mladý a mnoho nescházelo k

tomu, aby opustil uniformu, ale díky svému naturelu

to překonal. Hluboká rána se časem zacelila. Ale už

nikdy nezahořel novou láskou k jiné ženě. Naplno se

věnoval službě u kriminálky a ženy se pro něho staly

zcela okrajovou záležitostí. Bouření okresního

policejního ředitele nebylo až tak silné, na jaké byl

přichystaný. Když vyšumělo do ztracena, prohlásil, že

to, co se stalo jeho vrchnímu inspektorovi, už nejde

překousnout. Zajištění, usvědčení a předání lidí

Velkého ochránce soudu bude hlavní záležitostí, která

dostane přednost před vším ostatním. Pak okresnímu

řediteli předložil své požadavky: musí mít dostatek

fyzických osob, aby mohl učinit opatření v místech,

kde už došlo k výběru měsíčních dávek za ochranu,

protože každého z majitelů mohou lidé Velkého

ochránce považovat za příčinu svých současných

nesnází. Je zákonité, že se dříve či později

odhodlají k nějaké odvetné akci, která by vydírané

znovu uvrhla do stavu lhostejné podřízenosti a

napravila dost pošramocenou pověst Velkého ochránce.

Dále jeho kriminalisté musí dostat potřebný prostor k

operativní činnosti. S okamžitou platností je třeba

začít s vysíláním zesílených policejních hlídek na

jimi vytipovaná místa. Je nutné vyhlásit permanentní

pohotovost zásahové jednotky a on by měl dostat

volnost k jejímu použití bez jakéhokoliv omezení.

Když tohle všechno ze sebe vychrlil, jeho nadřízený

se chvíli ošíval, ale nakonec vyslovil souhlas se

vším, co navrhl. A dokonce, ještě za Bémovy

přítomnosti, vydal i příslušné příkazy. Bém mohl být

spokojený, ale i tenhle úspěch kalila neustále

přítomná myšlenka na Kadeřábka, který leží v

nemocnici v kómatu. Cena, za kterou získal, co

potřeboval, byla příliš vysoká.

129

34

Když pak kriminálního komisaře několik minut po

půlnoci vyburcoval telefon a inspektorka Dudová ho

věcně informovala o střelbě u truhláře Kaválka, bylo

mu všelijak. Ale vzápětí po vrácení sluchátka na

přístroj si uvědomil, že tentokrát hodnotil vývoj

událostí správně a cítil se okamžitě lépe.

Hned, jak ticho noci zpřetrhaly první výstřely,

rozjela se za jejich zvukem autohlídka, která

křižovala ulice v této části města. Když dorazila do

ulice Dr. Eduarda Beneše, už tam zase panoval klid.

Jen díky muži, který se krčil u jednoho plotu a na

jejich otázky pouze cosi blekotal a roztřesenou paží

ukazoval k obrysům patrového stavení uprostřed ulice,

určili místo, kde se střílelo. Z chlapa táhlo jako z

pivního sudu, ale pro jistotu vzali k sobě jeho

občanský průkaz a šoupli ho na zadní sedadlo

služebního vozu, kde okamžitě usnul. Vysílačkou si

vyžádali posilu a obezřetně, s připravenými zbraněmi,

vnikli na pozemek za plotem z prken páchnoucím

nedávným nátěrem karbolkou. Evidentně už bylo po všem

a získali dojem, že nebudou mít důvod k zásahu. Ale

pak spatřili nějakou siluetu v okně nad vstupními

dveřmi do domu. Muž bez pohnutí a mlčky přihlížel,

jak se obezřetně přibližují. Byl to třiapadesátiletý

truhlář Kaválek a v ruce svíral samopal Smeisser ráže

9 mm německé výroby. Než se s ním domluvili, od

bližšího rohu přilehlého nižšího objektu, se ozvalo

zasténání. Ležel tam zraněný muž s průstřelem ramene

a stehna levé nohy. Když se policisté zeptali, jak se

v těch místech ocitl, neodpovídal jako by nerozuměl

česky. Nepromluvil, ani když ho posadili, aby mu

mohli poskytnout první pomoc, a pod jeho tělem

objevili pistoli ráže 9 mm.

Stejně zarytě mlčel i na otázky členů výjezdní

skupiny kriminálky, která přispěchala na místo činu

asi půl hodiny po půlnoci. Přivolaný lékař zraněného

ošetřil a trval na jeho okamžitém převozu do místní

nemocnice.

Muže, o němž zatím nic nevěděli, protože z něho

nedostali ani slovo a neměl u sebe žádné doklady, ale

s největší pravděpodobností patřil k těm, co napadli

truhlářovo stavení, odvezla sanitka. Komisař Bém s

ním do nemocnice poslal inspektora Málka, aby ho

nespustil z očí, než bude vystřídán policejní

hlídkou. O její vyslání požádal vysílačkou. Z

výslechu truhláře Kaválka vyplynulo, že dopoledne

téhož dne razantně odmítl vyplatit dalších dvacet

130

tisíc výběrčímu Velkého ochránce a ten odešel s

výhrůžkou, že velice záhy bude svého neuváženého činu

litovat. Po odjezdu vyděrače Kaválek vystoupil do

půdních prostor domu, kde za jedním z nosných trámů

střechy jeho otec v pětačtyřicátém roce ukryl

trofejní zbraň. Z vyprávění i vlastních mlhavých

vzpomínek na klukovská léta věděl, že zbraní tenkrát

byly plné příkopy, kam je odhazovali vojáci z kolon

ve zmatku ustupujícího německého wehrmachtu. Snesl

balík dolů do světnice, samopal rozložil, vyčistil do

sucha, kluzné části znovu naolejoval. Stejně si

počínal i s mechanismy obou zásobníků, které pak

naplnil podobně ošetřenými náboji. Krátce po poledni

se vrátil jeho syn Adam z nákupu řeziva na pile, se

kterou mají smlouvu. Poté, co se dozvěděl, co otec

chystá, zrazoval ho od takového úmyslu a doporučoval,

aby zavolali na policii, když už proti nim takto

poštval Velkého ochránce. Uchlácholil ho výrokem, že

si ještě nechá projít hlavou, než samopal použije.

Kaválek přiznal, že ho ani náhodou nenapadlo, že

by odveta mohla přijít tak brzy, když bylo celé město

plné řečí o střelbě v prodejně s obuví na náměstí a

ulicemi neustále procházejí policejní hlídky. Na

tohle určitě spoléhal i jeho syn, proto mu nedalo

tolik úsilí, přesvědčit ho, aby v poklidu odešel do

svého bytu na sídlišti jako jiné dny.

Truhlář držel černou hodinku a samopal měl

položený před sebou na stole. Opakovaně si v duchu

přehrával scénu s výběrčím Velkého ochránce a

přemýšlel, jak by se nejlépe mohl dostat ze situace,

ve které se ocitl díky své vrozené vznětlivosti.

Vlastně ani pořádně nevěděl, proč dal průchod svému

vzteku. Nejspíš to v něm zrálo už delší čas. Ty

peníze, které každý měsíc museli odevzdávat výběrčímu

Velkého ochránce, výrazně snižovaly jejich zisky,

hlavně díky tomu nekřesťansky vysokému poplatku byli

někdy dokonce i ztrátoví. Komu by se chtělo dřít

zadarmo? Platili za pofidérní ochranu a přitom už

nutně potřebovali vyměnit dva stroje za nové,

modernější a víceúčelové, aby mohli rozšířit a hlavně

zkvalitnit svou výrobu. Konkurence v jejich branži je

stále ostřejší.

Asi dvacet minut před půlnocí se náhle ozvalo

zabušení na domovní dveře. Kaválka nejprve napadlo,

že jde o syna, jemuž se to rozleželo v hlavě a přece

jen se vrátil, aby nebyl v domě samotný. V tu chvíli

ho dost naštvalo, že mu jeho kluk chce dělat chůvu.

Už se šoural síňkou a chystal si hlasité uvítání,

když mu náhle problesklo hlavou, proč si Adam

neotevře vlastním klíčem. Tohle mu nejspíš zachránilo

život. Mlčky se přiblížil ke dveřím a naslouchal. Ti

131

venku se o čemsi polohlasitě začali dohadovat.

Vyrozuměl z toho, že dospěli k názoru, že ho

nezastihli doma. Nemohli se dohodnout, zda počkají,

nebo se sem vrátí později. Ani na okamžik

nepochyboval, že ti bastardi venku patří k lumpům z

bandy Velkého ochránce, který je poslal, aby ho

umravnili, pokud ne přímo vyřídili. Pouze samotné

pomyšlení na to, že se o něm baví, jako by už byl

odepsaný, truhláře velice rozzuřilo. Jistě pár minut

mu trvalo, než se dostatečně uklidnil a začal

chladnokrevně uvažovat. Nepochyboval, že se jich jen

tak nezbaví. I když teď odejdou, přijdou později

znovu. A pokud ne ještě tuhle noc, tak v následující.

Potichu se vrátil do místnosti pro samopal a opatrně

našlapujíc vystoupal po schodech k oknu do mezipatra,

které bylo od jara do pozdního podzimu neustále

dokořán. Vydýchal se a skrytě vyhlédl ven. Dva chlapi

přešlapovali dole před vchodem, třetího objevil podle

žhnoucího oharku cigarety přilepeného k rohu

přístavby, ve které mají truhlářskou dílnu. Křikl na

ně, aby odtáhli za svým pánem, který se nazval Velkým

ochráncem, ale ve skutečnosti je pouze chamtivým

vyděračem. Ti dva pod ním hned couvli a vzápětí po

něm začali střílet. Zavčas se ukryl za rohem zdi.

Natáhl závěr samopalu a v okamžiku, kdy jejich palba

ustala, se rychle vyklonil a stiskl spoušť. Příliš

nemířil, neměl v úmyslu je zabít, ale pouze je

vylekat. A hlavně jim chtěl dát jasně na srozuměnou,

že to myslí se svou obranou vážně, dokázat, že si ví

rady i v podobně vypjatých situacích. Že prostě ještě

nepatří do starého železa. Mačkal spoušť Schmeisseru

pokud mu nedošly náboje v zásobníku. Znovu se ukryl

za roh zdi, vyměnil vyprázdněný zásobník za plný.

Zdola slyšel dusot kroků a ještě se ozvala tlumená

rána, po které kdosi bolestně vyjekl, pak už jen

bouchla dvířka ve vratech.

“Kdybych nebyl policista, řekl bych, že zasloužíte

obdiv za to, že jste se jim takhle odvážil postavit,

pane Kaválek,” promluvil Bém. “Ale protože jím jsem,

chválit vás za to bohužel nemohu. Použil jste zbraň,

kterou jste držel neoprávněně, bez legálního

povolení. Váš syn měl pravdu a radil vám dobře.

Okamžitě po odchodu výběrčího jste nás měl

informovat. Boj se zločinem je naše parketa. Nehledě

na skutečnost, že v tomhle případě jde o dobře

organizovanou skupinu lumpů.”

“Člověče, co mně tady vykládáte za pitomosti?”

rozkřikl se přeskakujícím hlasem starý truhlář zrovna

v okamžiku, kdy do světnice nahlédl policista v

uniformě a oznámil, že právě dorazil mladý Kaválek.

132

“Pusťte ho sem,” stačil vyslovit kriminální

komisař, než se truhlář nadechl a spustil znovu.

“Vydíraj mě, vyhrožujou tím nejhorším, a dokonce

si dovolej přijít k mýmu baráku s kvérama, a vy…

Himlhergot! Dovedete si představit, váženej pane, jak

by to se mnou dopadlo, kdybych neměl něco pro svou

ochranu?”

“Lituji. Ale mohu vám pouze zopakovat, že jste

zásah měl přenechat policii. Teď máte, bohužel, na

krku nedovolené ozbrojování, paragraf

stopětaosmdesát. Cituji: Kdo bez povolení vyrobí nebo

opatří jinému střelnou zbraň nebo ji přechovává… a

tak dále. Takhle zní zákon, pane Kaválek. A to zatím

ponechávám stranou toho zraněného, kterého odvezli do

špitálu se dvěma průstřely.”

“Jo…? Pak je to špatnej zákon, pane. Moc

špatnej,” zdůraznil zarputile už skoro ochraptělý

truhlář.

“Táto, přibrzdi,” ozval se jeho syn od dveří.

“Když už jsi prosadil svou, alespoň teď mlč.”

“Nebudu mlčet, himlhergot! Grázlové si ve městě

dělaj, co si zamanou, a policajti půjdou po krku

lidem, co si to od nich nedaj líbit? Tohle je ta vaše

spravedlnost? Takhle si vykládáte demokracii? Tatíček

Masaryk se musí v hrobě obracet,” skončil už

pohrdavým tónem.

“O takových věcech s vámi nehodlám diskutovat. My

zákony neděláme. Pokud jde o další vaše výhrady,

adresujte je jinam,” prohlásil mírně podrážděně Bém,

ale hned se vrátil k vlídnému tónu. “Pane Kaválek,

měl byste si dobře promyslet, co řeknete, až s vámi

budou sepisovat protokol o návštěvě těch střílejících

pánů. Rozhodně to nepodceňujte.” Bém dal pohybem ruky

a pousmáním inspektorce Dudové najevo, že s tím

nemusí pospíchat.

“A co bude s mým Schmeisserem?” Truhlář se s

lítostivým výrazem ve tváři zadíval k samopalu na

stole.

“Ten pochopitelně musíme zabavit. Kolegyně vám u

nás napíše potvrzenku o odevzdání.”

“A co když se tady ukážou znovu? Mám se nechat

odbouchnout jako polňák při podzimním honu?” mračil

se Kaválek.

“Klid. Ujišťuji vás, že se postaráme, aby se už

něco takového neopakovalo. Ruku na srdce. Proč jste k

nám nenašli cestu už když jste dostali jejich

vyděračský dopis? Uvědomujete si, alespoň dnes, čemu

všemu jste tím mohli předejít? Co peněz si ušetřit?”

“Vám se to snadno řekne.”

“Chybami se člověk učí. A teď jděte s

inspektorkou, sveze vás k nám.”

133

Kaválek přihlížel, jak Dudová zvedá samopal, pak

zasmušile zabručel:

“Chcete mě strčit za mříže?”

Bémovi bylo do smíchu, ale nechtěl to dát najevo.

“O tomhle my nerozhodujeme, pane Kaválek. Kolegyně s

vámi sepíše protokol a zase vás dopraví domů. Stavení

vám jistě rád pohlídá váš syn.”

Komisař zamyšleně zíral na dveře, za kterými

Dudová se starým truhlářem zmizeli. Může se divit, že

Kaválek vzal spravedlnost do vlastních rukou? Kdyby

bylo po jeho, přivřel by obě oči. V tomhle případě

ano. Jenomže kdyby se všichni vydíraní ozbrojili,

nikdo nikdy by to už nezvládl. Kdo může zaručit, že

zbraň někdo nepoužije k tomu, aby si vynutil nadvládu

v rodině či si s její pomoci nevyřešil třeba spory se

sousedem? Nebo i v zaměstnání s přísným šéfem… Ne,

tudy cesta nevede. Je bezpodmínečně nutné, aby tuhle

situaci v co nejkratší době dostali pod kontrolu oni.

Od toho tu přece policie je! Jedno auto otevřenými

vraty opustilo dvůr, druhé vzápětí přijelo. V něm se

vrátil psovod se svým čtyřnohým kamarádem a dvěma

policisty, kteří je doprovázeli. Sledovali poměrně

čerstvou stopu těch dvou útočníků, kterým se včas

podařilo uniknout. Zjistili, že přelezli plot na

sousední pozemek a překonali i druhý do uličky,

kterou se dostali k silnici. Tam pes jejich stopu

bohužel ztratil. Tohle nasvědčovalo tomu, že

uprchlíci s největší pravděpodobností odtud odjeli

nějakým vozidlem, které tu na ně čekalo.

35

Jányš zkontroloval všechna okna i dveře, aby se

ujistil, že nebudou zaskočeni, pak vyzval Kovandu,

aby přivedl dceru. Devatenáctileté Adéle se do

rozhovoru s ním příliš nechtělo. Otázkami na to či

ono, co se ani moc netýkalo jejího pobytu mimo domov,

postupně dosáhl toho, že se dívka postupně

rozpovídala. Zpočátku byl přítomen i její otec a

zmučenými obličeji a pak i verbálně dával najevo, že

všechny ty nechutnosti, k nímž ji ti zlotřilci ve

Dvoře přinutili, zasluhují odplatu ve stylu oko za

oko a zub za zub. Když po několika úpěnlivých

prosbách samotné Adély z obýváku nasupeně odešel,

vzal si s sebou do dvou třetin plnou láhev

francouzského koňaku.

Adéla s povzlykáváním a slzami na řasách

vyprávěla, jak René Slavíkovi uvěřila v domnění, že

konečně poznala opravdového muže, o jakém dlouho

snila, chlapci v jejím věku tyhle představy ani

134

náhodou nenaplňovali. Jak byla hrdá na svou

přítomnost při jeho přísných inspekcích v místnostech

soukromé bezpečnostní agentury, která sídlí v

bývalých vojenských kasárnách na předměstí Kostelce.

Když pobývala v jeho vile a on jí vyprávěl o své

předchozí službě u dopravní policie, což bývalo

nejoblíbenější téma, stále víc propadala jeho

osobnosti. Rád si pohrával s řidiči jako kočka s myší

a vybíral od nich pokuty, které si převážně strkal do

vlastní kapsy. Ona ty veselé a často až komické

zážitky přímo hltala, protože ho příšerně milovala.

Ale pak o sobě několik dní nedal vědět. Mockrát mu

volala do vily a když nebral telefon, i do agentury.

Ale tam jí pokaždé suše sdělili, že šéf je mimo

dosah. Byla z toho už na nervy a dokonce se vydala do

vily, kde prožila tolik šťastných chvil. Ani jednou

ho nezastihla doma. Až po celém týdnu zazvonil

telefon v jejich hale. Nevolal sice René, ale ten, co

se jí ozval, od něho vyřídil vzkaz. Nemohla ho

neakceptovat. Vůbec nechápala, proč jí otec tolik

brání v odchodu za milovaným člověkem a dokonce s

obrovskou úlevou přijala, když se ho ten dlouhán,

jehož taky znala z restaurace Dvůr, tak energicky

zbavil. Už se nemohla dočkat, až se Renému vrhne do

náruče. Ale pak jí začalo být divné, kudy auto

projíždí. Zeptala se, kam vlastně jedou. Reného vila

je přece na opačné straně města? Blonďák ji hrubě

okřikl. Když za viaduktem v náspu železniční tratě

odbočili k objektu Dvora, myslela si, že tam na ni

bude čekat René. Mívali tu schůzky, často zde

večeřeli. Ale blonďák ji zavedl do poschodí budovy.

Když otevřel jedny dveře hned při schodišti a ona

uvnitř nespatřila Reného, couvla. Blonďák jí sevřel

rameno, smýkl s ní do pokoje. Málem upadla. V tu

chvíli ji poprvé napadlo, zda těm dvěma nenalétla.

Blonďák vyšel do chodby a dveře za sebou zamkl. Bylo

jí krušno, ale přesto neustále hleděla na dveře a

namlouvala si, že se René každým okamžikem objeví.

Jak se za oknem s pevnou mříží stmívalo, zmocňoval se

jí neustále větší neklid a protože doma nevečeřela,

začal ji trápit i žaludek. Lomcovala klikou,

opakovaně bušila na dveře, ale nikdo k ní nepřišel.

Únava ji postupně přemohla. Ulehla při kraji široké

postele, zavřely se jí oči. S myšlenkou na Reného se

jí zmocnil spánek. Ráno ji probudil ten blonďák tak,

že s ní zatřásl jako s nějakou věcí. Ať vyslovila, co

chtěla, neposlouchal ji. To, co řekl on, musela

respektovat, vyhrožoval výpraskem. Ukázal na skříň

zabudovanou ve stěně, dostrkal ji do sprchového koutu

a nedovolil, aby za sebou zatáhla plentu. Musela se

svléknout před ním. Čekala, že až si ji prohlédne

135

opustí pokoj, ale neměl se k tomu. Když se

sprchováním váhala, obořil se na ni, aby okamžitě

pustila vodu. Nic jiného jí nezbývalo, obávala se, že

bez milosti splní svou předchozí výhrůžku. Pak sebral

všechno její oblečení, které upustila na koberec, a

odešel. Zase zaslechla cvaknutí zámku. Ve skříni

nebylo žádné spodní prádlo, pouze krátké košilky s

úzkými ramínky. Jednu si rezignovaně oblékla, ale

připadala si jako nahá. Teprve, když slunce už stálo

vysoko na obloze, přinesl první jídlo. Hladově ho

spolykala, snad ani nevnímala, co jí. Pak se znovu

ptala po Reném. Blonďák se zachechtal a prohlásil, že

jí bude muset stačit on. Povalil ji na postel. Marně

ho prosila, aby to nedělal. Hrubě se jí zmocnil. Když

se vyplakala, oznámil jí, aby se nedomnívala, že ji

budou krmit zadarmo. Pokud s nimi chce dobře

vycházet, musí být milá ke každému, kdo k ní vejde.

Kdyby se jí to nezamlouvalo a rozhodla se tomu

vzpírat, osobně ji přesvědčí, že nemá na výběr. Znovu

si namluvila, že o tom, co se s ní děje, René nemůže

vědět, a utěšovala se myšlenkou, že určitě učiní

všechno pro to, aby ji našel a vyrval ze spárů

blonďáka. Když se René večer najednou v pokoji

objevil, vrhla se mu do náruče. Vyplakala se na jeho

rameni a s povzlykáváním žalovala, jak s ní blonďák

zachází. René jí s téměř vyděšeným výrazem ve tváři

dlaní zakryl ústa a do vlasů jí šeptal, aby raději

mlčela, že tam i stěny mají uši. Nějaký ten den to

musí bohužel vydržet, než vymyslí plán, jak ji odtud

dostat. Nevěřila svému sluchu. Zoufale vyhrkla, že

tohle nemůže myslet vážně. Myslel. A mluvil do ní tak

dlouho, až pochopila, že to jinak nejde. Milovala se

s Reném až skoro do úplného vysílení, aby ho

přesvědčila o své lásce. Když odcházel, zůstala jí

alespoň naděje, že její zajetí brzy skončí. V noci se

ale probrala a myšlenka, která ji v té tmě napadla,

způsobila, že se její srdce rozbušilo jako kostelní

zvon. Jak k ní René mohl volně přijít a stejným

způsobem odejít, aniž by mu v tom bránili? Proč ji

tam ponechal na pospas chtíči jejích věznitelů? Náhle

si uvědomila, že René musí být jedním z nich. Bylo to

příšerné a strašně deprimující pomyšlení. Nedokázala

se ubránit zoufalému pláči. Zcela zdecimovanou ji

vysvobodil až další spánek. Když k ní dopoledne vešel

pán menší postavy mezi určitě po šedesátce, s vějířky

hlubokých vrásek při očích a prořídlými, už téměř

bílými vlasy, ničemu se nedivila. Chlípně ji hltal

očima, přisedl, roztřeseně hladil a osahával po celém

těle. Zklamaná Reném už v sobě nenašla vůli k

sebenepatrnějšímu odporu, všemu se podřídila. V

tomhle duchu probíhaly i další dny a noci. Chodili k

136

ní pánové, co se nijak netajili skutečností, že za

její tělo zaplatili, často vyžadovali praktiky, o

kterých dříve pouze slýchávala, všichni především

oceňovali její mládí. Mezi těmito návštěvami musela

plnit povinnost ke svým věznitelům. Blonďákovi a

slovensky hovořícímu dlouhánovi, který tak zametl s

jejím otcem. Na tátu myslela stále víc. Vyčítala si,

že nedala na jeho varování.

Zatímco zápasila s pláčem, který ji na chvíli

docela přemohl, mírně šokovaný Jányš přemítal, jak se

ty její údaje srovnávají se skutečností, že se

dostala k telefonu, aby zavolala přítelkyni Izabele.

Své pochybnosti zformuloval do otázky a vyslovil ji

nahlas.

“K tomu mě tenkrát přinutil blonďák. Nařídil, na

co se Izabely musím zeptat, a upozornil mě, o čem

nesmím mluvit. Vy mi nevěříte?” vzlykla. “Tátovi to

taky dobu trvalo.” Předklonila se, prsty semkla

Jányšovo zápěstí. “Vysvětlete mi, proč otec nechce

zavolat na policii? Kdo jiný proti těm lumpům ve

Dvoře, může něco udělat?”

“Nezlobte se, ale tohle by vám měl povědět on,

Adélo. Jak se vám podařilo uprchnout?”

“Vlastně to dost dobře nechápu ani sama. Snad si

mnou už byli tak jistí, že mě ani moc nehlídali. Nebo

jsem prostě měla štěstí…” Pokusila se o úsměv, ale

příliš se jí nevydařil. “Slovák mi donesl večeři a v

kapse mu zazvonil mobil. Zeptal se, o co jde. Pak

někam odběhl. Dveře zůstaly dokořán. Přiblížila jsem

se k nim a vyhlédla. Chodba byla prázdná. Myslela

jsem si, že se proti mně každou chvilku někdo vynoří,

ale nikdo mě nezastavil. Seběhla jsem po schodech,

kolem restaurace se dostala k vstupním dveřím a

vyklouzla před budovu. Teprve tam jsem si uvědomila,

že jsem jen v té kratičké, průhledné košilce. Skousla

jsem zuby, utíkala k silnici. A zase jsem měla

štěstí. Zastavilo mi první auto, které projíždělo k

centru. Ten pán si nejspíš nejdřív myslel, že jsem

pošahaná a možná ze mne měl i strach, když jsem se na

něho rozkřikla, aby hned jel. Zamumlala jsem naši

adresu a on mě zavezl až skoro sem. Myslíte, že mne

ti ze Dvora budou hledat?”

“Určitě. Vždyť vás násilím přinutili k prostituci

a tak spáchali trestný čin. A ke všemu je znáte…”

“Třeba jim nedojde, že jsem se odvážila utíkat

přes celé město.”

“Prohledají objekt, jestli jste se někde neukryla.

A pak je určitě napadne, že jste si někoho stopla.

Pokud váš útěk rovnou nezachytila nějaká kamera.

Tahle vila bude první místo, kde vás budou hledat,

Adélo.”

137

“Nevydáte mě, že?” vyhrkla a oči se jí znovu

zalily slzami.

“Tímhle si můžete být úplně jistá. Pracuji pro

vašeho otce. Vy jste jeho dcera. Ostatně měli bychom

se po něm podívat. Vzal si s sebou láhev koňaku a

vypadal dost rozrušeně. Zatímco jsme si povídali, on

mohl usrkávat, aby zaplašil starosti.”

“Nikdy nepil víc než dvě sklenky.”

“Dnes toho na něho asi bylo až příliš. Neměla

byste mu to vyčítat, Adélo.”

Kovandu nalezli v hale rozvaleného v sedačce.

Hlavu měl zakloněnou dozadu, z jeho široce

rozevřených úst se prodíralo hlasité chrápání a

koutkem mu tekla slina. Po dlaždicích se rozprskly

střepy lahve, která mu zřejmě vyklouzla z ruky, ale

podlaha byla suchá. Buď v lahvi v okamžiku dopadu už

moc koňaku nebylo, nebo se alkohol už vypařil.

“Měl by se vidět…” hlesla podrážděně.

“Být vámi, nebyl bych tak kategorický. A pomozte

mi s ním, uložíme ho. Možná mu v tomhle stavu bude

lépe. Alespoň si nebude hlavu trápit obavami, že si

třeba pro vás přijdou.”

“Nechci ho vidět ráno,” řekla už skoro něžně, když

otce zbavili šatů a položili do postele v jeho

pokoji.

“Až vstanete, ze všeho nejdřív mu uvařte silnou

kávu. A teď běžte už spát. A nepřipouštějte si žádné

starosti.”

Od dveří své ložnice se ohlédla. Povzbudil ji

úsměvem a než vstoupil do obýváku, znovu obešel

všechna okna i dveře v přízemí.

Zhasl, na dosah ruky si před sebe na stolek

položil pistoli, opřel si hlavu. To, co mu vylíčila

Kovandova dcera, jen s velkým sebezapřením strávil.

Nepochyboval, že tyhle nemilosrdné zkušenosti značně

pošramotily její dřívější sebevědomí. Ale dostala se

do toho vlastní vinou. Nechtělo se mu uvěřit, že by

byla až tak naivní, jak se v líčení svých zážitků

představovala. Pak musel myslet na René Slavíka a

jeho soukromou bezpečnostní agenturu. Pokud je

skutečně v kontaktu s těmi ze Dvora - a hodně z toho,

co vyslechl od Adély tomu nasvědčovalo - co tyhle

lidi spojuje? Jde o jeho soukromý zájem, nebo je do

toho zapojená i celá agentura? Ať je to jak chce,

tyhle kontakty její pověst přinejmenším zpochybňují.

Jestli Slavík neměl výčitky už z toho, že dívku

přihrál do bordelu ve Dvoře, proč by se nemohl taky

podílet i na dalších levárnách, které tam punktují?

Budu se muset zmínit Bémovi, až si přijede pro ty

fotky, co ve Dvoře udělal Ondra, umínil si a zavřel

oči. Všude byl klid. Spát nemůže, ale zdřímnout si

138

musí, aby ráno nevypadal jako převálcovaný

náklaďákem.

36

Náhle se probral s nepříjemným pocitem, že v

místnosti ještě někdo je. Mechanicky sáhl po zbrani.

Rozespalýma očima šmejdil kolem sebe a tajil i dech.

Nikde žádný pohyb, ani sebenepatrnější zvuk. Něco se

mu zdálo? V každém případě usnul! Tohle by se mu

nemuselo vyplatit. Potřebuje pohyb. Mrkl na zeleně

fosforeskující ciferník hodinek u zápěstí. Pár minut

scházelo do třetí hodiny. Tiše vstal z křesla. Hebký

vlas koberce tlumil opatrné kroky. Kousek od dveří se

zastavil. Byly zavřené a on je ponechal dokořán, aby

slyšel, co se děje v chodbě! Sakra! Přece mi už

takhle nevynechává paměť? prolétlo mu hlavou v

okamžiku, kdy se dveře začaly pohybovat proti němu.

Uskočil, zvedl pravačku s pistolí. Vzápětí stál proti

postavě v bílém spodním prádle. Pak si uvědomil, že

míří na Kovandu.

“Kristepane, vy jste mě vyděsil. Dejte to pryč.

Nemám rád zbraně,” mačkal ze sebe majitel realitní

kanceláře. “Vy jste zůstal v domě?”

“Je to součást naší dohody,” zabručel podrážděně

Jányš, palcem stlačil pojistku a pistoli vsunul do

podpažního pouzdra. “Proč nespíte?”

“Potřebuju si loknout. Vy jste mi sebral

flanděru?”

“Nemyslím si, že pití je nejlepší nápad, pane

Kovanda. Zítra potřebujete mít čistou hlavu.”

“Jestli si děláte starost o mé klienty, nemusíte.

Kancelář ponechám pár dní zavřenou. Hned, jak se

objevila má holčička, zavolal jsem asistentce, že jí

dám vědět, až zase otevřeme. Co jste usoudil z toho,

co vám Adélka řekla?”

“Pár věcí mě napadlo.”

“Povídejte. Poslechněte, neříkejte, že byste si

taky nedal skleničku francouzského koňáčku.” Kovanda

sevřel Jányšův loket, snažil se ho obrátit do

místnosti. “Strašně nerad piju sám.”

“Ale jen na dva prsty.”

“Včera, když jsem poslouchal ty nechutnosti, jako

bych ztratil veškeré zábrany.” Kovanda odklopil desku

dvířek a za baterií lahví s cizími vinětami se

rozzářilo decentní osvětlení.

“Řekl jsem na dva prsty,” zabručel Jányš.

“Tohle je pro mne.”

“Promiňte.” Jányš uchopil přisunutou baňatou

sklenku a šel si sednout do křesla. Kovanda usrkl a

139

se sklenkou v ruce se rozvalil do protějšího.

“Mluvte, člověče. Leze to z vás jako z medvěda.”

“Ještě si nejsem jistý,” řekl Jányš vyhýbavě.

“Jedno ale vím určitě. Vaši dceru nesmíme spustit z

očí. Stoprocentně se ji budou snažit umlčet. Asi by

bylo nejlépe, kdybychom ji někam na čas uklidili.

Nemáte možnost Adélu poslat mimo město? Co nejdál od

Kostelce.”

“Myslíte, že je to nutné?” Kovanda do sebe hodil

zbytek koňaku, třískl sklenkou o desku stolku. “Musel

bych si to rozmyslet.”

“Pouvažujte. Čím dřív ji odtud dostaneme, tím líp.

Potřebujeme mít volné ruce.”

“S Adélkou jste o tom mluvil?”

“Napadlo mě to až nyní. A teď mě omluvte, obejdu

si okna a dveře.” Jányš se zvedl, opustil pokoj.

Když se vrátil, Kovanda tam už nebyl. Na stolku

zůstaly dvě sklenky. Jedna prázdná, druhá tak, jak mu

ji Kovanda nalil. Sváděla ho. Neškodilo by mu, kdyby

se napil… Ne! Alkohol zpomaluje reakce.

Raději si už nesedl. Potlačovaný spánek k ránu

stále víc útočí na smysly bdícího. Tohle ví každý,

kdo někdy vyzkoušel být vzhůru celou noc. Nepochybně

to vědí i ti parchanti, kteří tolik touží po Adéle!

Stál u francouzského okna do zahrady, když dosud

tmavou oblohu nad městem potrhaly světlejší čmouhy.

Rychle se rozednívalo.

Pozemek za vilkou byl spíše sadem, než běžnou

zahradou, ale mezi ovocnými stromy rostly i štíhlé

jehličnany, převážně kanadské jedle a stříbrné smrky.

Mezi stromy bylo jen nepatrně volného prostoru. Na

dvou místech probleskovaly skalky obrostlé barevnými

trsy trvalek. Může to asi být dost fantastické místo

na procházky, ale nesporně umožňuje aby se kdokoliv

dostal až k domu zcela nepozorován. Je kupodivu, že

člověka jako je Kovanda, nenapadlo, že tato

skutečnost vyžaduje nejlepší bezpečnostní zařízení.

Pak myslel na Dianu. Asi si od ní vyslechne

ostřejší slova, za to, že ji ponechal s Markétou.

Určitě ji napadlo, že v tom byl úmysl. Jányš přešel

do kuchyně, nahlédl do přiléhající jídelny a oknem

zkoumal prostor před domem a přístupovou ulici. Ani

zde mu to nepřipadalo o moc lepší než v zadním

traktu. O zabezpečení vily proti nevítaným

návštěvníkům si musí s Kovandou co nejdřív vážně

promluvit!

Krátce před šestou vstoupil do koupelny,

našpláchal si na obličej hrsti studené vody, aby se

úplně probral. Za čtvrt hodiny do kuchyně prošla

Adéla. V půl sedmé mu přinesla černou kávu a na

140

talířku krajíc chleba potřený usmaženým vajíčkem,

obložený několika kolečky trvanlivého salámu. Zadíval

se do její tváře a konstatoval, že vypadá podstatně

lépe, než večer. Spánek jí rozhodně prospěl. Podobně

jako její otec v noci se z něho snažila vytáhnout, co

je možné očekávat od jejích trýznitelů, na co se má

přichystat. Odpověděl vyhýbavě a doporučil jí, aby si

na tohle téma promluvila se svým otcem. Minutu před

sedmou otevřel Ondrovi. Stručně syna informoval o

průběhu noci a rovněž o nápadu, odvézt Adélu z

Kostelce. Kovanda už přemýšlí, kam to bude.

“Taky mě něco takového osvítilo. Háček je v tom,

jestli nás nechají odjet.”

“Něco vymyslíme, abychom je přelstili. Kdyby jsi

měl potíže, stačí cinknout. Budu tu do deseti minut.”

“Jasně. A připrav se na bouřku. Diana sedí v

auťáku a tváří se dost nabroušeně na tuhle časnou

hodinu.” Ondra se ušklíbl. “Ale ty to jistě

zvládneš.”

“Nacvičím si kajícný obličej. Třeba mě vezme na

milost.” Zasmál se a na rozloučenou lehce pleskl

dlaní syna po rameni.

37

Než se kriminalisté sešli k pravidelné ranní

poradě, Bém zavolal do nemocnice, aby se dozvěděl,

jestli došlo k nějaké změně u Kadeřábka. Ústředna ho

přepojila na ARO. Telefon dost dlouho vyzváněl, než

ho zvedla zadýchaná sestra. I když se představil,

nezdálo se mu, že by to na ni učinilo nějaký dojem.

Řekla, že telefonické informace zásadně nepodávají,

pokud nejde o rodinné příslušníky, a když se jí

snažil vysvětlit, že jde o kolegu, pravila, že je

zdržuje od práce a zavěsila. S tebou bych si asi měl

popovídat, holčičko! pomyslel si podrážděně, ale

vzápětí si uvědomil, že do nemocnice stejně pojede

kvůli výslechu muže, který byl zraněn v noci na dvoře

u truhláře Kaválka.

Svodku přeběhl očima po příchodu do kanceláře.

Mimo té střelby v ní nebylo nic, co by musela řešit

jeho služebna. Proto po krátkém úvodu dal slovo

inspektoru Málkovi, který postřeleného muže

doprovodil do nemocnice.

“Hned ze sanitky ho převezli na operační sál. Už

vím, že jde o šestatřicetiletého Martina Vaňka tady z

Újezda. Trvalé bydliště má v Tyršově ulici v čísle

popisném 992. I ve svém pokročilém věku je dosud

svobodný. Posledním jeho zaměstnavatelem byla

Prokopcova soukromá bezpečnostní agentura Protex. S

141

tou ukončil pracovní poměr před necelými třemi

měsíci.”

Bém v údivu potřásl hlavou.

“Františku, jak se ti tohle všechno podařilo

zjistit?”

“Když Vaňka chystali na sál, pochopitelně ho

museli svléknout. Znovu jsem mu prošacoval kapsy.

Jednu měl protrženou. Osahal jsem dole podšívku bundy

a vylovil z díry občanku. Tak ušpiněný doklad

totožnosti jsem už dlouho neměl v ruce.”

“Za tenhle výkon by měl dostat metál, šéfe,”

ušklíbl se Pecka. Byl mezi kriminalisty služebně

nejmladší, nastoupil až dva měsíce po příchodu

inspektorky Dudové. Ještě mu nebylo šestadvacet, ale

byl zdravě sebevědomý a věřil, že všem - včetně

komisaře - brzy ukáže, co v něm dřímá. Šel za svým

cílem, nic neponechal náhodě. Jeho horlivost někdy

šla starším kolegům dost na nervy a z toho důvodu byl

častým terčem nejedné, určitě ne zle myšlené,

poznámky nebo i činu. Měl dost odvahy k tomu, aby se

jim to snažil oplácet.

“Budu o tom uvažovat,” okomentoval jeho jízlivý

návrh Bém. Znal své lidi natolik dobře, aby mohl být

nad věcí. “Vaňuro, co nám prozradila expertíza těch

střel?”

“Šéfe, na místě se daly samozřejmě použít pouze ty

z rámu okna. Co mířilo do zdiva, bylo příliš

zdeformované. Jenom jednu z pěti vypálil muž o kterém

mluvil Franta. Tu kulku, co jsem vyzvedl ve špitále,

kterou doktoři vyškrábli z ramena toho Vaňka, znalec

teprve zkoumá.”

“Nestyď se ho popohnat. Něco mi našeptává, že se

do něho nemusel strefit zrovna Kaválek. Ten přece

střílel dolů pod sebe. A Vaněk stál hodný kus

stranou. Leda, že by šlo o náhodně odraženou kulku.

Kolegyně,” Bém se zadíval na inspektorku Dudovou,

“pan Kaválek vás nejspíš párkrát vytočil, co?”

“Spíše bych řekla, že mě docela pobavil,” usmála

se. “Je to člověk samorost a v jádru poctivec. A

nelze mu nepřiznat, že má v mnoha věcech pravdu.

Jenom ji říká jaksi bez obvyklých servítků… Zbraň

jsem předala skladníkovi, nutný protokol máte na svém

stole.”

“Nemohu, než s vašimi postřehy souhlasit,

kolegyně.” Bém přeběhl pohledem po ostatních

kriminalistech. “Je mi jasné, že byste dali přednost

odpočinku, ale na postýlky teď zapomeňte. Každý ví,

co má dělat. Připomínám, že jak někdo o něco třeba

jen škrábne, chci o tom ihned vědět. Zajedu nyní do

nemocnice vyslechnout toho Vaňka. A pak se zastavím

na aru, zjistím, jak se Mirek drží. Vy se, pokud

142

možno, volání se stejným úmyslem vyhněte, ať sestry

nespustí pokřik, že jim ztěžujeme práci.” “Hodíme vás

tam, šéfe,” nabídl Málek.

“Špitál je, co bys dohodil kamenem. Navíc se

potřebuji trochu rozhýbat a provětrat hlavu.” Bém do

náprsní kapsy vsunul nezbytný notes, vzal ze zásuvky

stolu nevelký diktafon, který používal k záznamu mimo

budovu, přezkoušel jeho funkci. U stromkového věšáku

v rohu si nasadil nezbytný klobouk a opustil

kancelář.

38

Zaklepal na dveře s tabulkou AMBULANCE. Starší

zdravotní sestra ho vyslechla a doporučila mu, aby se

nejdřív zastavil u lékaře, který má službu. Obrýlený

muž do padesátky, celý v bílém, zvedl hlavu od stohu

lejster, ve kterých něco hledal. Bém se představil,

vysvětlil důvod své návštěvy.

“Vaněk je za vodou. Když jeho stav poněkud

zjednoduším, nejdéle za měsíc o svých poraněních

nebude vědět. Pokud jde o stehno, šlo o hladký

průstřel. V rameni střela sice uvízla, ale nic

nepoškodila. Horší pro něho asi bude, až si ho podáte

vy, že ano?” pousmál se lékař.

“Trefil jste střed terče, pane doktore. Bohužel má

na krku hned několik trestných činů. Ale věděl, do

čeho jde. Díky za informace. Když dovolíte, podívám

se za pacientem.” “Jen jim ještě víc šlapejte na

paty, bastardům, nebo to v Česku za pár let bude

vypadat jako v zemi nikoho,” ozvalo se za Bémem, než

přiťukl dveře.

V chodbě před posledním nemocničním pokojem

přešlapoval mladý nadstrážmistr a zrovna se drbal ve

vlasech pod čepicí. Když poznal kriminálního

komisaře, spěšně si ji narazil na hlavu a s prsty u

štítku ztuhl v pozoru.

“Dejte si pohov. Jakpak se má váš chráněnec?”

“Ještě jsem ho neslyšel promluvit, pane komisaři.”

“No,” pousmál se Bém, “třeba budu mít větší

štěstí. Nikoho za mnou nepouštějte. Nikoho,

nadstrážmistře.”

“Provedu.”

Bém vstoupil do pokoje obdélníkového tvaru, se

dvěma lůžky při každé delší stěně. Pouze jedno,

vpravo a hned zkraje, bylo obsazeno. Vaněk ležel s

hlavou podloženou dvěma polštáři, příchozího

pozoroval značně nejistýma očima a v téměř

pravidelných intervalech si olizoval silný spodní

ret. Poznal, že před ním stojí policista, aniž by mu

143

museli oznamovat, že se dostaví. Tvrdit, že se k

noční přestřelce připletl čirou náhodou, nemohl, pod

jeho tělem našli pistoli. Věděl, že na ní budou

otisky jeho prstů. Taky mu bylo jasné, že nemůže

mlčet věčně. Ale chystal se to vydržet co nejdéle. Po

několika letech, strávených u Prokopcovy bezpečnostní

agentury, se nemohl naivně domnívat, že může

kriminalistům jen tak něco napovídat. Musel počítat s

tím, že si jeho výpověď pečlivě ověří a když zjistí

nějaké nesrovnalosti, vrátí se k němu a budou ještě

víc důraznější a neodbytnější.

Kriminální komisař se Vaňkovi představil a oznámil

mu, že si rozhovor nahraje, aby se pak jeho výpověď

mohla doslovně a tedy nezkresleně přepsat do

protokolu. Zapnul diktafon, uvedl jméno a další

nacionále, které zjistili z jeho občanského průkazu.

“Mám to správně?”

Vaněk přikývl a hlavou mu prolétlo: Identifikovali

mě a teď se začnou hrabat v mém soukromí. Půjdou za

mámou a určitě i za Prokopcem! Hned svůj osud viděl

podstatně černěji, než když si byl jistý, že nemají

tušení, kam ho zařadit. Proč si bral s sebou občanku?

Nebo ji nezničil, pokud byl ještě čas? Bémovi zprvu

připadalo, že zraněný Vaněk bude pokračovat v mlčení,

ale byl trpělivý a nepospíchal, takhle praktikovaný

způsob výslechu se mu už mockrát vyplatil. Nejdřív

kladl otázky, které zdánlivě nesouvisely s místem

Vaňkova zadržení a samotným případem. Když přišla řeč

na jeho bývalou příslušnost k bezpečnostní agentuře

Protex, Vaněk se zamračil a rozhorleně zamumlal, že

se s šéfem tehdy nepohodl, protože měl neustále větší

požadavky a ani náhodou nehodlal zvýšené úsilí

zaměstnanců ocenit větší výplatou. V duchu tohoto

vyjádření pak prohlásil, že co odešel z Prokopcovy

agentury žil z podpory a z peněz, které si

prozřetelně dal stranou, když byl ještě zaměstnán.

Práci hledal marně. Chtěl si najít něco, kde by

využil svých schopností. Nádeníka nikomu nemíní

dělat, ani kdyby nabízel královský plat. Připustil,

že někomu občas v něčem menším pomohl, aby si

finančně přilepšil, ale vždycky šlo pouze o den či

dva, pouze v jediném případě to byl celý týden.

“Ale vás asi ze všeho nejvíc zajímá, jak jsem se

ocitnul na pozemku toho truhláře, co?” zadíval se na

Béma. “Den před tím jsem seděl v restauraci Avionu,

sem tam tam zajdu na dvě tři točený pivča. Měl jsem

už druhý, když si ke mně najednou přisednul chlápek,

se kterým jsem se ještě nikdy nepotkal. Hádal bych,

že byl asi v mým věku. Kafrali jsme o všem a o ničem,

znáte to nezávazný klábosení u pivča. Když jsem

dorazil půllitr, ten chlápek poručil další pro oba.

144

Sotva je číšník dones, můj novej známej se mě zeptal,

jestli bych si nechtěl vydělat dvě tisícovky. Kdo by

odmít, pane komisaři, kdyby měl tak hluboko do kapsy

jako já? Ale nekejvnul jsem hned. Pochopitelně mě

zajímalo, co bych za ty dva klacky měl udělat. Prej,

že nic moc. Jenom někomu doručit nějakou obálku.”

“Nehoupete mě, pane Vaněk?” řekl Bém, podezřelou

byla už skutečnost, jak se zraněný rozpovídal.

“Jo, bylo mně to divný. Už jsem se na něj chystal

vybalit, pročpak tu obálku nepošlou poštou, ale nedal

mně příležitost k otázce. Rozhlídnul se kolem a začal

skoro šeptat. Že někde zazvoním a až dotyčnej otevře,

předám mu tu obálku. Tímhle že to pro mě skončí.

Zabručel jsem, aby mně laskavě nevěšel bulíky na

frňák, za takovou prkotinu přece nebudou vyhazovat

celý dva talíře. Zas se ostražitě rozhlídnul a

zahuhlal, že to teda přede mnou nebude tajit, ale že

nesmím nikde ani ceknout. A pak to vybalil na plný

pecky. Že jdou vymáhat nějakej dluh a mně u toho

potřebujou jako nestrannýho svědka. Abych jim jako

dosvědčil, že se k tomu dotyčnýmu chovali slušně.

Možná mně to nebudete věřit, pane komisaři, ale já to

vzal tak, jak mně to naservíroval, protože jsem ty

prachy potřeboval jako sůl. Jo, tušil jsem, že v tom

může bejt i nějaká jiná levárna, ale v duchu jsem si

umínil, že až zmáknu, co po mně chtěj, tryskem

vypadnu. A co se stane pak, bude už jenom jejich

záležitost. Prostě po mně potopa.” “Pokračujte, pane

Vaněk. Ale uvědomte si, že nahrávám každé vaše

slovo,” připomněl Bém.

“Všecko je pravda, jako že je Bůh někde nahoře nad

náma. Druhej den, před jedenáctou večer, jsem měl

čekat u toho podchodu na silničním okruhu. Zastavil u

mě auťák a byli v něm dva chlápci. Ten, co mě pro tu

rachotu najal, šoféroval. Vzadu hačal nějakej

zakaboněnej dlouhán a neutrousil ani slovo. Blonďák k

němu zabručel, aby mně dal bouchačku. Já ji nechtěl,

ale on na mě houknul, že něco musím mít, kdyby ten

mužskej, kterýmu budu předávat tu obálku, byl kapánek

víc zuřivej. Že by se mu vůbec nedivil. Ale když

koukne na bouchačku, že na beton zkrotne. Samosebou,

že mě tímhle žvaněním nepřesvědčil, ale odporovat se

mně nezdálo moc moudrý. Tak jsem se mrknul, jestli je

ten kvér správně zajištěnej a zastrčil si ho za

opasek. Umínil jsem si, že na něj ani nemáknu.

Přísahám při památce nebožtíka táty, že to tak bylo,

pane komisaři,” zakroutil očima.

“Dejme tomu, že vám věřím. Pokračujte.”

“Nedovolil, bych si vám lhát. Když pak konečně

vyrukovali s jménem mužskýho, ke kterýmu mě posílaj,

nechtělo se mně do toho tuplem. Jenomže cukněte, když

145

jste vzal prachy a víc než dva stováky už utratil…”

Vdychal a vypadal zničeně. “Zajeli do nějaký uličky,

která nejni daleko od Kaválkova baráku. Žiju tady od

narození a ještě jsem v ní nikdy nebyl. Kliďánko

zaparkovali rovnou pod lampou veřejnýho osvětlení. Ke

Kaválkovejm vratům jsme se vrátili po svejch. Obálku,

kterou mně dali, jsem zastrčil za košili. Pomohli mně

přes ohradu, z vnitřku jsem jim musel otevřít branku.

Loudali za mnou, že pomůžou, kdybych se ocitnul v

ouzkejch. Třikrát jsem zazvonil, ale v baráku byla

pořád tma. Ti dva chlápci trvali na tom, že musím

tlačit na zvonek dál. Bylo mně jasný, že se jim

nechce odejít s nepořízenou. Najednou se odněkud

shora ozval Kaválek a ječel něco o nějakým Velkým

ochránci a sprostým vydírání slušnejch lidí. Když

jsem zblejsknul, že ti dva tasili bouchačky, snažil

jsem se zmizet. Nejblíž byla truhlářova dílna.

Schoval jsem se za roh. A udělal jsem moc dobře,

protože ti dva janci do toho okna, kde ještě před

momentem stál Kaválek, práskali jako myslivci na

podzimním honu. Jenomže pak nahoře zarachtal automat

a oni zdrhali, jako by jim hořelo za zadkem. Schovali

se někde za mnou za stromama a odtud občas picli do

okna, ale už jenom jako by z trucu. Napadlo mě, že

bych se měl taky nějak projevit, aby pak na mně třeba

ty prachy nechtěli zpátky. Přikrčenej jsem povylez,

odjistil bouchačku a jenom tak nazdařbůh jednou

vystřelil.”

“Máte to hezky sesumírované, pane Vaněk. Ale

všechno na vodě. Přesněji, nemluvíte pravdu.

Například tu vaši kulku jsme vyrýpli z rámu okna,

odkud zahájil palbu pan Kaválek. Konkrétně o tomhle

nemůže být žádná pochybnost.”

“Musela to bejt náhoda, pane komisaři. Fakticky

jsem mířil někam pánubohu do oken. “Povězte mi něco

víc o těch, co si vás údajně najali. Myslím jak

vypadali. Co měli na sobě.”

“Ten za volantem byl blonďák, ale trochu do

zrzava. Čahoun, co seděl vzadu a zarytě mlčel, byl

vyfiknutej jako na svatbu. Ať se propadnu pět metrů

pod zem, jestli vám lžu, pane komisaři.” “Takže jste

je neznal a nic o nich nevěděl. Prostě jste pouze

reagoval na ty peníze, které vám nabídli?” “Teď jste

to vyhmát,” vyhrkl snaživě Vaněk a nespustil z něho

oči, jako by se potřeboval ujistit, že nemá k jeho

povídání další výhrady. Bém měl z jeho chování pocit,

že svou výpověď přizpůsobil tak, aby svou účast na

nepodařeném přepadení domu truhláře Kaválka, co

nejvíc zlehčil. Ale jak mu dokázat, že se ledacos

odehrálo jinak? Přes všechnu snahu z Vaňka

nevydoloval přesnější popisy mužů, kteří si ho

146

najali, aby předal jakousi obálku. Ta se na místě

činu bohužel nenašla. Buď si ji odnesli ti dva, aby

nezanechali důkaz, který by prokázal motiv noční

návštěvy u truhláře, nebo vůbec neexistovala.

Prokazatelné pouze bylo, že se toho Vaněk zúčastnil a

že měl v ruce zbraň, ze které jednou vystřelil směrem

k domu.

Je to příliš málo, pomyslel si Bém a usoudil, že

nemá význam, aby dále ztrácel čas, který může využít

smysluplněji. Prostě se sem vrátí, až se z jiných

zdrojů dozví něco, čím by mohl Vaňka usvědčit ze lži.

Nechtělo se mu uvěřit, že by za tím byly pouze ty dva

tisíce. Upozornil zraněného, aby zvážil, že upřímné

doznání, jež by vedlo k dopadení spolupachatelů,

kterým nešlo o pouhé vymáhání dluhu, ale o vybrání

vyděračského poplatku pro samozvaného Velkého

ochránce, by určitě mělo vliv na výši trestu, jenž ho

zcela zákonitě čeká za účast na ozbrojeném přepadení.

Pak zastavil diktafon a opustil nemocniční pokoj.

V chodbě před AREM našel sedět Málka s hlavou ve

dlaních. Při svém rozpoložení ani nezaznamenal jeho

příchod. Položil mu ruku na rameno. Inspektor zvedl

hlavu a měl kalné oči.

“Je to pořád stejné, šéfe.”

“Dostane se z toho. Mirek má zdravý kořínek,”

mačkal ze sebe Bém, ale přistihl se při myšlence, že

tomu sám příliš nevěří. Kadeřábek byl v kómatu už moc

dlouho.

Sestra je zavedla k prosklené stěně, přes kterou

svého druha viděli. Kdy už konečně otevře oči? měl

Bém na jazyku, ale pak si uvědomil nesmyslnost

otázky. Poděkoval zdravotní sestře, že jim umožnila

spatřit kolegu na vlastní oči, vzal podstatně

mladšího inspektora kolem ramen, nasměroval ho k

východu z oddělení.

“Zajedeme do Kostelce k Jányšovi,” rozhodl venku.

“Teď?” podivil se Málek.

“Včera volal, že pro nás má něco moc důležitého.

Ten by s prkotinou neotravoval.”

“Nevím.” Inspektor potřásl hlavou, jak měl ve

zvyku, když se mu něco nezdálo. “Máme dost makačky

kolem Velkého ochránce. Co se Jányšovi zdá důležité,

ještě nemusí být důležité pro nás. Navíc jde o

sousední okres.”

“Zatím vždycky se mi vyplatilo věřit jeho úsudku,

Františku,” prohlásil Bém v autě. “Šlápni tomu na

krk. Za dvě hodiny můžeme být zpátky.”

“Vy jste šéf,” zabručel Málek a nastartoval.

39

147

Když Ondřej Jányš ráno krátce po sedmé hodině

opustil Kovandovu vilu a přecházel ulici k bílému

favoritu, připravoval se na výčitky, ale Diana ho ze

sedadla spolujezdce uvítala úsměvem. Sotva sklouzl za

volant, naklonila se k němu a líbla ho do koutku úst.

Chtěl se narovnat, ale šikovně si ho přidržela rukou

kolem krku a polibek zopakovala.

“Dobré ráno. Vypadáš dobře, ale jistě toužíš po

postýlce. Jakou jsi měl noc? Nebo jsi ji strávil

lépe, než si jsem schopná představit?”

“Už jsem dost odvykl celou noc bdít. Kolem třetí

mě to málem přemohlo,” přiznal. “Omlouvám se, jestli

jsem tě naštval. Opravdu se nezlobíš?”

“Měla bych?”

“Ondra cosi naznačil.”

“Stále do mne hučel, abych to brala sportovně, tak

jsem mu sehrála zhrzenou milenku,” ušklíbla se. “Nemá

význam tajit, že mě dost podpálilo, když se večer

objevil sám a vyřídil tvůj vzkaz. Připadala jsem si

tam trochu jako sirotek i když se mě oba snažili

všemožně bavit. Co jsem do Kostelce přijela, byla to

vlastně první noc bez tebe. Tak už se pochlub, s čím

se ti krásná Adélka svěřila? Hořím nedočkavostí

vědět, jak se té chuděrce, podařilo uniknout těm

chlapům ze Dvora. Copak ji nestřežili?”

Několika větami jí sdělil nejdůležitější.

“Hmm. A jsi přesvědčený, že ti naservírovala

pravdu? Co když je s nimi domluvená a její útěk je

fingovaný? Není za tím třeba snaha, uspíšit otcovo

rozhodnutí?”

“Nemyslím, že by šlo o něco takového, Diano. Oni

ji skutečně oblbli a pak vlákali do pasti. Alespoň

jsem z toho měl takový dojem. Už jsi snídala?”

“Stačila jsem si vypít jen kávu. Ondra na mne

příšerně pospíchal. Nechtěla jsem, aby mi třeba ujel.

Co kdybys místo za mnou zase zamířil někam jinam…”

“S tímhle nezačínej. Zastavíme se někde?”

“Nebudeš přece čekat, až tě někdo cizí obslouží.

Postarám se o tebe sama. Zajeď třeba támhle k

pekařství. Koupím pěkně propečené houstičky, máslo

doma máme. Ručím ti za to, že si pochutnáš. A pak si

na pár hodin schrupneš.”

“Sám?” řekl naoko lítostivě.

“Na co ty hned nemyslíš…” zasmála se. “No,

ale… Proč nemám chuť protestovat? Že bychom se už

tak dlouho nemilovali?”

“Rozhodně víc, než čtyřiadvacet hodin,” ušklíbl

se.

Pohladila ho po ruce na volantu.

148

“Viď, že se mi nechceš naznačit, že jsem na tebe

příliš náročná? Kdyby ano, snažila bych se trochu

krotit. I když… Ale tohle by dáma asi neměla tolik

dávat najevo, viď?”

“Mám tě rád takovou, jaká jsi.”

“Slyšel jsi ten řachanec? Právě mi spadl kámen ze

srdce.”

V tomhle duchu spolu žertovali i pak, když zvolna

a s častými zastávkami stoupali schodištěm. Když

spatřili vylomené dveře, všechno bylo rázem jinak. Na

první pohled bylo jasné, že v průběhu noci měli

nezvanou návštěvu.

Jányš sáhl k podpažnímu pouzdru pod bundou a

připravil si pistoli. Loktem víc pootevřel dveře,

pootočil se k Dianě, prstem na rtech jí naznačil, aby

nemluvila, a posunul se přes práh, aby viděl do

předsíňky. Chvíli naslouchal, jestli zevnitř

nezaznamená cizí zvuk, který by byl důkazem, že

návštěva dosud neodešla. Zdálo se mu to být v pořádku

a tak, se zbraní připravenou k rychlému výstřelu,

otvíral dveře do všech místností. Musel se

přesvědčil, že se tam nikdo neskrývá. Zatímco Dianě,

která nevydržela čekat před dveřmi bytu, vypadl z

ruky papírový sáček, což způsobilo, že se všechny

housky rozlétly po linu, a nevěřícně zírala na tu

spoušť zpřeházených věcí, Jányš prošel dveřmi do

kanceláře agentury a zrakem se snažil zjistit rozsah

škod. Všechny tři zásuvky plechové registračky

zůstaly povytažené a jejich obsah byl roztroušený po

podlaze všude kolem. Mnohé záznamy byly mimo desky,

nemohlo být pochyb o tom, že se v nich čile listovalo

a že z nich některé listy mohou i chybět. Tři regály

jednoduché knihovničky zely prázdnotou. Knihy byly

poházené téměř po celé místnosti. Noční návštěvníci

se nerozpakovali vypáčit i zásuvky stolu. Jányš se

zadíval na zarámovanou reprodukci Slavíčkova Oráče a

neubránil se úšklebku. S obrazem evidentně nebylo

hnuto. Když tehdy Ondra navrhl, aby takhle

zamaskovali trezorek, který si pořídili na

důležitější doklady a hlavně k uložení osobních

zbraní, zasmál se a prohlásil, že o tomhle krytí četl

už v několika detektivkách. Syn tenkrát odpověděl:

Snad si nemyslíš, že zloději a lupiči čtou? Sundal

obraz ze skoby, u podlahy ho opřel o stěnu, vyklopil

desku v barvě okolní stěny, natočením správné

kombinace čísel otevřel trezorek a vytáhl z něho

nevelký balíček. Bez meškání ho schoval do kapsy.

Když měl, o co si od prvního okamžiku dělal největší

starosti, vydal se za hlasem Diany, která šťavnatě

komentovala nepořádek po těch, co prohledali i

zbývající prostory bytu.

149

V ložnici byly pozotvírané skříně, odstrčené od

stěn, šaty, mužské i ženské, spodní prádlo, ručníky,

utěrky a prostěradla v jedné změti na koberci. Bylo

strhané povlečení z širokého dvojlůžka, dokonce i

převrácené matrace. V kuchyni zanechali spoušť ještě

horší, do věcí na podlaze vysypali nádoby s moukou,

cukrem a různým kořením, které Diana v minulých dnech

nakoupila, aby Ondřejovi předvedla celý rejstřík

kuchařského umění, v němž se zdokonalila v Horské U

zlaté podkovy, než se za ním vydala. Kontrole ale

neušly ani útroby sporáku a vysavače. Vyklopili koš s

odpadky, hučela dokořán otevřená a už nehezky

zaledněná lednička.

“Co to bylo za zrůdy? A co tu vůbec hledali?”

syčela mu vstříc rozlíceně. Když mlčel, zeptala se:

“Už jsi zavolal policajty?”

Učinil záporný pohyb hlavou.

“Tak je zavolám já. Ať to byl, kdo chtěl, taková

věc jim přece nesmí projít!”

“Nevyšiluj.” Přitáhl si ji k sobě. “Myslím, že se

nic důležitého neztratilo.”

“A co ten nepořádek? A ty rozbité dveře?”

“Porozhlédnou se tu, napíšou záznam a tím to pro

ně skončí. Znám zdejšího kapitána Sováka a jeho

skvadru, už jsem s nimi měl několikrát co dělat.

Takováhle záležitost by je ani nevzrušila. Ale určitě

by se nezapomněli zeptat, co tu hledali. Nerad bych

se jim svěřoval.”

“Aha. Tak alespoň řekni, co si s tím počneme.”

“Ze všeho nejdřív zavolám někoho na ty dveře. No a

my, nenutím tě do toho, ale myslím, že mě v tom

nenecháš, se pustíme do odstraňování následků.”

“Něco mi říká, že víš, kdo se nám tu hrabal. Jedno

mi slib, Ondřeji. Že je to bude sakramentsky mrzet.”

“Tohle ti slíbím moc rád, Diano. Čím začneme?”

“Když se tak rozhlížím, už to nevypadá tak

příšerně. Pousmála se, dala mu letmou pusu. “Vidím ti

na očích, že chceš mít nejdřív v pořádku písemnosti.

Já s tím něco začnu dělat tady.”

“Do ložnice se pustíme spolu. A pak …”

Zakryla mu ústa dlaní. “Jestli nebudeme rádi, že

si jen tak lehneme, Ondřeji.”

“My se nedáme, holčičko. A až přijde náš čas,

nandáme jim to i s úrokama.” Políbil ji a prošel do

kanceláře. Nejprve musel mezi knihami najít Zlaté

stránky. V nich pak řemeslníka, který by si poradil

se dveřmi. Když se s ním domluvil a odložil

sluchátko, blesklo mu hlavou: Co když nám sem

nasadili štěnice?

Nejdříve zkontroloval telefonní přístroj. Pak

prohlédl stůl, registračku a další nábytek. Rámy

150

obrazů. Lustr. Okna. Lišty při stěnách. Nic nenašel.

Začal rovnat desky se záznamy o klientech a

jednotlivých případech do zásuvek v registračce. Z

téhle činnosti ho vyrušil mužský hlas.

“Máš poněkud divný způsob uklízení…” Mezi dveřmi

stál kriminální komisař Bém z Újezda.

“Normální člověk aspoň zaklepe,” zabručel Jányš a

stáhl pravačku od podpažního pouzdra pod rozepnutou

bundou, málem na kriminalistu vytasil pistoli. Zvedl

se. “Jsem rád, že jsi návštěvu moc neodkládal.”

“Jak tak koukám, už jsi tu jednu měl.” Bém mu

pevně stiskl ruku.

“Nezvanou. Noc na dnešek jsem strávil u klienta. A

takhle jsem dopadl. Místo toho, abych se na pár hodin

zašil do pelechu a dohnal, co jsem zameškal, musím

uklidit bordel, který po sobě zanechali.”

“Chápu, že by jsi vraždil. Ale něco jsi slíbil…

Doufám, že z tebe nevyleze, že ti ty fotky ukradli.”

“Napadlo mě, že se je pokusí získat. Pojistil jsem

se i pro tenhle případ. Jedny jsem nosil u sebe a

kopie byly v trezorku. Nejsou až takoví machři, jaké

ze sebe dělají. Odtáhli s nepořízenou,” ušklíbl se

Jányš. Bém se rozhlédl po kanceláři.

“Co když ti tu nechali nějakou věcičku?”

“Hledání štěnic bylo první, co jsem udělal. Je tu

čisto.”

“Výborně. Byl bych moc nerad, kdyby si poslechli,

co si spolu budeme povídat. A teď už se pochlub.

Potřebujeme něco, co by nám je popostrčilo, jako

rybářský podběrák kapříka. Řeknu ti na rovinu, zatím

se nám příliš nevede. Spíš všechno jenom

registrujeme. Stále jsou o nějaký ten krok napřed.”

“Bude se ti to líbit, Josefe.” Jányš vylovil z

kapsy balíček, který v útrobách ocelového trezorku

přečkal nájezd na jeho byt, strhl obal a podal

komisaři štůsek barevných fotografií.

“Sakra!” uklouzlo Bémovi sotva si prohlédl první

snímek. “Člověče, tohle může znamenat, že ten

hajzl…” vzrušeně si hrábl pod klobouk. “Přiznám se

ti, že mě něco takového napadlo už po výbuchu U

bažanta, když vyšel ten jejich inzerát v novinách.

Ale připadalo mi to až příliš šílené.”

“Tvrdit, že jsou propojení, by asi bylo předčasné.

Ale tady je důkaz, že se s tím blonďákem, se kterým

seděl tehdy u vedlejšího stolu, určitě zná. Tisknou

si ruce jako ti nejlepší kamoši.”

“Zmínil jsi se, že tam mají děvčata…”

“Kdyby šlo o pouhou návštěvu bordelu pro

zbohatlíky, který ve Dvoře údajně zřídili, proč by

tak tvrdě šli po Ondrovi, když ty fotky nacvakal? A

151

tenhle noční nájezd na naši kancelář můj názor, že

šijou něco velkého, jenom potvrzuje.”

“Dal bych hodně za to, kdybych slyšel i rozhovor,

který vedli.”

“Než jsem si prohlédl tyhle snímky, šel jsem za

svým případem. Ale Prokopec a ten blonďák mně pijou

krev. Po těch dvou půjdu i zadarmo. Ani náhodou si u

nás nemůžou dělat, co se jim zlíbí.”

“Takovou řeč moc rád slyším, Ondřeji. Prokopec u

mne má taky otevřený účet. Chci slyšet všechno, co

víš, i co si třeba jen domýšlíš. Domníváš se, že

tenhle blonďatý svalovec, je majitelem objektu?”

Jányš odmítavě zavrtěl hlavou.

“Pokud mohu věřit jednomu z městského úřadu,

kterého jsem kontaktoval na doporučení známého, a

nebylo to pochopitelně zadarmo, eseróčko Dvůr vlastní

nějaký Kozelka. V osmašedesátém údajně emigroval do

Ameriky. Prý se vrátil jako milionář. A dolárky, jak

víš, u nás otevírají veškeré dveře. Společnost

provozuje prodejnu se stavebním materiálem, autobazar

a restauraci. Blonďák bude nastrčená figura, nebo

dělá něco jako ochranku. Ale jak do toho zapadá ten

had Prokopec, marně trápím mozek.”

“Vrtalo nám hlavou, kde splašil peníze na koupi

další vily, ve které teď Protex sídlí, a na vybavení

agentury nejmodernější technikou. Půjčky žádné neměl,

to už jsem si zjistil. Co máš dál, Ondřeji?”

“Ve zdejším bývalém objektu kasáren sídlí soukromá

bezpečnostní agentura, které šéfuje nějaký René

Slavík. Ten je na Dvůr napojený stoprocentně.”

“Nepouštíš už moc uzdu fantazii?”

“Máme teď jednoho klienta, majitele zdejší

realitní kanceláře, a ten má devatenáctiletou dceru

Adélu. Raději se na to posaď, Josefe, nejlepší bude,

když ti to vypovím od samého začátku, kdy nás Kovanda

kontaktoval, aby jsi se v tom snadněji zorientoval.”

“Kafe by se tu nenašlo?”

“Zeptám se.” Jányš vyšel z kanceláře ve chvíli,

kdy za sebou Diana zavírala dveře bytu. V ruce držela

barevný sáček s kávou.

“Napadlo mě, že nemáme čím přivítat hosta. Tak

jsem zaskočila do krámku na rohu.”

“Jsi zlato, děvče.” Jányš ji vzal kolem ramen.

“Pojď, nejdřív tě představím.”

Bém už stál mezi veřejemi.

“Tak tohle je ta tvá Diana? Slečno, kdybych měl na

hlavě klobouk, tak ho před vámi smeknu. Bém. Už jsme

spolu mluvili telefonem.”

152

“Vzpomínám si. Ráda vás poznávám, pane komisaři.

Ondřej o vás často hovoří. Nemám jít uvařit tu kávu?”

“Neutíkejte mi, ať si vás můžu prohlédnout. Když

mi vás vypodobnil jeden parchant, kterého jsem

vytěžoval k tomu maléru U bažanta, nestačil jsem se

divit. Ani náhodou se mi nechtělo uvěřit, že by si

tenhle jezevec,” pleskl Jányše po rameni, “konečně

našel dámskou společnost.”

“Mohu vás trochu poopravit? Myslím, že jsem si ho

našla já,” vyhrkla a líce jí vybarvil ruměnec.

“Něco na tom bude,” přiznal rozpačitě Jányš a hned

bručavě přidal: “Josefe, myslel jsem, že máš

naspěch.”

“Slyšíte ho, slečno Diano? I z očí mu čouhá

žárlivost… Ale má pravdu, času dnes nemám nazbyt.

Až s tímhle případem skoncujeme, určitě k vám zajedu

jen tak na kus řeči. Kávu mám rád silnější a bez

cukru.”

“Za pár minut ji přinesu,” slíbila a zmizela v

kuchyni.

“Ondřeji, jak se ti podařilo utrhnout takový

kvítek?” ozval se Bém, když znovu usedl u stolu.

“Slyšel jsi na vlastní uši. Nejsem si úplně jistý,

kdo koho utrhl, ale na beton vím, že mi nevadí ani

kdyby byla pravda, co řekla ona.”

“Jenom aby vám to vydrželo. Ale tohle je pouze na

vás, že? Vraťme se k věci. Začal jsi o vašem,

předpokládám, že zazobaném, klientovi.”

Jányš mluvil stručně, skládal k sobě pouhá fakta.

Až se dostal k okamžiku, kdy je kamarádka Kovandovy

dcery nasměrovala k objektu Dvora. Zrovna v ten den,

kdy Ondra udělal fotky, Kovanda je odvolal z pátrání

po dceři. Nešlo mu to z hlavy, snažil se tomu přijít

na kloub. Minulý večer Kovanda zavolal, že znovu

potřebuje jejich služby. Dceru už měl doma. Klient

byl sdílnější, než dřív. Konečně se dozvěděli, že ti

ze Dvora použili Adélu jako vějičku k vydírání. Za

její vrácení požadovali milión najednou, nebo závazek

k pravidelné měsíční platbě. Když se objevila dcera a

svěřila se mu, k čemu ji nutili, zatvrdil se a

požadoval je, aby mu poskytli ochranu.

“Ondřeji, jak se dívka do Dvora dostala?”

“Adéla se zapletla s René Slavíkem. Užil si s ní a

pak ji předhodil maníkům ze Dvora. Důkazem, že s nimi

peče, je jeho návštěva Adélky ve Dvoře, když ji tam

drželi. Namlouval jí, aby byla pokorná, že ji odtud

dostane… Konečně. Už mě napadlo, jestli jsi na nás

nezapomněla,” pronesl Jányš, když Diana vešla do

místnosti.

“Přijměte můj vřelý dík, květinko. Třeba mě váš

lektvar vzpruží. Taky jsem toho v noci moc

153

neodveršoval,” řekl Bém. Míchal kávu a vyprávěl o

truhláři Kaválkovi, který se noční návštěvě od

Velkého ochránce bránil německým samopalem z

válečných let.

“Mezi lidmi je hodně zbraní, Josefe, ale ne každý

má odvahu ji použít,” prohlásil Jányš.

“Na tohle je asi lepší moc nemyslet,” zabručel

Bém, když Diana mlčky opustila kancelář. “Na René

Slavíka se pozeptám v Rychnově na kriminálce.

Poslechni, jaké máš vztahy se zdejší policejním

oddělením? Konkrétně s kapitánem Sovákem.”

“Vzájemně chladné. Kde můžou, tam nás přiskřípnou.

Shrnuto a podtrženo, spíš jde o horší zkušenosti.

Kapitán Sovák je mimochodem Slavíkův dobrý kámoš.”

“Takže se v tomhle ohledu domluvíme následovně.

Dám ti číslo na spolehlivého kriminalistu v

Rychnově.” Bém vytáhl z bundy notes, nalistoval

potřebnou stránku. “Opiš si ho a když bude nejhůř,

neváhej mu zavolat. Popovídám si s ním, aby byl v

obraze. A pokud jde o tu vaši makačku pro toho

Kovandu, mějte otevřené oči. Dá rozum, že po vás teď

půjdou ještě víc.” Dopil kávu, schoval notes, vstal a

sáhl na stůl pro klobouk. “Hned mám lepší náladu.”

“Jak je postřelenému Kadeřábkovi?” vzpomněl si

Jányš.

“Nevalně. Ráno jsem se u něho zastavil na ARU.

Pořád je v kómatu.” Bém přistoupil ke dveřím do

kuchyně, kde Diana smetala poslední zbytky na

lopatku. Zvedla oči.

“Už odcházíte?”

“Našinec bohužel není pánem svého času, slečno.

Díky za báječnou kávu. A za povzbudivé úsměvy.”

“Nechtějte, abych se červenala.”

“Ruměnec dívkám jako jste vy sluší,” utrousil,

když jí stiskl ruku. Pak sevřel pravačku Jányšovi.

“Ondřeji, tobě vřelý dík za velice cenné informace. A

jak jsem už řekl, opatrujte se tady.”

40

K tomu, co se Bém dozvěděl od Ondřeje Jányše,

přibyly poznatky, které měla kriminálka v Rychnově.

Některé aktivity soukromé bezpečnostní agentury v

Kostelci jim připadaly dost podezřelé a monitorovala

je. Věděli i o jisté návaznosti na eseróčko Dvůr.

Důležitou informací bylo, že René Slavíkovi i

Prokopcovi z Újezda byla licence k provozování

bezpečnostní agentury udělena ve stejném termínu, a

že se oba zúčastnili stejného týdenního kursu pro

zájemce. Ne pouze výpisy telefonických hovorů

154

svědčily o skutečnosti, že mezi oběma agenturami

existuje velice čilý styk. Když vjížděli do Újezda,

Bém se rozhodl pro návštěvu Protexu. Inspektor Málek

se na křižovatce zařadil do pravého jízdního pruhu a

když na semaforu naskočila zelená, pokračoval

silničním okruhem a teprve za železniční zastávkou

uhnul vlevo. U parčíku se sochou legionářského

bubeníka odbočil vpravo a automobil zdolával táhlé

stoupání.

“Počkej na parkovišti u špitálu. Dlouho se

nezdržím,” řekl Bém. Když Málek odjel, zadíval se k

vile a přešel vozovku. Pokud šlo o Vaňka, příliš si

od téhle návštěvy nesliboval, spíš chtěl na vlastní

oči spatřit, jak se Prokopec bude tvářit poté, co si

ho v nádvoří Dvora v Kostelci Ondra Jányš

vyfotografoval s blonďákem. Byl přesvědčen, že ho to

muselo poměrně dost znepokojit, pokud se kvůli

získání snímků odhodlali i k vloupání do Jányšova

bytu.

Výrazně nalíčená, rusovlasá asistentka se Bémovi

snažila vysvětlit, že její šéf je zaneprázdněn

důležitými úkoly a rozhodně ho nemůže přijmout.

“Jde o neodkladnou záležitost, slečno. Pan

Prokopec si prostě bude muset čas udělat,” prohlásil

nesmlouvavým tónem a rázně vstoupil do kanceláře šéfa

soukromé bezpečnostní agentury.

“Zavolám později!” zavrčel podrážděně do mikrofonu

Prokopec a vzteklým pohybem ruky zavěsil. “Zase vy?”

Bém s úsměvem přikývl.

“Za tenhle vpád se omlouvám. Rozhodně vás nemíním

dlouho zdržovat. Vlastně mi postačí pár minut.”

“Vemte místo.” Prokopec odevzdaně kývl ke koženému

křeslu u konferenčního stolku. S přetrvávajícím

nepřístupným výrazem ve tváři usedl proti

kriminálnímu komisaři.

Ten ho chvíli nechal přemítat o co může jít.

“Potřebuji informace o Martinu Vaňkovi.”

“Aha. Napadlo mě, že se objevíte, když se zapletl

do toho střílení u truhláře Kaválka.”

“Proč odešel z vaší agentury?”

“Jistě víte,” Prokopec si dvěma prsty pohladil

opelichaný knírek, “že když jde o interní věci

agentury, nemusel bych se vám svěřovat.”

“Předpokládám, že učiníte výjimku,” pousmál se

Bém. “Musí vám být jasné, že bych vás neotravoval

kvůli nějaké prkotině.”

“Opustil moji agenturu před více než třemi měsíci.

Nemám tušení, čím se potom zabýval. A za to, co dělá

po odchodu ode mne, nenesu odpovědnost.”

“Pak nechápu, co by vám mohlo bránit ve

vyčerpávajících odpovědích na mých několik otázek.”

155

“V jistém smyslu zneužíváte mé snahy, nemít

zbytečné potíže s kriminálkou, pane komisaři. Ale

budiž. Vaněk byl neukázněný a tvrdohlavý. Řekl bych,

že až těžce zvládnutelný zaměstnanec. Vlastně s ním

byly potíže od samého začátku, protože nebyl zvyklý

poslouchat. Postupně to vyvrcholilo až k

neuposlechnutí několika mých příkazů. Stručně

shrnuto, nebyl typ člověka, jakého bezpečnostní

agentura potřebuje.”

“O jaké případy konkrétně šlo?”

“K čemu vám budou podrobnosti? Nerad tyhle věci

rozmazávám.”

“Potřebuji si o něm udělat obrázek, abych věděl, s

kým mám tu čest.”

“Se záležitostí, do které se namočil, jeho služba

u mne přece nemá žádnou souvislost,” namítl znovu

Prokopec.

“Možná. Ale někdy lze chování člověka pochopit i

ze zdánlivých maličkostí. Tohle vám přece nemusím

vysvětlovat. Takže například?”

“Jednou třeba opustil přikázané stanoviště a téměř

třetinu naplánované služby strávil úplně někde jinde.

Jistě chápete, co taková lajdáckost může znamenat pro

agenturu. Je pro mne riskantní, takhle nespolehlivé

lidi zaměstnávat. Musím dbát na zájmy svých klientů.”

“Podruhé?”

“Po noční směně, kdy měli víc výjezdů než obvykle,

a téměř ve všech případech šlo o falešný poplach, se

u mne ohlásil a požadoval zvýšení příplatků. Když

jsem mu řekl, ať si porovná svůj výdělek s tím, co

vydělávají mužští v továrnách, rozkřikl se na mne. A

to neměl dělat…” Prokopec se samolibě ušklíbl. Když

komisař mlčel, pokračoval: “Za vším viděl peníze.

Nedivil bych se, kdyby i ta noční záležitost u

Kaválka byla o penězích. Prodal by i vlastní duši,

kdyby o ni měl někdo zájem.”

Bém naslouchal monologu o významu soukromé

bezpečnostní agentury pro jistoty občanů okresního

města a v bližším okolí, zvláště po onom drastickém

výbuch v restauraci U bažanta, a napadlo ho, jak by

asi Prokopec zareagoval, kdyby se ho zničehonic

zeptal na René Slavíka z Kostelce. Svrběl ho jazyk,

ale bylo mu jasné, že by něco takového ničemu

neprospělo. Nechtěl, aby třeba Prokopcovi předčasně

svitlo, že návaznost na Kostelec pro ně už není

tajemstvím. Bylo by chybou, kdyby ho varoval. Jenom

ať se dále domnívají, že kriminálka nemá

sebenepatrnější tušení!

S kýmpak asi Prokopec telefonicky hovořil, když

vstoupil do jeho perfektně vybavené kanceláře?

156

“Pane komisaři, máte v zásobě ještě další podobné

otázky?” ozval se dost netrpělivě šéf soukromé

bezpečnostní agentury a z jeho výrazu měl pochopit,

že ho sice obtěžuje, ale že je nad věcí.

“Promiňte, trochu jsem se zamyslel. Víc mi o

Vaňkovi skutečně nemáte co povědět?”

“Jestli máte na mysli jeho soukromí, tak o tohle

se u svých lidí zásadně nezajímám. Co dělají mimo

službu je mi šumafuk.” Prokopec ledabyle mávl rukou a

zkoumavě pohlédl do komisařova obličeje. “Možná,

kdybyste mi nastínil, proč se o Vaňka tolik

zajímáte…”

“Zúčastnil se toho přepadení. Tohle se vám nezdá

být dostatečný důvod?”

“Divil bych se, že by si s ním tihle lidé něco

začínali. Na řeči byl kádr, ale pokud jde o činy,

úplná nula.”

“A přece u vás byl víc než dva roky…”

“Člověka hned neprokouknete. A nechtěl jsem, aby

jinde vykládal, že jsem kruťas. Jinými slovy: Dal

jsem mu nějakou tu šanci navíc. Ani jedinou nevyužil.

Byla to z mé strany kardinální chyba. Vemte na

vědomí, že jsem si z toho vzal patřičné poučení.”

“Chybovat je lidské, pane Prokopec. Myslím, že

jste mě přesvědčil. Vaňka do toho maléru asi opravdu

zatáhly peníze. Jenom mi nejde do hlavy, že za pouhé

dvě tisícovky šel střílet na truhláře Kaválka. Ale s

přihlédnutím k faktu, že je ani ve snu nemohlo

napadnout, že Kaválek má doma samopal a spustí na ně

úplnou kanonádu, zdá se to přece jen čitelnější.”

“Řekl vám, že mu dali pouze dva tisíce?” Prokopec

se zasmál. “Jak jsem ho poznal, za dvě tisícovky by v

noci ani nešel ven. Pokud by neměl chuť na pivo…

Tohle byla taky jedna z jeho slabostí. Nechci vám

radit, pane komisaři, ale nedejte si od něho namluvit

takovéhle nesmysly.”

“Děkuji za váš čas.” Bém se zvedl a zamířil ke

dveřím. Prokopec se ocitl po jeho boku.

“Doslechl jsem se i o maléru v té prodejně obuvi

na náměstí. Prý vám ten výběrčí postřelil vrchního

inspektora? Je toho už poněkud moc, nemyslíte, pane

komisaři? Skoro jako by zkoušeli, kam až mohou zajít,

než se rozhoupete…”

Bém měl pocit, jako by ho uštkl had. Prudce

pootočil hlavu, zadíval se do Prokopcova obličeje.

Ale v tom se nepohnul ani sval, nedalo se z něho

vyčíst pranic, co by potvrzovalo jízlivost toho, co

bylo vysloveno.

“Nepřihlížíme s rukama v klíně,” protlačil přes

zuby.

157

“Omlouvám se, jestli má slova vyzněla jinak, než

byla míněna. Berte to jako výzvu ke spolupráci, pane

komisaři. Moji lidé se po městě pohybují převážně v

noci. Když jim dám instrukce a vysílačky naladíme na

stejnou frekvenci, mohli by vám avizovat všechno, co

se jim bude zdát nějak podezřelé. Nepřipadá vám to

jako korektní návrh? Něco podobného mě napadlo už po

vaší první návštěvě. Ale pak jsem si řekl, že byste

moji nabídku nejspíš odmítl. Po tomhle drzém

postřelení vašeho kolegy se mi něco takového zdá

docela urgentní. S těmi arogantními drsňáky Velkého

ochránce, kterým nejsou svatá práva naších

spoluobčanů, je už nejvyšší čas něco energicky

udělat.”

“O vaší nabídce pouvažuji, pane Prokopec a

případně ji předložím okresnímu řediteli. Sám o tom

nemohu rozhodnout. Pokud by vyslovil souhlas,

zkontaktuji se s vámi,” dostal ze sebe Bém a stiskl

nabízenou pravici. Venku si ji zatoužil co

nejrychleji umýt.

41

“Mám pocit, že tohle by nás mohlo posunout zase o

ždibec dál, šéfe,” prohlásil technik Vaňura, když

krátce po návratu kriminálního komisaře vstoupil do

jeho kanceláře a na desku stolu položil čtyři

krabičky a průhledná plastová pouzdra. “Začnu

kulkama. Tato,” odklopil víčko první krabičky. “je z

rámu okna truhláře Kaválka. Druhou doktoři vytáhli z

Mirka. No a obě jsou ráže devět milimetrů…”

“Každá z jiné zbraně?”

“Právě že ne, šéfe. Obě prokazatelně vyšly z jedné

pistole.”

“Cože? Děláš si legraci.”

“Ani náhodou.”

“Nemůže jít o omyl?”

“Tohle byla má první otázka, když jsem se to

dozvěděl. Nepřejte si, abych vám opakoval, co jsem

musel vyslechnout.”

“Ale tohle by přece znamenalo, že pistole, kterou

jsme po té střelbě u Kaválka našli pod Vaňkovým

tělem, použil už ráno ten výběrčí u Soudka?”

“Přesně tak, šéfe. Otázkou je, jak se k Vaňkovi

dostala. Jestli mu ji strčili, než se vydal s obálkou

ke Kaválkovi, mohl tím výběrčím být jeden z té

dvojice, o které hovořil.”

“Tuhle eventualitu můžeme vyloučit. Vaňkův popis

těch dvou se shoduje s popisy, které nám poskytl

Kostrhůn a potvrdil Jányš. Musí jít o dvojku, co se

158

nám tu motá od neděle, kdy došlo k výbuchu U

bažanta.”

“Pak existuje ještě další možnost, šéfe. Co když

tenhle Vaněk ráno seděl jako šofér v autě toho

výběrčího Velkého ochránce a ten mu ji předal k

večerní akci?”

“V tom případě by nám Vaněk lhal.”

“A divíte se, když ví, co s ní ten výběrčí vyvedl?

Pokud jde o typ zbraně. Používala ji armáda i

policie. Prošel jsem v počítači všechny dostupné

databáze, včetně seznamů pistolí, které se ztratily

při různých loupežích ve skladech. Nic. Aktivoval

jsem i Kriminální ústřednu v Praze. Odtud zatím

odpověď nedorazila.”

“Pohlídej si tu zprávu. Jak se zdá, bude nutné jít

dál v ověřování Vaňkova alibi s důrazem na dopoledne.

Co máš dál?”

Vaňura odstranil víčko z třetí krabičky a přisunul

ji k Bémovi. Ten na podkladu z vaty spatřil další dvě

kulky.

“Obě jsou stejné ráže, obě byly vystřeleny z

německého samopalu Schmeisser, který použil Kaválek.

Jedna patří k těm, které jsme vyrýpli ze země v

místech, kde údajně stáli ti dva, když truhlář

spustil palbu. Druhá prošla stehnem Vaňkovi. Buď se

tam prostě jen nějak přimotal, nebo šlo o zbloudilou

kulku. No a v poslední krabičce je největší

překvápko, šéfe… Znovu jde o ráži devět milimetrů.”

“Člověče, snad mi nechceš tvrdit, že…”

“I mně to šokovalo, šéfe. S Vaňkovým ramenem

Kaválek nemá nic společného. Někdo ho totiž picnul

odzadu.”

“Takže ho má na svědomí jeden z těch dvou, se

kterými tam byl. Že by se jim nějak připletl do

rány?” Bém potřásl hlavou.

“Musí ho mít na svědomí oni. O nikom jiném, kdo by

se u Kaválka ještě pohyboval, nevíme, šéfe.”

“Hmm. Ale tohle by mohlo znamenat, že tam šli s

jiným cílem, než jsme se domnívali. Výběrčí postřelil

poldu a Velkému ochránci došlo, co může následovat.

Co když uvažoval takhle: Jestli policajtům dodáme

někoho s bouchačkou, která byla použitá proti jejich

kolegovi, nebudou už tolik řádit?”

“Šéfe, vy se domníváte, že by Vaňka chtěli

obětovat? Jestli ano, pak to parádně zvorali.” “Ve

tmě není nikdy nic jisté. Střelec mohl mířit na hlavu

a trefil rameno. Vaněk sebou třískl na zem a oni v

tom kalupu už neměli čas překontrolovat, jestli je

opravdu ve věčných lovištích, kam ho potřebovali

dostat.”

159

“Nevím. Ale pokud měli naspěch, proč zmizela

obálka, o které Vaněk vypovídal?”

“Pokud nějaká existovala. S tímhle bych si zatím

zbytečně nezatěžoval hlavu. Pro nás je rozhodující,

že se to takhle mohlo odehrát. Nedivil bych se, kdyby

tam přišli s příkazem zlikvidovat truhláře, aby si

celé město uvědomilo, že se Velký ochránce nehodlá

mazlit s nikým, kdo projeví sebemenší neposlušnost. A

při té příležitosti nám současně předhodit Vaňka s

tou zbraní, aby naši pozornost nasměrovali úplně

jinam.”

“Ale teď už vědí, že Vaněk přežil. A museli by být

tupci, kdyby jim nedošlo, jak si ho podáme. Zákonitě

musí předpokládat, že začne zpívat, až mu budeme

chtít přišít všechno, co na něho už máme.

Stoprocentně udělají maximum proto, aby chybu

napravili.”

“Pod dojmen toho, co vím teď, musím přiznat, že

máš pravdu. Půjdou po něm, aby dokončili, co měli v

úmyslu.”

“Pokud jsme teď jen nefantazírovali, šéfe.”

“Jsme v situaci, kdy je nutné počítat i s tím

nejhorším. Máš ještě něco?” zeptal se dost nervózně

Bém.

“Jakousi třešničku na dortu. Znovu jsem probíral

otisky, které máme k dispozici. A že je jich už

slušná sbírečka. Vaněk byl i v oficíně v Kostelní

ulici. A určitě ne jako pouhý zákazník.”

“Jestli mě ještě chvíli budeš natahovat na

skřipec, stane se další vražda,” zabručel výhrůžně

Bém.

“Stoprocentně měl v ruce ten papír se vzkazem,

který nám vrah zanechal přibodnutý nůžkama.”

“Takže jsem mu ty jeho kecy spolkl i s navijákem,”

zabručel už rozzlobeně Bém. “Zastav se vedle u

Františka, ať ihned připraví auto. Je sice už dost

pozdě, ale je nutné Vaňka bez prodlení znovu

vyslechnout.”

42

“Jak se chová pacient?” oslovil Bém přitloustlého

podpraporčíka po čtyřicítce, kterému chvíli trvalo,

než se zvedl ze židle a zabloudil konečky prstů ke

štítku policejní čepice, kterou měl posunutu dost do

týla.

“Se mnou nekomunikuje. Ale když přijde

sestřička…” tváří mu škubl úsměšek.

“Kdy vás vystřídají?”

160

“Slíbili v sedm. V noci tu bude nadstrážmistr

Marek.”

“Vyřiďte mu, aby byl ve střehu.”

“Pane komisaři, přece si nemyslíte, že by nám

chtěl zmizet? Ještě se nemůže postavit na nohu.”

“Spíš by si ho někdo mohl vyzvednout,

podpraporčíku,” zabručel Bém a ve dveřích k Málkovi

prohodil: “Vážně uvažuji, jestli bychom Vaňka neměli

převzít do vlastní péče.”

“A koho sem pošlete, šéfe? Nebylo by lepší požádat

o zesílení hlídky?”

“Podumám o tom… Vy jste mi lhal, Vaňku,” oslovil

Bém zraněného na lůžku.

“Hned jsem věděl, že mně nebudete věřit. Obyčejnej

člověk to dnes má holt těžký. Kdybych byl pracháč…”

Nadechl se k dalšímu proslovu, ale Bém ho umlčel

rázným gestem paže.

“Postavení a peníze mě u lidí nikdy moc

nezajímaly. Pokud neměly souvislost s tím, co ten či

onen provedl. Popovídáme si o těch vašich pohádkách,

se kterými jste na mě vyrukoval minule.”

“Myslíte, jak jsem se s nima večer sešel u

podchodu?”

“Začneme už ránem. Ale neopakujte tu hloupost, že

jste spal až skoro do poledne, protože jste minulý

večer vypil víc než obvykle.”

“Možná bylo deset, když jsem se vyhrabal z peřin.

Na hodiny nikdy nekoukám. Vlastně nám doma ani žádný

nejdou. Hodil jsem na sebe kaťata a vestu a šel na

dršťkovou do bufetu vedle cukrárny.”

“Může vám to někdo potvrdit?”

“Přece máma. Pokud už nebyla mimo. Chlastá jako

duha. Někdy už před polednem nemá pojem o světě.

Párkrát jsem jí flašku zrekvíroval, jenomže ona jich

má po chalupě poschovávanejch víc.” Zavzdychal, jako

by ho počínání matky zlobilo a sám byl přísný

abstinent.

“Máma je prostě koumák, pane komisaři. Nebudete

mně věřit, ale před pár lety dělala u Koudely v

textilce mzdovou účetní. Prej s číslama úplně

kouzlila. Ale pak fotr zdrhnul za mladší děvou a od

té doby to s mámou šlo z kopce. Zarazil jsem jí

přísun peněz, ale nic se nezměnilo. Čert ví, kde na

tu kořalu shání prachy.”

“A co někdo v bufetu?”

“Kdybych věděl, bylo tam dost našlapaný. Jíst

nešlo jinak, než na stojáka. Musel bych vzpomínat,

jestli jsem zahlíd někoho známýho. Ale spíš ne.”

“Měl byste si vzpomenout, Vaňku. Nechci vás

strašit, ale bude to sakramentsky důležité. Pro

161

vás… Pokračujte. Co jste podnikal, když jste se

najedl?”

“Možná půl hodiny jsem se bavil pozorováním děcek

před cukrárnou. Ládovaly do automatu jednu pětikačku

za druhou. Žvejkaček moc nevypadlo a tak ty

odvážnější začaly do tý plechový bedny kopat.

Vyběhnul na ně rozježenej cukrář a ječel, že moc

dobře zná ty mizery, co mu do automatu strkaj

knoflíky místo mincí.”

“Pokračujte. Nebudu z vás páčit každé slovo.”

“Pak jsem šel rovnou domů a ohřál si zbytek leča

od večeře, abych se dorazil.”

“Vlastníte řidičský průkaz?”

“Jo, tenkrát mě do toho navezli vojáci. Ale od

návratu do civilu jsem za volantem neseděl. Kde bych

taky přišel k auťáku, že? A když jezdíte, nemůžete si

dát ani pivo. Na každým rohu vás haltnou a dejchněte

do balónku.”

“Kam se chodíte stříhat?”

“K holičovi. Když už mně pačesy padaj do očí. Vy

snad někam jinam, pane komisaři? Co je tohle za

hloupý otázky?”

“Pokud vím, tak holiči tu až donedávna byli

tři…”

“Většinou jsem se stavil v Kostelní ulici. Káral,

nebo tak nějak. Na jména nemám paměť stejně jako na

cifry.”

“Páral. Chcete nám snad tvrdit, že o jeho smrti

nevíte?”

“Máte pravdu, pan Páral. Příšerně ukecanej

človrda. Mezi lidma se povídalo, že se mu už zoufale

třásly ruce. Než by prej přestal stříhat, raději si

hodil mašli přes trubky.”

“Kdypak jste u něho byl naposled?”

“Už ani nepamatuju. Však se podívejte na to moje

háro…” hrábl si do přerostlých vlasů. “Náhodou

nevíte, jestli tady ve špitále chodí po pokojích

chlupodravec? Budu se muset zeptat sestřičky.”

“Představte si, pane Vaněk, že jsme v tom

holičství našli vaše otisky prstů…”

“Děláte si legraci?” Pokusil se o smích, ale byl z

toho jen škleb. “Nějaký moc starý, co?” dostal ze

sebe konečně a nevěděl, kam s očima.

“Po těch, kdo Páralovi pomohli k údajné

sebevraždě, zůstal papír se vzkazem. A vy jste ho měl

v ruce… Pročpak jste si nevzal rukavice, jako vaši

komplici?”

162

“Cože…?” výrazně pobledl a roztřásla se mu

brada. O tomhle nic nevím, pane komisaři. Přísahám,”

mumlal Vaněk a obličej jako by mu potřel vápnem.

“Ale víte. Na rozdíl od lidí, se daktylky nemýlí.

Tohle vám přeci nemusím zdůrazňovat, když jste

pracoval u bezpečnostní agentury.”

“S tímhle jsem tam vůbec nepřišel do styku, pane

komisaři. Tohle, co říkáte, je pro mě španělská

vesnice.”

“Nemá význam, abyste dál zatloukal. Koho krejete?

Máte strach z jejich pomsty?”

“Prostě vám nic říct nemůžu,” dostal ze sebe a

odvrátil hlavu na opačnou stranu.

“Chcete, aby veškerá vina padla na vás?”

“Kristepane. Dyť já byl jenom maličký kolečko v

soukolí,” pane komisaři.”

“Možná ano. Možná ne… Ze zbraně, kterou jsme u

vás zajistili, a na které se našly i vaše otisky,

bylo vystřeleno na truhláře Kaválka. Ale taky těžce

zranila našeho inspektora, který teď leží na ARU a

dosud je v kómatu. Ze kterého se možná ani

neprobere…”

“Já po něm nestřílel,” hlesl a brada se mu znovu

rozklepala, jako by ho přepadla náhlá zimnice.

“Když ne vy, tak kdo?”

“Novák.”

“Máte na mysli toho menšího pána s bříškem, který

si libuje v nošení svátečního obleku a klobouku?”

“Jo. Dělá výběrčího,” vysoukal ze sebe. “Měl

obejít pár míst na náměstí. Já zatím s auťákem přejel

do Žižkovy ulice a tam na něj čekal. Když přiběh, ani

slovíčkem se nezmínil, že použil pistoli. To jsem se

dozvěděl až doma od souseda, když jsem se ho ptal,

jestli neví, kam se poděla máma.”

“Řekněte nám o tom Novákovi víc. A nebuďte skoupý

na slovo. Přituhuje, pane Vaněk. Mohl byste se

škaredě popálit. Přemýšlejte.”

“Skoro jsem ho neznal. Vlastně jsme se viděli,

jenom když jsem ho vozil po těch výběrech. Dvakrát

třikrát do měsíce.” Vaněk si promnul zšedlý obličej.

“Když už promluvil, tak se vychloubal, frája. Jak

hned každýmu vidí až do žaludku. A že když ho někdo

neveme vážně, tak prostě tasí bouchačku a…” zajíkl

se. “Oni mě zabijou, pane komisaři,” zaskuhral.

“Uklidněte se. V chodbě sedí ozbrojený policista.

A zítra zařídím, aby vás převezli do vězeňské

nemocnice. Soustřeďte se na toho Nováka. Zkuste si

163

vzpomenout, jestli se někdy třeba nezmínil, kde

bydlí. Určitě míval i volné dny.”

“Občas mluvil o Potštejně. Jednou, že tam staví

rychlík jako ve větších městech, protože drážní

papaláši skoupili všecky prázdný chalupy. Podruhý zas

chválil tamní poutě. Jindy básnil, že nahoře nad

dědinou, ve zřícenině tvrze, se pořádaj turnaje

šermířů v dobovejch kostýmech. Ale třeba tam jenom

jezdil k příbuznejm.”

“Kež by to byla pravda. A teď nám povězte, jak

jste se mezi lidi Velkého ochránce dostal.”

“Pár dní po tom, co mě Prokopec vyrazil, se u nás

objevili ti dva a že by pro mě měli slušně placenej

džob. Když vybalili, o co půjde, moc se mně do toho

nechtělo, ale kapsu jsem měl prázdnou a plno dluhů, o

nějakou slušnou práci dnes nezavadíte.”

“Takže jste vozil výběrčího?”

“Jo. Asi budete chtít, abych vybalil místa.”

“Až později. Znáte Velkého ochránce?”

“Toho jsem ani nezahlíd. Příkazy mně dával

blonďák. Vždycky s ním byl ten vyčouhlej Slovák. No a

dělal jsem s Novákem.”

“Jak vás odměňovali?”

„Pokaždý jsem dostal od blonďáka obálku. Ani jsem

ji neotvíral. Tolik prachů jsem u Prokopce nepobral

ani jednou. Pokud jde o ty štace, kde se vybíralo,

bylo toho moc. Budu muset potrápit myslivnu, pane

komisaři.”

“Dobře.” Bém vytáhl notes, oddělil dvě stránky.

“Dejte nám je na papír. Ráno pro to někoho pošlu. A

nezapomeňte, pane Vaněk, že pouze úplné doznání vám

může zmírnit trest.”

43

Kovanda se nemohl rozhodnout, kam dceru poslat,

aby byla co nejdál od Kostelce. Nejbezpečnější mu

připadalo, kdyby odjela k babičce do Českého

Krumlova. Ale Adéla chtěla do Prahy k tetě. A jako

asi vždycky si prosadila svou. Když to sdělili

Jányšovi, přikývl, ale měl výhrady k nástupu do vlaku

přímo v Kostelci. Přestože zatím nezjistili nic

konkrétního ohledně sledování vily lidmi ze Dvora

nebo ze Slavíkovy bezpečnostní agentury, raději

předpokládal, že probíhá. Z toho důvodu usoudil, že

by dívku měli odvézt mimo Kostelec a použít jinou

trať, když je ta možnost. Za nástupní stanici vybral

Choceň, tam že Adélu dopraví autem. Jejímu otci se to

zdálo být nepřiměřeně přemrštěně opatření, ale

164

nakonec uznal, že jistější bude, aby se dcera už dole

ve městě neukazovala.

Promysleli celou trasu přepravy a neponechali nic

náhodě.

Krátce po sedmnácté hodině Jányš vybídl dívku, aby

se rozloučila s otcem a odnesl její kufr do zelené

škodovky parkující před vilou. Když Adéla usedla

vedle něho, vyrazil po staré okresní silnici k

hájence u Lhotisek, kde je očekával Ondra v bílém

favoritu. Adéla přestoupila k němu.

“Pro jistotu tu deset minut počkám. Kdyby se přeci

jen ocitli za vámi, přišlápni plyn a hlavně zavolej.

Ale myslím, že něco takového vám nehrozí. Zbytečně

nespěchej. Čím kratší dobu budete čekat na nádraží,

tím lépe. Zlomte vaz.”

“Bude to v pohodě,” zabručel Ondra. Pobledlá dívka

s tmavými kruhy pod očima se snažila o úsměv. Jányš

na ni povzbudivě kývl, přicvakl dveře a mávl rukou,

ať jedou.

Ondra nastartoval. “Připni si pás.”

“Cože? Aha. Promiň.” Snažila se to udělat, ale

prsty ji neposlouchaly. Stále vztekleji škubala

pruhem prošité látky. Pás ji odolával.

“Uklidni se.” Ondra se naklonil, lehce potáhl pás,

zaklapl. Pak se zadíval do jejího obličeje. Mísilo se

v něm napětí s obavami. Z dřívějška si ji pamatoval

energickou, sebevědomou, nebojácnou, často až drzou a

vyzývavou. Za těch pár dní ve Dvoře jako by dospěla.

“Nemusíš mít strach. Jezdím rychle, ale bouračky

se mi zatím vyhýbají,” utrousil trochu uštěpačně a

rozjel favorit rovnou silnicí k vysokému lesu.

“Možná by mi bylo líp v márnici,” zamumlala.

“Často vedeš takhle morbidní řeči?”

“Kdyby jsi zažil, co já…” Zavzdychala, podívala

se na druhou stranu. Zvlhlýma očima sledovala

ubíhající bramborové pole.

“Docela chápu, že ti není zrovna do juchání. Ale

život jde dál, Adélo.”

“Mám zapomenout, co tam ze mne udělali?” blýskla

po něm zlostnýma očima.

“Mohu tě ubezpečit, že ti parchanti zaplatí za

všechno, co provedli.”

“Co proti nim svedete? Jsou za nima pracháči a

dnes je všechno o penězích,” vzlykla. “Kdoví, jestli

se ještě někdy budu moci vrátit domů.”

“Určitě. Ale nějaký čas potrvá, než se jim poldové

dostanou na kobylku. Až je budou soudit, řekneš si

tam taky své. Odpouštět se nic nebude,”

“Jenom aby neměli navrch oni.”

“Spravedlnost je někdy dost pomalá, ale jednou

přeci jen spadne klec. Pak budou sakramentsky

165

litovat, že se včas nespakovali a nevypadli do cizích

krajin.”

“Nevím. Chceš slyšet, co si o tom myslím?”

“Řekni.”

“Ty tvé řeči znějí jako pohádky, které mi táta

čítával před spaním, když jsem byla malá. Dáte na

něho pozor, viď?”

“Proč myslíš, že se můj otec vrátil?” řekl Ondra a

ve zpětném zrcátku zaznamenal osobní automobil.

Poměrně velkou rychlostí se k nim přibližoval.

“Co ti o mně řekl?” zeptala se.

“Sdělujeme si pouze věci, které musíme všichni

vědět, aby jsme se orientovali v tom, co podnikáme,”

vyhnul se přímé odpovědi.

“Netvrď, že nevíš, jak jsem pitomě nalítla

Slavíkovi. To by jsi mě fakticky naštval.”

“Něco málo vím,” přiznal neochotně a sledoval

automobil za nimi. Hnědý mercedes? Ale vždyť to může

být auto, na které tátu upozornil kriminální komisař

z Újezda! uvědomil si a od toho okamžiku věnoval

vozidlu za nimi zvýšenou pozornost.

Po chvíli mu připadalo, že v řidiči s blond vlasy

poznává člověka, kterého zachytil na fotkách ze Dvora

ve společnosti Prokopce, šéfa soukromé bezpečnostní

agentury v Újezdě.

“Pokud se nepletu, jsou v tom autě ti ze Dvora. To

by vysvětlovalo, proč se za námi tak ženou.”

“Nezamlouvej to. Co si o mně myslíš? Ale pravdu,”

vyhrkla Adéla jako by v hlavě měla utkvělou myšlenku,

na kterou musela znát odpověď.

“Nic, co bych ti nemohl říct. Ale teď na tuhle

debatu není vhodná doba, Adélo. Auto, které za námi

jede, nám může být nebezpečné.”

“Jaké auto?” Ohlédla se a výrazně pobledla v

obličeji. “Panebože,” hlesla, schoulila se k sedadlu

a upřeně zírala k čelnímu sklu. “Je to auto, ve

kterém pro mně přijeli blonďák s tím Slovákem.”

“Neklesej na mysli. Pokusím se jim ujet. Tak si

nejlíp ověříme, jestli nejde o náhodu.” Přišlápl

plynový pedál a favorit vyrazil kupředu jako řízená

střela.

Ale přidal i hnědý mercedes.

Ondra si v duchu prošel terén, kterým silnice

vede. Nemohli mít příliš daleko k Petranovu kopci.

Kdyby se mu někde podařilo nepozorovaně zabočit do

lesa, nechá je přejet a vrátí se do Kostelce.

Za mírně pravotočivou zatáčkou znovu zrychlil.

Když se blížili k další, musel zvolnit. Asi padesát

metrů před nimi zaznamenal cestu do porostu. Dupl na

brzdu a prudký vjezd doprava absolvoval smykem.

166

Náletové smrčky se šelestivě třely o bok auta. Jen s

vypětím všech sil ho udržel na cestě. Nedaleká

planinka mu poskytla prostor k otočení. Pomalou

jízdou se vracel k silnici. Mezi kmeny stromů zahlédl

řítící se mercedes.

“Proč jedeš zpátky a ne dál do lesa? Co chceš

dělat?” mumlala dívka. Hlas jí vibroval potlačovaným

strachem. Čišel i z široce rozevřených, vyděšených

očí.

“Brzy jim dojde, že jsme zajeli do lesa.” Sáhl do

výklenku v přístrojové desce, kde měl připevněný

mobilní telefon. Zvolil otcovo číslo a doufal, že se

mu brzy ozve. Jányš se ohlásil při třetím zazvonění.

Ondra stručně sdělil, kde jsou a koho mají na krku.

Zrušil spojení a upevnil mobil do držáku.

Už se chystal prudkým rejdem vyrazit doleva, když

zaznamenal, že se mercedes vrací. Nezbývalo mu, než

plán pozměnit. Chvíli potrvá, než se jim ten jejich

křižník na úzké silnici podaří otočit. On zatím získá

slušný náskok.

Jen mercedes projel, vrazil doprava.

“Nevidím je. Třeba jsme jim ujeli,” vymáčkla ze

sebe s hlavou pootočenou dozadu.

“Neraduj se předčasně. Mají podstatně rychlejší

auto. Ale třeba nebudou až tak rychlí,” přidal, aby

ji uklidnil. Sám tomu nevěřil. Vymáčkl si

bezpečnostní pás, sjel dolů zipem bundy, aby uvolnil

přístup k podpažnímu pouzdru. Když mrknul po Adéle,

setkal se s jejíma vytřeštěnýma očima.

“Tohle nemyslíš vážně…” zašpitala.

“Chceš se jim znovu dostat do rukou?”

“V žádném případě. To raději…”

“Tak se ničemu nediv,” přerušil ji nekompromisně.

“Buď připravená na nejhorší. Budou se nás snažit

předjet a vytlačit k okraji, abychom museli zastavit.

Určitě je naštve, když se nezachováme, jak chtějí.

Skrčíš se co nejvíc k podlaze. Já se budu snažit,

abych…”

“Co když po nás budou střílet?” zakňourala.

“Z tebe si terč neudělají. Potřebují tě živou, aby

měli páku na tvého otce.” Ve zpětném zrcátku se mu

objevil mercedes. “Tak už je máme znova za zadkem.

Nevystrkuj hlavu, Adélo.”

Silnice byla rovná a Ondra držel favorita

uprostřed, aby ani z jedné strany neponechal prostor

k předjetí. Za jak dlouho se může objevit táta? Co

kdybych to přece jen riskl a sjel ze silnice na tu

planinku. Třeba bychom stačili doběhnout k lesu…

letělo mu hlavou. Ne, tam by nás dostali!

Pomohla jim náhoda. Ze zatáčky před nimi vyjela

skříňová avie. Ondrovi protijedoucí vozidlo vnuklo

167

bleskový nápad. Natruc tomu, že se vzdálenost

nebezpečně zkracovala, neustále se držel ve středu

vozovky.

“Zašílel jsi? Vždyť se s ním srazíme?” soukala ze

sebe Adéla a jako fascinovaná zírala na přibližující

se nákladní automobil, jehož řidič se zřejmě obával

zajet až na krajnici.

“Neboj, nejsem kamikadze,” utrousil na půl úst

Ondra

a

smýkl

volantem

doleva.

S

několikacentimetrovou těsností projel podle skříňové

avie s reklamami na masné výrobky a sotva ji měl za

sebou, upřel oči k zpětnému zrcátku. Masňácký řidič

vrátil vozidlo k prostředku silnice a vzápětí musel

dupnout na brzdy.

Pokud se střetli, jsme z toho venku! uvědomil si

Ondra. Nemohl zastavit, aby se ujistil, že ke srážce

došlo. Malér za nimi ho mrzel, ale nebyl v náladě,

kdy by si to dával za vinu, nebo dokonce ty v

mercedesu litoval. Po projetí zatáčky, z níž se

vynořila jejich spása v podobě auta kosteleckého

masokombinátu, zařadil vyšší rychlost a znovu

přišlápl plynový pedál.

Adéla, trochu jako by přiškrcená stuhou

bezpečnostního pásu, otevřela oči a nevěřícně zírala

na volnou asfaltku před nimi.

“Jak se ti to podařilo?” dostala ze sebe konečně.

“Abych se přiznal, skoro ani nevím. Měli jsme

prostě z pekla štěstí.”

“Už se jich nemusíme obávat?”

“Lhal bych ti, kdybych řekl ano. Raději počítejme

s možností, že se všechno může zopakovat.”

“Ježíšikriste!”

“Zachovej klid. Sáhni pro mobil, vymáčkni číslo

mého táty. Já bych v téhle rychlosti nemusel udržet

volant.”

“Snad to zvládnu.” Prsty se jí třásly, měla

strach, aby mobil neupustila na podlahu. “Už vyzvání.

Co mu mám říct?”

“Zeptej se, kde je.”

“Adéla. Pane Jányši, Ondra…” Umlkla a

naslouchala. Dýchala zchváceně, jako by právě odněkud

přiběhla. “On teď nemůže. Mám se vás zeptat… Ano.

Vyřídím mu to.” Stiskla tlačítko a napětí v jejím

obličeji povolilo.

“Tak co?” zabručel netrpělivě, aniž by odvrátil

oči od vozovky, po níž se řítili.

“Ten mercedes má nabouraný předek. Je s ním můj

otec. Pojedou na Choceň přes Přestavlky a Skořenice.

Počkají na nás na křižovatce před Běstovicemi.

Kdybychom potřebovali, stačí brnknout a vyjedou nám

168

naproti,” chrlila ze sebe jako by ještě byla trochu v

šoku. “Asi jsme z toho venku, viď?”

“Nejásal bych předčasně. Mohou mít někoho přímo v

Chocni,” zchladil její propukající nadšení. “Ale

důležité je, že v tom už nejsme sami.”

44

S dohledem na Plchovice se silnice vymanila ze

sevření vysokého lesa, obklopily ji louky a pak i

lány polí. Před křižovatkou u Běstovic skutečně stála

při okraji asfaltky zelená škodovka.

“Jsou tu. Že jsou to oni?” ožila Adéla, dychtivě

se naklonila k čelnímu sklu, spěšně se zbavovala

pásu. Ani teď ji příliš neposlouchal.

“Nejanči. Počkej, až se aspoň jeden z nich ukáže.”

Zpomalil, zavedl auto ke krajnici. Dvakrát lehce

stiskl klakson.

Odpověděli mu stejným signálem. Zatímco Jányš

senior zůstal u škodovky, Kovanda běžel přes silnici.

Adéla hbitě opustila favorit. Vrhla se otci do náruče

a zajíkavě mu líčila, jaký měla strach, když je honil

ten hnědý mercedes.

Jányš je s úsměvem v obličeji minul a u favoritu

napřáhl pravačku k synovi. Pevně ji stiskl.

“Mám dojem, že jsem ty parchanty podcenil. Čert

ví, jak se ti dostali do zad, když jsem měl silnici

pod dohledem.”

“Taky mě překvapili. Buď tě nějak objeli, abys mi

nemohl dát avízo, nebo náš plán přečetli a někde v

lese čekali, až kolem projedeme. Ale důležité je, že

jsme tady. Nebýt té avie, určitě bych jim neujel.”

“Když jsem je spatřil sťuknutý, hned mě napadlo,

že se ti povedla nějaká čertovina. Nikomu se nic

nestalo. Postávali proti sobě a hulákali na sebe.

Odcouval jsem a na první odbočce jsme to vzali

zkratkou přes les.” Jányš starší mrkl k zápěstí. “Moc

času už nezbývá, když chceme chytnout rychlík…

Kovandovi, musíme jet,” zavolal na otce a dceru.

“Pojedu s ní,” ozval se Kovanda.

“Chápu. Ondro, budeš mě mít v závěsu. Před

nádražím zaparkuju kousek od tebe, abych měl přehled,

kdyby vás zamýšlel někdo otravovat.”

“Mladý muži, vděčím vám za život své dcery.

Vylíčila mi, jak odvážně jste si počínal,” řečnil

Kovanda ze zadního sedadla.

“Určitě přeháněla. Prostě jsme měli štěstí.” Ondra

počkal, až otec zmizí ve škodovce a nastartoval.

Padesátkou projel vesnici a vzápětí už viděl

169

charakteristické budovy města. Občas se podíval do

zpětného zrcátka, jestli je zelená škodovka za nimi.

Kovanda vzadu hučel do dcery, aby v Praze raději

moc nevycházela do ulic a byla opatrná na to, s kým

se stýká. S povzdycháváním přikyvovala a komicky

přimhuřovala oči, nejspíš tato ponaučení slyšela už

několikrát.

“Tati, pošlu ti pohlednici, aby jsi věděl, že jsem

dojela v pořádku,” slíbila.

“Budu na ni čekat, holčičko.”

“Nechci se do vaši debaty míchat, ale ta

pohlednice není dobrý nápad. A dopisu by se taky

mohli zmocnit,” řekl Ondra.

“Tak zatelefonuju,” vyhrkla dopáleně.

“Předpokládáme, že jsou na telefon z vily nějak

napíchnutí.”

“Ale já přece musím vědět, co s ní je,” namítl

vztekle Kovanda.

“Má ta její teta telefon?”

“Aby neměla.”

“Tak jí během zítřka zavolejte vy. Ale ne z

domova. Z běžné telefonní budky někde ve městě.”

Ondra odbočil do ulice k nádraží. Počkal, až z

vyasfaltované plochy před budovou vycouvá cihlově

červená felicie a zajel na uvolněné místo. Kovanda s

dcerou se chystali opustit auto. “Seďte,” zabručel.

“Dejte čas tátovi, aby obhlédl situaci.”

Jányš zaparkoval škodovku a vystoupil. Přeběhl

očima po řadě automobilů a zamířil k nádražní budově.

Asi po třech minutách se znovu objevil před vstupními

dveřmi a kývnutím dal znamení, že je čistý vzduch.

Zatímco si Adéla, doprovázená otcem, který jí nesl

kufr, kupovala u pokladny jízdenku, Jányš sdělil

Ondrovi, že počká v hale. On aby přivedl Kovandu, až

rychlík s jeho dcerou opustí stanici.

Na peróně Ondra stál nedaleko otce s dcerou, kteří

se drželi za ruce a něco si šeptali, a přeskakoval

pohledem po lidech, kteří na vlak od Přerova rovněž

čekali. Konečně se ozval staniční rozhlas a

přichraptěle oznámil příjezd spoje na Prahu. Mohutný

kolos elektrické lokomotivy se objevil u výhybek.

Souprava brzdila a Kovanda s Adélou se dojímavě

loučili.

Vykročila k vlaku, ale pak se ještě vrátila k

Ondrovi. S překvapivě stydlivým výrazem v obličeji mu

přilípla rty do koutku úst. Aniž by cokoliv

vysvětlila, pospíchala ke dveřím vagónu.

Kovanda jí podal kufr. Adéla procházela uličkou

podle oken. Výpravčí zahvízdal a zvednutým zeleným

terčíkem dal pokyn k odjezdu. Opakovaně ťukly

nárazníky a vlak se zvolna rozjížděl.

170

“Škoda, že jste už ženatý, mladý muži. Vy byste mi

k ní pasoval,” prohlásil Kovanda. Zvlhlýma očima

provázel vzdalující se rychlík, dokud poslední vůz

nezmizel za ohybem kolejí k přejezdu.

45

Krátce po třiadvacáté hodině se v Bémově garsonce

rozdrnčel telefon. Volal inspektor Pecka, který měl

noční službu ve služebně kriminálky.

“Šéfe, raději si sedněte. Co vám řeknu, mohlo by

vás porazit.”

“Takovéhle úvody nesnáším. Vysyp to ze sebe.”

“Za špitálu nám zmizel Vaněk.”

“Sakra! Kde jsi tohle splašil?”

“Před pěti minutama mě zdola informovali, že volal

ten poldík, co vartoval před pokojem. Prý si jen

odskočil pro kafe k automatu za ohybem chodby… Už

tam vyrazily hlídky, aby obsadily východy ze špitálu.

Osobně pochybuju, že to k něčemu bude. Vaněk má

nejméně čtvrthodinový náskok.”

“Čtvrt hodiny trvalo, než si načepoval kávu?”

“Čert ví, kde zpráva uvízla.”

“Tak tohle bude někoho mrzet. Odpoledne jsem

požádal Medunu, aby hlídku posílil. Brnkni Málkovi a

Dudové. Cestou se zastavte pro mne.” Bém vrátil

sluchátko na přístroj. Jediný svědek a nechají ho

uprchnout! Něco takového jim ještě scházelo.

Noc byla temná, jaké v závěru července bývají.

Vzadu v autě už seděli Málek s Dudovou, což

nasvědčovalo, že trávili večer spolu. A já jim ho

pokazil, napadlo Béma. Nebyl slepý, aby nezaznamenal

jejich sblížení. A musel by být hlupák, kdyby proti

tomu něco namítal. I kriminalisté jsou normální lidé.

Znal šéfy, kteří vztahům mezi podřízenými nefandili,

nebo je dokonce ani netolerovali. On k těmhle

chodícím řádům a předpisům rozhodně nepatřil, i když

si dovedl představit, jaké by nastaly potíže, kdyby

se ti dva rozkmotřili. Věřil, že to nebude jejich

případ. Protože věděl, jak dlouhou cestu museli ujít,

než se dostali tam, kde nepochybně jsou.

V objektu nemocnice zářila i světla, která k

běžnému osvětlení nepatřila. U závory v průjezdu

vrátnicí přešlapoval starší policista a neskrývaně

zíval. Od něho se dozvěděli, že zmizelého pacienta

dosud nenašli. Nadirigoval je k budově chirurgie. Dvě

ze tří aut, která tam stála, byla policejní.

“Řekněte, šéfe, jak se Vaněk mohl zdejchnout? S

dírou ve hnátě,” bručel Málek na schodišti.

171

“A proč by utíkal, když se už vyzpovídal,” přidala

Dudová.

“Spíš bych sázel na to, že si ho vyzvedli. Myslím,

že právě z toho měl strach,” reagoval Bém podrážděně.

“Jestli máte pravdu, nedal bych za jeho život ani

zlámanou grešli,” konstatoval Málek.

Bém myslel na seznam míst výběru poplatků, který

měl Vaněk sepsat. Udělal ho? Jestli zmizel s ním,

bude si dlouho vyčítat, že si na něj nepočkal. Široká

chodba je zavedla k pokoji, kde navečer Vaňka

zpovídali. Ze dveří proti nim vyrazil vysoký,

ramenatý policista s hodnostním označením kapitána.

Když poznal kriminálního komisaře, ledabyle zvedl

prsty ke štítku čepice.

“Nebudete mít radost, Béme. Lékař tvrdí, že jeho

rány se ještě nezacelily natolik, aby se mu pohybem

znovu neotevřely. Proč by až takhle riskoval? A jak

mohl vědět, že si nadstrážmistr odskočil pro kafe?

Jen támhle za roh k automatu… V tom bude nějaká

zrada.”

“Pane kapitáne, slíbil jste mi, že…”

“Já vím. Před půlnocí měla nadstrážmistra

vystřídat dvoučlenná hlídka. Sám víte, jak to je s

lidma. Musel jsem vzít chlapy z ulic,” vysvětloval

Meduna s teatrálně provinilým výrazem.

“Teď se v tom nebudeme přehrabovat,” zabručel Bém.

“Už vaši lidé něco konkrétního zjistili?”

“Zatím bohužel nic. Právě jsem vyzpovídal sestru,

která chodila k Vaňkovi. Taky si zmizení nedovede

vysvětlit. Ostatně promluvte si s ní sami.”

“To uděláme.”

“Pane komisaři, nerad bych, abyste se domníval, že

děláme málo, abychom uprchlíka našli. Jenomže v

tomhle prostředí…” Škubl rameny. “Nařídil jsem, aby

obešli veškeré budovy, podívali se i do sklepů,

prolezli prostory při oplocení špitálu. Pochopte, že

je toho moc, co se musí prohledat.”

“A stačilo sem posadit o policajta víc,”

poznamenal Málek, ale Meduna předstíral, že rýpnutí

neslyší.

“Postavil jsem chlapa na každém rohu. Ten grázl

tady přece musí někde být. Nebo má snad křídla?”

pokusil se o žert, ale zasmál se mu pouze on. Ještě

víc zneklidněl. “A teď musím za povinnostma,”

utrousil a odkráčel chodbou.

“Hledání Vaňka ho příliš nevzrušilo,” řekl Málek

ve dveřích nemocničního pokoje. Uličkou mezi

postelemi rázoval asi pětadvacetiletý policista. Na

prvním zastlaném lůžku seděla žena v modrobílém

stejnokroji zdravotní sestry. S dlaněmi na obličeji

povzlykávala. Když kriminalisté vstoupili, ruce jí

172

klesly a z jejího výrazu čišel strach. Oči měla

zarudlé od pláče, kolem nich rozmazané stíny. Byla

dost při těle a věkem blíž ke čtyřicítce.

Mladý policista ztuhl v pozoru. “Pane komisaři,

já… Chtělo se mi příšerně spát. V takovém případě

mně pomůže jenom kafe. A tak jsem…”

“O tomhle si později popovídáte se svým

nadřízeným,” přerušil ho Bém a zamířil k rozestlané

posteli. Vsunul ruku pod polštář. Protřepal

přikrývku. Strhl prostěradlo. Jednu po druhé nadzvedl

matrace. Prohlížel plechový noční stolek. Nic.

Podíval se na Málka. “Pospíchat se má pomalu. Pak to

tu ještě musíme prošťourat.”

“Kdybych věděl, co hledáte…” začal policista,

ale Bém ho přerušil:

“Pojďte s námi. Vy taky, paní,” oslovil sestru.

“Cihlová,” hlesla a ohryzek jí poskočil. Měla

silnější krk a zřejmě i problémy se štítnou žlázou.

“Ten pán, co tu byl před vámi, přikázal, že odtud

nesmíme, ale co kdyby zazvonil některý pacient?”

přidala nešťastně.

“Příkaz se ruší,” ušklíbl se Málek.

Sestra vyskočila. “Byl ke mně nespravedlivý.

Křičel, že jsem pana Vaňka musela vidět, když

odcházel. Dokonce se zeptal, jestli jsem mu v útěku

nepomáhala. Tak absurdní obvinění. Pan Vaněk nesměl z

lůžka a já jsem zdravotní sestra,” chrlila ze sebe.

Její hlas zabarvoval stále hysteričtější tón.

“Uklidněte se, sestřičko. Pan kapitán má

starosti,” řekl chlácholivě Bém.

“Já jen, abyste si nemysleli, že si třeba nehledím

práce.”

“Rozhodně si to nemyslíme. Ale je pro nás moc

důležité zjistit, kudy Vaněk mohl zmizet.”

“Pomohu vám.” Rozhlédla se chodbou a když kapitána

neviděla, vyjasnilo se jí v obličeji. “Jenomže nevím,

jak,” přidala snaživě.

“Nejdřív nás nadstrážmistr zavede, kde si byl pro

kávu,” rozhodl Bém. Na chodbu, kterou šli, navazovala

jiná, která se táhla po celé délce budovy. Končila

širokým trojdílným oknem. Na pravé straně, mezi

dveřmi sesterny a lékařského pokoje, stála plechová

krychle automatu na nápoje. Pohled doleva přitáhl

výklenek zařízený podobně jako bývají recepce v

hotelích nižší kategorie, sem bylo napojeno

signalizační zařízení ze všech pokojů v poschodí.

“Sestři, kde jste byla vy, když nadstrážmistr

zjistil, že mu chybí hlídaný pacient?”

“Támhle za pultíkem,” ukázala k výklenku. “Psala

jsem štítky pro odběry na ráno.”

“Mohl kolem vás projít, aniž byste si ho všimla?”

173

“Určitě ne. Nejsem přece slepá.”

“Věřím vám. A jinak by se odtud z poschodí mohl

dostat kudy?”

“Když se mně ptal,” zpod řas omluvně pohlédla na

mladého policistu, “připadalo mi, že slyším hrčet

výtah. Někdy ho i v noci použijí, když vezou těžšího

pacienta rovnou na sál.”

“Výtah? Kde ho máte?” vyhrkl Málek.

“Uprostřed boční chodby, kde ležel pan Vaněk.”

“Proč nás to nenapadlo?” Málek se rozběhl k ohybu

chodby. Všichni pospíchali za ním. Přišli k

inspektorovi v okamžiku, kdy zhaslo světélko na

panelu, což znamenalo, že zdviž dorazila do jejich

poschodí. Dveře se mechanicky rozjely do stran.

Uprostřed kabiny stál vozík na převážení pacientů a

na něm ležel zašpičatělou bradou nahoru a se skelným

děsem ve vypoulených očích postrádaný Vaněk. Stačil

jediný pohled, aby kriminalisté pochopili, že už

nikdy nepromluví. Nemocniční pyžamo na jeho hrudi

mokvalo krví, na které se už vytvářel škraloup.

Krvavé skvrny byly i po podlaze.

“Jasná poprava.” Málek vytáhl mobil. “Že by po

sobě začali zametat stopy?”

“Vypadá to tak. Kam voláš?”

“Vaňuru s jeho nádobíčkem. A našeho doktora.”

“Nemůže tu ležet moc dlouho.” Bém se podíval na

pobledlého policistu. “Nadstrážmistře, nikoho do

kabiny nepustíte, dokud nedorazí náš technik. A

tentokrát…” odmlčel se.

“Já vím,” hlesl mladý policista. “Nechci se

vymlouvat, ale netušil jsem, že je výtah v provozu.

Sestra mě informovala, že ho vždycky v osm

zablokují.”

“Zapomněli. Nebo ho pak ještě někdo použil a

neudělal, co udělat měl. Proč jste se osobně

nepřesvědčil, když jste přebíral službu?” Bémovi se

znovu zvedal adrenalin.

“Pane,” ozvala se nejistě sestra, “výtah se dá

zavřít klíčkem v kabině. Ale dovnitř mě asi

nepustíte, že?”

“Uhodla jste. Jinak se zamezit provozu nedá?”

“Prý nahoře ve strojovně. Ale to bych musela

sehnat údržbáře, který má výtahy na starost.”

“Pak nezbývá, než postavit ke každým dveřím

poldu,” řekl Málek.

“Kolegyně,” Bém se pootočil k Dudové, “najděte

kapitána Medunu. Ať promptně obsadí všechny stanice

výtahu.”

“Šéfe, jestli dovolíte, půjdu s ní. Neškodilo by,

popovídat si s vrátným. Příjezd každého vozidla do

174

špitálu přece musí zaznamenat. Nějak se sem dostat

museli.”

“Pokud někde vzadu nepřelezli plot. Běžte. Já si

ještě promluvím se sestrou a vyzpovídám sloužícího

lékaře. Pokračujte v běžné práci, sestro. Zastavím se

u vás.”

“Nemusíš mi dělat anděla strážného, Františku,”

prohodila s jemnou výčitkou ve hlase Dudová, když

byli z doslechu komisaře.

“Mrzelo by mě, kdybys to takhle brala.” Málek se

chystal pokračovat, když se proti nim ze schodiště

vynořil Meduna. Neměl nijak naspěch.

“Už padla?” rozvlnil posměšně rty.

“Jak komu, pane kapitáne. Měl byste ihned zabránit

dalšímu provozu výtahu.”

“A důvod? Mohou přivézt pacienta a kvůli nám…”

“Na vašem místě bych s tím honem něco udělal,”

řekl energicky Málek. “Je v něm totiž ten, koho

hledáme. S hrudí prostřílenou jako řešeto.”

“Žertujete.” Medunův pohled přeskočil na

inspektorku. Když pouze kývla, vymáčkl ze sebe:

“Ihned to zařídím.” Obrátil se a překotně sbíhal

schodištěm jako by mu za patami dopadaly hvízdající

střely.

“Blbec. Doufám, že mu konečně došlo, jak to tu

parádně podělali. Až tenhle blázinec kolem Velkého

ochránce skončí, tak…”

“Jen žádné sliby, Františku.” Dudová mu stiskla

paži. “Vždycky se těším a pak z toho stejně nic

není.”

“Chtěl bych si s tebou vyjet na Šumavu.”

“Proč právě tam?”

“Už dlouho toužím projít místa, kde jsem sloužil

jako voják. Nesmazatelně se mi vryla do paměti. Z

Modravy vyšlapat k slatím u Javoří Pily. Toulat se

kolem plavebního kanálu. V Srní se zastavit na pivo.

Seběhnout dolů k Čenkově Pile. Posedět u soutoku

Vydry s Křemelnou. Rok od roku to odkládám. Neustále

bylo něco důležitějšího… Ale jestli chceš jet

jinam, podřídím se.”

“Františku, moc ráda s tebou pojedu. Pro mne je

nejdůležitější, že budeme spolu. Musím ti toho tolik

říci a v tomhle shonu k tomu není příležitost.”

46

Po příchodu do své kanceláře Bém zavěsil klobouk

na stromkový věšák a zbavil se bundy. Pak si nad

umyvadlem našpláchal studenou vodu na obličej. Bylo

už ráno, do osmé scházelo dvacet minut a on byl téměř

175

celou noc na nohou. Přesto na spánek nemohl ani

pomyslet, stejně jako jeho podřízení. Autem to trvalo

z nemocnice několik minut, ale i tenhle krátký čas

postačil k tomu, aby se mu zavřely oči. Přestože měl

hlavu přeplněnou značně znepokojivými myšlenkami,

krátkému zdřímnutí se neubránil. Chladná voda mu

bezesporu pomohla, ale ještě nutně potřeboval kávu.

Tu slíbila uvařit inspektorka Dudová.

Klesl na pohodlnou židli, protáhl nohy pod stůl a

zadíval se na telefonní přístroj. Službu konající

podpraporčík v přízemí budovy mu sdělil, že ho už

dvakrát volali z kriminálky v Rychnově. A že se má

ozvat, hned jak se vrátí.

Počkají, až do sebe naleju trochu kávy, pomyslel

si v okamžiku, kdy se ve dveřích ze sousední

kanceláře objevila inspektorka s šálkem, od něhož se

šířila aromatická vůně.

“Vy jste má záchrana, kolegyně,” ocenil rychlost,

se kterou splnila jeho prosbu. “Ráno se bez silného

kafe nedokážu správně nastartovat.”

“Pak jsme na tom stejně,” pousmála se. Postavila

šálek na stůl a odešla.

Lžičkou míchal kávu a hleděl na dveře, za nimiž

zmizela. Už tehdy, kdy se u nich poprvé objevila a

přivedla spoutaného Stratílka, usoudil, že bude

přínosem pro jeho služebnu, i když to její přeložení

z Prahy na vlastní žádost v něm vyvolávalo jistou

nedůvěru, ale tuhle věc si pochopitelně ponechal pro

sebe. Inspektoři - a nejvíc Mirek Kadeřábek - Dudovou

zpočátku brali se značnou rezervou. Dosud mezi nimi

nesloužila žádná žena. I on se neubránil občasným

sklonům ji poněkud podceňovat, ale brzy je všechny

přesvědčila, že žádnou shovívavost z jejich strany

nepotřebuje. Stručně řečeno, zapadla do party. Jestli

ho u ní občas něco dráždilo, tak ta neustálá snaha,

ve všem se vyrovnat mužským kolegům. Dnes už mu bylo

jasné, že šlo o jakousi přetrvávající setrvačnost z

těch prvních měsíců.

Usrkával hořkou tekutinu - už léta nesladil - a

jako by se do jeho těla vracela potřebná svěžest.

Copak má Jahoda na srdci? Jestli mu sdělí, že to s

tím Novákem z Potštejna byla bublina, znovu se

ocitnou na začátku. Všechno, co mají, zůstane v

oblasti podezření, protože nebude konkrétní důkaz.

Děsilo ho pomyšlení, že by museli čekat na další

chybu lidí Velkého ochránce.

Zvedl sluchátko, vyťukal číslo rychnovské

kriminálky.

“Jahoda, slyším,” ozvalo se na opačné straně

linky.

176

“Bém. Informovali mě, že jsi volal. Co pro mne

máš?”

“Myslím, že tě potěším, Pepíku. Sebrali jsme toho

Nováka. Zajeli jsme si pro něj až za tmy, aby bylo co

nejméně svědků. Převezli jsme ho rovnou k nám a ještě

za tepla začali rozebírat.”

“A výsledek?” snažil se volajícího přinutit ke

stručnosti, ale ten jako by ho nevnímal.

“Bezmála hodinu trvalo, než to, hajzlík, položil.

Ale námaha se vyplatila. Ti parchanti jsou rozlezlí v

našich okresech jako chobotnice. A to je třeba

předpokládat, že tenhle Novák neví všechno.”

“Nemohl by jsi být konkrétnější?”

“Nebuď nervózní, Pepíku. Je to v suchu. Za chvíli

se do něj pustíme nanovo. Nemáš chuť sem zajet a

zapojit se?”

“A víš, že mám. Ale mohu se uvolnit nejdřív za půl

hodiny. Nemůžeš výslech pozdržet? Zatímco vy jste

excelovali, nám ukradli ze špitálu jediného svědka,

co jsme měli.”

“A sakra… Snad ne toho Vaňka, co jste ho čapli v

na pozemku truhláře Kaválka po té kanonádě?”

“Uhodl jsi,” přiznal Bém a měl vztek, z Jahodova

hlasu cítil potlačovaný výsměch. Překonal

podrážděnost. “Našli jsme ho ve výtahu. Bez skrupulí

ho odpráskli.”

“I tohle se stává, Pepíku. Nevěš hlavu, na Nováka

dáme bacha. Aspoň něco ti řeknu, abys měl o čem dumat

v autě cestou k nám. Ta spojení, která jsi naznačoval

při poslední návštěvě, se vesměs potvrdila. Tak na

viděnou,” zasmál se šéf rychnovské kriminálky.

“Můžeme?” ozvalo se od dveří, když Bém zavěsil.

Podíval se roztržitě na Málka. Kývl, ale ještě pár

sekund mu trvalo, než se zbavil Jahodovy jízlivosti.

Dopil vychladlou kávu a přihlížel, jak usedají na svá

obvyklá místa. Na všech nacházel stopy po probděné

noci.

“Právě jsem hovořil s Jahodou. V noci zatkli

výběrčího, který u Soudka postřelil Mirka. Už se

rozpovídal. Přiznám se vám, že se mi dost ulevilo.

Skoro jsem se začal obávat, že znovu budeme

přešlapovat na místě. Novák je zřejmě větší ryba, než

byl Vaněk, protože Jahoda naznačil, že ta spojení, o

nichž jsme pouze fantazírovali, opravdu fungují.

Slíbil jsem, že tam přijedu, abych se podrobně

seznámil se vším, co už z něho vytáhli. A při té

příležitost s Jahodou dohodnu společný postup.”

“Tohle vypadá nadějně.” Málek si neodpustil úsměv

na vedle sedící Dudovou. “Mám na mysli skutečnost, že

u toho budete, šéfe. Jahoda mi nikdy nepřipadal dost

energický. Ale třeba se mýlím,” přidal, ten, o němž

177

byla řeč, přece jen stál v čele rychnovské

kriminálky.

“Myslet si můžeš, co chceš, Františku. Zvládneš

řízení do Rychnova?”

“Dám si ještě jednoho turka a můžeme vyrazit.”

“Tolik to zase nespěchá, počkají na mě. A teď k

tomu, co jsme absolvovali v průběhu noci. Způsob,

jakým se zbavili Vaňka, nás znovu přesvědčuje, že

proti sobě máme protřelé gaunery. Klidně ukradnou

sanitku, která vyjede k případu, drze projedou

vrátnicí až k budově chirurgie, výtahem se dostanou

do poschodí, kde leží střežený Vaněk. Kdyby býval

nadstrážmistr byl tam, kde být měl, stejně by tomu

nezabránil. Paradoxně si svou nekázní nejspíš

zachránil život.”

“Otázkou zůstává, jestli jim někdo z nemocnice

nedal echo. Třeba i nevědomky. Dá rozum, že teď

zatluče, že někomu venku poskytl informace o

Vaňkovi,” řekla Dudová.

“Ani tohle nelze vyloučit,” reagoval Bém. “Ale

nevidím důvod, abychom se za tím pachtili. Stručně

řečeno: má to čas. Pokud lze věřit tomu, co v

Rychnově vypověděl výběrčí, Prokopcův Protex je nějak

napojen na organizaci Velkého ochránce.”

“Vůbec bych se nedivil, kdyby byl součástí,”

poznamenal Málek.

“Mne by to taky nepřekvapilo. Už dost dlouho

dumám, proč ani v jediném případě nedošlo ke střetu

mezi Protexem a lidmi Velkého ochránce. A proč se

vyděrači ničím nesnažili nabourat důvěru občanů v

bezpečnostní agenturu. Je možné, aby šlo o pouhou

náhodu? Zázraky se nedějí.”

“Buď mají nějakou tajnou dohodu, že si nepolezou

do zelí, nebo ze situace rovnou těží. Existence

Velkého ochránce nahrává Protexu a naopak.”

“Souhlasím s vámi, kolegyně, že to takhle může

fungovat. Od dnešního dne z toho budeme vycházet.

Nečekejte, s čím se vrátím z Rychnova. Hezky zblízka

se podíváte na zuby Prokopcovi a jeho Protexu. Než

odjedu, připravím plán soustavného sledování

veškerých aktivit. Dodržujte nepřísnější utajení. Ale

i tak je třeba počítat s možností, že se něčeho

domáknou a začnou bušit na poplach. V případě

sebenepatrnějšího konfliktu nejednejte ukvapeně. A

předpokládejte nejhorší. Nebudou se rozpakovat

sáhnout po zbraních. Z jejich strany jsou ve hře

velké peníze.” Bém hmátl po sluchátku vyzvánějícího

telefonu. Ohlásil se. Naslouchal a jako by se mu

prohlubovaly vrásky kolem úst. “Děkuju za zprávu.

Rozhodně mě nepotěšila.” Odklonil sluchátko od hlavy,

ale držel ho dál, jako by si to ani neuvědomoval.

178

“Co se stalo, šéfe?” prolomil Málek znepokojivé

ticho.

“Volali z ARA. Před dvaceti minutami umřel Mirek,”

dostal ze sebe Bém. Sluchátko mu vyklouzlo z ruky,

třísklo do desky stolu.

47

“Jestli to potrvá ještě několik dnů, přijdu o

většinu klientů. V naši branži je dnes tvrdá

konkurence,” prohlásil Kovanda, když vjížděli do

náměstí.

“Můžete přijít o život. Na tohle jste nepomyslel?”

zabručel Jányš. Na dohled reprezentačně vypadající

budovy městského úřadu odbočil doprava a zastavil

před obchodním centrem. Vypnul motor favoritu a

pootočil se. “Nevybavujte se s dcerou příliš dlouho.

Nevíme, zda nemáme stín.”

“Podívejte se, kolik tu je lidí. Tady by se těžko

o něco pokusili.”

“Po všem, co už na vás vyzkoušeli, jsem v tomhle

ohledu raději skeptik. Poslechněte mě. Prosím.”

“Vždycky musí být po vašem, co?” vymáčkl ze sebe

Kovanda a podrážděným pohybem paže si otevřel dveře.

Jányš sledoval, jak přichází k poště a vstupuje do

jedné ze tří otevřených budek s telefonním

přístrojem. S jakou dychtivostí zvedá zavěšené

sluchátko.

Průjezdní silnicí náměstím občas prošuměl

automobil a zmizel za rohem městského úřadu. Vpravo,

z budovy s pestrými výlohami, neustále vycházeli

lidé, převážně ženy obtížené nákupními taškami. Lidé

většinou mířili k autům, zaparkovaným při kašně,

zbytek okupoval chodníky. Kdyby se mezi nimi objevil

chlap s pistolí, jakou bych měl asi šanci? napadlo

Jányše a neměl z toho příliš dobrý pocit. Vzápětí se

peskoval: Jestli nejsem kvůli svému klientovi ochoten

riskovat, jako detektiv asi za moc nestojím! A proč

se vlastně tolik podceňuji? Nic se nemá přehánět. Jak

jednou člověk podlehne myšlence o své výjimečnosti,

může jít o začátek konce kariéry v oboru!

Kovanda v budce ukončil hovor a chvíli tam jen tak

stál. Pak znovu zvedl sluchátko a strčil do přístroje

minci. Domluvili jsme se pouze na volání do Prahy!

pomyslel si nespokojeně Jányš, ale bylo mu jasné, že

proti tomu nemůže nic podniknout. Zdá se, že s

plynoucími dny, a zvláště po odjezdu dcery do

bezpečí, Kovandovi dost otrnulo. Možná se dokonce i

domnívá, že mu už vůbec nic nehrozí. Bude mu muset

179

důrazně domluvit! Nemohou ho úspěšně chránit, když

bude dělat, co se mu zlíbí.

Vzápětí Jányšovi zatrnulo až v páteři. Vracejícího

se Kovandu ani nenapadlo, aby se rozhlédl, když

opouštěl chodník před městským úřadem. Z ulice za

obchodním centrem vyrazil stříbrný volkswagen. Byl

dost rozjetý, ale řidič chodce naštěstí zpozoroval

včas. Díky protiblokovacímu systému brzd zůstal mezi

autem a Kovandou metr volného prostoru. Zatímco řidič

si uvnitř plácal do čela, Kovanda o jeho auto sotva

zavadil očima, evidentně měl v hlavě úplně něco

jiného.

“Mnoho nescházelo a srazil vás,” komentoval Jányš

příhodu.

“Proč by to dělal?”

“Komu jste ještě volal?”

“Záleží na tom tolik?” reagoval otázkou zasmušile

vyhlížející Kovanda.

“Měl bych to vědět.”

“Asistentce.”

“Doufám, že jste jí nesdělil, kam jste poslal

dceru?”

“Nehovořil jsem s ní. Nebyla doma. Poslechněte,

Jányši, už mě tohle hraní na schovávanou nebaví.”

“Ani mě. Ale je to bohužel nutnost, pokud tu budou

snahy, mačkat z vás peníze. Ostatně proto jste si nás

přece najal. Je to tak?”

“Ovšem. Ale… Stále víc si myslím, že jsem jim ty

peníze měl dát. Takhle mi budou věčně dělat potíže.”

“Zaplacením vyděrači problém převážně nekončí. Je

tu nebezpečí, že se za čas vynoří znovu a třeba s

ještě většími požadavky.”

“Ujistili mě, že by to byla jednorázová platba.”

“Těmhle lidem nemůžete věřit. Jsou ochotní vám

přísahat třeba na bibli, nebo dát i písemné

potvrzení, ale předem vědí, že s tím stejně nemůžete

nic dělat. Máte pouze dvě možnosti: Zaplatit, nebo se

svěřit policii. Když se nad tím zamyslíte, zákonitě

dojdete k závěru, že oni nad vámi mají vždycky

navrch.”

“Co jsem komu provedl?” zavzdychal Kovanda.

“Alespoň že Adélka je v pořádku. Nehrozí, že by ji i

tam nějak vyšťourali, viďte, Jányši?”

“V nejbližších dnech určitě ne. Pokud se někde

nepodřeknete. A všechno záleží i na tom, kolik ještě

budou mít času.”

“Co tím chcete naznačit?” Kovanda ho chytl za

ruku, kterou zvedal k startovacímu klíčku.

“Nad každým, kdo se dal na cestu zločinu, se

jednou začnou stahovat mraky,” odpověděl vyhýbavě a

nastartoval.

180

“Máte na mysli, že se už kolem nich něco děje?”

“Stoprocentně. Ale tohle naštěstí není naše

starost. Vrátíte se domů?”

“Chtěl bych se zastavit v kanceláři a vzít si

nějaké spisy. Abych byl připravený na jednání se

zájemci o zdejší nemovitosti, u kterých

zprostředkovávám prodej.”

“Dobře. Ale dlouho se tam nezdržíme.” Jányš

Kovandovo přání neodmítl, i když mu bylo jasné, že

návštěvou realitky podstoupí podstatně větší riziko,

než při volání z telefonní budky na veřejném

prostranství. Ale třeba právě tyhle spisy Kovandu

uklidní a zaujmou ho natolik, že ho už nebudou

napadat myšlenky na rezignaci!

Před nákupním střediskem dal přednost fiatu

seicento ve zlaté metalíze, který na svou minimální

velikost svižně vyjel z ulice do náměstí, a vyrazil

stejným směrem. Za zastávkou autobusů a budovou

pobočky Komerční banky najel před dům s výlohami

plnými nejrozmanitějších hraček. Oko potěšilo, že je

jich už zase dost ze dřeva. Cedule po pravé straně

vstupních dveří hlásala, že v prvním patře sídlí

realitní kancelář Adéla. I tenhle název svědčil o

vztahu otce ke své dceři.

Nebo se tak jmenovala i jeho zemřelá žena? napadlo

Jányše, když opouštěl auto současně se svým

spolujezdcem.

“Jsem tu hned,” utrousil Kovanda.

“Půjdu s vámi.”

“Připadám si směšně.”

“Lepší je být směšný, než se stát terčem chlapa,

kterého tam někde mohli posadit, aby vás odpráskl.”

“Tak dobře.” Kovanda počkal na Jányše. Do chodby

vstoupili společně.

“Nic?” hlesl dost zklamaně, když zjistil, že

plechová schránka realitky je prázdná. “Jsem na

nejlepší cestě ke krachu,” zabručel nespokojeně a

zamířil ke schodišti.

Jányš ho dostihl, přidržel za loket.

“Pro jistotu se držte za mnou,” sdělil mu

přitlumeně a současně s pohledem stoupajícím

schodištěm, si rozepjal bundu a uvolnil zbraň v

podpažním pouzdru.

Nahoře tiše přistoupil ke dveřím a zpozorněl.

Připadalo mu, že uvnitř kdosi hovoří.

“Nechci vás strašit, ale někdo tam je.”

“Nesmysl!” Kovanda vsunul do otvoru klíč, ale

marně se jím pokoušel otočit. “Nezbývá, než zazvonit.

Mohu?”

Jányš přikývl a v jeho pravačce se objevila

pistole.

181

Někdo uvnitř otevřel jiné dveře a do síňky vtrhla

záplava hudby z rádia. Do toho zaťukaly střevíce.

Škrtla krytka špehýrky. Vzápětí před nimi stála žena

ke třicítce s vlasy v barvě dohořívajícího ohně.

“Šéfe…?” hlesla a teprve pak zaznamenala Jányše

a zbraň v jeho pravačce. “Ježíšikriste! Oni vás…”

připlácla ruku na ústa.

“Ale ne. To je pan Jányš. Detektiv,” uklidňoval ji

Kovanda, zatímco Jányš pistoli schoval do podpažního

pouzdra.

“A já myslela, že vás…”

“Maruško, co tu, proboha, děláte? Řekl jsem vám,

abyste zůstala doma, že vám zavolám, až začneme

znova.”

“A co pošta, pane šéfe? Na tu jste dočista

zapomněl. Před půl hodinou jsem vám volala, jestli si

ji vyzvednete, nebo ji mám odvézt k vám. Ale měl jste

zapnutý záznamník.”

“Vy myslíte na všechno, Maruško. Co bych si počal,

kdybych vás neměl. Ale přece se nebudeme vybavovat v

chodbě, že ano?” vychrlil ze sebe Kovanda a než mu v

tom Jányš stačil zabránit, podle ženy proklouzl

dovnitř.

Realitní kancelář zřejmě byla přestavěná z

dvoupokojového bytu s příslušenstvím. V první

místnosti vládla rusovlasá asistentka a mimo výbavy,

kterou potřebovala ona, tu byla dvě křesla pro

čekající zákazníky. V další místnosti projednával své

záležitosti Kovanda. Jányš ji přeběhl očima, nahlédl

do koupelny, WC a nevelké komory, kde při obou

stěnách stály regály se spisy, do uličky mezi nimi se

nemohl vtěsnat silnější člověk.

48

Celý den bylo poměrně teplo, kolem dvaceti stupňů

nad nulou, ale po obloze plulo dost tmavých mraků.

Díky tomu se zřejmě začalo šeřit dříve než předešlé

dny.

“Povinnost volá, miláčku. Kdyby ti v noci bylo

smutno, klidně zavolej,” řekl Jányš do mobilu a

zrušil hovor. Už se chtěl zvednout, když mobil znovu

zazvonil. Stiskl příslušné tlačítko, přístroj zvedl k

uchu. “Ano?”

“Hádej, kdo ti volá, Holmesi?” zeptal se Bém bez

obvyklého doprovodného smíchu.

“Josefe, ty ještě nespíš?” zažertoval si, v

domnění, že Béma k smíchu vyprovokuje. Neuspěl.

182

“Měj se na pozoru, Ondřeji. Začínají být nervózní.

Evidentně likvidují, co by je mohlo podrazit. Kde teď

jsi?”

“U klienta. Ráno mě vystřídá Ondra.”

“Ber mé varování vážně. Už se to naplno rozjelo.

Víc ti do telefonu říct nemohu. Kdyby ti bylo těsno,

víš, kam máš zavolat. A abych nezapomněl, znovu jsem

šéfa v Rychnově upozornil na tvou situaci.”

“Díky. Ale snad to zvládneme sami. Jak víš, Jahodu

moc nemusím…”

“Já jsem ho do funkce nejmenoval. Opravdu je

nepodceňuj, Ondřeji.”

“Jak se daří Mirkovi?”

“Už nijak,” zavibroval hlas Bémovi.

“Sakra!” uklouzlo Jányšovi. “Dovedu si představit,

jak jste na ně nabroušení.”

“Vraha už máme, Ondřeji. Ostatní ho za mříže budou

následovat co nevidět. Zameteme s nimi, že se nebudou

stačit divit, bastardi. Opatruj se a pozdravuj

Dianu.”

Jányš smazal číslo na displeji, vsunul mobil do

kapsy. Když nastoupil do Bémovy skupiny, o pár let

starší Kadeřábek už tam sloužil půl roku, ale měl za

sebou mnohaletou praxi na pohraničním oddělení. V

těch časech už prožíval problémy s manželkou, na jeho

práci na kriminálce se jeho soukromé záležitosti však

nijak neprojevovaly. Za takové sebeovládání ho

obdivoval. Když spolu řešili nějaký zapeklitý případ,

mohl se na něho spolehnout v každé situaci. Kadeřábek

mu vždycky byl pevnou oporou. Od Béma věděl, že se u

vrchního inspektora v posledních letech přece jen

začala projevovat určitá zahořklost, nepochybně

pramenící z touhy po svých dětech, které se mu

postupně odcizily. Ale na koho z nás by takovéhle

věci nějak nezapůsobily?

Jányš se zvedl, došel ke Kovandově pracovně,

pootevřel dveře. Kovanda se v omezeném kruhu světla

ze stolní lampy hrbil nad papíry, rozloženými po

desce, a cosi psal. Byl tím tak zaujatý, že jeho

přítomnost ani nezaznamenal.

Alespoň že si zatáhl závěs! pomyslil si Jányš a

tiše za sebou zavřel. Prošel všechny místnosti v

přízemí, překontroloval okna a uzamčení dveří na

vstupní terasu i dozadu do zahrady. Vrátil se do

haly, odjištěnou pistoli položil před sebe na stolek,

klesl do měkké sedačky a pohodlně se opřel. V

myšlenkách se začal zabývat telefonátem kriminálního

komisaře z Újezda.

Bém by stoprocentně nevolal, kdyby k tomu neměl

patřičný důvod. Jak to tak vypadá, kriminálka zřejmě

zahájila dlouho připravovaný útok na organizaci

183

Velkého ochránce. Nejspíš už skončil čas

přešlapování, pouhého zaznamenávání stop, které po

sobě stále drzejší vyděrači zanechali, čas pouhého

získávání poznatků. Jányš už dávno nebyl idealista.

Léta u kriminálky i doba, po kterou se věnoval

soukromé detektivní činnosti, mu dostatečně otevřely

oči. Proto teď dokázal pochopit, že takovéto rozsáhlé

zásahy nejde uspěchat, vrhnout se do nich naslepo,

bez patřičné přípravy. Zatímco ti, kteří přestupují

zákon, jsou považováni za nevinné, pokud nejsou

přistiženi přímo při činu, policistům hrozí obvinění

ze zneužití jejich služebních pravomocí, když se jim

nepodaří zvolit ten nejsprávnější okamžik. Nehledě na

skutečnost, že páni soudci v mnoha případech

přimhouří obě oči a pachatele nepošlou okamžitě za

mříže, i když je jeho trestní rejstřík varuje, že

jakmile se dostane na svobodu, bude ve své trestné

činnosti nepochybně pokračovat. Že by se tak dělo

pouze z obavy, aby advokáti obviněných, kterým

nevadí, že za svou obhajobu inkasují špinavé a často

i krvavé peníze, nespustili pokřik prostřednictvím

senzací chtivých médií, že jsou porušována občanská

práva jejich naprosto nevinných klientů? Ať je to tak

či onak, k čemu u nás jsou soudy, pokud se dají

ovlivnit?

Jányš v duchu probral všechno, co se přihodilo od

té večeře v restauraci U bažanta v Újezdě, kde pak -

krátce po půlnoci - vybuchla ta nálož, a došel k

závěru, že nic nezkazili, i když si v některých

případech mohli počínat aktivněji, ale že to převážně

zapříčinil jejich klient Kovanda, který před nimi to

hlavní a nejdůležitější dlouho tajil. Kdyby mu tehdy

při schůzce v parku častolovického zámku sdělil

úplnou pravdu, podstatně dřív by informovali

kriminálku a možná by jí ušetřili i mnoho tápání. Ale

to je to kdyby…

“Proč se vedle nenatáhnete na pohovku?” ozvalo se

od dveří pracovny. Kovanda je za sebou přicvakl a

kráčel k němu.

“Nesvádějte mě. Kdybych si zavřel oči, za pár

minut mě neprobere ani rána z děla.”

“Asi toho už taky máte dost,” zabručel Kovanda,

sklouzl do protějšího křesla a upřeně zíral na zbraň

ležící na stolku. Jako by magicky přitahovala jeho

oči. Aniž by vzhlédl, prohlásil: “Ani jsem vám

neřekl, jak se má dcera v Praze. Promiňte.”

“Pro mne je nejdůležitější, že jsme ji dostali

odtud.”

“Sestra ji hýčká, což se dalo očekávat. Ale Adéla

tam příliš spokojená není. Chtěla by se co nejdříve

vrátit.”

184

“Jistě jste ji upozornil, že to zatím nepřipadá v

úvahu.”

“Ovšem. Jenomže… Jak bych to řekl co

nejstručněji, abyste pochopil. Adélka prostě vždycky

měla svou hlavu.” Kovanda zavzdychal. “Když zemřela

žena, zůstala mi pouze ona. Nejspíš by se tohle

nestalo, kdybych si jí víc hleděl a všechno jí

nepovoloval,” přidal sebekriticky.

“Nemíním vám to vymlouvat, ale pokud vás chtěli

přitlačit jejím prostřednictvím, určitě by našli jiný

způsob, jak se dívky zmocnit. Prostě by ji unesli.”

Kovanda odtrhl oči od pistole. “Taky jsem si řekl,

že se vám musím omluvit, že jsem před vámi tenkrát

zatajil, co za zmizením dcery doopravdy vězí. Teď

vím, že jsem vám měl od začátku víc věřit.”

“Už se stalo a nemá význam se k tomu vracet.”

“Strýc z matčiny strany,” Kovanda se znovu zadíval

na pistoli, “byl četníkem i přes protektorát. Po

osvobození ho někdo obvinil, že udával lidi Němcům.

Když si pro něho přišli, zastřelil se služební

karabinou. Od klukovských let jsem se zbraní bál…

Už jste po někom vystřelil?”

“Nemohu odpovědět, že ne,” dost neochotně řekl

Jányš a bezděčně si vzpomněl na noc v objektu

zemědělského družstva v Horské na Šumavě, kdy Dianu

poslal k telefonu a sám se ocitl s cizí hlavní

zabořenou v zádech. Tuhle situaci ještě zvládl bez

použití zbraně, ale pak kousek nad ním do zdiva

udeřily kulky ze samopalu a nezbývalo mu nic jiného,

než přibíhajícího chlapa zastřelit… Nahlas řekl:

“Víte, někdy nemáte možnost jiné volby, když chcete

přežít. Buď vy, nebo on. Jiná eventualita v těchto

případech neexistuje.”

“Chápu, ale jak se znám, byl bych to já, kdo by se

svalil s prostřelenou hlavou nebo srdcem, i kdybych v

ruce svíral zbraň. Těžko už budu jiný. Dobrou noc,

pane Jányš, jestli se vám to vůbec hodí přát, když

budete po zbytek noci vzhůru.” Kovanda odvrátil oči

od pistole na stolku, vstal a šoural se ke své

ložnici.

Jányš byl dalek toho, aby jeho pacifistický postoj

ke zbraním odsuzoval. Myslel si: Jedna věc je, mluvit

o tom, a druhá, skutečně se v takové vypjaté situaci

ocitnout. Strach o život dělá s lidmi divy.

Mrkl na hodinky. Ručičky ukazovaly téměř půl

dvanácté. Zvedl se a s pistolí v ruce znovu obcházel

všechny místnosti. Vynechal pouze tu, kde ulehl

Kovanda.

Když se vrátil z obchůzky, při které se zase

ujistil, že do vily nepronikl nikdo cizí, napadlo ho,

zda by neměl zhasnout. Bude mít možná více problémů,

185

aby se ubránil spánku - a s každou další hodinou to

bude horší - ale kdyby k něčemu došlo, nebude si

muset zvykat na tmu.

Šel otočit vypínačem a nastalou tmou po paměti

zamířil ke stolku s křesly. Když jedno nahmátl, usedl

a nebránil v rozletu myšlenkám.

Pojednou ho z nich cosi vyrušilo a cizí zvuk

překvapivě přišel z poschodí. Sevřel pistoli a dech

omezil na minimum, aby mu neuniklo sebenepatrnější

šustnutí. Přeběhl očima schodiště i horní prostor za

zábradlím, nikde však nezaznamenal sebemenší pohyb.

Sakra! Kočka ani pes v domě nejsou a myš v

poschodí je dost nepravděpodobná. Ti venku určitě

vědí, že je tu sám a podle světel jim došlo, že

střeží přízemí. Pro profíka nemůže být problém,

vyšplhat k některému z oken v zadní části budovy a

nehlučně proniknout dovnitř.

Mělo mě to napadnout. A měl jsem Kovandu

přesvědčit, abychom se přesunuli nahoru!

Proč hned myslím na nejhorší? Kdyby tam někdo

skutečně byl, už by o sobě přece nějak dal vědět.

Nesmím tak snadno podléhat své přebujelé

představivosti!

Ale omrknout si to tam musím!

Jányš se znovu zadíval nahoru. Po schodišti se

bude držet při zdi, před dvěma posledními schody se

přesune na opačnou stranu. Nemůže riskovat, aby někdo

stál za rohem a křísl ho něčím po lebce.

Možná by preventivně měl na mobilu vymačkat Ondru.

Do deseti minut by byl zde. Ve dvou by si poradili

snadněji!

Ale mám na to dostatek času?

Potáhnu sem Ondru přes půl Kostelce, abychom pak

nahoře nikoho nenašli? Představa takové blamáže se mu

vůbec nelíbila. Pomohla mu překonat zbytek nerozhodné

nejistoty.

Díky obuvi s lehkou gumovou podrážkou se jeho krok

stal téměř neslyšitelným. Doslova v posledním

okamžiku se vyhnul velkému květináči s umělou

květinou. Už se chystal překonat poslední úsek, který

mu zbýval k začátku schodiště, když se pohledem dotkl

světlejšího obdélníku okna. Přikrčil se.

Pokud nahoře přece jen někdo je, mohl by

zaznamenat jeho siluetu!

S prstem na spoušti se krok za krokem posunoval po

schodišti a očima ostražitě šmejdil po místech, odkud

ho mohli překvapit. Nikde se nic nepohnulo a přece se

nemohl zbavit pocitu, že nahoře někdo je. Ale kde?

Nervy mu pracovaly na plné obrátky. Studený pot

orosil čelo, zaléval jeho podpaží. Košile se začala

lepit na záda.

186

Sakra, copak je v takové situaci poprvé? O nic moc

nejde. Projde to a zase si dole bude hovět. Chce to

klid! namlouval si, ale v hlavě mu uvízla myšlenka,

že Ondru zavolat měl. Jenomže teď už nepřipadalo v

úvahu, aby se vrátil a napravil pochybení. Půldruhého

metru od konce schodiště ztuhl a upřel oči k

nejbližším dveřím. Byly pootevřené. Když to tu po

příjezdu z realitní kanceláře procházel, určitě je

zavřel. Bleskově pátral v paměti, jestli neměly

špatné dovření. Ne, nic takového určitě nezaznamenal.

Že by je tak zanechal Kovanda? Ale proč by chodil do

pokoje pro hosty?

Vzápětí se ho zmocnilo tušení, že kousek od těch

dveří se někdo krčí při stěně a využívá jejich stín.

Z Jányše rázem byla socha. Překotně přemýšlel, co by

měl podniknout. Nejjistější by asi bylo, nečekat, až

vystřelí on!

Ale co když tam nikdo není?

Silou vůle překonal ztuhlost těla, nohou nahmátl

vyšší schod. Přesunul váhu těla a skočil. Vrhl se na

dlaždice a perfektně nacvičeným pohybem se překulil

do střelecké pozice. Než ze sebe dostal výstražné

zvolání, zaznamenal rychlý pohyb za sebou a vzápětí

mu někdo vyrazil pistoli z ruky. Téměř současně

dostal ránu do hlavy jako by ho kopl kůň. Tělo mu

ochablo, bez hlesu se svezl na hrubý běhoun.

49

Probíral se pomalu. Hlava mu třeštila a ve

spáncích jako by bušily kovářské perlíky. Po čele mu

tekly teplé, lepkavé stružky.

Krev?

Co jiného!

Kolem bylo naprosté ticho. Chvíli nechápavě civěl

do tmy. Než si vzpomněl, co se mu přihodilo. Kde má

pistoli? Sebrali mu ji? Tápal rukou po zaprášeném

běhounu. Konečně prsty zavadily o kov. Nahmátl zbraň.

Když sevřel vroubkovanou pažbu, hned mu bylo poněkud

lépe. Automaticky se přesvědčil, jestli nechybí

zásobník.

Hlídal jsem Kovandu! uvědomil si náhle a obava o

klienta ho přinutila k činnosti. Po kolenou přilezl k

zábradlí a bez ohledu na sílící bolest hlavy se

jednou rukou zachytl madla a vytáhl se na vratké

nohy.

187

Překonal závrať, která mu nutila zvracení, a

sestupoval schodištěm do přízemí. Než se tam dostal,

připadalo mu to jako celá věčnost. Vrávoravě zamířil

ke Kovandově ložnici.

Pootevřené dveře dávaly tušit, že přichází pozdě.

Se zbraní před sebou vklopýtal do místnosti.

Nažloutlý kruh světla z lampičky na nočním stolku

mu představil postel s odhrnutou přikrývkou. Kovanda

v ní nebyl!

Třeba se probudil a šel se vedle přehrabovat ve

svých lejstrech, napadlo Jányše.

Ale v Kovandově pracovně byla tma.

Konečně si uvědomil, že ti, kteří ho nahoře

přelstili, jejich klienta odvedli.

Klesl do křesla a třesoucí se rukou z kapsy vytáhl

mobil. Vymačkal Ondrovo číslo a když se ozval jeho

rozespalý hlas, zamumlal: “Synu, hned sem přijeď. Ti

parchanti odtáhli Kovandu.”

50

Inspektor Pecka stál s autem v uličce, z níž byl

výhled na hlavní silnici a současně i k protilehlé

vilce Protexu. Měl za úkol zaznamenávat veškerá

vozidla, co v průběhu noci opouštěla Prokopcovu

soukromou bezpečnostní agenturu, a okamžitě

informovat skupiny, které přebíraly jejich sledování

v ulicích města. Už krátce před čtvrtou ranní mohl do

pouzdra uložit dalekohled pro noční vidění a

spolehnout se na vlastní oči. Pro tohle místo se

rozhodli, protože přístup sem byl odzadu a ani

dlouhodobá přítomnost auta nebude nikomu nápadná či

dokonce podezřelá. Zprava byly sady a zleva, za

vysokým plotem, budovy bývalého textilního závodu. Po

jeho zrušení byl objekt střežen psy, ale když z hal

odvezli skladové zásoby a vzápětí i veškeré strojní

vybavení, na vratech se ocitl silný řetěz s kladkou a

továrna zůstala opuštěná.

Pecka se podíval k zápěstí a zjistil, že je za tři

minuty pět. Do vystřídání mu zbývala celá hodina.

Víčka měl stále těžší a připadalo mu, jako by je z

vnitřku drásala jemná zrníčka písku. Přemáhala ho

únava. Ke všemu už nevěděl, jak si sednout, přestože

polohu měnil ve stále kratších intervalech. Kdyby

mohl alespoň na pár minut opustit auto a projít se!

Za tmy to několikrát udělal, ale nyní už něco

takového nepřipadalo v úvahu.

Zatáhl okno, jímž do nitra vozu přece jen vnikalo

trochu vlahého ranního vzduchu, a pootočením knoflíku

pustil rádio. V závěru krátkých zpráv hlasatel

188

přečetl výsledky středečních utkání českého

fotbalového poháru. Nic, co by mě překvapilo,

pomyslel si. Nebyl žádný skalní fanda, ale občas si

na kopanou zašel. S jedním loňským podzimním zápasem

místního SK byla spojena vzpomínka, kterou když si

vybavil, vždycky v žilách pocítil příval adrenalinu.

Ten den bylo pouhých pět stupňů nad nulou a od

blízkých Orlických hor foukal studený vítr. Počasí

fotbalu příliš nepřálo. Lidé kolem něho podupávali a

remcali, s předváděnou hrou nebyli spokojeni stejně

jako on. - Copak tohle je výkon mužstva, kterému jde

o první místo v divizi a tedy o postup? Po place

lezou jako by do rána pařili. Je to prodané, na to

vemte jed, dnes je všechno podvod, fotbal nevyjímaje!

tvrdili vznětlivější. Ti, co ještě v koutku duše

doufali, si zakřičeli ve čtyřicáté minutě. Fandové,

kteří přijeli s hostujícím mužstvem, pochopitelně

hvízdali. Ale takový už je fotbal…

Poločas skončil jedna nula pro domácí. Druhý se

bohužel prvnímu podobal jako vejce vejci. Až deset

minut před samotným závěrem zápasu dva útočníci hostí

pronikli do trestného území domácích jako když nůž

zajede do másla. V posledním okamžiku se k hráči,

který se už chystal k střelbě, přiřítil obránce a

potencionální střelec vyrovnávací branky se ocitl na

trávníku jako podťatý. Za naprostého ticha se míč

kutálel k promrzlému brankáři a ten ho pro jistotu

zalehl. Když se neozval hvizd rozhodčího, část

tribuny jako by explodovala, cizí hlasitě vyjadřovali

svou nevoli. Hostující hráči oblehli muže v černém a

požadovali odpískání penalty. Jeho gesto však bylo

jednoznačné: bude se kopat od branky! Spíše

symbolický plůtek, oddělující ochozy od hřiště,

začali přeskakovat rozvášnění fandové. Divoce

pokřikujících lidí na hrací ploše rychle přibývalo.

Objevili se tam i tři muži s pořadatelskými páskami a

dva policisté.

Tehdy se mu na ně chtělo zavolat, že už ten

správný okamžik promeškali, ale pak si uvědomil, že

by ho v té vřavě stejně neslyšeli. Chumel postav se

přeléval od čáry k čáře a už se nedalo dost dobře

rozlišit, kdo s kým se strká a pere, kdo má právě

navrch. A pak tam třeskla rána. Ti, co bili, nebo

biti byli, se rozprchli jako když střelí do hejna

vrabčáků a u značky pokutového kopu ležel hráč v

dresu domácích. Sotva deset metrů od něho stál muž v

uniformě a připomínal sochu.

Odolal pokušení rozběhnout se na hřiště a vydal se

opačným směrem. Než k bráně dorazil, mobilem se

spojil se službou na kriminálce a stručně vylíčil, co

se na stadiónu přihodilo. V prosklené kukani pokladny

189

zastihl tlouštíka, který pojídal tlačenku a zapíjel

ji pivem. Když vyslechl jeho příkaz, přestalo mu

chutnat. Chvíli mu trvalo, než se zvedl a odkráčel,

aby zajistil vysílání hlášení, v němž budou diváci

požádáni, aby setrvali na svých místech, než dorazí

policie.

Když konečně předal klíče od brány veliteli

vyslané pohotovosti, v doprovodu několika policistů

se zastřešeným přístupem vydal na hrací plochu. Hráči

v červených a brčálově zelených dresech už byli

promíchaní a dávno z nich vyprchala rivalita, která

je hnala do nelítostných soubojů o míč v průběhu

zápasu. Převážně nespustili oči z mladého policisty,

který seděl na trávníku s koleny u brady, jako by

hlídali každý jeho pohyb, evidentně ho považovali za

toho, kdo stiskl spoušť. U nehybného těla při značce

pokutového kopu přešlapoval starší policista, jako by

u něho stál stráž. Jen ho spatřil, kymácivě pospíchal

k němu a snažil se mu předat zbraň mladšího kolegy,

zabalenou v kapesníku.

“Až pak,” zabručel, podřepl k tělu spočívajícímu

na rozdupaném trávníku. Nehezky vypoulené oči, ve

tváři strnulý výraz jakéhosi údivu, na zeleném triku

uprostřed hrudi jako by rozkvetla krvavá růže. Tenhle

nám už nepoví, co se tu stalo, pokud vůbec

zaznamenal, že mu něco hrozí, pomyslel si a zkoumal

apatický výraz v obličeji mladšího policisty. Proč

vlastně sáhl po zbrani? Cítil se bezprostředně

ohrožen těmi okolo sebe? Chtěl si tímhle výstřelem

naslepo zjednat respekt?

Připojil se k výjezdní skupině kriminálky. Vybídli

hráče obou mužstev, aby se odebrali do kabin a byli k

dispozici, až na ně přijde řada. Pořadatele požádali

o místnost, kde by mohli uskutečnit výslechy, a o

vysílání výzvy k divákům, aby se přihlásil každý, kdo

k události na hřišti může cokoliv sdělit. Když dojde

k usmrcení člověka za přítomnosti jiných osob,

málokdy je možné ihned ukázat na viníka. Převážně je

těžké někoho usvědčit, zvláště když každý svědek

vypovídá něco jiného, nebo tvrdí, že se právě díval

někam jinam, aby se – chraň bůh - do něčeho

nenamočil. Nebo mlčí jako zařezaný, ze strachu, aby

se pak o něm neříkalo, že je prachsprostý práskač. A

nejtěžší pátrání je, když není znám motiv činu.

Na stadiónu SK Újezd tehdy bylo přítomno téměř osm

set platících diváků, nepočítaje ty, kteří využili

dříve zakoupené permanentky, nebo se na zápas dostali

jiným způsobem. V inkriminovanou dobu, kdy na trávník

klesl Jan Sodomka, sedmadvacetiletý hráč domácího

mužstva, se po hřišti pohybovalo nejméně šedesát

fandů, hráči, rozhodčí, tři pořadatelé a dva

190

policisté. Kdo a proč zabil? Šlo pouze o nešťastnou

náhodu, nebo vědomý a cílený výstřel? Zákonitě se

nabízelo vysvětlení, že jde o dílo někoho ze skalních

příznivců hostujícího mužstva, jenž díky vývoji

zápasu nezvládl své nervy a šikovně využil

příležitosti, která se mu nabídla v podobě zbraně

nezkušeného policisty, aby se pomstil za své hochy,

vždyť mrtvý dal vedoucí gól domácích a v závěru

zápasu faulem zabránil vyrovnání. Takže zabil v

afektu? Ale co když šlo o chladnokrevný čin někoho,

kdo přerušení zápasu využil k jinému cíli?

Mladý strážmistr stále opakoval, že se zbraně ani

nedotkl. Výslechy hráčů obou mužstev, rozhodčího,

pořadatelů a dvaadvaceti fandů, kteří se na výzvu

přihlásili, přinesly pouze mnoho vzájemného

obviňování, které s výstřelem naprosto nesouviselo.

Jejich otázky pochopitelně směřovaly k osobám, které

se v průběhu šarvátek mohly pohybovat v bezprostřední

blízkosti policisty, z jehož zbraně vyšla osudná

kulka. Pouze tři z vyslechnutých se zmínili o muži v

modré látkové bundě s kapucí na hlavě, která mu

stínila obličej. Strážmistr, jemuž hrozilo obvinění z

neoprávněného použití služební zbraně si vzpomněl, že

krátce před prásknutím výstřelu, při něm klopýtl

nějaký muž a opřel se o něho, aby neupadl. Táhlo z

něho pivo, mohlo mu být asi čtyřicet, byl o hlavu

vyšší než on, měl zvlněné, narezlé vlasy, úzký,

nevýrazný obličej, špičatou, zarostlou bradu a krk mu

na levé straně hyzdila asi třícentimetrová jizva,

výrazně bledší než okolní pokožka.

Seděli mezi vitrínami s nablýskanými poháry a

plaketami, které spolu s diplomy na stěnách

dokumentovaly dlouhou i poměrně slavnou minulost

fotbalového klubu SK Újezd a znovu a znovu probírali,

jak se to mohlo stát. Ze zbraně byly sejmuty pouze

otisky mladého policisty, ale to ještě nic

neznamenalo, většina fotbalistů hrála v rukavicích a

dalo se předpokládat, že je měli i mnozí z těch, co

vtrhli do hřiště. Když ani opakované výslechy

nepřinesly nové poznatky k muži v modré bundě s

kapucí a k zrzkovi, který se dotkl muže v uniformě,

pustili diváky ze stadiónu a rovněž odjeli.

Když dojde k vraždě, případ dostane ihned prioritu

a nelze hledět na čas, aby nevychladla stopa. Poprvé

padla vážnější zmínka, že událost může mít s fotbalem

společné pouze to, že k ní došlo na hřišti. Co když

pachatel vyběhl s fandy na plochu už s odhodláním, že

něco provede zasahujícím policistům? A může mít

nějaký nevyřízený účet se strážmistrem! Měli před

sebou kopii identikitu jednoho z podezřelých, který

technik sestavil podle údajů strážmistra, a komisař

191

zrovna konstatoval, že proti sobě zřejmě mají

zkušeného lumpa co má za ušima, když do kanceláře

vtrhl Málek s vítězoslavným výrazem v obličeji.

“Tušil jsem, že ho máme v počítači. Lojza Tošner,

přezdívaný Dlouhý zrzek. Recidivista. Dvakrát seděl

pro krádež, dvakrát pro napadení. Ta jizva na krku mu

zůstala už z první rvačky. Klidně si pro něho můžeme

zajet, šéfe.” Nehledě na skutečnost, že už bylo po

půlnoci, za několik minut vyrazili. Jejich cíl se

rýsoval z rozbředlé tmy nedaleko osvětleného

staveniště supermarketu, kde se i v tuto pozdní

hodinu pilně pracovalo, aby stihli termín ohlášeného

otevření. Vstupní dveře ponurého činžáku byly

dokořán. Na většině zvonků chyběly jmenovky, schránky

už někdo zdemoloval. Zazvonili u správce. Škvírou na

řetěz vyhlédla odulá tvář s popraskanými žilkami, v

níž dominovaly zakalené oči. Poslal je do zadního

bytu v přízemí. Na bouchání a opakované výzvy nikdo

nereagoval. Otevřeli si sami. Světlo baterky

propátralo nevelkou síňku, nevábně páchnoucí kuchyňku

a konečně i pokoj se značně oprýskaným nábytkem. Muž

na podlaze měl hluboce proříznuté hrdlo a zády

spočíval v tratolišti krve. Dlouhý zrzek to měl za

sebou. Nebylo až tak těžké si domyslet, kdo to s ním

skoncoval. Otázkou zůstávalo, zda byl Dlouhý zrzek

komplicem vraha, nebo prostě jen nepohodlný svědek,

který se v nesprávný čas pohyboval na nesprávném

místě. Paže poraněné neměl, z toho usoudili, že se

ani nezmohl k obraně. Ledacos naznačovala výrazná

pohmožděnina na lícní kosti, kterou určitě způsobil

úder vedený obrovskou silou. Nikdo z ostatních

nájemníků nic neslyšel, ani neviděl, nezávisle na

sobě prohlašovali, že mají svých starostí požehnaně.

Tošner pobíral podporu v nezaměstnanosti a věci

nalezené v jeho bytě pocházely z krádeží, dávaly

tušit, čím si přilepšoval.

Ráno se na kriminálce objevil člověk, který zápas

natáčel videokamerou. Možná ani netušil, že jeho

kazeta pro ně má cenu zlata. Technik ji vsunul do

rekordéru. Na obrazovce se ukázalo trestné území

domácího mužstva. Zleva doplachtil míč k hráči v

červeném dresu. Než kopl, přiběhl k němu robustní

Sodomka v zeleném triku a útočník upadl. Obraz

přeskočil na rozhodčího. Už na něho doráželi hráči

hostujícího mužstva. Kamera sledovala houfce

rozvášněných fandů. Několikrát se mihl muž v modré

bundě, ale díky kapuci mu nebylo vidět do obličeje.

Obraz zaznamenal mladého policistu v okamžiku kolize

se zrzavým Tošnerem. Po strážmistrově boku se jako

had plazila čísi ruka. Ta zvedla zbraň. Spatřili

hráče padajícího u značky pokutového kopu. Vzápětí

192

muže v modré bundě, který couval od policisty.

Pistoli už neměl. Jak se prudce obrátil, kapuce mu

sklouzla z hlavy. Technik stopl video a oni zírali do

tváře asi třicetiletého muže, pokřivené nenávistí.

Záznam promítli oběma policistům, kteří na hřišti

zasahovali. Oba bezpečně poznali člověka, kterému pro

rychlou jízdu v opilosti odebrali řidičský průkaz.

Netrvalo dlouho a znali jméno a adresu.

Zásahová jednotka obklíčila domek v tiché

předměstské uličce. Zazvonili. Než jim značně

vyděšená blondýnka otevřela, za stavením se ozvalo

několik výstřelů. Karel Blahout měl v úmyslu zmizet

přes zahradu a na výzvy zareagoval střelbou z

pistole. Palbu opětovali a zasáhli ho do stehna pravé

nohy. Nejdřív jim nemohl přijít na jméno, ale když mu

sdělili obvinění, z jeho hlasu se vytratila

předcházející zpupnost a v očích jako by se mu usadil

strach. Při domovní prohlídce našli celý arzenál

zbraní: samonabíjecí brokovnici, samopal Škorpión,

dva revolvery ráže 9 mm a několik ručních granátů. A

taky vystřelovací nůž se stopami krve, která měla

stejnou krevní skupinu jako Tošner. Blahout se živil

likvidováním pohledávek - vymáhal dluhy. Rychle a

nemilosrdně, dlužník měl pouze jedinou šanci -

zaplatit. Člověk s takovou náturou neodpouští.

51

Přesně v šest za Peckou zastavilo druhé auto

kriminálky a vzápětí si k němu přisedla inspektorka

Dudová.

“Nazdar. Asi toho máš už po zuby.”

“Hlavně, jestli to k něčemu bylo.”

“Šéf je celkem spokojený. Přímo se nevyjádřil, ale

mám dojem, že to už dnes spustíme,” pousmála se.

“Až spadne klec, vlezu do pelechu a budu spát a

spát, jako ti Karafiátovi broučci v zimě.”

“Neříkej, že jsi je přelouskal.”

“Máti mi je čítávala každý večer před spaním.

Nemohla tušit, že se jednou dám k policajtům.”

“Na škodu ti to určitě nebylo. Tak jeď.” Přátelsky

ho pleskla po rameni a otevřela si dvířka auta. Jak

se napřímila, přistihl se při myšlence, že kolegovi

Málkovi trochu závidí. Pro nikoho z kriminálky nebylo

tajemstvím, že ti dva jsou víc než přátelé. Podle

jeho názoru byla Milena Dudová žena, které si každý

muž musel vážit. On přesně o takovém typu ženy snil.

Když zmizela u volantu, stočil sklo ve dvířkách,

nastartoval, zajel k pravé straně uličky, zařadil

zpátečku a couváním míjel druhé vozidlo. Dudová mu s

193

úsměvem zamávala. Vztyčeným palcem jí odsignalizoval

přání bezproblémové služby. U brány někdejší textilky

otočil auto a volnou jízdou pokračoval podle budov,

za kterými už probleskovalo slunce. Ticho těch míst

jako by podmalovávalo povrkávání stovek holubů na

střechách, nastěhovali se sem snad z celého města a

odtud se vydávali na lety za potravou. Lidmi opuštěná

továrna jim poskytovala potřebný klid k hnízdění.

Pecka odbočil doleva a brzy už kličkoval uličkami

mezi domky starší zástavby za nedalekým objektem

nemocnice. S dohledem na její nové pavilóny,

dostavěné krátce před převratem v devětaosmdesátém,

vjel do širší ulice, která mířila ke kruhovému

objezdu městem.

V garážích, přiléhajících k prostorné budově

okresního policejního ředitelství, učinil příslušný

záznam v knize jízd a po širokém schodišti stoupal k

prostorám kriminálky. Mříž přes chodbu byla zamčená,

nikde ani živáčka. Otevřel si vlastním klíčem a

vzápětí zaklepal na dveře komisařovy kanceláře.

Bém právě s někým telefonoval.

“… Tak jo, spustíme to, jak jsme dohodnuti.

Zlomte vaz,” popřál někomu na opačné straně linky,

zavěsil a zvedl oči k Peckovi. Vypadal unaveně.

“Šéfe, máte pro mě nějaký úkol?”

“Zatím tě nepotřebuji. Využij toho a vedle si

zalez do spacáku. Každá hodinka dobrá. Až bude čas,

dám ti vědět.”

52

“Kdoví, co s ním už provedli. Měli jsme tam

vtrhnout hned, jak jsme sem dorazili,” prohlásil

bručavě Ondra od volantu.

“Nesýčkuj!” reagoval Jányš starší podrážděně.

“Nechce se mi věřit, že by si zlikvidovali zdroj

peněz, kterým pro ně Kovanda bezesporu je.”

“A co když zavětřili, že se nad nimi stahují

mraky, a začnou zametat stopy?”

“Nesmysl!”

“Já bych si tak jistý nebyl. Vždyť jsme se přece

několikrát přesvědčili, že věděli víc, než my. Pokud

si vzpomínám i Bém se zmínil o možnosti, že mohou mít

své lidi v policii. Vůbec bych se tomu nedivil. Dnes

se dá koupit skoro každý, když se mu nabídne dost,

aby si ulil na horší časy.”

“Přestaň, Ondro. Kdybychom měli vždycky počítat s

tou nejhorší eventualitou, bylo by asi lepší,

194

kdybychom jeli domů a na Kovandu zapomněli.” Jányš si

sáhl na týl hlavy, kde mu neustále přitlumeně

poškubávalo. Než syn dorazil do Kovandovy vily, našel

v koupelně celkem dobře vybavenou lékárničku. Oddechl

si, když s pomocí zrcátka zjistil, že jde pouze o

povrchové zranění. Zasypal si ránu práškem, který měl

zajistit, že se mu tam nedostane nečistota, přestříkl

místo plastickým obvazem. Ondra samozřejmě trval na

odborném ošetření, ale on mu řekl, že nejdřív je

nutné provést daleko důležitější věci. Hlavně že

okamžitě musí do Dvora.

Než k objektu přijeli, naštěstí si uvědomil, že by

neměli jednat ukvapeně. Z večerní telefonické

rozmluvy s Bémem se lehce dalo vydedukovat, že se

kriminálka k něčemu chystá. Co když by jejich

spontánní zásah nějak narušil připravovanou policejní

akci? Ty ve Dvoře vyplaší a oni budou ve střehu.

Tohle by mohlo mít nedozírné následky a Bém by mu to

asi nikdy neodpustil!

“Neměl by jsi alespoň zavolat Dianě? Vyplaší se a

může udělat nějakou hloupost,” ozval se Ondra. Už víc

než hodinu seděli v autě na dohled otevřené brány do

nádvoří komplexu budov Dvora. Kolem půl sedmé tam

vjelo několik osobních automobilů, nepochybně šlo o

zaměstnance. Už nejméně třikrát dospěli k názoru, že

nemají šanci se dovnitř dostat, aniž by je někdo

nezaznamenal. Trik s návštěvou prodejny s ojetými

vozy nešlo zopakovat, oba je znali.

“Dianu vynech, nevydržela by doma,” zabručel

podrážděně Jányš, v tomhle ohledu se cítil hodně

provinilý. Když se přehoupla sedmá, blesklo mu

hlavou: Proč se neozvala ona? Naslouchal Ondrovo

zpochybňování jejich pasivity, ale musel myslet na

Dianu. Pouze si přispala? Ale co když se ti mizerové

k němu znovu vloupali a zmocnili se jí? Nebo jí nějak

ublížili…

Už se chystal vymačkat číslo do svého bytu, když

mu mobil zazvonil v ruce. Ohlásil se.

“Ondřeji, kde se touláš? Copak tě Ondra ještě

nevystřídal?”

“Ale jo. Jenomže se vyskytl menší problém. Promiň,

právě jsem ti chtěl zavolat.”

“O co jde?”

“Nerad bych se o tom rozšiřoval do telefonu.”

“Kde tě najdu?”

“Diano…” Spolkl neopouštěj byt a řekl:

“Potřebuji, abys byla u telefonu, kdyby třeba volal

Josef.”

“Myslíš tvého kamaráda z Újezda?”

“Chytrá holka.”

195

“Ale ten má přece číslo tvého mobilu…” namítla

ihned.

“Nebo se může ozvat nějaký zájemce o naše služby.”

“Aha. Prostě nechceš, abych do toho strkala nos,”

řekla skoro navztekaně. “Kdy se ukážeš doma,

Ondřeji.”

“Jak jen to bude možné. Pak ti všechno vysvětlím.

A těším se, až tě vezmu do náruče a dám ti pusu.

Ahoj.” Zrušil hovor, schoval mobil a zamyšleně hleděl

k bráně.

“Copak jí řekneš, až zjistí tu ránu na hlavě?”

pousmál se Ondra.

“Ona to pochopí. Myslím, že už vím, co je třeba

udělat. Zajedu do Rychnova na kriminálku.”

“Proč ne, zajedeme?”

“Současně je nesmíme pustit z očí.”

“Jak mě někdo od nich zblejskne, půjdou po mně

jako slepice po flusu, tati.”

“Drž se stranou. Stavím se doma a pošlu ti sem

Dianu se škodovkou. Stejně si myslím, že tuhle bránu

hlídat nestačí.”

“Asi máš pravdu, tati. Co jí řekneš, abych věděl,

kam až mohu zabruslit, kdyby se vyptávala?”

“Nemíním před ní nic tajit. Aktivuj si mobil a

vystup. Kdyby se tu něco dělo, okamžitě volej.”

“Nápodobně.” Ondra se ušklíbl a opustil vozidlo.

53

“Jestli mě ještě jednou necháš v takové nejistotě,

Ondřeji, tak se spakuju a vrátím se do Horské,” řekla

nemilosrdně Diana a při pohledu na její pobledlý

obličej nepochyboval, že to myslí tak, jak se

vyjádřila. Nemělo význam, aby dál zlehčoval situaci,

do které se dostal vlastní lehkomyslností.

Tak starý a tak hloupý! pomyslel si, když dole

před budovou usedal do auta. Udělal školáckou chybu a

teď za ni pykají jiní. A nejvíc Kovanda. Pokud se mu

něco přihodí, má ho na svědomí on! V Častolovicích

odbočil na Rychnov a jel tak rychle, jak mu dovolil

stav vozovky. Byla plná záplat, někde už zase

vytlučených, ale nezvolnil. Chtěl mít setkání s

Jahodou co nejdřív za sebou. Nakolik může věřit jeho

neustálému ujišťování Béma, že mu kdykoliv poskytnou

pomoc? A jak to Josef dokázal? honilo se mu hlavou.

Jahodu znal z let, kdy ho přeložili do Rychnova.

Řadový kriminalista, převážně dělal pouze na těch

drobnějších případech a stejně jich dost pohřbil, z

některých se staly pomníčky, musely je odložit.

Tradovalo se o něm, že na samostatnou práci moc není.

196

Co ho teď vyneslo nahoru? Že by s přibývajícími léty

dozrál? U kohokoliv jiného by tomu možná uvěřil, u

Jahody mu to připadalo poněkud absurdní. Pravdou

bylo, že se veřejně nikdy neprojevoval, jak to dělali

jiní, kteří své některé profesní

nedostatky

doháněli

například přehorlivou stranickou

činností, nebo alespoň při každé příležitosti

nicneříkajícně žvanili v duchu minulé doby. Ale dost

možná že právě tahle dřívější průměrnost ho nyní

postrčila nahoru. Existuje však i možnost, že za ním

stojí nějaká šedá eminence, někdo, kdo musí zůstat v

pozadí pro své činy v nenávratně odvanutých časech!

Tohle mi ještě scházelo! pomyslel si podrážděně

Jányš, když před přejezdem tratě bez závor už z dálky

spatřil šňůru automobilů, která byla i z protější

strany. Zastavil v bezpečné vzdálenosti za embéčkem s

karosérií kvetoucí rzí, od výfuku mu čmoudilo jako z

komínu krematoria, auto už dávno nepatřilo na

silnici. Minuty ubíhaly, světla bezpečnostního

zařízení před koleji neustále blikala červeně, ale

vlak ani z jedné strany nepřijížděl. Čtvrthodina a

žádná změna. Řidiči troubili, vylézali z vozů a

nadávali. Nakonec se zleva objevila naftová

lokomotiva a za ní prázdno, ke všemu ani k přejezdu

nedojela.

“Koukněte na to. Ajznboni si z nás dělaj legraci.

A vpředu stojej policajti a nic s tím nepodniknou. K

čemu je nám taková policie?” svěřoval se Jányšovi

řidič, který zastavil za ním.

“A co by s tím měli dělat?” zabručel a zatáhl

sklo, aby mu ten před ním nezasmradil celý vnitřek

auta.

Konečně světla zhasla a štrůdl aut se pohnul.

Silnější vozy předjížděly slabší, bez ohledu na ty

protijedoucí a samotnou blízkost přejezdu. Vybavil

si, co o kázni řidičů jednou prohlásil Bém: Naše

silnice jsou odrazem toho, čím trpí celá země.

Naprostým chaosem a bezohledností jednoho k druhému.

Dokud to takhle bude, nemáme šanci.

Jányš jel městem a myšlenkami se znovu vrátil k

Jahodovi. Najednou si nebyl jistý, zda se rozhodl

správně, když si usmyslil, že potřebuje jeho pomoc.

“Zavolám tam,” zabručel taťkovsky vyhlížející

podporučík s naducanými tvářemi, když se mu

představil, ukázal licenci a vyslovil svou žádost.

“Jo, pošlu vám ho nahoru,” zazpíval a zavěsil.

“Máte smůlu, pane, Jahoda někam odjel. Ale vezme

si vás na starost někdo jiný. Běžte po schodech do

patra a doprava. Odchytne si vás.”

197

Doufal v to, neměl chuť klepat na dveře a vyptávat

se, zda je tam správně. Sotva vystoupal po schodišti,

zamířil k němu kudrnatý muž kolem čtyřicítky.

“Vy jste Jányš? Buďte zdráv. Vlastně jsem docela

rád, že tu šéf není. Aspoň si v klidu popovídáme,”

vychrlil a pevně mu stiskl ruku. “Coufal, jméno mé.

Ale to vám asi nic neřekne. Vzpomínáte si na akci na

záchranu toho rákosníka? Byli v tom zapletení

strážníci…”

“Připadalo mi, že jsem vás už někde viděl. Van

Kačenka, první Vietnamec, který se odvážil opustit

tržnici. Dnes už je u nás takových obchodů nejméně

deset. Okamžitě jdou tam, kde někdo zkrachuje.”

“Jsou prostě podnikavější než naši. Měl jsem to

tenkrát na triku. Pojďte se mnou.”

V kanceláři, do které Jányše zavedl, byly tři

stoly sražené k sobě, ale pouze na jednom stál

monitor počítače. K tomu Coufal přisunul druhou

židli, co stála při stěně, pod zavěšeným obrazem

prezidenta, který nastoupil do úřadu s ideou, že

pravda zvítězí nad lží a nenávistí. Kdo nebyl úplně

slepý, bylo mu jasné, že se u nás bohužel děje pravý

opak.

“Vemte místo. Kafe?”

“Uvítám ho. Dnes jsem ještě žádné nestihl.”

“Můžete mluvit,” zabručel kriminalista, když

zapnul ohřívač a připravoval šálky.

“Jde o dost prekérní záležitost. Máme klienta

Kovandu, který vlastní realitní kancelář. Unesli mu

dceru a začali ho vydírat.”

“Předpokládám, že máte na mysli tu partu ze

Dvora,” ozval se Coufal, aniž by přerušil zalévání

kávy. “Pokračujte.”

“Dcera jim nějak zdrhla a my ji okamžitě dopravili

do bezpečí. Střídali jsme se v Kovandově vile,

usoudili jsme, že to tak nenechají. No a dnes v

noci… Prostě mě převezli. Ale spíš by se dalo říct,

že jsem je podcenil,” soukal ze sebe Jányš.

“Ať vám chutná.” Coufal k němu přisunul šálek, z

něhož stoupala vůně, až se Jányšovi sbíhaly sliny.

Potřeboval to kafe jako sůl. Nemohl odolat, aby

alespoň neusrkl.

“Pane Jányš,” Coufal podstatně snížil intenzitu

hlasu, “to, co vám řeknu, si musíte ponechat pro

sebe. Slibujete?”

Spontánně přikývl.

“Ti ze Dvora nejsou jediní, kdo v tom jede. Když

se omezím na náš okres, lze k tomu přibrat i

bezpečnostní agenturu René Slavíka. Všechno je řízeno

z jednoho centra, kterým je Rájek. Možná znáte tu

westernovou farmu pana Kozelky…”

198

“Že je majitelem společnosti Dvůr vím.”

“Jak se nám to zatím jeví, začátky téhle

vyděračské organizace financoval.”

“Takže Kozelka je ten Velký ochránce?”

“Domníváme se, že ano. Máme ty parchanty všechny

pod kontrolou, tedy ty, které zatím známe. Četl jsem

přísně tajnou svodku. Někoho k ránu přitáhli.

Nevědělo se jen koho a proč. A zasáhnout se nemohlo,

tím by se provalilo, že je máme v merku.”

“Chápu,” Jányš si nervózně ohmatal hlavu v okolí

místa, kam dopadl úder toho, který ho na pár minut

poslal do říše snů. Rána nepříjemně svědila. “Ale co

když mu něco provedou?”

“Zatím s tím nejde nic dělat. Ale postarám se,

aby se na vašeho klienta myslelo, až přijde ta

správná chvíle.”

“Díky za kávu.” Jányš se zvedl. “Já vím, že se

vám má otázka bude zdát idiotská. Ale kdy ta správná

chvíle nastane?”

“Dřív, než se nadějete.” Coufal se usmál, ale

hned zvážněl. “Nic kolem nich nepodnikejte, abyste se

nedostal do křížku s našimi lidmi.”

“Bude to těžké,” připustil Jányš

“Vydržať,” říkal ten chlapík já už nevím ve kterém

seriálu, ve stoji na hlavě.”

“Tak díky aspoň za tu naději.” Rychle stiskl

Coufalovi pravačku. “Trefím sám.”

54

Při přípravě závěrečné akce proti vyděračské

organizaci Velkého ochránce kriminální komisař Bém

vycházel ze závěrů, na kterých se dohodl s

rychnovským kolegou Jahodou po druhém výslechu

výběrčího Václava Nováka, který zpočátku vypověděl

pouze věci, co ho příliš nekompromitovaly, ale když

mu oznámili, že kriminalista, kterého postřelil v

Soudkově obchodě s obuví, svému zranění podlehl,

okamžitě pochopil, že při důkazech, které proti němu

mají, nemá sebenepatrnější šanci, a že jedině

dobrovolná spolupráce s policií na likvidaci Velkého

ochránce mu může přinést alespoň nepatrné snížení

trestu, který mu za vraždu vrchního inspektora

Kadeřábka hrozí - výjimečný trest doživotního vězení

v té nejtvrdší kategorii.

Soustavné noční i denní sledování objektů a osob

potvrdilo, že soukromá bezpečnostní agentura Protex

vlastně nepodniká nic, co by se i s přimhouřením oka

dalo označit za aktivní ochranu klientů. Šest

zaměstnanců a vedoucí směny v sedm ráno nastoupilo do

199

čtyřiadvacetihodinové služby a ten čas povětšině

trávili v prostorách domu v zatáčce pod nemocnicí.

Výjezdy dvojic v autech s křiklavou reklamou měly

více či méně propagační charakter. Kriminalisté

neregistrovali jediný skutečný zásah. Tohle mohlo

znamenat pouze jedno: Že mezi soukromou bezpečnostní

agenturou a Velkým ochráncem skutečně existuje

dohoda, která rozděluje sféry jejich zájmů a že oběma

stranám umožňuje obrovské zisky.

Pod nenápadným dohledem samozřejmě byla i

Prokopcova vila v kolonii, která vznikla díky místním

zbohatlíkům za panelovým sídlištěm.

Během dopoledne odposlech zaznamenal telefonický

rozhovor mezi šéfem Protexu a René Slavíkem z

Kostelce, který potvrdil, že tihle pánové začínají

být dost nervózní, protože na ně kdosi v čemsi dost

tvrdě naléhá. Současně z toho vyplynulo, že se chystá

jakási - narychlo svolaná - schůzka přímo v

Prokopcově vile a že se má konat v odpoledních

hodinách téhož dne.

Neprodleně byla učiněna další opatření.

Už krátce po poledni se od vily, obklopené poměrně

rozsáhlým pozemkem a oddělené od sousedních staveb

nejméně dvoumetrovou ohradou z betonových desek,

ozval inspektor Málek a Béma informoval, že se tam

skutečně cosi začíná připravovat. Ve svém zeleném

seatu Toledo dorazil Prokopec a přijelo s ním i jedno

auto jeho bezpečnostní agentury, obsazené čtyřmi

ozbrojenými muži.

“Šéfe, jeden se škorpiónem hlídá přední stranu

vily, druhý je vzadu na terase, odkud má přehled přes

celou zahradu. Brána do ulice je železná, nepochybně

ovládaná z vnitřku, protože se jim otevřela, aniž by

museli opustit auťáky, prostor okolo určitě šmírují

kamery. Podle mého soudu je téměř vyloučeno dostat se

dovnitř bez jejich laskavého svolení.”

“Něco vydumáme. Pokračuj v pozorování a hlavně jim

o sobě nedej vědět.” Komisař zavěsil a vydal se za

velitelem policejní zásahové jednotky, aby společně

doladili přichystanou akci, která měla začít, až se

do Prokopcovy vily sjedou všichni, které očekávají.

55

Tři minuty před třináctou hodinou na komisařově

stole zazvonil telefon. Když zvedal sluchátko,

očekával, že se mu ohlásí Málek od Prokopcovy vily,

nebo inspektorka Dudová, která měla pod dohledem

služebnu Protexu, ale ihned poznal Jányšův hlas.

200

“Buď zdráv, Ondřeji. Co potřebuješ? Ale mluv

stručně, mám teď trochu kvalt, příteli.”

“Jedu za černým saabem s pražskou espézetkou. Už

jsem ho tu párkrát zaznamenal. Nalepil jsem se na něj

kousek od Dvora. Ve Vamberku odbočili k vám.”

“Proč ho vlastně klihuješ?”

“Mám dojem, že patří tomu majiteli eseróčka. A za

volantem tutově sedí náš společný známý blonďák.”

“Aha. Ondřeji, teď mě dobře poslouchej. Nech je

plavat a vrať se zpátky do Kostelce. Nemohu ti nic

vysvětlovat. Jde do tuhého a musíš to nechat na nás.”

“Chápu. Ale co když právě lifrujou někam jinam

mého klienta Kovandu? Na včerejšek se mnou zametli

a…”

“Ondřeji, dal jsi to vědět na číslo, které jsem ti

u tebe poskytl?”

“Byl jsem tam osobně a taky mě varovali, abych se

do toho nepletl, ale jde mi o Kovandu.”

“Musíš ho pustit z hlavy. V téhle situaci ti

nezbývá nic jiného, než čekat. Nepřeji si, aby jsi se

nám pletl do řemesla. A tohle myslím smrtelně vážně.

Rozuměl jsi mi dobře, Ondřeji?”

“Asi ano. Vrátím se, když tak důrazně naléháš.”

“A ještě něco ti řeknu, Ondřeji. Okolo Dvora a

Slavíkovy bezpečnostní agentury se nemotej, mohl bys

přijít k úrazu. Zatím se měj.” Bém položil sluchátko

na přístroj a potlačil v sobě lehké podráždění, které

se ho zmocnilo během rozhovoru. Sakra, proč ho Jahoda

důrazně neupozornil, ať už do ničeho nestrká nos?

Nebo to Ondřej udělal jemu natruc?

56

Pět minut před půl druhou znovu zavolal inspektor

Málek. K bráně Prokopcovy vily odbočila tmavě modrá

audi 1OO s rychnovskou espézetkou. V objektu

zaparkovala vedle seatu Toledo, vystoupili z ní René

Slavík a muž hřmotné postavy v uniformě bezpečnostní

agentury z místa řidiče. Oba hned vešli do vily.

“Díky, Františku. Zanedlouho tam můžeš očekávat i

černý saab s poznávačkou Prahy.”

“Jste snad jasnovidec, šéfe?”

“Volal mi Jányš z Kostelce. Samosebou mu dělal

chvost. Musel jsem na něho spustit dost zhurta, aby

se jich pustil. Měl na včerejšek nějaké problémy a

zmizel mu klient. Bylo by dobré, kdybychom věděli, že

ho dovezli.”

“Rozumím. Brnknu hned, jak dorazí,” slíbil Málek.

201

Ozval se za necelých deset minut.

“Ten černý saab je už zde. Vylezli z něho tři

chlápci. Pokud lze za chlapa považovat podstatně

staršího muže, kterému naši dobří známí, blonďák a

čahoun prokazují až okázalou úctu. Šéfe, pokud je

právě tohle ten tajemný Velký ochránce, já asi začnu

přemýšlet o kandidatuře na presidenta. Ale to bych

asi musel mít v bance tučné konto, nebo zazobané

sponzory, že? Naproti mu vyšlápli Prokopec se

Slavíkem a málem se mu klaněli. Asi to skutečně bude

ten jejich hlavoun.”

“Hlavně velký pracháč, Františku. Jak to vypadá s

těmi strážemi?

“V tomhle ohledu nedošlo ke změně. Tak mě napadlo,

jestli jsme tam neměli vlítnout ještě před příjezdem

toho saabu. Mohli jsme tomu trpaslíkovi přichystat

lepší uvítání,” zasmál se Málek.

“Určitě měli domluvený nějaký signál pro případ,

že by něco hořelo. Asi by se ti taky nelíbilo,

kdybychom je pak museli nahánět po celé republice.”

“Jako šéf máte pochopitelně vždycky pravdu.”

“Tímhle si až tak jistý nejsem, Františku. Každým

okamžikem by k tobě měla dorazit zásahovka.”

“Zrovna mě někdo tahá za rukáv. Chcete mluvit s

jejich šéfem?

“K tomu, co jsem s ním dohodl, nemám co dodat. Ať

podle své úvahy rozmístí lidi a čeká na signál. Moc

nerad bych tam zůstal bez pomoci.”

57

Chvíli po poslední rozmluvě s inspektorem Málkem

se kriminální komisař spojil s inspektorkou Dudovou,

aby se ubezpečil, že policisté, co byli vybráni k

obsazení soukromé bezpečnostní agentury Protex a z

části převléknuti do civilních oděvů, jsou v určených

výchozích postaveních, aby mohli přesně ve dvě hodiny

začít s akcí, která by paralyzovala veškerou činnost

agentury. Měli zajistit všechny zaměstnance, zabavit

zbraně, veškerou techniku a písemnosti.

Neodpustil si, aby Dudové znovu nepřipomněl, že v

žádném případě nesmí dopustit, aby byl z Protexu

vyslán jakýkoliv signál, který by Prokopce varoval.

Pak si překontroloval služební zbraň v podpažním

pouzdru, u stromkového věšáku nasadil na hlavu

nezbytný klobouk a pootevřel dveře do sousední

kanceláře, kde u svého stolu seděl pouze inspektor

Pecka.

“Můžeme vyrazit, kolego.”

202

Mladý inspektor komisaře dostihl na schodech a v

jeho obličeji se zračilo špatně ukrývané vzrušení.

Rozhodně si považoval za obrovskou čest, že si ho šéf

kriminálky vybral, aby ho doprovodil do Prokopcovy

vily, kde na ně sice mohla čekat všelijaká

překvapení, ale na ta se v této chvíli snažil

nemyslet. Toužil být u toho, ale současně jako by mu

bedra zatížila jakási stísněnost, kterou se marně

snažil odehnat.

“Šéfe, můžete se na mne spolehnout,” prohlásil

dost rozechvělým hlasem, aniž by to komisař na něm

požadoval. Myslel si, že něco takového musí vyslovit.

“Já vím,” utrousil pouze Bém. Až v autě přidal:

“Vezmi to kolem Kociánova domu.”

U staveniště dalšího marketu odbočili doprava k

panelovému sídlišti. Před ním zahnuli na cestu mladým

lesíkem a ta je dovedla až k vilkám s na první pohled

rozsáhlejšími pozemky, než město stavebníkům

povolovalo před devadesátým rokem. Domy, které

míjeli, se značně lišily od těch, jaké se stavěly

dřív. Ten, kdo je projektoval, si určitě vzal mustr

mimo území republiky. Nešetřil místem ani materiálem.

Pecka stočil auto k celokovové, modře natřené

bráně. Její barva ostře kontrastovala s bílými zdmi

vilky a jasně červenou střechou. Že by šlo o symbol

naší vlajky? pomyslil si Bém a svému nápadu se hned

pousmál. Pochyboval o tom, že by Prokopcovi naše

samostatnost příliš ležela na srdci.

Když auto zastavilo, pootočil se k řidiči.

“Jestli se necítíš, raději zůstaň ve voze. Nebudu

ti nic vyčítat.”

“Šéfe, podle horoskopu v novinách mám sice

kritický den, ale vždyť by mě to mohlo potrefit i

jinde,” řekl Pecka a přinutil se k úsměvu.

“Máš recht. Jak vylezeme, asi se ocitneme pod

kontrolou kamery, tak nasaď solidní výraz.” Bém

vystoupil z auta a stiskl tlačítko na panelu vsazeném

ve sloupku při bráně. Na otázku, která zaševelila z

mřížek mikrofonu, prohlásil: “Kriminální komisař Bém.

Nutně potřebuji hovořit s panem Prokopcem v

záležitosti jeho bezpečnostní agentury Protex.”

“Čekejte!” přikázal rozmrzelý hlas.

“Pane komisaři, jdete nevhod,” ozval se dost

podrážděný hlas šéfa Protexu. “Mám tu pár přátel.

Nemohlo by to počkat do zítřka?”

“Lituji, ale nesnese to žádný odklad. Slibuji vám,

že vás zdržím nanejvýš deset minut. Když nebudete nic

utajovat,” přidal Bém na závěr, aby Prokopec později

nenamítal, že mu lhal.

203

“Ať je tedy po vašem,” zabručel neochotně Prokopec

po menším zaváhání. Téměř současně se s tichým

bzučením začala otevírat dvířka bez kliky v bráně.

Vstoupili. Chodník na šířku dvou půlmetrových

dlaždic mírně stoupal. Od vchodu s nápaditým tvarem

stříšky jim šel vstříc Prokopec ve světlém obleku s

křiklavě barevnou kravatou. Dva kroky za ním ho

následoval mladší muž v uniformě bezpečnostní

agentury, na řemeni mu od ramene visel krátký samopal

hlavní k zemi.

“Copak jste si na mě vymyslel dnes, pane

komisaři?” Prokopec se moc snažil o vlídný tón, ale v

koutcích úst mu nervózně poškubávalo.

“Hned se to dozvíte. Poslechněte, co kdybyste nám

představil své hosty?”

“Věřím, že tohle nemyslíte vážně, pane komisaři.”

Prokopec se ohlédl po svém stínu a toho kriminalisté

okamžitě využili. Každý z jedné strany k němu

přiskočili, znehybněli mu paže. Mladík v uniformě

popadl škorpión, ale nevěděl, co má podniknout,

kriminalisté drželi Prokopce před sebou jako štít.

“Poručte mu, ať nám samopal předá a ani nepípne,”

požádal komisař.

“Udělej, co požadují,” sykl ještě šokovaný

Prokopec.

Mladík podal škorpión Peckovi a nastavil ruce, aby

mu mohl přiklepnout ocelová pouta. V pobledlém

obličeji se mu objevila značná úleva.

Bém pootočil hlavu a letmo zaznamenal, že kamera

na rohu budovy se začíná natáčet k nim. “Ke zdi!”

přikázal Prokopcovi a když se k tomu neměl, silou ho

přirazil ke stěně. “Nejprve k té vaši otázce. Myslíme

to zcela vážně, protože nás zajímají právě vaši

dnešní hosté. Doporučuji vám, abyste neprovedl

nějakou hloupost. Nerad bych vám ublížil. Máte u sebe

zbraň?”

“Od služby u kriminálky jsem žádnou neměl v ruce.”

“V tomhle vám docela věřím. Špinavou práci za vás

dělají jiní, že?” Bém se ušklíbl a rukou přejel

Prokopcovi po šatech, aby se hmatem přesvědčil o

pravdivosti jeho tvrzení.

“Jestli nemáte povolení, pane komisaři, bude vás

tohle neoprávněné vniknutí moc mrzet.”

“Co podniknou uvnitř, když se tam nevrátíte?”

“Na něco takového se raději ani neptejte. Nemáte

proti nim sebenepatrnější šanci.”

“To je moje starost. Myslím, že je ve vašem zájmu,

abyste jim dal nějak na vědomí, že by mohli trefit i

vás.”

“Podle toho, co říkáte, si myslím, že vůbec nemáte

tušení, do čeho se teď pouštíte. Na mně jim bude

204

záležet asi jako na loňském sněhu.” Prokopcův

přitlumený hlas už postrádal předchozí nabubřelý tón,

jasně ho překrýval strach.

“Přesto si neodpustím potěšení je vidět.” Bém

spoutal Prokopcovy ruce, vytáhl z podpažního pouzdra

pistoli, odjistil ji a stažením závěru přinutil náboj

vklouznout do hlavně. Jen vzhlédl, zaznamenal pětici

mužů v černých kombinézách a kuklách s otvory pro oči

a ústa. Se zbraněmi s našroubovanými tlumiči se krok

za krokem sunuli k vchodu do vily.

“Zase nás předběhnou,” zabručel naštvaně Pecka a

když se chtěl mladík v uniformě bezpečnostní agentury

pootočit, rázně ho přirazil k drsné omítce. “Nehýbej

se, nebo ti jednu fakticky ubalím!”

Muži z policejní zásahové jednotky jeden po druhém

zmizeli uvnitř vily. Kdosi tam vyjekl, pak práskl

výstřel. Odpověděla mu krátká série ran, které venku

zněly jako by někdo lámal přeschlé větve.

“Kolego, buď rád, že to vzali za nás,” řekl Bém k

Peckovi. “Pohlídej je, jdu to omrknout.”

Už zkraje haly mu pod podrážkami zachrastilo sklo.

Přes práh do jedné místnosti ležel mohutný chlap v

uniformě soukromé bezpečnostní agentury obličejem k

podlaze a zpod jeho hrudi se po koberci šířila kaluž

krve. Dva podobně oblečení stáli při zdi s pažemi nad

hlavou. V sousední místnosti jeden muž zásahové

jednotky střežil na finské pohovce nehybně sedícího a

ve tváři sinalého René Slavíka. Jiný v podřepu a se

samopalem na zádech sbíral z podlahy plné vody a

střepů nejrůznější velikosti mrskající se rybky do

umělohmotného kbelíku, jedna ze střel zřejmě zasáhla

i větší akvárium, které podle zbylého torza podstavce

spočívalo v rohu místnosti místo televize.

Vyčouhlého Slováka Jožu Kováče - experta přes

trhaviny, jak se zjistilo později - muži ze zásahové

jednotky, prohledávající celou vilu, objevili v

poschodí v šatně mezi četnými obleky majitele domu,

ukryl se tam hned, když se začalo střílet.

Světlovlasý svalovec Ota Vácha, jemuž v organizaci

nikdo neřekl jinak než Barbar, dopadl podstatně hůř.

Ani ho nenapadlo, aby uposlechl opakovaných výzev

policistů. Vyskočil oknem do zahrady a snažil se

zmizet. Několik střel současně mu podrazilo nohy.

Prokopec, Slavík i ta dvojice nerozlučných

zabijáků byli bezesporu cenným úlovkem, ale ještě

cennějším se pro ně stal pán skoro trpasličího

vzrůstu se značně prokvetlým věnečkem vlasů kolem

hlavy. Toho muži ze zásahové jednotky našli na

záchodě. Kriminalisté hned na místě bez problémů

zjistili, že jde o šestašedesátiletého Bořivoje

205

Kozelku, majitele objektu Dvůr v Kostelci a dalších

staveb v Rychnovském i Újezdském okrese.

Už při jeho prvním výslechu vyšlo najevo, že byl

duchovním otcem fiktivního Velkého ochránce,

financoval jeho začátky a poskytl - na naše poměry -

obrovské částky na založení soukromých bezpečnostních

agentur v Kostelci a Újezdě. Prokopec a Slavík byli

pouze nastrčené figury.

Kozelka opustil Československo v osmašedesátém

roce a emigroval do USA. Tam se přiučil, jak celkem

snadno přijít k penězům, bohužel od nesprávných lidí.

EPILOG

V čele smuteční místnosti spočívala na katafalku

rakev, zpředu obložená věnci se stuhami a kyticemi.

Po obou stranách stáli čestnou stráž nejbližší

spolupracovníci zesnulého vrchního inspektora

Miroslava Kadeřábka, kterého smrtelně poranil jeden z

výběrčích Velkého ochránce. Inspektoři Vaňura, Málek,

Dudová, Pecka a další, vystřídali muže v policejních

uniformách před začátkem samotného obřadu. Vlevo, za

řečnickým pultíkem, potaženým černým suknem, stál

zasmušile vyhlížející kriminální komisař Bém a se

smutkem zakalenýma očima, upřenýma mezi přítomné,

hovořil o člověku, který byl celou duší policista a

kterého nyní vyprovázejí na jeho poslední cestě.

“Nemám ve zvyku používat velkých slov, ale pravdou

je, že umřel, aby jiní mohli žít. Čest jeho památce,”

řekl závěrem a zadíval se k rakvi. “Mirku, na tebe se

nedá zapomenout,” zavibroval mu hlas. Zvenčí

zapraskala salva ze zbraní čestné policejní jednotky.

Kriminalisté zvedli rakev a vykročili uličkou,

kterou jim smuteční hosté mlčky vytvořili. Když

vycházeli z budovy a mířili k černému autu, které

mělo rakev s nebožtíkem odvézt ke zpopelnění,

vyprskla k čistě modré obloze další salva čestné

jednotky.

“Byl to dobrý chlap,” zabručel Ondřej Jányš k

Dianě.

“Copak žil sám?” zeptala se ve chvíli, kdy se

vedle nich ocitl Bém.

“Poslední roky ano. Osobně jsem informoval jeho

bývalou ženu. Ani nepoděkovala…” mávl otráveně

rukou. “Myslel jsem, že alespoň pošle jeho děti.

Tohle si Mirek od ní nezasloužil.”

“Život se někdy příšerně zamotá.” Jányš si

povzdechl. “Omlouvám syna. Musel s manželkou na

prohlídku.”

“Je nemocná?”

206

“Těhotná,” vyhrkla Diana.

“Takže budeš dědečkem, Ondřeji? Gratuluji. A co vy

dva?” Bém se pousmál Jányšovým rozpakům a položil mu

paži kolem ramen. “Nejdůležitější je, že to i u vás v

Kostelci dopadlo dobře. Pokud jsem informován, je v

pořádku i tvůj klient.”

“Už si dokonce jel do Prahy k sestře pro dceru. Je

pravda, že kapitán Sovák v Kostelci končí?”

“Zatím je mimo službu. Pokud se potvrdí, že byl

skutečně na výplatní listině Velkého ochránce,

poputuje fofrem za mříže. Předpokládám, že se u tebe

brzy objeví někdo z inspekce, Ondřeji… Potřebujete

něco ode mne, pane Kostrhůn?” oslovil Bém muže, jenž

už hodnou chvíli postával kousek od nich a

přešlapoval, jako by se k něčemu nemohl rozhodnout.

“Pane komisaři, nezlobte se, že vyrušuju, ale…”

majitel restaurace U bažanta zapolykal. “Moc jste nám

pomohl, že jste nás zbavil těch vyděračů a tak jsem

si řekl… Vlastně to byl nápad manželky,” přiznal.

“Zítra znovu otvíráme podnik a tak bych rád, kdybyste

k nám zašel. Samozřejmě pokud by vás to neobtěžovalo.

Je mi jasné, že nemáte času nazbyt.”

“Pane Kostrhůn, předně ta likvidace organizace

Velkého ochránce není pouze má zásluha. Asi byste se

divil, kdo všechno se na tom nějak podílel. Dnes už

není doba přemoudřelých detektivů, kteří vždycky

přechytračí každé zlo, jak to můžete vidět v

televizi. Neuraz se, Ondřeji. I ty jsi vydatně

přispěl k tomu, co jsme pak společně s kriminalisty z

Rychnova dotáhli až ke zdárnému konci. Pane Kostrhůn,

představuji vám soukromého detektiva Ondřeje Jányše z

Kostelce a jeho půvabnou kolegyni slečnu Dianu.”

“Vás dva si pamatuju. Byli jste u nás na večeři v

ten den, kdy pak po půlnoci vybuchla ta bomba. Moc

rád vás poznávám. Zajděte k nám taky.”

“Pane Kostrhůn, vyřiďte manželce, že je určitě

přivedu,” ujal se slova Bém. Sotva byl majitel

restaurace U bažanta mimo doslech, přidal: “Když si

vzpomenu, jak to tam vypadalo po výbuchu… Fandím

lidem, kteří se jen tak nedají srazit na kolena a

přes všechny překážky jdou za svým snem. Jak jste se

v Kostelci zabydlela, slečno Diano?”

“Cítím se tam jako doma, pane komisaři. Už víte,

kdo u nás hledal ty fotky, co Ondra udělal ve Dvoře?”

“Kdo jiný, než ta dvojka, kterou organizace

používala vždycky když něco pospíchalo. Blonďatý

svalovec Ota Vácha, přezdívaný Barbar, a Slovák Joža

Kováč. Ten vyrobil tu nálož, kterou to vlastně

všechno začalo. Tu neděli ji s Barbarem dopravili do

restaurace a po domluvě s Prokopcem i umístili pod

sousední stůl. Tihle dva zavraždili i starého holiče

207

Párala, když se nějak dostalo ven, že nám poskytl

dopis od Velkého ochránce. Tohle je zatím zahaleno

rouškou tajemství. Tehdy s nimi byl i nějaký Vaněk,

kterého využívali jako pěšáka pro jeho znalost Újezda

a nejbližšího okolí. Pak mu zřejmě přestali věřit,

protože při přestřelce u truhláře Kaválka se ho

Barbar snažil odzadu zastřelit, ale díky tomu, že

neměl dost času, aby se přesvědčil, že to má opravdu

za sebou, Vaněk vyvázl pouze se zraněním. Ledacos nám

řekl, než ti dva v noci ukradenou sanitkou projeli do

špitálu a nezajištěným výtahem pronikli až do

oddělení, kde byl zotavující se Vaněk

hospitalizovaný. Využili chvíle, kdy si policista,

který tam hlídal, zašel za roh do automatu pro kávu,

a Vaňka se zmocnili. Než jsme rozjeli akci na jeho

záchranu, vypařili se. Vaňka jsme objevili na vozíku

ve výtahu s prostřílenou hrudí. Jednoznačně šlo o

brutální popravu.”

“Myslel jsem si, že jim někdo od vás musí dávat

echo,” prohlásil Jányš.

“Mimo Sováka v Kostelci, je v podezření i zdejší

kapitán Meduna. Poprvé mě to napadlo tehdy ve

špitále, když jsme hledali toho Vaňka. Ale ještě

nevíme, jestli jeho obvinění z Prokopce nevypadlo

jenom ze vzteku. Napovídal nám toho spousty, aby si

zachránil kůži… Meduna je zatím samozřejmě taky

mimo službu. Ještě je šance, že to byla prostě jen

lajdáckost.”

“Zastavil se u mne Jahoda a málem mě chtěl

objímat,” ozval se bručavě Jányš. Mimo jiné řekl, že

zásah proti Dvoru a bezpečnostní agentuře René

Slavíka byl pouhou procházkou proti tomu, co jste

museli absolvovat vy tady v Újezdě.”

“Jak se to vezme,” pousmál se Bém. “Faktem je, že

se nám tu sjeli všichni, co v organizaci něco

znamenali. Ale vlastně střílel jenom Barbar. Za

každou cenu se chtěl dostat ven z pasti. Díky tomu

teď leží ve vězeňském špitále. Měl z pekla štěstí,

doktoři mu málem museli amputovat obě nohy. Ten

navrátilec z Ameriky Kozelka si usmyslel vydolovat ze

své bývalé vlasti co nejvíc peněz, ale zmýlil se,

když se domníval, že nás bude vodit za nos

donekonečna. Do smrti už z basy nevyleze.”

Pokud mu president neudělí milost… chtělo se

poznamenat Jányšovi, ale raději mlčel.

Bémův obličej se zasmušil, jako by vytušil, co se

jeho příteli honí hlavou. “Nemyslíte, že jsme toho na

tohle téma už napovídali dost? Pojďme do restaurace

ke Kostrhůnovi. Kdy se nám zase naskytne takováhle

báječná příležitost, abychom v klidu poseděli a při

dobrém moku zavzpomínali na mladší léta, Ondřeji?”

208

K O N E C

209