Kniha a její elektronická verze (e-kniha) jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. Je určena pouze pro Vaši osobní potřebu. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

+

Copyright © Teresa Driscoll 2015

All rights reserved

Translation © Ivana Nuhlíčková 2016

ISBN 978-80-249-3150-0

+

Mé matce…

+

První kapitola

MELISSA – 2011

Melissa Danceová měla dva tiky.

Když se ocitla pod extrémním tlakem, pravé víčko jí začalo cukat. To po chvíli odstartovalo druhý tik, což byl bezděčný pohyb hlavou – takové cukání bradou, které, když měla zrovna dobrý den, odpoutávalo pohled lidí od toho nesmyslu s víčkem.

Jenomže dnes neměla dobrý den. Ani v nejmenším.

„Jste v pořádku, slečno Danceová?“

Potíž byla v tom rukopisu. Snažila se soustředit na ostatní svaly, takže zatímco si víčko i brada žily svým zneklidňujícím životem, ústa měla najednou úplně ztuhlá.

Nic ze sebe nevypraví.

Melissa si stáhla vlasy do ohonu, použila na to gumičku, kterou měla v kapse, zatímco na opačné straně stolu si vysoký a teď už i zjevně neobratný člověk, který se představil jako James Hall, nalil sklenici vody a posunul ji i s knihou na okraj širokého mahagonového stolu před ni.

Připadalo jí, že ten chlap zírá na oko s tikem. Nebo ne? Potom se nečekaně naklonil dopředu a překotně začal mluvit o instrukcích své klientky. O tom, jak přesné a jednoznačné byly. Jeho klientka očekávala určité obtíže, ale jeho úkolem podle smlouvy, snad chápe, bylo přesvědčit ji – slečnu Melissu Danceovou –, aby si tu knihu vzala. A aby sama zvážila, jak s ní naloží. Ano?

To byly ty jeho přesné instrukce.

Pravé oční víčko Melisse stále cukalo. Pořád nebyla schopná slova.

Pan Hall si odkašlal a dodal, že jeho klientka zdůraznila, že Melissu je třeba hned na této první schůzce ujistit, že důvodem té knihy byla útěcha a úleva. Že ta kniha má pomáhat. Nejedná se o pouhé recepty, ale spíš takový návod na život. V té knize jsou dopisy a fotografie. Rozumí tomu?

Melissa se znovu zadívala na desky. Zírala tak upřeně, až jí obě oči (i to, které bylo klidné, i to, které jí cukalo) začaly slzet.

Důvodem byl ten rukopis. Černý inkoust.

Hlavní část názvu, slovo RECEPTY, byla vytištěna výraznými písmeny, její jméno bylo dopsané rukou. Melissa ten rukopis okamžitě poznala. Zadívala se do rohu kanceláře pana Halla a jako by ji tam viděla sedět. U starého stolu v rohu ložnice s plnicím perem v ruce. Nádherný úhledný rukopis psaný lesklým černým inkoustem.

... Melisse.

Pan Hall se zavrtěl na židli a zeptal se, zda má knihu zasunout zpátky do obálky.

Melissa v duchu odpověděla, že je jí to úplně jedno, ale netušila, jestli to také vyslovila. Ať tak nebo tak, pan Hall vrátil knihu zpátky do bublinkové obálky a podal ji Melisse.

Samozřejmě že věděl, od koho ta kniha je. A věděla to i Melissa.

Byl to nakloněný rukopis její matky. Matky, kterou neviděla už sedmnáct let...

+

Babiččiny košíčky

12 deka mouky

Lžička prášku do pečiva

12 deka másla

12 deka cukru krupice

Dvě vejce

Kůra z jednoho pomeranče (to je důležité, pamatuješ?)

Předehřát troubu na 180 °C. Našlehat máslo s cukrem. Pomalu přidat vejce (všechno v pokojové teplotě, jinak se to srazí!). Přidat jemně mouku a potom vmíchat pomerančovou kůru.

Dát do formiček a péct v troubě patnáct až dvacet minut. Recept po prababičce... prostě rodinné dědictví!

(Krásně nazdobit šlehaným tvarohem, přidat kousek jahody nebo pomerančovou kůru. Na krém – ušlehat stejné množství smetanového sýra a změklého másla, potom přidat cukr moučku, dokud krém nebude mít správnou hustotu a nebude přiměřeně sladký. Promiň, že je to všechno jen tak od oka.)

Ach, holčičko moje milá. Budeš překvapená. Velmi překvapená, že? Cítím to, už když začínám lepit do knihy první recept a fotografii.

Přecházím po místnosti, koš je plný koulí zmačkaného papíru. Začínám znovu a znovu. Mám strach, abych to pojednala dobře. Abych to vystihla.

Přiznávám, že mám obavy, zda je tohle ten správný den, kdy začít. Ale co jiného dělat? Zkusit to zítra? Pozítří?

Když jsem takhle napjatá a rozčilená, stává se mi opravdu nepříjemná věc – začne mi cukat víčko. Ano, já vím. Je to ponižující a úplně praštěné. Právě to se mi teď děje. Zatracená pitomá věc. Pořád si říkám, že bych měla zajít k optikovi nebo kam. Tvůj otec trvá na tom, že to nevidí; že si toho nemůže všimnout ani nikdo jiný, jenomže tomu já nevěřím a cítím se kvůli tomu jako cvok. Tak vidíš. Tohle je jedna z věcí, o kterých bych si s tebou ráda promluvila jako dospělá s dospělou.

Kdybych měla takovou možnost. Právě proto se pouštím do psaní.

Takže. Každopádně.

Přestala jsem házet listy papíru do koše a rozhodla se, že nebudu dělat žádné úpravy. Prostě se do toho pustím...

A budu pokračovat. Budu psát to, co si myslím, a tak, jak mě to napadne. Takže když tady tak sedím a mám obavy, že začínám psát ve špatný den, nezbývá než doufat, modlit se a snažně tě prosit, holčičko moje, aby ses zhluboka nadechla. Abys mi odpustila to překvapení a pustila se s otevřenou myslí a bez předsudků do čtení. Aby ses pokusila pochopit, proč jsem čekala tak dlouho, než si s tebou tímhle způsobem promluvím.

Netuším, co říct, abych tě uklidnila, snad jen to, že jsem měla dobré důvody k tomu, abych to vyřešila právě takhle.

Myslím to čekání.

Začala jsem psát v srpnu 1994. Budeš vědět lépe než já, co to znamená. Čas je neúprosný a musím ti popravdě říct, že s tvým otcem jsme se na tom neshodli. Nemyslím na téhle knize, protože on o ní neví. Myslím na tom ostatním.

Teď už mě nepotřebuješ na to, abych ti řekla, jak úžasný tvůj otec je. Proto nemám sebemenší obavu nechat tě v jeho milující péči. Jenomže on je taky v šoku, chudák, teď si ještě neuvědomuje, že všechno zvládne úplně v pohodě i beze mě.

Chce, abychom shromáždili vzpomínky. Abychom zašli k nějaké poradkyni. Je to nějaká charitativní organizace s medvídky a balónky. A ačkoli vím, že jsou to odborníci, myslí to dobře a studovali všechny ty logie a spoustu dalšího, je mi jasné, že to není cesta pro mě. Na konci této knihy pochopíš, jak dokážu být tvrdohlavá.

Jednou věcí jsem si jistá. Nechci, abys věděla o tom svinstvu, které se stalo mým životem. Když to nyní píšu, je ti osm let a spíš ve vedlejším pokoji v postýlce, v pyžámku pro princezny a s kostýmem pro víly pohozeným na podlaze. Je mi to strašně líto, ale nedokážu ti říct pravdu.

Chci ještě pár chvil se svou milovanou holčičkou, ještě nějaký čas uchovat jeden nádherný kout ve svém a tvém životě, kde se mohu tvářit, že všechno bude v naprostém pořádku.

Je to sobecké? Možná ano. Nejspíš. Nemám tušení, co si o tom budeš myslet. Ale bylo by pro tebe méně bolestivé, kdybys to věděla? Kdyby ses bála?

Max si myslí, že ano. Možná na to budeš mít stejný názor. V tom případě pouhá omluva nepomůže.

Mohu ti jen říct, že tuším. Mám prostě silné tušení, že tohle je ta správná věc, kterou udělat. Nemohu mluvit za ostatní, nechci snižovat instituce a lidi, kteří pomáhají a radí jiným.

Možná mají pravdu, možná ale ne.

Takže pokud jsem to udělala špatně a ty se na mě zlobíš, zkus mi udělat alespoň tu laskavost, že se projdeš spolu se mnou obrázky a myšlenkami, když ne teď, tak někdy v blízké budoucnosti?

Prosím.

Uvažovala jsem o tom, jestli ti to říct. Jestli tě na to mám alespoň trochu připravit. Jenže včera večer jsem se na tebe dívala, když jsi spala. Byla jsi nádherná, klidná a já si řekla – k čemu by to bylo? Zůstala bys zaskočená, smutná, nebo by ses zlobila. Ať už bys byla připravená nebo ne. Myslím, že kdybych ti to řekla, všechen smutek by se jen vyřinul dřív.

Ale teď už je stejně rozhodnuto. Je příliš pozdě.

Takže místo toho píšu tuhle knihu. Původně jsem měla v úmyslu shromáždit recepty, které jsem převzala od své maminky a babičky a které bych strašně ráda předala i tobě. Nejsou nijak výjimečné. Jsou to jednoduché recepty, podle kterých jsem vařila se svou matkou a ona zase s tou svojí.

Doufám, že jednoho dne podle nich budeš vařit ty se svými dětmi. Ty hovory si dobře pamatuj. Nebo zaznamenej.

Připadalo mi, že bude hezké je spojit se vzpomínkami. Pak jsem se rozhodla, že ke každému receptu přidám i fotografii, jak společně vaříme, a také pár myšlenek. Jen takové věci, které by ti mohly pomoct, když jsi teď už dospělá. Tak.

Zhluboka nadechnout.

Pětadvacet let? Asi budeš přemýšlet, proč právě tolik? Proč tak dlouho čekat? Holčičko moje, uvažovala jsem o obvyklých meznících lidského života. Osmnáct? Jedenadvacet? Potom jsem si vzpomněla, jaká jsem byla v osmnácti já, i v jedenadvaceti jsem měla k dospělosti ještě daleko.

Je důležité být otevřená a upřímná. Chci si s tebou promluvit jako žena se ženou.

Proto jsem zvolila věk, kdy jsem se sama začala cítit dospělá. Dvacet pět let. Tehdy jsem měla tebe, Melisso...

Bože, strašně bych si přála tě vidět. Kéž bych alespoň trochu věřila. Byla přesvědčená o existenci nebe. Existenci něčeho. Čehokoli.

Je to ale jinak. Měla bys vědět, že jsem všechno promyslela do nejmenších podrobností. Mám v plánu uložit tuhle knížku u nějakého šikovného právníka a požádat ho, aby se ujistil, jestli jste s tátou v pořádku. Jen s tímhle pocitem dokážu psát – když vím, že to budeš číst jen v případě, že vám nebude nic scházet.

Představuju si tě s kratšími vlasy. Nechala sis je ostříhat?

V duchu doufám, že ne, ale myslím si, že ať budeš mít jakýkoli účes, budeš krásná. Máš tvář, které sluší všechno.

Ach, bože, pořád někam odbočuju.

Takže – ano. Vybrala jsem věk dvacet pět, Melisso. Věk, kdy začal náš společný příběh. A věk, v němž, alespoň doufám, budeš skutečně připravená na věci, které ti potřebuju svěřit.

Upřímnost mezi dospělými.

Je to vážně divné. Žena s ženou, a ty spíš vedle v pokoji. Noha ti vykukuje z postele a v náručí svíráš Elizabeth. Máš ji pořád? Doufám, že ano. Je to moc krásná panenka a máš ji strašně ráda.

Proboha. Už zase mluvím o něčem jiném. Promiň...

Soustřeď se, Eleanor. Tak co probereme jako první – první opravdu důležitou věc, o kterou se s tebou chci podělit? Teď to zní jako kázání, ale nemyslím to tak. Ach, Melisso. Chtěla bych ti říct tolik věcí.

Tolik „věcí“.

Doufám, že si z toho něco vybereš. A já budu věřit své intuici a začnu s tou nejjednodušší, ale nejdůležitější radou, jakou ti mohu dát, holčičko moje. Víc než cokoli na téhle planetě si přeju každý další den svého života…

+

Druhá kapitola

ELEANOR – 1994

Eleanor zaslechla na schodišti Maxovy kroky a rychle schovala sešit do horní zásuvky stolu.

„Ty už jsi doma?“ Snažila se, aby její slova nezněla zklamaně, když ji líbal na čelo a potom si sedl na postel vedle stolu, který sloužil také jako toaletní stolek. Ležely na něm papíry, obálky a staré lahvičky od inkoustu, které sbírala. Získávala je náhodou nebo je kupovala ve vetešnictví. Spousta barev a tvarů vyrobených ze silného skla, které v letních měsících zachycovaly ranní světlo a odrážely na stěnu nádherné vzory. To měla Eleanor ráda.

„Tak jak to šlo?“ Při řeči přecházel sem a tam. Dopředu. Dozadu. Dopředu. Dozadu. Chtěl jít dnes s ní, ale rázně odmítla.

„Co?“ zeptala se, zkroutila ústa na jednu stranu a potom naklonila hlavu, když opatrně šroubovala víčko na plnicí pero.

Její manžel vypadal stále jako chlapec. To ty vlasy. Nepoddajné kudrny, které se nedaly zkrotit. Poslední dobou se na něho často dívala a snažila se vrýt si do paměti všechny ty obrázky, aby si je potom, když odešel do práce, mohla v duchu znova vyvolat. Neposlušné vlasy. Způsob, jak si pohrával s rukama, když byl nervózní.

„Ta poradkyně, Eleanor. Ten experiment. Přijali tě do něj?“ Pohrával si se snubním prstenem, posunoval ho nahoru a dolů.

Teprve teď si uvědomila, že udělala strašnou chybu, když dopustila, aby to bylo tak důležité. Drobný záblesk naděje. Stále si opakovala, že je to jen rána naslepo. Nepravděpodobná možnost. Připomínala si, že je jen malá šance, že by se právě její případ do onoho experimentu hodil.

A skutečně se ukázalo, že to nejde.

Zavrtěla hlavou a potýkala se s palčivým pocitem v očích.

Pak je zavřela, protože nechtěla vidět jeho pohled.

„Do háje,“ vydechl a znovu začal přecházet po místnosti. Doleva a doprava. Doleva. Doprava. „Tak se odvoláme, ne? Přece musí existovat nějaká možnost odvolání. Nějaký jiný názor? Nemohou přece připustit, aby ten poradce vystupoval jako bůh?“

Byla to poslední možnost, drobný záblesk naděje. Stačila dvě písmena, souhláska a samohláska, a bylo po všem. Ne.

Tvrdili, že je jim to líto, ale jasně jí řekli, že se na ten experiment nehodí...

Bylo jí jasné, že Max se s tím nebude chtít smířit.

Když po chvíli otevřela oči, seděl u okna a tiskl si spodní ret palcem a prostředníčkem. Dělal to takovou silou, že mu rty úplně zbělaly.

„Nedělej to, ubližuješ si. Žádné odvolání neexistuje.“ Dál si tiskl ret, potom rázně vstal, odešel do přilehlé koupelny, pustil vodu a opláchl si obličej.

Vzápětí byl zpátky v pokoji a začal znovu přecházet.

„Co Amerika? Někde jsem četl, že v Americe mají nové věci. Měli bychom jet. Můžu si vzít volno...“

„Přestaň, Maxi. Prosím tě. Nepovezu Melissu do Ameriky. Sedni si.“ Poplácala na místo vedle sebe.

Na okamžik se zarazil a pohrával si se sponou na opasku, potom si sedl vedle ní na širokou dřevěnou židli u stolu, naklonil hlavu a položil ji na její rameno. Dívali se jeden na druhého v zrcadle. Pohled na sebe ho zaskočil a snažil se nějak upravit vlasy.

„Víš, že už jsem se rozhodla. Prosím, Maxi.“ Teď bylo na něm, aby zavřel oči.

„Ne, Eleanor. Když s tím vším skončíš, skončíš s chemoterapií a se vším tím –“

„Vůbec nic to nezmění. Všechen ten sajrajt.“

„Ale když se vším skončíš –“

„Slyšel jsi, co říkali. Koupila bych si měsíc, nanejvýš dva navíc. Tak k čemu by to bylo?“

Znovu si stiskl spodní ret.

Zvedla ruku, uchopila tu jeho a propletla si mezi jeho prsty ty své.

„Jsem unavená, Maxi. Chci jen trochu normálního života.

Kvůli Melisse. Prosím.“

Pohlédl k oknu a potom se podíval zase zpátky.

„Nic normálního ji nečeká. To přece dobře víš. Čeká ji neuvěřitelná spousta hrůzy.“

„Tak nechme tu spoustu hrůzy ještě chvíli čekat. Protože ona přijde tak jako tak.“ Políbila ho na čelo, potom naklonila hlavu a lehce se ho dotýkala.

„Je to to jediné, co jí ještě mohu dát. Trochu normálního života. Prosím. Kvůli mně. A kvůli Melisse.“ Myslela na prázdnou stránku. Žádná další odvolání a dopisy. Žádné další ukrývání před Melissou – domluvy ohledně přespání jinde, aby ji neviděla po léčbě. „Už ne, Maxi. Prosím.“

Nedokázal se na ni podívat. Místo toho upíral pohled do zdi, pohupoval nohou stále rychleji, až se natáhla, vzala ho za bradu a otočila k sobě. Nejdřív jako by se mu v očích zračila nějaká jiná planeta, jako by kupoval letenky do Ameriky. A psal dopisy poradcům a zdravotnickým komisím a naléhavá odvolání a žádosti na experimenty s nějakými podivnými léky...

„Prosím, Maxi.“

Potom se ale začal pomalu vracet k ní. Jeho oči jí zaplnily srdce a jako by jí ho okamžitě rozlomily. Jeho pohled jasně říkal, že jí nedokáže nic odmítnout.

Že jí nic neodmítne.

+

Třetí kapitola

MELISSA – 2011

„Ten kufr si nechceš vzít, že ne?“

„Co je na něm špatného?“

„Vážně ti to mám říkat?“ Zamračila se.

„Je příšerně velký, Melisso.“

Podívala se na kufr, pak na Sama a jako by zatáhla hlavu.

„Tohle prosím tě nedělej,“ usmíval se, „vypadáš jako želva.“

Normálně by si ho v takové chvíli začala dobírat, vyplázla by na něho jazyk. Ale dnes ne.

„Nevejde se do auta, Mel.“

„Neblázni. Samozřejmě že se do auta vejde. Jak myslíš, že jsem ho dovezla domů?“ trvala Melissa na svém a dál na manželské posteli rovnala hromádky oblečení – jednu tvořila trička, další džínsy a třetí dokonale složené šaty. Z nějakého důvodu šaty rozkládala a znovu rovnala. Snažila se nemyslet na dnešní dopoledne a na tu knihu.

„Nemyslím naše auto. Ani auto tvého táty. Myslím samozřejmě na auto z půjčovny.“

Melissa si znovu důkladně prohlížela šedý lesklý kufr. Popravdě řečeno na auto z půjčovny vůbec nepomyslela. Do háje. Snažila se představit si velikost Clia. Nebo to byla Fiesta? „To bude dobrý. Určitě. Každopádně – takhle nám stačí jeden.“

Sam zalomil rukama nad hlavou. „Proč si prostě nemůžeme vzít tašky jako obvykle?“

V tu chvíli se Melissa zarazila, zrudla a nervózně si upravovala gumičku na culíku. Nastala nepříjemná odmlka, každý se díval na jinou stranu.

„Aha, už to chápu.“ Najednou se Samův výraz úplně změnil. „Takže tohle má být způsob, jak mě ujistit?“

„Promiň? Vůbec nechápu, co máš na mysli.“ Ale bylo jí to jasné.

A teď oba zírali na ten kufr.

„Tohle přece nemáš zapotřebí, Melisso.“

„Co?“

„Gesta. Tohle jsme přece probrali už tehdy večer. A uzavřeli to. Myslel jsem, že je to v pořádku.“

„Je to v pořádku.“

„Dobře. Takže ty vůbec nejsi naštvaná, že jsem tě požádal o ruku. A mně ani trochu nevadí, že to u tebe vyvolalo záchvat paniky.“

Melissa sevřela rty.

„Dobře víš, že jsem to nechtěl hned. Myslím tu svatbu. Dobře vím, že jsi ještě mladá. Měl jsem na mysli zasnoubení. Prostě plán. Nechtěl jsem na tebe nijak tlačit, věř mi…“

Oba se dál dívali na kufr.

„Podívej – půjčila jsem si ho od Lou. Jestli se ti vážně nelíbí, vrátím ho. Myslela jsem, že by to bylo pohodlnější. Prostě mít jenom jedno zavazadlo. O nic nejde, Same. Opravdu ne. Pokud ti vyhovuje, abychom si jako obvykle sbalili každý zvlášť, můžeme to tak udělat.“

V tu chvíli si oba všimli, jak ten druhý dýchá. Bylo to tak posledních čtyřicet osm hodin. Od toho debaklu u večeře na oslavu narozenin.

Krabička s prstýnkem.

Melissa to nezvládla. Litovala toho víc, než by dokázala vysvětlit. Byla v té restauraci úplně zaskočená – stejně jako zůstala zaskočená dnes dopoledne v kanceláři Jamese Halla –, takže to všechno dopadlo úplně špatně. Netušila, že se něco takového chystá. Prostě si toho vůbec nevšimla, ale když se teď ohlédla zpátky, uvědomovala si, jak to od ní bylo naivní. Dobře, věděla, jak ho její reakce ohromila. Byl tak překvapený! Ale Ježíši, copak ona ne?

Podívala se na Sama a viděla tu druhou, mladší verzi. Delší vlasy, vždycky vyšisované od sluníčka. Odrbané šortky. Neohrabaný puberťácký úsměv, ale dokonalé zuby. Pocítila známý tlak v žaludku – žaludek se jí podivně sevřel pokaždé, když se na něho podívala.

Dobře, trvalo jí déle než jemu, aby si toho všimla. Aby tomu uvěřila. Jejich příběh byl klišé: dvě děti, které vyrůstaly společně; stejný úsměv v tolika různých místnostech během tolika let. Ale teď Melissa Sama skutečně milovala, i když ji ta skutečnost z nepochopitelných důvodů děsila. Je to vážně takové provinění, že se jí do té svatby nechce? Ze všech sil se mu to snažila vysvětlit už v té restauraci. Proč by nemohli být jeden do druhého jen zamilovaní? Proč potřebují nějaký kus papíru? Vždyť se nejedná o nic osobního.

„Nejde o nic osobního, Mel? Ty nevíš, jestli se za mě chceš provdat, a myslíš si, že to není nic osobního?“ Vypadal úplně zlomeně.

Nedokázala najít vhodná slova, aby mu to vysvětlila, protože nechápala ani sama sebe.

A teď s tím nemohla vůbec nic dělat. Představa té bublinkové obálky. Její matka, jak sedí u stolu.

Černý inkoust...

„Tak co ten právník?“ zeptal se veselejším tónem. Podívala se mu do obličeje, když změnil téma a s ním i výraz, a zase to ucítila. To prudké stažení svalů kolem žaludku.

„Prosím?“ Otočila se, aby rozložila a znovu poskládala košili, a doufala, že si nevšimne, jak se jí třesou ruce.

„Říkalas, že je to dneska. Ta záležitost u právníka. Záhadný dopis. O co šlo? Někdo ti něco odkázal, jak sis myslela?“

„Ano, šlo o závěť. Ale – netýkalo se to mě. Byla to jiná rodina. Tohle byla jen rána naslepo, snažili se vystopovat někoho z jiné rodiny.“

Melissa neměla tušení, proč vlastně nechce Samovi o té knize říct. Dokázala přečíst jenom dvě stránky a úplně ji to zdrtilo.

V jedné věci měla její matka pravdu. Byla v šoku. Strašně potřebovala odpočinek. Odjet na tu dovolenou a na chvíli se zastavit; někam, kde by si mohla promyslet, jak vedle všeho ostatního zvládnout ještě tohle. Jak dát tomuhle skvělému a hodnému muži najevo, že tím, že si není jistá jeho nápadem se svatbou, nedává najevo, že ho nemiluje, a ano, pokud měla být upřímná, tohle byl přesně ten důvod, proč si půjčila ten obrovský kufr. Je hloupá. Nemotorná. Panikaří.

„Jestli chceš, můžu ten prsten vrátit.“

„Ach, Same.“ V restauraci ho požádala o čas na rozmyšlenou. Prosila ho, aby se tím necítil dotčený.

„To je v pořádku. Jsem s tím srovnaný, Melisso.“

„Vážně?“ Posadila se na postel a zaplavila ji další vlna provinění.

„Jo, vážně.“ Otočil se a upřel na ni pronikavý pohled. Není s tím srovnaný. „Prostě mě to jen trochu zaskočilo.“

„Nejde o to, že by mi na tobě nezáleželo. Dobře víš, jak moc mi na tobě záleží, Same, že to víš?“

Překotně přikývl. Byl to tak rychlý pohyb, že rozhodně neznamenal ano.

Melissa se chvilku nedokázala pohnout z místa. Ucítila známý svíravý pocit na hrudi a přála si, aby dokázala říct něco, co by v něm vyvolalo takové štěstí, jaké dokázal on bezděčně způsobit jí. Jenomže když se takhle zarazila a snažila se analyzovat, co by vlastně měla cítit, nebo co říct, aby to pro něho bylo příjemné, ještě to věci zhoršilo. Najednou se cítila tak nepatřičně a provinile, jako by se v jejím nitru něco zaseklo. Ano, skutečně tomu tak bylo.

Jako by se v ní něco zaseklo.

Znovu se odvrátila a začala rovnat věci, které bylo potřeba sbalit, do úhledných hromádek. Melissa se vždycky cítila klidně a bezpečně v prostředí, kde vládl pořádek – všechno její oblečení viselo v šatníku srovnané podle barvy a délky.

Tmavé kusy vpravo, světlé a pastelové barvy vlevo.

„Dobře. Tak co kdybychom prostě jeli na dovolenou, jak máme v plánu, Same, oslavíme naše narozeniny někde na sluníčku. Opálíme se. A užijeme si. Ano?“ Teď mluvila trochu příliš rychle. „Myslím si, že to je skutečný důvod, proč se manželství tak přeceňuje,“ vtipkovala. „Protože když se lidé vezmou, přestanou se milovat. To je statisticky prokázané.“

Raději mlčel.

„Bombarďáky, hádky, kdo naplní myčku, život bez sexu. Opravdu pro nás chceš právě tohle?“ Otočila se, vytáhla si tepláky až po bradu a naznačila tvar obrovských kalhotek.

„Nedělej to, Melisso.“

„Co?“

„Prosím, přestaň s tím.“

„S čím mám přestat?“

„S šaškováním. Nedělej to, co děláš vždycky, když se mnou nechceš mluvit.“

„Nechápu, co máš na mysli.“

„Ale chápeš. A nebude to fungovat.“

„Ale bude.“ Našpulila tváře a roztáhla tepláky ještě do větší šířky, dokud se mu na tváři neobjevil úsměv, ačkoli se mu bránil. Potom se odvrátila a zhluboka se nadechla. Ze všech sil se snažila na to nemyslet. Na tu krabičku s prstýnkem. Na rozhodnutí, které by na téhle dovolené měla učinit, nad svou budoucností.

Ale především – nad tou knihou.

To nádherné plnicí pero. Cvaknutí víčka. A vzpomínka na zvláštní chemický zápach, na který už úplně zapomněla.

Na inkoust.

+

Čtvrtá kapitola

ELEANOR – 1994

„Že bychom ji rozmazlili?“

„Samozřejmě že jsme ji rozmazlili. A proč vlastně ne?“

„Víš, co mám na mysli. Snažím se příliš?“

„Eleanor, tohle je Disneyland v Paříži. Stěží to tu lze považovat za místo, kde by měl mít člověk obavy, jestli dítě nerozmazluje.“

Tohle dělala i o Vánocích. Nakoupila toho příliš a potom v panice některé krabice uložila zpátky na půdu.

„Máš pravdu. Vím, že máš pravdu.“ Pohlédla na Melissu v kostýmu Sněhurky, jak se dívá oknem.

Samozřejmě že je toho příliš. Vždyť bydlí v růžovém hotelu a na zítra mají objednané myší croissanty.

„Myslela jsem, že pro setkání s Mickey Mousem musím mít narozeniny, maminko. Sophie ve škole říkala, že –“

„Ne, zlatíčko. Kvůli tomu nemusíš mít narozeniny.“

„Vypadáš unaveně, Eleanor.“

„Nic mi není.“ Ale bylo. „I když možná bych si mohla dopřát přestávku. Řekla jsem Melisse, že musím jít na toaletu. Vadilo by ti obejít s ní ty zbývající atrakce a já bych se k vám potom přidala v restauraci na oběd? Na chvilku si zdřímnu.“

„Určitě se s tebou nemáme vrátit zpátky?“ ujistil se a naklonil, aby se jí podíval zblízka do tváře. „Ne. Ne. Strašně nerad tě nechávám samotnou. Připadá mi, že máš zarudlé oči.“

„Opravdu, Maxi – nic mi není. Mel je na vrcholu blaha. Těší se, že uvidí toho draka pod hradem. Já jsem jenom trochu unavená. Budu na telefonu, nemusíš se bát. A nedělej rozruch, jí to bude jedno. Kdybych něco potřebovala, můžu zavolat do recepce.“

„Slibuješ?“

„Slibuju. Máš seznam těch atrakcí – myslím těch, které jsou vhodné?“

Poklepal si na kapsičku.

Jakmile se Eleanor vrátila do pokoje, lehla si na postel a téměř okamžitě tvrdě usnula. Probudila se za čtyřicet minut s tíživou bolestí v dolní části břicha. Podívala se na hodinky, vzala si dva silnější prášky proti bolesti a zapila je vodou, kterou měla připravenou vedle postele. Zavřela oči, aby ty prášky spolkla. Tohle se jí stávalo poslední dva dny. Nemohla tabletky polknout. Začínala mít obavy, že načasování odhadla špatně. Hlavně s tou knihou.

Právě proto si ji vzala s sebou – schovala zápisník ve velkém pouzdru na zip, kde měla Melissa všechno na vlasy – gumičky a stužky na culík.

Eleanor knihu otevřela u první fotografie. Pořídila ji teprve před dvěma dny, když s Melissou pekly košíčky podle babiččina receptu. Polovinu ozdobily tvarohovým krémem a jahodami, polovinu růžovou jahodovou polevou – v barvě tohoto hotelu. Eleanor přemítala, jestli si Melissa vzpomene na příběh s pomerančovou kůrou. Co si bude myslet, až tu fotku uvidí. Až dostane tu knihu.

Bude mít na všechno dost času? Pustila se do správné věci? Vytáhla z kabelky pero a zhluboka se nadechla…

Víc než cokoli na téhle planetě si přeju každý další den svého života…

... abych byla víc jako tvůj táta. Myslím vlídnější, a abych leccos dokázala odpustit. Teď už chápeš, co jsem věděla hned pár dnů poté, co jsem se s Maxem seznámila. Že je to nejspíš ten nejhodnější muž, jakého kdy potkáš. No – vlastně tohle zapomeň. Když o tom tak přemýšlím, doufám, že ne.

Doufám, že najdeš někoho stejně hodného, jako je tvůj otec, abys s ním sdílela život. Ale jsem samozřejmě zaujatá a obávám se, že to bude náročný úkol.

Ráda bych ti ale řekla pravdu, na kterou nejsem nijak pyšná. Trvalo mi dlouho, než jsem se to od něho naučila. Než jsem se seznámila s tvým otcem, Melisso, často jsem dělala špatné věci. Uvažovala jsem špatně. Říkala špatné věci.

Nikdy jsem nechtěla záměrně lidem ublížit, to ne. Nemyslím si, že bych byla zlý člověk, alespoň doufám. Ale příliš často jsem se špatně rozhodla, vycouvala z toho, co jsem měla udělat. Nepustila jsem se do věcí, které mohly všechno změnit. A potom se nějak přihodilo, že život s Maxem mě zjemnil, naučil mě zarazit se a trochu přemýšlet. A hlavně otevřít oči.

Teď, v téhle příšerné kapitole mého života, se vracím ke chvílím, kdy jsem se měla zachovat jinak. Myslím předtím, než jsem poznala tvého otce. Z nějakého důvodu se mi vybavuje jedna spolužačka ze školy. Jmenovala se Monica. Byla výjimečně chytrá, ale taky strašně hubená a hrozně stydlivá. Rozuměj, nikdy jsem na ni nebyla nepříjemná.

Usmívala jsem se na ni, snažila se s ní mluvit. Jenže jsem nikdy nevěděla, jak se vypořádat se skutečností, že je úplně mimo. Ve třetím ročníku jsem si myslím uvědomila, že to není jen stydlivost. Začaly jí řídnout vlasy a ona si je barvila, jako by chtěla odpoutat pozornost. Nejdřív dramaticky červená, potom blond. Ale já nic neříkala ani se na nic nezeptala.

Vlastně jsem se přestala pokoušet s ní mluvit. Prostě jsem z toho vycouvala. O mnoho let později se objevila v nějakém televizním pořadu. Ukázalo se, že měla anorexii – celý život. Jednou málem umřela a hovořila o tom, jak osaměle se vždycky cítila. Krátce poté se všechny noviny jako o závod začaly věnovat poruchám příjmu potravy. Člověk nemohl otevřít žádný bulvární plátek, aniž by tam o tom něco bylo. Vzpomínám si, že mě napadlo, jak příšerná musely pro Monicu být školní léta, když prožívala tak hluboký smutek v době, kdy se o tom problému vědělo hodně málo. Strašně bych si přála, abych se mohla vrátit zpátky, Melisso. Pokusit se s ní alespoň promluvit. Snažit se o trochu víc a být maličko vlídnější.

Max by si určitě poradil lépe. Víš to ty a vím to i já.

Možná jsi mu teď podobnější než mně. Doufám, že to tak je, ale tahle kniha má být upřímná, tak si nebudu nic vymýšlet. Buď milá, holčičko moje, snaž se být milá za všech okolností. Možná to zní divně a já vím, že se tak určitě chováš, ale občas je to hrozně jednoduché rozhodnutí. Udělat něco namísto toho, aby člověk neudělal nic. Připadám ti jako blázen? Jako nějaká náboženská fanatička? Nebo chápeš, co ti chci říct?

Eleanor se zadívala na popsanou stránku a přelétla posledních několik řádků. Nekáže příliš? Nebude to Melissa vnímat jako kritiku? Foukla na inkoust a kousla se do spodního rtu. Je to daleko těžší, než si myslela. To rozhodnutí nic neupravovat. Psát přímo do té knihy. Pocítila nával paniky.

A potom ji vylekal telefon. Byl to Max.

„Ahoj, zlato. Právě jsem se probudila. Vylekals mě.“

„Promiň. Jsi v pořádku?“

„Ano. Prospala jsem se a cítím se líp. Odkud voláš?“

„Z cukrárny.“

„Aha. Tak co ten drak?“

„Radši se neptej. Na osmiletou holčičku byl trochu příliš realistický.“

„Ježíši.“

„Je na to potřeba spousta malinové zmrzliny.“

Eleanor se zasmála. Dokázala si ty dva živě představit – Melissu, jak přesvědčuje otce, aby jí koupil dvojitou porci do větších kornoutků, k tomu polevu a čokoládové vločky.

„Takže si tě zase omotala kolem malíčku, co?“

„Mě?“

„Mám to brát tak, že oběd odložíme?“

„Ne. Ne. V půl jedné je úplně v pořádku. Znáš Melissu, ta má hlad pořád.“

Eleanor se podívala na hodinky. Bylo těsně po poledni.

„Setkáme se tam. Doufám, že je to tam takové, jak se píše v těch doporučeních. Restaurací by měla protékat řeka s loďkami. Ten obrázek vypadal nádherně.“

„Ne že bychom ji chtěli rozmazlovat,“ dobíral si ji.

„Nech toho a řekni jí, že už jsem na cestě.“

„Řekni jí to sama. Pojď, Mel, pojď k telefonu, to je mamka.“ Slyšela nějaký hluk, jak si předávali sluchátko, a nesrozumitelný šepot. No tak. No tak, to je maminka.

„Já jsem se nebála.“

„Prosím?“

„Toho draka. Nebála jsem se ho. Nevím, proč ti to táta říkal. Neměl to říkat.“

Eleanor cítila, jak se jí chvějí ramena, zavřela oči.

„Je to taťka popleta, samozřejmě že ses nebála. Jsi moje statečná holka.“

+

Pátá kapitola

MELISSA – 2011

Neuvěřitelné, jaký rámus dokáže napáchat chrápání jednoho člověka. Pokud měla být upřímná, byla to částečně i její vina. Vypili trochu moc červeného vína.

Melissa se podívala na hodinky – bylo těsně po čtvrté ráno – a potom si prohlížela Sama. Uvědomovala si, že není správné si ho tak často prohlížet, když spí. Neustále přemýšlet a přemýšlet a občas si v duchu šeptat; říct mu, co se jí honilo hlavou, jí připadalo příliš nebezpečné. Vyslovit to nahlas.

Zavřela oči, opřela se o polštář a pomalu vydechla. Normálně když nemohla usnout, odešla po špičkách do kuchyně a uvařila si šálek čaje. Jenomže dveře potřebovaly namazat a ona ho nechtěla vzbudit. Místo toho si vzala ze židle vedle postele kabelku a odešla do koupelny. Rozsvítila a zamžourala, otočila se, aby zjistila, jestli se nevrtí na posteli. Nic. Chrápání pokračovalo a to jí na chvilku vykouzlilo úsměv na tváři.

Já nechrápu, Melisso.

Sklopila sedátko a potom i víko toalety a posadila se. Opatrně vytáhla z kabelky matčinu knihu a zavřela dveře.

Cukla sebou, když cvakly. Při pohledu na nadpis pocítila obvyklé svírání kolem žaludku. Její jméno bylo napsané známým nakloněným úhledným rukopisem.

Na chvíli se zarazila, zhluboka a pomalu se nadechla a otočila první stránku, aby se zadívala na fotografii vedle prvního receptu. Měla na sobě zeleně pruhované tričko, ale divné na tom bylo, že si na ně dobře pamatovala, ale vůbec si nevybavovala, kdy pořídili tu fotku. Podívala se na ruku a jako by ho živě viděla. Jemná vlna se zelenými a krémovými očky.

Na snímku držela plech s košíčky, polovina z nich byla ozdobená šlehačkou a jahodami, polovina zářivě růžovou polevou a drobnými stříbrnými kuličkami – pocit kolem žaludku se změnil, prsty se rozechvěly...

Jemně je posyp, zlato. Dej jich tam, kolik uznáš za vhodné.

Melissa se otočila ke sprše, potom zase zpátky a přimhouřila oči. Vzpomínala si na vařečku. Na chladné stříbřité kuličky, když je vytahovala z krabičky. Vařečku směla olíznout. Cítila zvláštní svírání na prsou a jako by se změnilo proudění vzduchu kolem ní. Při pořizování té fotografie se musela usmívat přímo na matku, přesto si tu chvíli nedokázala vybavit. Nevzpomínala si, že by maminka stála s fotoaparátem proti ní. Proč? Když si vybavuje tu vařečku i stříbrné kuličky, proč ne i tohle? A pak si najednou nebyla jistá, jestli to vůbec byly skutečné vzpomínky – ta vařečka a ozdoby –, nebo jestli je přebírá z té fotografie. Jestli touží, aby to tak bylo.

Proč si předtím na nic z toho nepamatovala?

Přejížděla očima stránku a potom se vrátila k psané části, aby si matčina slova přečetla pomaleji...

Takže pokud jsem to odhadla špatně a hodně se na mě zlobíš, mohla bys, prosím... alespoň prolistovat ty fotografie a myšlenky? Pokud ne teď, tak někdy brzo?

Prosím...

Melisse chvíli trvalo, než si uvědomila, že ty nepříjemné pocity, které ji nyní zaskočily, jsou z toho, jak zadržuje dech. Vydechla. Nadechla se a ještě jednou pomalu vydechla. Na chvíli se musela soustředit, aby se znovu vrátila k přirozenému rytmu dechu.

Zavřela oči a opřela se o zeď.

Vládl tu teď klid, Samovo chrápání se ztišilo. Melissa na chvíli vstala a prohlížela si svoji tvář v zrcadle. Přimhouřila oči při pohledu na obrovské tmavé kruhy. Znovu se posadila a snažila se jim odolat. Dalším vzpomínkám. Na ředitelku ve škole.

Je mi dobře. Opravdu, paní Pritchardová. Jen o tom nechci mluvit. Dobře?

Pluto s obrovským jazykem v Disneylandu. Koláčky s džemem a se šlehačkou v Cornwallu. Debata o tom, jestli byl dřív džem nebo šlehačka. A teď si nebyla jistá, jestli jsou ty představy skutečné. Jestli se noří ze vzpomínek, nebo z otcových alb.

Cítila, jak do místnosti proniká hrozný smutek a s ním se objevila panika. Známé sevření, svíravý uzel vzteku. Zavřela oči, ale pořád to tam zůstávalo. Představa, jak najednou křičí a kope. Něco spadlo na podlahu. Panenka?

Bojovala se závratí a dostala chuť na něco horkého. Třeba slazený čaj – ano, cukr, Melisso; když...

„Ježíši!“

„Co tady...“

„Sakra, Same.“ Srdce se jí pod nárazem adrenalinu rozbušilo a tak tak zachytila knihu, než se jí svezla z kolenou, dveře teď byly úplně dokořán. „K smrti jsi mě vyděsil.“

„Promiň, to je mi líto. Ale co tady proboha děláš, Melisso? Uvědomuješ si, že jsou čtyři hodiny ráno? A co je tohle?“ Škvírou ve dveřích se díval na knihu. Zavřela dveře a rychle ji schovala do kabelky.

„Ale nic, jen nějaké poznámky do práce. Zapomněla jsem to dodělat a vzpomněla si na to.“

„Do práce? Ve čtyři ráno?“

„Promiň. Vzpomněla jsem si na to a znáš mě. Pořád jsem na to musela myslet a nemohla spát.“

Sam si přejížděl jazykem v ústech a ohlédl se na postel – a na sklenici s vodou. Mračil se, oči měl ztěžklé spánkem.

„Jsi v pořádku, Melisso? Vypadáš trochu divně.“

„Jsem jen unavená. A taky jsem vypila moc vína. Promiň, nechtěla jsem tě vzbudit.“

„Potřebuju se napít. Chceš trochu vody?“

„No, spíš si udělám čaj,“ řekla Melissa, vzala kabelku a vstala. Aby se vyhnula jeho pohledu, rychle se prosmýkla ložnicí a zmizela v kuchyni. Dveře skřípaly, když zavolala přes rameno: „Rychlý šálek čaje, potom se ale musíme alespoň trochu prospat.“

+

Šestá kapitola

MAX – 2011

Max Dance běhal, aby žil. Běhal, aby si zachoval zdravý rozum, a běhal i kvůli kolegům. Koloval takový interní vtip, že když se neproběhne, není s ním vůbec k vydržení.

„Vy jste dnes nebyl běhat, profesore, že ne?“

Max moc dobře věděl, že to nemá co dělat s nějakými endorfiny, ale že je to podobné tomu, když jeho dospělá dcera rovná šálky v kuchyni na poličku podle barev v přesných rozestupech.

„Jsme to ale párek podivínů,“ říkával jí, když se každý měsíc sešli na večeři a ona dokonale srovnala příbory na stole. Všechny úhly a rozestupy musely odpovídat.

„Jo, ale funguje to, tati, ty běháš a já uklízím. Každý děláme něco. Proč opravovat, co není rozbité?“

„Není to rozbité?“

Max nikdy nepochyboval o tom, že jsou si blízcí. Vídal Melissu daleko víc, než většina jeho přátel vídala své dospělé děti poté, co vylétly z hnízda. Starosti mu dělalo jen to jediné tabu.

Tvé matce by se tu moc líbilo.

Každý měsíc při společné večeři – oba se shodli na italské restauraci – se chystal na to zavést řeč. Míval takové nenápadné narážky.

Tvoje maminka milovala plody moře.

Jenomže Melissa vzdorovala. Odpoutávala pozornost.

Žertovala.

Jen jednou se snažil na ni zatlačit. Proč to děláš, nemůžu se o ní před tebou ani zmínit, aniž by ses začala bránit. Proč?

„A ty si vážně myslíš, že by pomohlo, kdybychom se utápěli v žalu?“

„Myslíš, že se utápím v žalu?“ zeptal se před měsícem Sophie. „Dělám něco takového v souvislosti s Eleanor? Je to nějak nepřiměřené?“

Sophie představovala spolu s běháním další příznak, díky němuž se Max obával o svůj život.

Sophie byla umělkyně s nezvyklým vnímáním barev a velice nezvyklým pojetím světa. Posledních pět let se jednou za měsíc sešli na večeři a na sex – milostný poměr bez závazků (jak tomu říkala) byl díky jasným omezením dokonalý a zcela tragický zároveň.

Dnes ráno si Max nařídil budík na půl sedmou, aby se šel proběhnout ještě předtím, než odveze Melissu a Sama na letiště. Stálo ho to chvíli přesvědčování, aby Melissa jeho nabídku přijala, ale proč by člověk usiloval o místo děkana fakulty, kdyby se nedokázal vykroutit z výuky.

Pravda? Max nebyl rád, že už není tím, kdo s dcerou večeří v den jejích narozenin. Navíc měla se Samem narozeniny společně, ale nedalo se nic dělat.

Vlastně měl Sama rád. Zvlášť ho těšilo, že je s ním Melissa tak šťastná. Ale po tolika letech, kdy trávili čas převážně spolu, to byla opravdu velká změna.

Když se šel po běhu osprchovat, podíval se na hodinky a uvědomil si, že to přehnal. Najednou se ocitl v časové tísni. Když v autě poslouchal poslední zprávy o krizi v eurozóně, košile se mu lepila na mokrá záda. Žádost Řeků o druhé kolo pomoci uvízla na mrtvém bodě. Maxe napadlo, že Kypr může být hned další na řadě. Možná by měl varovat Melissu, aby si vzala nějaké dolary nebo libry. Jen tak, pro případ potřeby. Ne. Přestaň panikařit.

Přepnul na hudební kanál, podíval se na hodinky a pak se ze všech sil modlil, aby neuvízl jižně od řeky v zácpě. Poslal esemesku, aby je ujistil, že se zpozdí maximálně o patnáct minut, ale když zajížděl před jejich blokem k chodníku, stejně už nervózně vyhlíželi z okna a vzápětí se objevili dole.

„Co to sakra je?“ vydechl Max, když políbil dceru a díval se, jak se Sam potýká s tím nejšílenějším zavazadlem, jaké kdy viděl.

„Nezačínej. Už jsem si toho vyslechla dost od Sama.“

„To mě nepřekvapuje. Tak jaký máte plán?“ Max ustoupil dozadu, aby si kufr důkladněji prohlédl. „Budete v tom bydlet?“

„Zmlkni!“ Pleskla ho zlehka do ruky, zatímco Sam dovezl tu obludnost na kolečkách k zavazadlovému prostoru.

„A opožděné přání k narozeninám. Oběma.“

„Děkujeme.“

Teprve v tu chvíli si Max všiml, jak zničeně oba vypadají.

„Těžká noc plná popíjení, co?“ Melissa se ušklíbla.

Max se jí zadíval do tváře a pochopil, že se nemá dál vyptávat. Dobře znal všechny dceřiny výrazy.

Dojeli včas, provoz nebyl hustý, a Max pocítil známé obavy, když zajel k chodníku, aby je vyložil. „Pošleš mi esemesku, až přistanete?“

„Jasně.“

Věděla ale, že nepošle.

„A až se vrátíte, zajdeme na večeři?“ Raději si najde její let na internetu.

„Jo, jasně, tati. Máme to v plánu.“

„A pak si promluvíme. Vždyť víš – o tom zaměstnání na volné noze. Ještě ses nerozhodla?“

Melissa dokončovala novinářskou praxi v místních novinách, když dostala neočekávanou nabídku z velkého deníku. Byla to obrovská výzva. Práce v místních novinách je jisté zaměstnání – oproti práci na volné noze.

„Odkládám to až po návratu z dovolené. Vlastně odkládám všechno. Až se vrátíme.“

Max chvíli stál, oprášil si z kalhot neexistující smítko a natáhl ruku k Samovi. „Dávej na ni pozor.“

„Tati!“

„Promiň, holčičko.“

Melissa ho spěšně políbila na tvář a zadívala se na hodinky. „Podívej, je mi to moc líto, ale fakt už musíme běžet.“

Max se znovu podíval na ten obrovský šedivý kufr a zavrtěl hlavou. „Užijte si to.“

„Užijeme.“

Když později dorazil na univerzitu, připravil si velkou kávu a ze všech sil se snažil zahnat obavy. A taky se připravit na Annin příchod.

Anna byla na škole nová a vedla seminář. Začala v letním semestru a obdivuhodně se vypořádala s našlapaným rozvrhem prvních ročníků. Několikrát během týdne zašla za Maxem, aby si pohovořili o pokrocích, které studenti dělají, a plánech na další týden. Max měl dobrý odhad, když ji přijal. Byla šikovná, chytrá a ctižádostivá, ačkoli teď se začala projevovat jistá potíž, kterou předtím nevnímal. Přesně za deset minut dvanáct se chodbou rozlehl klapot jejích podpatků, potom zaklepání na dveře, které už byly pootevřené.

„Pojďte dál.“

A potom, přišlo to zase.

„Dobré ráno, Maxi.“

Ten svíravý pocit.

„Promiňte. Měla bych říct dobré odpoledne. Jak to, že tady čas tak rychle běží?“ Zadívala se na štos papírů.

Max se snažil přesvědčit sám sebe, že to existuje jen v jeho představách. Ten sevřený žaludek. Ale ne, už se to stalo třikrát za sebou. První pohled. A potom ten svíravý pocit.

Měla dnes na sobě krémové plátěné kalhoty a vínový zavazovací svetřík. Když si spínala vlasy velkou želvovinovou sponou, vykouklo jí na levém rameni tenké růžové ramínko hedvábné podprsenky. Nervózně se zavrtěl a odvrátil pohled jinam. Už nikdy nebude chodit s nikým z práce.

„Máte čas si to ještě rychle projít, Maxi?“ Listovala teď papíry v černých deskách, které držela v ruce, a Max odhadoval, že to budou další plány na hodiny, které by ráda vedla příští rok. Souhlasil. Její ambice – to byl důvod, proč tu práci dostala. Její zájem měl akademickou stránku, ale s vítaným bonusem (který byl tyto dny naprosto zásadní), že pro studenty ze zahraničí to bude určitě velké lákadlo. Ti, kdo rozhodují o penězích, z toho budou určitě nadšeni.

Jenomže to nebyla věc, o níž Max přemýšlel. Dumal o tom, že Anna Merrivaleová voní jako dětský zásyp. Všiml si toho už minulý týden. Žádný dospělý parfém, ale dětský zásyp.

„Zabere to jen pár minut. Slibuji.“

Max se zhluboka napil kávy a zadíval se z okna. Ze všech sil se snažil zapomenout na vykukující kousek růžové podprsenky. Do startu letadla už mnoho času nezbývá. Přemýšlel, za jak dlouho se mu uleví. Kdy se ujistí, jestli Melissa v pořádku přistála.

„Promiňte. Přišla jsem nevhod, Maxi?“

+

Sýrové tyčinky

15 deka hladké mouky 8 deka másla

8 deka vyzrálého sýra (toho nejlepšího, jaký si můžeš dovolit)

1 vaječný žloutek

Sůl a kajenský pepř na dochucení

Studená voda

Předehřej troubu na 200 stupňů. Smíchej mouku se solí a kajenským pepřem a zapracuj máslo. Smíchej se sýrem, žloutkem a vodou, aby vzniklo pevné těsto. Vyválej tenký plát a nařež ho na úzké proužky. Polož na vymazaný plech a peč deset až patnáct minut, dokud tyčinky nezezlátnou. Nech zchladnout na plechu a potom přendej na mřížku, aby tyčinky úplně vystydly.

Druhý recept už nepíšu v takové panice, Melisso. Doufám, že teď už jsi klidnější a začínáš chápat, o co se s tebou chci podělit.

Líbí se ti ta fotografie? Je trošku starší – bylo to poprvé, když jsme ty tyčinky spolu pekly. Vybrala jsem právě je, protože doufám, že si vzpomeneš na příběh, který se k nim pojí.

Kdyby ne, raději ti ho připomenu. Sýrové tyčinky patřily vždycky k tatínkovým nejoblíbenějším, má je rád pikantní, tak do nich přidávám hodně pepře. Když jsme je spolu pekly poprvé, dovolila jsem si malý žertík. Pálivé tyčinky, které pálí víc, než otec chtěl. (Možná si vzpomeneš, že to byl právě tvůj otec, kdo tě „náhodou“ seznámil se sýrovými tyčinkami. To jsi byla ještě hodně malá. Víc už asi nemusím říkat.) Už si to vybavuješ?

Jako obvykle jsme upekly několik desítek tyčinek a potom jsem do tří proužků zapracovala dovnitř opravdu hodně kajenského pepře – přímo doprostřed. Pane bože! Myslela jsem, že z toho dostane infarkt. Samozřejmě se to nestalo, ale stejně to stálo za to. Nedokážu ti říct, jak šťastná jsem, Melisso, když si pomyslím, jak jsme se nasmáli. Tvůj tatínek taky...

A právě to je důvod, proč píšu zrovna o těch tyčkách.

Opravdu nechci, aby ses probírala ve smutných vzpomínkách. Zvlášť když jsem na tebe teď zničehonic takhle vykoukla.

Doufám, že si vzpomínáš, jak jsme se nasmáli. A doufám také, že váš život, myslím tvůj a tatínkův, je stále plný smíchu.

Není pro mě jednoduché to psát, protože přemýšlím o tom, že teď už bude s někým jiným a ráda bych ti řekla, že mi to vůbec nevadí. Ani trochu. Snažila jsem se o tom s ním mluvit, ale je to hrozně těžké. Takže kdyby byl příliš úzkostný, promluv s ním o tom, ano?

A když už jsme u toho tématu o princích (a žábách) – přemýšlím, jak na tom budeš ty? Jsi ještě mladá, aby sis dělala starosti s tím, kdyby to prozatím nevycházelo, to je jasné, ale ráda bych tě ujistila – no – všechny nějaké žáby políbíme. Bože. I já to tak měla.

Eleanor se opřela na židli, aby stránku přelétla pohledem. Dělala to tak vždycky a jemně foukala na inkoust, aby poslední řádky uschnuly. Zkroutila rty, protože se najednou cítila provinile. Slíbila upřímnost. Pravdu? Pravda je, že se jí při té představě dělá fyzicky špatně. Že by Max mohl být s někým jiným.

Eleanor došla k oknu a uviděla ho, jak se vynořil za rohem. Jako obvykle se zastavil kousek ode dveří, skloněný a s dlaněmi opřenými o kolena. Usmála se a vychutnávala si ten pohled. Rozcuchané vlasy, trochu oprané kraťasy, funění a oddechování.

Max netušil, že se na něj dívá z okna – snažil se popadnout dech a s ním i všechnu hrdost. Začal běhat poté, co jí oznámili diagnózu. Nejdřív se snažil vyběhat vztek. Teď už běhal každý den. Vyrážel dřív a zdržel se déle – to bylo tehdy, když si během chemoterapie museli odepřít milování.

Nebylo těžké to pochopit.

Eleanor milování také velice chybělo. Jenomže teď, když se na něho dívala a přála si, aby to všechno také dokázala vyběhat, to najednou začala chápat. Uvědomila si, že existuje jen jediná horší věc než představit si Maxe s někým jiným.

Představit si Maxe samotného.

+

Sedmá kapitola

MELISSA – 2011

Seznámili se jako děti – Sam s Melissou. Byl to příběh, k němuž se lidé stavěli různě. Během dlouhého letu si Melissa zase prohlížela Sama, jak spí, a dělala to, čeho se nedokázala nikdy zbavit. Příliš o věcech přemýšlela.

Ukázalo se, že ho fascinovala už od samého začátku. Pozoroval ji, skamarádil se s ní a během školních let na ni dával tiše zpovzdálí pozor. Melissa netušila, že by mohlo jít o něco víc než jen kamarádství, to pochopila až daleko později. Jedné skupině přátel to připadalo velice romantické. Jiným naopak ne: „Jak dlouho vám dvěma trvalo, než jste se dali dohromady?“

Jedna z Melissiných kolegyň novinářek asi před měsícem vyslovila něco, o čem ostatní nepochybně přemýšleli. „Jsi si jistá, že jsi Samem – no, jak bych to řekla – nevzala zavděk? Že ses s ním jen nespokojila?“

Melissu to zarazilo. Ne že by jí záleželo na tom, co si ostatní myslí, ale protože najednou pocítila v hloubi duše obavy, že právě takhle by to mohl vnímat Sam. Výsledkem bylo, že v posledních týdnech se mu alespoň snažila častěji říct, jak moc pro ni znamená.

„Víš, že tě miluju, Same...“

Není divu, že ji brzy poté požádal o ruku.

Melissa si přehodila nohu přes nohu a upravila páku, která držela stolek, do úhlu sto osmdesát stupňů. Potom natáhla ruku, aby totéž udělala se Samovým stolkem. Do háje. Chtěla ho ujistit, dát mu najevo, jak jí na něm záleží, ale podařil se jí pravý opak. Vytáhla z kapsy na sedadle před sebou časopis a pustila se do čtení.

Snažila se nemyslet na ten šílený zmatek při odbavení. Raději zavřela oči. Byla to všechno její vina. Ten obrovský kufr jim odmítli vzít, protože přesahoval povolenou váhu pro zavazadlo. Klela a byla strachem bez sebe, protože si byla jistá, že na žádnou dovolenou neodletí. Sam zvedl oči v sloup a potom tu krizi rychle zažehnal, protože v nejbližším krámku koupil tašku a do ní přesunul všechny těžké předměty z kufru. To se týkalo i Melissina šedého hedvábného pouzdra, v němž byla uložena matčina kniha. Melissa podlehla panice. Málem o tom na místě Samovi řekla, protože nechtěla, aby se deník v malé křiklavě růžové tašce poničil. Ale potom se ovládla. Potřebovala si to všechno nejdřív přečíst sama. Potřebovala si, taky sama, promyslet, jak o tom všem řekne otci...

Řádky v časopise se jí najednou rozpíjely. Potom Melissu upoutal kovový skřípavý zvuk. Když pohlédla na konec uličky, všimla si, že posádka připravuje vozík s nápoji.

Čtyři a půl hodiny...

To byl pro ni další šok. Netušila, že na Kypr se letí tak dlouho. Sama to pobavilo, protože když sáhla po časopisu letecké společnosti, kde byla mapa, pilot tu informaci oznámil z reproduktorů.

Copak ses nedívala na mapu, když jsme si to objednávali, Melisso?

Samozřejmě že jsem se dívala...

Melissa znovu pohlédla na Sama, který stále tvrdě spal a zvuk vozíku s ním ani nepohnul.

Pravdu?

Její reakce na žádost o ruku byla iracionální, zmatená a úplně nelogická. Sama nechápala, proč si není svatbou jistá, a neměla nejmenší šanci to komukoli vysvětlit. V restauraci tvrdila, že na tom nezáleží. Je to jen kus papíru. Ale teď jí bylo jasné, že stejně nesmyslné pochybnosti procházely celým jejím vztahem.

Jenomže u ní se nejednalo o pochybnosti, alespoň ne pokud se týkalo Sama. Šlo o něco úplně jiného. Něco, co zatím nedokázala zcela uchopit a vlastně o tom ani nechtěla přemýšlet...

Melisse bylo přesně čtyři a půl, když se se Samem seznámili – jako úlitba provinilému pocitu její matky nastoupila do základní školy Sacre Coeur. Eleanor byla tím, čemu Max říkával „pokleslý katolík“. Nebyla vyložený ateista, ale určitě tím směrem mířila.

Jenomže Eleanor, vysvětloval Max, provedla tu oběť z principu. To bývá mezi rodiči časté při výběru školy. Sacre Coeur byla nejlepší státní škola v okolí, takže proč řešit drobné pokrytectví, když jde o budoucnost dítěte? Eleanor a Max usoudili, že Melissa by si měla o svém osudu rozhodnout sama, až bude velká. Mezitím se jí dostane katolického pojetí vzdělání, ale rodiče budou po ruce, aby obrousili hrany těch nejděsivějších věcí.

Tato strategie ale nevyhnutelně pohořela. Melissa se rozhodla, že se stane řádovou sestrou. Tahle posedlost trvala až do třetí třídy a narušil ji příchod pohledného ministranta, který se jmenoval Michael. Tohle první poblouznění přišlo ve stejné době, kdy jeden ze starších spolužáků, Samuel Winters, začal z nepochopitelného důvodu doprovázet Melissu do školy a nabízel, že jí ponese tašku.

„Nepotřebuju, abys mi nosil tašku. Není těžká.“ Melisse se Samuel moc líbil, ale netušila, odkud se bere jeho nečekaná náklonnost k její aktovce. Byl ale zábavný a dokázal napodobit všechny učitele. Byl příjemný a oblíbený, ale o čtyři roky starší než ona. Kamarádil se s velkými dětmi, a to jí nahánělo strach.

Po Eleanořině smrti Melissa v Sacre Coeur skončila, potom dělala zkoušky a přešla na nejbližší dívčí střední školu, která byla vzdálená čtyřicet minut jízdy autobusem.

Ministrant Michael odešel na smíšenou katolickou střední školu, což byl na nějakou dobu zdroj konfliktu mezi Melissou a otcem. Samuel Aktovka, jak mu říkala, mezitím dávno odešel na chlapeckou střední školu a vídala ho jen občas, když jeli stejným autobusem. Při těchto výjimečných příležitostech Sam sedával cestou domů vedle Melissy a přestal s tím, teprve když na něho jeho kamarádi hvízdali.

„Nechápu, proč to dělají,“ stěžovala si Melissa. „Vždyť nejde o to, že bychom spolu chodili, ne?“

Častěji se Melissa začala se Samem potkávat až před maturitou. Studoval na univerzitě architekturu, takže býval doma jen o prázdninách, kdy se mu podařilo najít si brigádu v místním obchodě s cédéčky. Melissa s kamarádkami tam často zašly a v boxech poslouchaly nová alba. K jejímu překvapení byla spousta jejích kamarádek ze Samuela Aktovky nadšená.

„Proč jsi nám neřekla, že se s ním znáš?“ zeptala se jí jednou v sobotu její blízká kamarádka Emily.

„S kým?“

„S ním.“

Melissa pohlédla přes obchod na Sama, který se usmíval směrem k ní.

„Myslím, že se mu líbíš, Melisso.“

„Neblázni, jsme kamarádi od základní školy. To je všechno.“

„Myslíš?“

„Samozřejmě.“

„No, to je dobře. Protože doufám, že se postaráš o to, aby si mě všiml.“

„Chceš říct, že tě zajímá?“¨

„Jo, Melisso. Samozřejmě že se mi líbí. Všem holkám se líbí.“

Tuhle chvíli si Melissa zapamatovala. Odložila cédéčko do přihrádky na polici a znovu se zadívala na Sama. Teď obsluhoval nějakou starší paní, která s ním živě debatovala o soundtracku k nějakému muzikálu. Melissa si pobaveně všimla, že dokonce i ta starší paní se s ním snaží flirtovat.

Netušila, jak je možné, že si nikdy předtím nevšimla, že Sam bývá středem pozornosti. Prohlížela si důkladně jeho rysy a cítila, jak jí hlava mizí mezi rameny.

Víš, že když tohle děláš, vypadáš jako želva...

Melissa v duchu poslouchala ozvěnu a sledovala, jak na opačné straně obchodu obsluhuje zákaznici.

Dobrý bože. Vážně mu to poslední dobou sluší. Nešlo ani tak o to, že by si nevšimla, jak je pohledný, ale spíš že vůbec nezaznamenala, že by to pro ni mohlo mít nějaký význam.

„Takže tobě se nelíbí, Melisso?“

Netušila, jak na to odpovědět. Sam je Sam. Starší kluk, který ji doprovázel do školy. Chlapec, který jí občas v parku pomáhal s bruslemi. Kluk, který dělal dobrý dojem na učitele. Jak má na takovou otázku odpovědět?

Sam je prostě Sam.

Potom se všechno změnilo, když Melissa začala sama uvažovat o tom, na kterou univerzitu půjde. Zajímal ji obor anglická literatura, v čemž ji otec velice podporoval, i když ostatní to tak nevnímali. A co konkrétně bude dělat s vystudovanou anglickou literaturou? Bude se živit čtením?

S Maxem to bylo v souvislosti s úřadem pro přijímání na vysoké školy hrozné. Znal všechna hodnocení i všechny drby. Melissa ale jako správná puberťačka odmítala veškeré rady a rozhodla se pro Nottingham. Studijní program vypadal dobře, obchody taky. Navíc to byla jedna z mála univerzit, kterou jí Max nedoporučil.

„Proč chceš jít do Nottinghamu? Není v tom nějakej zatracenej kluk, že ne?“

„Samozřejmě že v tom žádný kluk není. Jen se mi líbí jejich studijní program. Je takový velice tradiční.“

Max nikoho z profesorů na univerzitě v Nottinghamu neznal.

A to rozhodlo. Melissa půjde do Nottinghamu.

O čem ale nevěděla a zjistila to až po dvou týdnech ve škole, byla skutečnost, že Samuel Aktovka dokončuje první část studia architektury právě v Nottinghamu.

„Ty jsi tady? Dobrý bože. Netušila jsem, že bys tu mohl být.“

Narazila na něj náhodou poblíž knihovny, jako všichni z prvního ročníku byla hrozně unavená, měla tmavé kruhy pod očima a v brašně přes rameno nesla laptop.

„Jestli mi nabídneš, že mi poneseš tu zatracenou tašku, budu tě muset praštit.“

Objala ho a zaskočilo ji, jak jí byla hned napoprvé příjemná jeho fyzická blízkost. Vzápětí se topila v rozpacích. Zarazilo a překvapilo ji, že také velice příjemně voní.

„Bože, hezká vůně. To je voda po holení?“ Odtáhla se od něho a nervózně si upravovala vlasy.

„Dárek od mámy.“

„No, to je příjemná změna. Na mé koleji všichni kluci páchnou.“ Kéž by se ráno nalíčila a umyla si vlasy. Kdyby použila alespoň řasenku.

„Není to náhodou sexistické?“

„A jak se máš ty? Moc ráda tě vidím, Same.“

„I já tebe, příjemné překvapení. Tak – máš se? Už sis zvykla?“

„Strašně se mi tu líbí, i když jsem utahaná jako kotě. Nějak pořád nestíhám.“

„Nezašla bys na kafe?“

„Jo, vlastně jo.“

A tak to konečně začalo.

Melissa seděla nad kávou, prohlížela si ho, když jí vyprávěl o svém studiu, o univerzitě, o místech, kde se nejlépe učí, kde bují společenský život, na jakého agenta se obrátit, až bude ve druhém ročníku shánět byt, a v kterých barech je nejlevnější pití. Vyprávěl i o tom, co má tenhle rok v plánu před dokončením studia architektury. Snažila se poslouchat, ale zároveň jako by byla v mlžném oparu. Protože ve skutečnosti se v myšlenkách vrátila do toho obchodu s cédéčky, prohlížela si ho, vnímala dokonalou linii jeho brady a nezvyklý odstín milých a vstřícných očí. Zelená. Ano. Jako by se na něho najednou dívala úplně jiným objektivem fotoaparátu.

„Vůbec jsem netušila, že jsi tady. Na téhle univerzitě. Říkals to? Že sem jdeš? Do Nottinghamu?“

„Nemyslím. Proč se ptáš?“

„Nevím. Připadá mi to jen divné.“

„Hezky divné nebo děsivě divné?“

„Hezky divné.“

„To je dobře. Znamená to, že tě konečně můžu pozvat na skleničku, aniž bys nasadila ten želví výraz?“

Najednou se ozvalo hlasité zakašlání... „Promiňte, omlouvám se, madam. Jen by mě zajímalo, jestli chcete něco k pití?“ Letuščin zvýšený hlas naznačoval, že se neptá poprvé. Melissa sebou cukla a někteří z cestujících v řadě před ní se otočili, protože bouchla nohou do sedadla před sebou.

„Promiňte. Omlouvám se. Zasnila jsem se. Dvě lahve vody. A chipsy. Na příchuti nesejde.“ Obrátila se k Samovi, který se sice zavrtěl, ale potom se otočil a snažil se co nejpohodlněji uhnízdit na sedadle. Stále spal. Teď s pootevřenými ústy.

Melissa cítila v uchu tep. Vozík s hlukem projel kolem. Do volné uličky se postavil nějaký muž, aby si vzal z přihrádky nad hlavou kufřík. To Melissu v myšlenkách vrátilo zpátky ke kufru. K růžové tašce, kterou koupili. Dívala se na krabičky s chipsy, potom na cestujícího přes uličku, který si objednal teplé jídlo. Jedna starší žena opatrně zanořila umělou vidličku do něčeho, co vypadalo jako dušené maso. Nebo musaka. Nebo lasagne. Nebo bůhvíco. Nevonělo to příliš vábně.

A teď Melissa uvažovala – proč jídlo? Proč její matka zapisovala do toho deníku recepty? Melissa byla průměrná kuchařka, to základní zvládla, ale žádné nadšení v tom nebylo. Nechápala, proč lidé dělají kolem kuchyně tolik povyku. Neměla na vaření dost trpělivosti a netušila, proč lidé tráví v kuchyni tolik času, když existuje takové množství restaurací a podniků, odkud vám jídlo přivezou. A je tu i samoobsluha. Proč její matka prostě nepsala dopisy? Nebo deník? Když zbývalo říct tolik věcí?

Odšroubovala uzávěr lahve s vodou a napila se.

Proč jídlo?

+

Velikonoční sušenky

30 deka hladké mouky

20 deka másla

15 deka prosátého cukru krupice nebo moučkového cukru

Lžička prášku do pečiva

Jedno středně veliké vejce

Trochu kvalitní vanilkové esence...

Dobrá je i skořice.

Předehřát troubu na sto osmdesát stupňů a vymazat pečicí plechy. Prosít mouku, přidat špetku soli a promíchat s máslem. Přidat cukr a zvolenou příchuť a promíchat.

Na závěr přidat našlehané vejce a vytvořit velice tuhé těsto. Prohníst na pomoučeném vále, dokud není těsto úplně hladké. Zabalit ho do fólie a odložit na třicet minut do chladu. Potom těsto natenko vyválet a vykrajovat kulaté sušenky. Ty pokládat na pomaštěný plech (ne příliš blízko k sobě, trochu nabydou) a propíchat je vidličkou. Péct dvanáct až patnáct minut, dokud nezískají světle zlatou barvu.

Tyhle sušenky jsou opravdu oblíbené, Melisso, a musíš je upéct. Nemám nejmenší představu, proč se jmenují velikonoční, na rozdíl od vánočních nebo halloweenových sušenek. Babička jim prostě říkala velikonoční sušenky, proto se tak jmenují (ačkoli se vesele pečou po celý rok).

Mám právě na ně vlastní vzpomínku a doufám, že i ty budeš nějakou mít. U mě zmínka o nich vyčaruje vždycky představu červené čtvercové plechovky na sušenky, ve které je moje matka ukládala na druhou polici ve spíži (nikdy na první nebo třetí, vždycky jen na druhou – pamatuj si to).

Myslím, že právě v tomhle je kouzlo té knihy. Podělit se a předat ti věci, které jsou pro mě důležité. Rodinné tradice a rodinné vzpomínky. Kontinuita příběhů odehrávajících se na sporáku, jestli chceš. Jedna generace té druhé.

Moje matka byla velice dobrá kuchařka a k mrazákům, polotovarům a všemu, co věci zjednodušovalo a zpříjemňovalo, se stavěla pobouřeně a možná až trochu snobsky. Pravda, pocházela z generace, která měla čas a nezažívala chaos kličkování mezi kariérou a rodinou, díky němuž jsem já dost přehodnotila boj za rovnoprávnost (ale to by bylo na dlouhé vyprávění. Na konci téhle knihy jsem začala celou kapitolu o novém pojetí mateřství.

Představuju si, že tě to možná zatím nezajímá, proto jsem ji odkládala, ale líbí se mi představa zanechávat myšlenky a nápady na dobu, až ti budou připadat přiměřené). Každopádně maminka, bůh jí žehnej, měla vůli i čas vařit, tak vařila.

Když jsem vyrůstala, tyhle sušenky bývaly u nás doma skoro pořád – i když platilo přísné pravidlo, že jsme museli požádat, jestli smíme do červené kovové plechovky na druhé polici sáhnout.

U nás doma, a to si možná pamatuješ, se pekly při slavnostních příležitostech a vždycky byly hned pryč.

Fotografie, kterou jsem přiložila k receptu, je z jedné z našich cest do Cornwallu, tam jsme ty sušenky pekly pravidelně. Tvůj otec vždycky říkal, že je šílenství péct, když na pobřeží je krásné pekařství a já jsem na dovolené. Ale to byla ta moje nejistota. Vycházela z pocitu viny, že se snažím zkombinovat kariéru a být alespoň z poloviny dobrou matkou, Melisso, což vůbec nebylo tak snadné, jak jsem očekávala. Určitě se u nás sušenky nepekly tak často, jak bych chtěla.

Ale jak vidíš na fotografii, už od malička jsi mi ráda pomáhala, a proto mi připadalo jako dobrý nápad se do pečení pustit i o dovolené. Byly jsme u toho obě velice šťastné. A tvůj otec si nikdy nestěžoval, když naše výrobky pomáhal sníst.

Je tu ještě jedna věc, kterou ti musím říct. Daleko méně příjemná. Nechci tě rozčílit a doufám, že to dokážu oddělit od našich rodinných receptů. Nechci ty dvě věci spojovat.

Příjemné pocity z pečení... a tohle. Ale víš, že jsem slíbila, že budu při psaní naprosto upřímná. Otevřenost a potřeba trochu tě ochránit jsou pro mé psaní nejdůležitější.

Právě na dovolené v Cornwallu jsem objevila bulku. Chceš slyšet, jak to přesně bylo? Když jsem ze sebe oprašovala mouku, kterou jsem se při pečení ušpinila, ucítila jsem na levém ňadru kousek od podpažní jamky hrbolek. Nejdřív jsem si myslela, že je to podprsenka, také jsem před tebou nechtěla dát najevo, že se bojím. Těsto na sušenky odpočívalo, tak jsem se šla do koupelny podívat důkladněji. A bylo to tam.

Nechápu, že jsem to nikdy předtím necítila ve sprše?

Taková tuhá malá bulka pod kůží, ale když jsem to prohmatala důkladněji, pokračovalo to hodně dolů.

Každopádně jsem se pak chovala hloupě, Melisso. Měla jsem po zbytek dne strach, ale potom jsem to prostě vytěsnila, a dovolená pokračovala. A co bylo nejhloupější, když jsme se vrátili, nezašla jsem k doktorovi. Rozhodla jsem se, že tu bulku nebudu moc zkoumat, že je to stejně jen nějaká cysta naplněná tekutinou. Vzpomínám si, jak jsem sama sebe přesvědčila, že když dost dlouho počkám, sama se rozplyne. Zmizí – jako nějaký zánět.

Pár týdnů jsem ji sledovala, až jsem se nakonec smířila s tím, že sama nezmizí. Teprve tehdy jsem se vypravila k lékaři.

Teď samozřejmě přemýšlím o tom, jestli by na věci něco změnilo, kdybych tam šla dřív. Nejspíš ne. Doufejme, že ne. Ale říkám ti jako žena ženě pravdu, protože chci mít jistotu, že takhle hloupá nikdy nebudeš, Melisso.

Táta už ti nejspíš všechno řekl – že moje nemoc byla povahou i rychlostí postupu netypická, zvlášť v mém věku. Nechci, aby ses zbytečně bála, ale je potřeba na sebe dávat pozor, Melisso. Důkladně a často se prohlížej. Pochopila jsem, že to není dědičné, a nechci v tobě živit chorobné obavy.

To je to poslední, co bych chtěla. V příbuzenstvu nevím o žádném dalším případu rakoviny prsu, nemyslím si, že by riziko v naší rodině bylo vyšší.

Ale přesto jsem mluvila s tátou a žádala ho, aby ti řekl, že je třeba chovat se rozumně. Měly by to dělat všechny ženy. Asi to pro něj nebude lehké, hovořit o tom. Víš, mám pocit, že teď je ta pravá chvíle, když už jsi úplně dospělá, abych tě láskyplně pošťouchla.

Eleanor jako obvykle pročetla, co napsala, zatímco inkoust zasychal, a uvažovala, jestli na tahle slova není příliš brzo. Představovala si, jak se při čtení té stránky bude cítit Melissa, a náhle měla nutkání se jí dotknout. Té stránky. Držela na ní dlaň několik minut, vůbec se jí nechtělo ji zvednout.

Eleanor plakala jen jednou. Bylo to na vyšetření, kdy do jejího slovníku přibylo hrozivé slovo metastázy. V tom šoku začala být téměř agresivně optimistická, když poprvé zmínili to slovo od r. Nejdřív trochu zmatku a potom bojovný duch. Je mladá, vysvětlovala Maxovi cestou autem na kliniku, když čekali na výsledky dalších vyšetření a zobrazení. Bude to včas zachycená diagnóza a bude to v pořádku, že ano? Chci říct, že dneska dokážou úplné divy. Po rekonstrukci to lidé ani nepoznají. Viděla takový pořad, kde nějaká žena tvrdila, že po operaci vypadá lépe než před tím. Vážně.

Nechtěla Melisse líčit, jak ji zasáhlo, když jí lékař vysvětlil, že se nemoc v těle dál šíří. Říká se, že když pacienti slyší slovo „rakovina“, dál už nevnímají. S Eleanor to bylo jinak. Slyšela slovo rakovina při potvrzení diagnózy a pomyslela si – tak dobře. Zatraceně. Ale tohle porazíme, že? Tak mi řekněte, jak se s tím popereme.

Až na druhém vyšetření jí brali vzorky tkání, zavedli do ňadra drátek a podrobili vzorky laboratorním testům. Teprve když uslyšela slova „čtvrté stadium“ a „metastázy“, teprve když prohlédli výsledky všech vyšetření a hovořili o zasažení jater a plic, teprve tehdy přestala poslouchat.

Doktor ji varoval, aby se raději nedívala na internet. Byla to tehdy novinka, ale věděl, že Max k němu má na univerzitě přístup. „Kdybyste měla nějaké otázky, zeptejte se raději mě, neobracejte se na tu novou celosvětovou síť. Ano?“ Jenomže Eleanor už si dávno o té nemoci četla. Cokoli, naprosto všechno, co dokázala sehnat. Brožury. Články. Výsledky výzkumů. Zatímco Max pozorně poslouchal lékaře a hovořili spolu o léčbě a časovém rozvržení, Eleanor už byla v duchu zpátky doma – mezi knížkami s vyznačenými stránkami, kouzelnými hůlkami, mezi vykrajovátky sušenek a oblaky moučkového cukru, a dívala se na svou nádhernou dceru.

+

Osmá kapitola

MELISSA – 2011

Sam uložil doklady od auta z půjčovny do přihrádky. Nikdo z nich už se raději nezmínil o kufru, který nějak nacpali na zadní sedadlo Clia. Do kufru se nevešel, byl příliš veliký. Melissa vytáhla turistického průvodce a mapu.

„Kdybys mi dovolila pořídit novou navigaci, Mel, mohli jsme si stáhnout všechny informace týkající se Kypru.“

„Umím číst mapu. Navigace nesnáším.“

Sam se usmíval, v letadle si zdříml a měl hned lepší náladu.

„Copak?“

„Nic, Melisso. V navigování jsi skvělá. Moc se na to těším.“

Byla ráda, když viděla, jak se mu zvedla nálada. Hned se cítila lépe. Nová růžová taška s matčiným deníkem byla bezpečně uložená v kufru a ona přemýšlela o tom, že ten výlet nakonec bude příjemný. Bude mít čas se nějak vyrovnat s tím deníkem a vytvořit mosty do minulosti.

Otočila se k Samovi, který se při pohledu na přístrojovou desku najednou zamračil.

„Tak kdy se chceš vydat do pohoří Troodos, Same?“ Ano.

Trocha volna – to je to, co oba potřebují.

„Nepřemýšlel jsem o tom. Je mi to jedno.“ Sam se natáhl, sklopil stínítko a zkoumal a zkoušel tlačítka.

Po hádce v restauraci se dohodli, že o dovolené se do žádných zásadních debat pouštět nebudou. Sam souhlasil, že dá Melisse čas, aby zvážila jeho nabídku k sňatku, a ona si myslela, že výlet do hor Troodos by jim mohl oběma prospět. Přišli by na jiné myšlenky. Cesta do letoviska, které se nacházelo severním směrem, uběhla v poklidu. Díky dobrému značení i příjemné skutečnosti, že se tu jezdilo vlevo, přivykl Sam novému autu daleko rychleji než obvykle.

Melissa natáhla ruku, aby ho pohladila na krku. „Co kdybychom se tady pár dnů v klidu rozhlédli a potom jeli do těch hor, řekněme v pondělí?“

Sam se otočil, aby na ni viděl, a okamžitě mu zjihl výraz. Na Kypr se chtěl vypravit už delší dobu. Oba toužili někam do tepla, aby si po rušných chvílích v práci dobili baterky. Kypr ale znamenal, že Sam může do cesty zahrnout i velice osobní aspekt, který se týkal jeho dědečka Edmunda. Před osmi měsíci zemřel, ale už týdny předtím, než onemocněl, se Samem i Melissou hovořil o smělých plánech napsat autobiografii.

Melissa měla Samova dědečka moc ráda, ale musela potlačit úsměv, když se jí zeptal, jak si člověk opatří literárního agenta. Vážně se ptal, jestli si myslí, že se jeho životopis bude dobře prodávat.

Diplomacie stranou, ale mnoho hovorů o jeho záměru bylo velice zajímavých. Příběh měl obsahovat podrobnosti o jeho službě v armádě na Kypru koncem padesátých let. Po dědečkově smrti se Sam dostal k jeho souborům v počítači. V jeho rodině si byli velice blízcí a Sama dědečkův příběh hluboce dojal. Ukázal Melisse všechny materiály, které starý pán posbíral, a poznámky k nim. Obsahovaly jednu příhodu, spíš skicu, která oba dva hluboce zasáhla.

Během tehdejších nepokojů na Kypru byla britská armáda nasazena, aby se pokusila zklidnit protibritské vzbouřence operující v horách Troodos. Edmundův příběh se odehrál jednoho dne na začátku léta, kdy několik britských jednotek operovalo právě v této horské oblasti. Ten den nebylo úplně jasné, kam sahá působnost které z nich. Podstatu jim dědeček nevysvětlil, ale výsledkem byla střelba jedné skupiny britských vojáků proti druhé. Edmund byl svědkem toho, jak při palbě zahynul mladičký voják.

„Držel jsem ho v náručí,“ psal. „Byl to ještě kluk. Vlastně mi až do té chvíle vůbec nedošlo, jak mladí jsme všichni byli.“

V poznámkách Edmund vysvětloval, že jako chlapec četl ve škole knihu o první světové válce, v níž se očití svědkové zmiňovali, že vojáci těsně před smrtí obvykle volali maminku. Připadalo mu to příliš sentimentální – pacifistická propaganda, která měla podkopávat nábor do armády. Plivnutí do tváře statečnosti. Ale po zážitku se zastřeleným vojáčkem úplně změnil názor.

„Musím popravdě přiznat, jak to bylo. Byl to ještě kluk – ten chlapec v horách Troodos. Mohlo mu být tak maximálně devatenáct. A hluboce mě to zasáhlo, protože v posledních chvílích se opravdu strašně bál, i přesto, co jsme se pro něho snažili dělat. Nepovažuju za ostudu sdělit, že v posledních okamžicích života toužil po jediném. A opravdu to byla jeho matka.“

Melissa si v duchu přehrávala tu scénu – pak si uvědomila, že tupě zírá před sebe. Několikrát zamrkala a snažila se zaostřit na zaprášené keře, ale výsledkem byla jen šmouha, která se mihla kolem okénka auta.

„Samozřejmě netuším, kde byla dědova posádka a kde přesně se to stalo,“ přiznal Sam a snažil se najít tlačítko pro ostřikovač. „Ale myslím, že to není podstatné.“

Edmund psal také o návratu na Kypr. Chtěl položit květiny na počest onoho mladíka a jeho rodiny. Jenže na to samozřejmě nikdy nedošlo.

Sama napadlo, že cestu podnikne dědečkovým jménem on sám. Teď vysvětloval Melisse, co všechno zjistil: že k oficiálnímu britskému hřbitovu je velice špatný přístup a že britští padlí byli stejně pohřbeni v zemi nikoho, kterou držela OSN. Bylo to území mezi Kypřany ovládaným jihem a Turky kontrolovaným severem.

„Dodneška je to citlivé téma a nechci kalit vodu nebo někoho rozčílit. Myslel jsem jen na něco decentního. Víš, najít nějaký kostel, zapálit svíčku, tiše postát. Co ty na to, Mel?“

„Už jsem ti říkala, že je to skvělý nápad.“

„Tak dobře. V pondělí.“

Melissa se cestou cítila velice unavená, ale když přijeli do malého odlehlého letoviska Polis a zjistili, že ubytování vypadá mnohem lépe než na fotografiích na internetu, okamžitě ožila. Byl to rozlehlý prostor, znovu zařízený poté, co ho fotili do katalogu: vzdušný obývací pokoj v živých barvách, moderní koupelna vykachlíkovaná od podlahy ke stropu, k dispozici byl bazén a kavárna. K moři se dalo dojít pěšky. Když Melissa procházela z místnosti do místnosti, uvědomila si, že něco nehraje. Apartmán byl úplně otevřený. Mezi ložnicemi a obývacím pokojem nebyly žádné dveře. Když ubytování objednávali, nevšimla si toho. Teď uvažovala, jak najde soukromí, aby se mohla ponořit do matčina deníku.

Nebylo jí příjemné, že ho před Samem tají. Potřebovala si to všechno nejdřív srovnat v hlavě. Až pak se rozhodne, zda o tom mluvit dřív s ním nebo s otcem. A k tomu potřebovala být sama.

Sam rád lenošil, ale dokázal ji překvapit, jako předešlou noc. A navíc jakékoli světlo, dokonce i lampička, ho rušilo. Melissa se zamračila a podívala se dveřmi na terasu. K bazénu si tu knihu vzít nemůže. Mohla by ji zmáčet a zničit. Navíc na terasy i k bazénu bylo z jejich balkonu dobře vidět. Najednou ji znervózňovalo i pouhé pomyšlení na ten deník. Představa její matky, jak ho píše.

„Takže ti nebude vadit, Mel, když si zajdu do města? Podívat se, kam bychom se potom mohli jít najíst?“ Sam stál za ní a zněl trochu zaraženě – vůbec si neuvědomoval, že tohle jejich obvyklé chování po příjezdu je nyní vlastně výhoda. Melissa si před vybalováním ráda zašla zaplavat, Sam dával přednost tomu se nejdřív zorientovat. Neměl klid, dokud neprozkoumal okolí.

„Promiň?“

„Napadlo mě, jestli by ti nevadilo, kdybych vyrazil na průzkum. Najít nějakou restauraci.“

„Aha. Ne. Vůbec ne. Klidně jdi,“ usmála se Melissa a potom se z balkonu dívala, jak zacházel za roh, na chvíli se zastavil a prohrábl si vlasy – bylo to takové známé drobné gesto vyjadřující sebedůvěru. Jako obvykle se také díval nahoru. Sam byl rozený architekt a už jako dítě chodil věčně se zakloněnou hlavou, prohlížel si budovy, balkony i střechy. Chvilku hledal ukazatel k náměstí, zabočil a zmizel jí z dohledu.

Melissa vytáhla z pouzdra v příšerné růžové tašce matčin deník a s bušícím srdcem se podívala, jestli není poškozený. Naštěstí se mu nic nestalo.

+

Sýrové tyčinky...

... a potom jsem do tří tyčinek zaválela dovnitř spoustu opravdu silného pepře...

Ach bože! Myslela jsem, že jsem mu způsobila infarkt. Samozřejmě se nic takového nestalo. A jak jsme se potom smáli. Kvůli tomu to stálo za to. Nedokážu ti ani vylíčit, Melisso, jak šťastná jsem při pouhé vzpomínce na ty chvíle.

Doufám, že si vybavíš ten smích.

Melissa četla snad deset, maximálně patnáct minut nadpisy, potom knihu na lakovaném dřevěném stole v kuchyňském koutě zavřela. Cítila zvláštní pocit návratu. Najednou byla zpátky v té neznámé místnosti. Dívala se na dřevo stolu – trochu příliš oranžové. Silná vrstva laku byla poznamenaná kolečky od horkých šálků – a znovu se snažila vybavit si scénu, kterou matka líčila. Čelisti? Vzpomínala si na nějaké krátké prkno se žralokem – alespoň si to myslela. V otcově domě visela zarámovaná fotografie, jak to prkno nese, takže si na to možná vzpomíná. Ale – ne. Ať se snažila sebevíc, nic se jí nevybavilo. A vůbec se nerozpomněla na ten žert se sýrovými tyčinkami.

Vstala a přecházela sem a tam. S rukama na bocích došla k oknu a podívala se, co se děje u bazénu. Nějaký otec tam učil syna skákat do vody. Držel ho za břicho, když se předkláněl, natahoval mu víc ruce a tiskl je k sobě.

Melissa dál chodila tam a zpátky a hledala vzpomínky. Ale – nic. Znovu se vrátila pohledem k dítěti, jak skákalo do vody, a otec nadšeně tleskal, když se chlapeček vynořil.

Tak – kde to je? Ten obrázek?

Pomyslela na Sama, který vždycky líčil žertovné příběhy a veselé historky, které jako dítě zažíval se svým starším bratrem Marcusem.

Melissa někde četla, že většina lidí si dokáže vybavit události z období kolem tří let. Technicky vzato by jí to poskytovalo pět let vzpomínek na život s matkou. Kam je tedy zasunula?

Uložila knihu rychle zpátky do pouzdra a schovala mezi

trička, která vybalila z obrovského kufru do poličky v šatníku v ložnici. Potom si našla plavky a ručník a vykročila k bazénu. Pět délek prsa. Pět délek kraul. Pět délek motýlek.

Vrátila se do pokoje, a když všechno vybalila, objevil se Sam. Chtěl si před večeří chvilku zdřímnout.

Později si vychutnali první večeři ve skvělé taverně přímo na náměstí. V nepoužívané fontáně opodál si hrály děti. Melissa je bezmyšlenkovitě sledovala, nejdřív se usmívala, potom se ale její výraz měnil, jak zneklidněla a pomalu si to začala uvědomovat.

Sam se taky díval na ty děti, ale nic neříkal. Místo toho oba chválili jídlo i víno, pochvalovali si, jak je dobře, že Polis je tak příjemné nedotčené místo. Nikde žádné paneláky. Ani jeden z nich se nezmínil o tématu, které bylo teď tabu.

Jejich budoucnost. Děti ve fontáně.

O víkendu odpočívali, oba četli. Moc toho spolu nenamluvili. V pondělí vstali brzy a vyrazili do hor. Nebylo možné zjistit přesně, kde tehdy Edmund hlídkoval, takže na mapě náhodně vybrali kostel vzdálený asi čtyřicet minut od toho lesa. Cesta jim trvala déle, než očekávali, protože nedokázali odolat a občas někde zastavili, aby si vyfotografovali nádherný výhled z horských silniček. Po cestě do vesnice, kterou si původně vybrali, se náhodou dostali do neuvěřitelně malebné vísky, kde sedělo na návsi několik žen, povídaly si a háčkovaly.

Po kávě a sladkém pečivu v kavárně prošli kamenným obloukem z návsi a našli klidný byzantský kostelík. Sam usoudil, že není nutné jezdit někam dál. Tenhle mu připadal dokonalý. Zapálil dvě svíčky – jednu za dědečka a druhou za toho chlapce, kterého před několika lety držel v náručí. Melissa vnímala, jak nezvyklé bylo, že Sam tam stál úplně nehnutě s rukama v bok. Byli si s dědečkem velice blízcí. Učil Sama rybařit a v závěti mu zanechal všechno rybářské vybavení. Leželo v garáži a Melissa občas Sama přistihla, jak se na ně jen tak dívá. Stával tam chvíli nehnutě s rukama v bok. Stejně jako tady.

Mlčky počkala, až sám vykročil ven, potom mu na památku vyfotila ty dvě svíčky na pozadí vitrážového okna. Pak mlčky zapálila třetí svíčku za všechny mladé Kypřany, kteří tehdy zahynuli. Také jednu za svoji matku.

Auto zaparkovali u svažité silnice před vesnicí, protože si nebyli jistí, jestli bude snadné najít místo k parkování. Když kráčeli zpátky k autu a procházeli zatáčkou, všechno se změnilo.

Z ticha a klidu kostela se najednou ocitli v příšerném řevu. Melissa šla o několik kroků za Samem, který se zastavil s místním mladíkem, když se ozval ten rachot. Otočila se a uviděla oblak zvířeného prachu: motocyklista v zatáčce ztratil kontrolu nad strojem. S otřesným skřípěním dostal smyk a naklonil se tak, že mířil přímo k Samovi.

Potom se všechno seběhlo hrozně rychle. Zároveň jakoby zpomaleně.

+

Devátá kapitola

ELEANOR – 1994

Eleanor sklopila stínítko, aby se podívala do zrcátka, a když se naklonila kupředu, zahlédla Melissu na zadním sedadle. Nové krátké prkno pořád svírala na klíně.

„Můžeš ho položit vedle, zlato.“

„Budu mu říkat Čelisti.“

„Film Čelisti jsi přece neviděla,“ namítla Eleanor a pohlédla na Maxe, který dal blinkr. „Alespoň doufám, žes ho neviděla?“

„Taťka mi dovolil, abych se chvilku dívala. Třeba na to, jak ten malý kluk napodobuje svého tátu. A taky jsem viděla, jak jsou tam všichni na pláži a –“

„Myslel jsem, že je to naše malé tajemství, zlato...“

„Řekni mi, žes jí nedovolil dívat se na Čelisti?“

„Jen na malý kousíček, to bylo náhodou. Nic podstatného.“

„Tak proto chtěla to prkno se žralokem.“ Max pokrčil rameny.

„Překvapuje mě, žes ji vůbec pustil do vody. Ach, Maxi.

Vážně.“

„Mami, žraloci jsou jenom v Africe a Austrálii. Nejsou v Cornwallu. A v tom filmu ho nakonec zabili. Taťka se na to díval a já jsem vybarvovala.“

„Přepínal jsem kanály, Eleanor. O nic nejde. Ani jsem si neuvědomil, že se dívá. Jakmile jsem na to přišel, hned jsem to přepnul. Mohlo to být maximálně tak deset minut.“

„To je neuvěřitelné.“

„Vždyť jsi jí dovolila sledovat Doktora Who.“

„Ano – ale ne Cybermena.“

„Prosím?“

„Ale no tak, Maxi. Čelisti? Vždyť je jí sedm.“

„Je mi skoro osm.“

Max a Eleanor si vyměnili smířlivý pohled.

„Promiň, Eleanor, budu si dávat příště víc pozor. Ale vážně neviděla nic strašného, to ti můžu zaručit.“

„Za jak dlouho už tam budeme, mami?“

„Ještě jedna zastávka na kávu a potom asi hodinku.“ Tuhle cestu podnikali dvakrát ročně. Byl to Maxův nápad.

Jeho rodiče ho brali do Cornwallu na prázdniny, ještě když si hrál s bábovičkami, a chtěl, aby Melissa poznala krásy i úskalí tehdejší dovolené u moře. Zapínat si neopren v chladném větru, čaj v termosce. Písek v sendvičích. Oba Eleanořini rodiče byli učitelé – trávila jako dítě každé léto ve Francii, takže nebyla úplně přesvědčená, ale Maxova důkladná znalost nejlepších zátok a pláží kolem poloostrova Lizard brzy zvítězila.

Když byla Melissa ještě batole, Max přijal nové místo na univerzitě, takže měl daleko pružnější rozvrh a kromě týdne o Velikonocích a v létě se jim často podařilo vyjet i na prodloužený víkend. Eleanor a Melissa si mezitím oblast zamilovaly stejně jako Max – uchvátily je vycházky po pobřeží, strmé cesty k chatám vinoucí se od moře a podvečery, kdy sledovaly na břehu dětské závody s kraby.

Melissa jen s otevřenou pusou přihlížela – příliš se styděla na to, aby se zapojila, ale když některý ze závodníků vybočil z trasy a vydal se úplně jiným směrem, radostně se smála.

Postupem času si zamilovala veškeré plody moře, stejně jako její matka. A Max přesně věděl, kde nakupovat přímo od rybářů.

Pokud to bylo jen trochu možné, bydleli vždycky ve stejné chatě s výhledem na pláž v Porthlevenu – byl to malý, turistikou nezasažený přístav s uměleckými galeriemi, dobrými restauracemi, kavárnami a obchody se suvenýry, kde si Melissa ráda kupovala lastury a přívěsky z leštěných kamenů, zatímco Max sledoval lodě vracející se s úlovkem. Občas Eleanor napadlo, jestli by neměli rozhodit vlastní síť, ale na konci každého pololetí byly tak unavené, že rytmus a důvěrná znalost té samé chaty byla příliš lákavé, aby se dalo odolat. Vyhlídka na pláž – tak se jmenovala chata se třemi lůžky, kterou si pronajímali, patřila manželskému páru před šedesátkou. Jmenovali se Hubertovi, sami žili v Porthlevenu a příjem z pronájmu používali jako přilepšení k důchodu. Byli velice milí a pozorní, nechávali na stole připravený tác se vším potřebným na čaj a čajové koláčky, v lednici našel každý návštěvník domácí džem a našlehanou smetanu.

„Jé! Smetanový čaj!“ vyhrkla Melissa, když otevřeli dveře do kuchyně a vrhla se na občerstvení připravené na stole. Eleanor měla čím dál raději rytmus a opakování všech těchto věcí. Po každé návštěvě měla pocit, že se vzpomínky vrývají hlouběji a hlouběji.

Nakonec doufala a modlila se, aby Hubertovi chatu nikdy neprodali; aby ji přenechali svým dětem a ty ji nadále pronajímaly, takže jednoho dne by sem Max a Eleanor mohli jezdit s Melissou, jejím manželem a vnoučaty. Mohli by jim vyprávět příběh o tom, jak tohle místo našli – stejně jako jim to vyprávěli Maxovi rodiče, když se k nim občas na pár dnů přidali. Historky o tom, co Max vyváděl jako malý kluk na pláži.

„Není ti nic?“

„Ne, jen si tak sním.“ Eleanor se usmála, když Max odložil zavazadla v hale a Melissa se rozběhla rovnou k lednici zkontrolovat, jestli je šlehačka na svém místě.

Když později vybalovali Melissinu malou tašku, Eleanor se přistihla, jak se snaží vyhnout pohledem druhé posteli v dceřině pokoji. Dohodli se, že se tím nebudou trápit. Ona a Max. Pořád se pokoušeli – technicky vzato. Pokoušeli se už víc než tři roky, ale Max měl pocit, že není potřeba podléhat panice a snažit se o umělé oplodnění. Vždyť jsou ještě mladí. A Eleanor se opravdu ze všech sil snažila nepodléhat panice.

Technicky vzato.

„Takže zítra půjdeme nakoupit potraviny. Taky mě napadlo, že bychom mohli koupit suroviny na sušenky. Abychom měli něco hezkého na práci, kdyby pršelo, Melisso.“ Vrátila se do kuchyně a sledovala, jak si dcera natírá na půlku koláčku spoustu džemu a Max hledá v zásuvce další příbory.

„Víte, že v Devonu dávají nejdřív šlehačku?“ prohodil.

„Můžeme na ně dát růžovou polevu?“

„Na koláčky?“

„Ne, tati. Na ty sušenky, co upečeme.“

„Nejdřív šlehačka, to je zvláštní,“ Eleanor se nenápadně na Maxe ušklíbla, když Melissa roztírala nožem na džem ještě velkorysou dávku šlehačky ze lžíce. „Růžovou polevu? To zní skvěle, zlato.“

„Víte, že kousek odsud je pekařství? Kdybyste chtěly sušenky nebo třeba koláč...“

„Ty to nechápeš, viď?“

„Co?“

„Čtyři dny bez toho, aby vedoucí oddělení šílela, že se u nás objeví inspekce. Čtyři dny bez vyšetřování toho, jak mohli druháci zamknout učitelku do té zatracené skříně.“

„To se vážně stalo?“

„To se vážně stalo.“

„A ty si myslíš, že nejlepší bude si něco upéct?“

„Ano, přesně tak.“

„Mamka řekla ,zatracený‘.“

„To je v pořádku, Melisso. Maminka dnes hrozně zlobí.“ Max se ušklíbl. „Já nejspíš ženy nikdy nepochopím.“

„To je tím penisem, Maxi. Ten vám překáží.“

„Maminka řekla penis.“

„Ne, neřekla. Řekla, že je hnusným zločinem nerozumět ženám. A co kdybychom dopili ten čaj, posbírali věci na pláž a vyzkoušeli Čelisti?“

Na sušenky došlo až ve středu, udělalo se – na to, že byly Velikonoce – nezvykle pěkně. Dva dny svítilo slunce a potom se spustil liják, takže Max byl chytat ryby pod obrovským deštníkem. Eleanor si uvědomila – když s Melissou ukládala těsto na sušenky do lednice –, že ani ona nezná muže.

Pomoučila kuchyňský stůl a Melissa vybírala vykrajovátka z plastikové krabičky, kterou přivezla.

„Líbí se mi sněhulák. Můžeme použít sněhuláka?“

„No, teď není úplně sezóna sněhuláků, ne, zlatíčko? Proč nevezmeš třeba králíčka. Jsou tam také nějaká srdíčka. Podívej se, určitě tam někde jsou.“

Potom si Eleanor všimla, že se jí nějak podařilo posypat víc mouky na svetřík než na stůl, a začala si ho oprašovat.

Postupovala rychle a rázně. Uvažovala, proč si nevzala zástěru, a potom se najednou zarazila.

Ustala a znovu si přejela po levém ňadru. Zamračila se. Asi zachytila prstem látku z podprsenky. Třemi prsty se pokusila ji uhladit, ale stejně to nepomohlo.

„Vydržíš tu chvilku? Potřebuju si umýt ruce.“

Když se ocitla v koupelně, měla pocit, jako by byla venku. Celé tělo jí zachvátil chlad. Chtěla se podívat, ale vlastně nechtěla nic vidět.

Došla k velkému zrcadlu u držáku na ručníky, stáhla si svetr přes hlavu a odhrnula podprsenku. Nejdřív to cítila jen trochu, ale potom pevněji. Znovu se zachvěla zimou.

Posadila se na okraj vany.

„Našla jsem králíčka, mami,“ volala Melissa přede dveřmi do koupelny.

Eleanor cítila pulz v uchu i v konečcích prstů, když přejela dlaní v levé podpažní jamce. Další bulka.

„Dobře, zlato. Maminka hned přijde.“

Umyla si ruce, znovu si oblékla svetr a opláchla si tvář studenou vodou.

„Vypadáš legračně, maminko. Máš mokré vlasy.“

„Bylo mi trochu horko.“

Eleanor se ponořila do vybírání vykrajovátek, zvolila hvězdičku, srdíčko a perníkového panáčka. Když znovu sypala kuchyňský stůl moukou, chvěla se jí ruka.

„Co to máš s okem?“ Melissa se jí celou dobu upřeně dívala do obličeje.

„Nic, to je v pořádku.“

Cítila to úplně přesně. Neodbytné a nepříjemné cukání víčka, které ji přivádělo k šílenství. Trochu jako nějaký tik.

„Tak pojď, pustíme se do těch sušenek, ano?“

+

Desátá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa v duchu viděla, jak motorka v plné rychlosti zasáhla Sama. V té první zpomalené verzi slyšela skřípat kov a vnímala, jak se ocitl v oblaku prachu. Právě tahle verze se jí bude po týdny a měsíce stále dokola přehrávat ve snech.

Jenže takhle se to neodehrálo. Ta vidina byla skutečně hrozná, ale byl to jen výplod představ, strachu a hrůzy. V téhle podobě všechno skončilo přímo na horské silnici. To, co se stalo doopravdy, se jevilo naprosto nemožně. Motorka klouzala po štěrku a prachu a ten mladý Kypřan, s nímž se Sam zapovídal cestou dolů z kopce, se najednou otočil rychlostí, která jako by do celého výjevu vůbec nezapadala. Jako by jeho pohyby někdo nahrál a potom začlenil do probíhající scény, ale úplně s jinou rychlostí. Ano. Právě tak to vypadalo.

Ten mladý muž se vymrštil do vzduchu a plnou vahou narazil do Sama, kterého setrvačností odhodil na opačnou stranu silnice, takže nakonec zůstala motorce v cestě jen jeho pravá noha.

Melissa musela rychle uhnout do stínu stromů na opačné straně silnice, aby se motorce sama vyhnula, protože stroj i s jezdcem klouzal dál a zastavil se až pod kopcem. To ona už ale běžela zpátky nahoru k Samovi a jeho tmavovlasému zachránci. Oba leželi nehnutě na vozovce.

„Pane bože, Same. Ježíši!“ Klekla si vedle nich a viděla v záplavě krve hluboké šrámy až na kost na noze toho cizího člověka, ale zároveň se jí ulevilo, protože oba byli při vědomí, vnímali a byli natolik v pořádku, že cítili bolest. Vzpomněla si, že to je dobré znamení. Bolest. Vědomí.

Potom si Melissa uvědomila další dva zvuky. Na vrcholku kopce se objevili tři lidé – starší muž a žena a nějaký velice hubený a vysoký mladík. Všichni něco řecky křičeli přes řev stroje druhého motorkáře.

Křik pokračoval, jak oba muži spěchali z kopce dolů, druhá motorka kolem nich prosvištěla za prvním jezdcem, který teď ležel pod kopcem na zemi.

„Nehýbejte se. Pomoc je na cestě.“ Melissa položila ruku Samovi na rameno, on i jeho dobrý zachránce leželi vedle sebe na boku, oba byli ještě v šoku a sykali pod náporem bolesti. Sledovala blížící se pomoc, ti lidé mávali a něco velice hlasitě volali, zase řecky, na oba motocyklisty, protože ten druhý teď pomáhal tomu prvnímu na nohy.

Potom Melissa nevěřícně sledovala, jak oba prostě nasedli a ujeli. Během několika vteřin se zvedla další oblaka dýmu a byli pryč.

„Prevíti,“ vydechla, protože tomu nemohla uvěřit. „Hej! Co to děláte? Vraťte se!“ křičela za nimi úplně zbytečně.

„Vraťte se, vy mizerové!“ zopakovala ještě několikrát.

Situaci teď ovládali oba muži z vesnice, ten mladší vytáhl z kapsy telefon, starší žena se k nim blížila o něco pomaleji.

„Zavolám sanitku, ano?“

„Ne. Žádnou sanitku,“ namítl kyperský mladík, který se statečně vrhl na Sama, aby ho strhl stranou. Teď se kousal do rtu. „Je to jen ošklivě roztržené.“

„Proboha, Same. Podívej, jak je to hluboké. Potřebujeme vás oba dostat do nemocnice.“

Cizinec měl na noze opravdu dlouhý šrám, zdálo se, že jde až na kost. Samova zranění byla sice také ošklivá, ale byly to především odřeniny od štěrku, některé i hlubší. Bylo to povrchní, ale i tak to vypadalo hrozivě. Budou to oba potřebovat zašít.

„Můžeš mít něco zlomeného. Potřebujeme sanitku,“ trvala na svém a třesoucí se rukou vytáhla mobil.

Pomocníci teď rychle mluvili řecky s druhým zraněným. Potom to přeložili i Samovi a Melisse. „Chce si to nechat sešít na nejbližším středisku. Říká, že v nemocnici by to zabralo celé hodiny. A co vy? Chcete sanitku?“

„Myslím, že by se mi na to mohli podívat v Polis, Mel. Mají pravdu, bude to tak daleko rychlejší. Kousek od místa, kde bydlíme, je zdravotní středisko.“

„No, nevím. Nadšená tím nejsem a nemyslím si, že by sis měl sedat. Nejdřív je potřeba ti zkontrolovat páteř. A taky kosti. Ježíši...“

„Mel. Prosím. Musíš se uklidnit. Vždyť nám nic není. Nejsou to vážná zranění, je to jako při zastavení protihráče v ragby. S velice špatným přistáním.“ Sam natahoval ruku k mladíkovi, který očividně dopadl hůř. „Jste v pořádku? Jsem vám hrozně vděčný, opravdu moc.“

„Ale mohl bys mít něco zlomeného. Můžeš mít i vnitřní zranění –“ Melissa si držela hlavu v dlaních.

„Šli najít mého bratra – Alexandrose. On vám pomůže,“ řekl mladší z pomocníků, který už zase někam telefonoval, krátce mluvil řecky a potom vrátil mobil do kapsy. Pak řecky debatoval se starším mužem, který přikyvoval.

„Je doma na prázdninách. Alexandros. Pracuje v kavárně. Myslím, že byste měli zůstat v klidu ležet. Objeví se tu během několika minut.“

Melissu štvalo, že konverzaci nerozuměla, její výraz prozrazoval, že stále bojuje s panikou. Nechápala, jak by číšník...

„Studuje medicínu. Můj bratr.“

„Aha,“ vydechla. Dala by přednost sanitce, jenže netušila, jak dlouho by trvalo, než přijede.

Prohlížela si Samovo zranění.

„To je dobrý, Mel. Ti lidé mají pravdu. Sanitka a nemocnice by zabraly hodiny. Zvládneme to. Zpátky v našem letovisku si to nechám vyčistit a dezinfikovat. Jsme jenom otřeseni, všechno bude v pořádku.“

„Chcete zavolat policii?“ Mladší z kyperských pomocníků se díval na hodinky.

Zraněný muž zavrtěl hlavou a obrátil se k Samovi, který souhlasně pokrčil rameny.

„Dobře. Žádná policie.“

„Ale oni vás srazili a ujeli, Same. Ten chlapík měl zastavit,“ namítla Melissa, jako by nemohla věřit vlastním uším.

„Nemůžeme přece dopustit, aby jim to takhle prošlo.“

„Byla to nehoda.“

„Ztratil vládu nad strojem, protože jel příšerně rychle.“

„Podívej, policii nikdo z nás nepotřebuje. Je to jen spousta papírování,“ přesvědčoval ji Sam s široce otevřenýma očima. „Celý ten cirkus kolem. Tihle lidé nejsou žádné padavky. A mají pravdu. Nebudeme nikde hodiny trčet. Prosím. Nech to být. Nic nám není.“

V tu chvíli se k nim přidal Alexandros. Působil velice klidně, požádal všechny, aby o kousek ustoupili, a metodicky oba prohlédl. Oči, končetiny. „Bolí to? A tohle?“ vyptával se, když jim různě kroutil nohama i pažemi a pečlivě prohmatával klouby. Prohlédl i hrudník a žebra.

„Oba jste měli velké štěstí. Nemáte nic zlomeného. Rány můžeme vyčistit a dezinfikovat tady. Můžeme vás i trochu umýt, ale oba budete potřebovat stehy.“

„Ano, to je mi jasné. Postarám se o to v Polis. Nedaleko od místa, kde bydlíme, je zdravotní středisko. Ale co ten druhý?“

„Lékař je i kousek odsud. Zařídím to.“ Alexandros vstal a řecky se domlouval se dvěma muži, kteří pomáhali Samovi a jeho zachránci na nohy.

„Dopravíme vás oba do kavárny, abychom ty rány vymyli. Potom uvidíme.“ Alexandros hovořil klidným a vlídným tónem a Melissa si uvědomila, že už ho viděla. Byl jedním z těch, kteří jim asi před hodinou servírovali kávu a sladké pečivo.

„Je to od vás velice milé, Alexandrosi. Děkuji vám, jste opravdu moc hodný.“

„Žádný problém. Ale varuju vás, studuju teprve ve třetím ročníku,“ teď se usmíval, „takže žádné soudní spory.“

I Samovi se podařilo usmát a nechal se mužem vést po cestě k autu. Všichni se rozhodli, že bude lepší oba zraněné nahoru odvézt než je nutit chodit do kopce. Vytáhli z kufru ručníky na pláž, aby nepotřísnili sedadla krví, Melissa jela velice pomalu, Sam seděl vepředu a druhý muž s nohou nataženou na zadním sedadle. Alexandros spěchal před nimi pěšky. Na místě se objevila řada ochotných lidí, kteří vedli pacienty pomalu do kavárny, zatímco Alexandros běžel napřed, aby v přístěnku za kavárnou připravil do misky horkou vodu a do ní přilil nějaký podivně páchnoucí roztok. Připravil také obvazy, z velké lékárničky na zip vytáhl sterilní fáče.

Starší žena, kterou Alexandros nyní představil jako svoji matku, mezitím chystala malé šálky silné kávy.

„Cukr,“ vyslovila a ukazovala na hrnečky. „Cukr.“

„Je to sladké. Vypijte to. Matka má pravdu, cukr vám pomůže vypořádat se se šokem,“ vysvětloval Alexandros s úsměvem a zvedl zraněnou nohu mladého Kypřana na židli, aby ji prohlédl důkladněji. Nejdřív přimhouřil oči, potom pokýval hlavou. „Je to pěkně hluboké, bude na to potřeba pár stehů. Ale – přežiješ to. Ovážu ti to a zajistím dopravu. A vy dva to necháte pořádně ošetřit v Polis. Ano?“

„Ano,“ vyhrkl Sam, než stačila Melissa cokoli namítnout.

„Tak dobře, ale je potřeba to ošetřit a ovázat ještě dneska. Musíte se dostat zpátky do čtyř hodin. Zavolám tam a požádám je, aby na vás počkali?“

„Opravdu? To by bylo skvělé. Mnohokrát děkujeme, Alexandrosi.“ Melissa se posadila ke druhému stolu, protože jeho matka přinesla kávu a malý zákusek i pro ni. Pokyvovala hlavou a usmívala se.

Potom se Alexandros začal vyptávat. Zajímalo ho, co v této oblasti dělají a jak dlouho se na Kypru zdrží.

„Jen jsme se tu rozhlíželi,“ řekla Melissa po chvíli, byla trochu ostražitá a nechtělo se jí mluvit o důvodech, které je sem skutečně přivedly.

„Slyšeli jsme, že tu je moc krásně.“

„To je. Ale nikdo vám neřekl o problémech, které máme teď s těmi motorkáři?“ Alexandros vrtěl hlavou. „I v noci klidně sjedou ze silnice a projíždějí lesem. Hotové šílenství.“

Potom jim vysvětlil, že studuje medicínu na univerzitě v Nikósii, že škola spolupracuje s Londýnskou univerzitou. První část studia probíhá na Kypru, druhou část absolvuje student později v zahraničí. On se na studium v cizině ještě připravoval.

„Alexandros bude doktorem v Londýně,“ zářila jeho matka, zatímco syn si povzdechl.

„Možná. Uvidíme,“ prohodil a potom ztišil hlas a řekl Melisse a svým novým pacientům: „Hodně kvůli tomu obětovali – myslím moje rodina –, aby mi pomohli tohle umožnit. Takže doufejme, že to opravdu tak dopadne.“

„No, od nás máte ty nejlepší známky,“ ujistila ho Melissa a děkovala jeho rodině a přátelům. Postupně se kolem scházelo stále více lidí, očividně se rychle rozkřiklo, co se tu stalo.

Když měl Sam rány řádně vyčištěné a ovázané, Melissa se cítila daleko klidněji. Možná pomohl i cukr v zákusku.

„Takže – jsi si jistá, že zvládneš řídit, Mel?“ Sam jí upíral pohled přímo do očí. „Vím, že nemáš ráda horské silnice.“

„Jo. Samozřejmě. Pokud si je Alexandros jistý, že je to v pořádku, měli bychom vyrazit. A to co nejdřív.“

Ještě jednou poděkovala mladému muži, který tak odvážně odhodil Sama z cesty té motorky, a podala mu navštívenku, kdyby se někdy objevil v Anglii. Potom chtěla zaplatit za nápoje a dát něco jako poděkování kavárně, ale Alexandros a jeho matka zavrtěli odmítavě hlavou, takže si alespoň vzala z pultu vizitku, aby mohla kavárnu pochválit a doporučit na internetu. Několik dobrovolníků pomohlo Samovi dojít ven a k autu.

Dostal anestetikum, mírné lokální umrtvení a ránu měl ošetřenou provizorními lepicími stehy, ale byl stále bledý a bylo zřejmé, že mu není nejlépe.

Jeli velice pomalu, Sam měl zavřené oči a mlčel.

„Vydrž, bude to trvat jen asi hodinu.“

Potom se ale cítila trapně, když vyjeli na hlavní silnici a ona bojovala se slzami. Zřejmě to byla vlna následného šoku, který ještě neodezněl. Sáhla do kapsy pro kapesník. Znovu prožívala tu hroznou chvíli, kdy si byla jistá, že celý incident skončí úplně jinak.

Najednou lapala po dechu a vydávala podivné zvuky. Dýchala zhluboka a hlasitě. Nakonec musela odbočit na odpočívadlo. „Promiň, Same, omlouvám se. Potřebuju chvilku, abych se uklidnila.“

+

Jedenáctá kapitola

MAX – 2011

Znovu ta závrať.

Max se ze všech sil snažil ani nepodívat na Annu, která se chovala úplně klidně a profesionálně, přerovnávala papíry, brýle na čtení měla ve vlasech jako sluneční brýle. Pohlédl na telefon, který svíral v ruce, a rychle ho zasunul do kapsy. Melissa mu na esemesku stále ještě neodpověděla. Proč nemůže jen potvrdit její příjem? Zabralo by jí to vteřinu...

Stočil pohled zpátky. Vážně to nechápal – tu podivnou reakci, kdykoli Anna vešla do místnosti. Nepatřila k ženám, které se oblékají vyzývavě, a Max neměl ve zvyku v práci flirtovat – zvlášť po tom debaklu s Deborah. To byl jeho jediný vztah na univerzitě.

Tak proč tady teď sakra sedí a bojuje s nutkáním prohlédnout si znovu malou prohlubeň na Annině krku? Copak jiné ženy nevypadají úplně stejně? Proč právě tenhle krk? Proč teď?

Ne, Maxi.

Styděl se, když sklouzl pohledem k její dlani. Neměla snubní prstýnek.

Nech toho.

„Zase jsem zvolila špatnou chvíli?“

„Ne. Ne. V žádném případě. Povídejte, Anno.“ Chopil se šálku s kávou, chvilku se zabýval naléváním mléka a ona mezitím začala hovořit o své skupině, kde vedla seminář. Když se otočil s druhým šálkem, vypadala chvíli zaraženě. Max jí zcela záměrně na předešlých týdenních konzultacích kávu nenabídl.

Nemá snubní prsten.

A potom, když naléval kávu, se najednou usmívala a poprvé vypadala skutečně uvolněně. Byl to široký, srdečný, úlevný úsměv odhalující dokonalý chrup.

„Máte nějaké plány na oběd, Anno?“

„Prosím?“

Zmlkni, Maxi.

„Měl jsem v plánu stavit se v Panier Cafe na sendvič, kdybyste se chtěla přidat, mohli bychom v debatě pokračovat tam.“

Ježíši Kriste, Maxi. Copak se nikdy nepoučíš? Vzpomněl si na Melissin výraz, když jí vyprávěl o tom debaklu s Deborah.

Anna mezitím upírala pohled na hodinky. „No, obvykle v polední přestávce chodím běhat.“

„Aha. Vy běháte, Anno?“

„No, je to spíš taková rychlejší chůze, ale trénuju se synem na půlmaraton. Bojím se, aby to nebyla úplná ostuda.“

„Aha. Dobře. To je pro vás dobře – myslím, když to zkoušíte. To je skvělé. Opravdu. Skutečně dobré.“

Syn? Samozřejmě že je zadaná. Jen to, že nenosí zatracenej prsten, ještě neznamená, že...

„Ale ten sendvič byl lákavá nabídka. Děkuju.“

„To nevadí. Dokončíme to tady.“

„Dobře.“

„Jistě. Výborně.“

Ten večer si Max přidal k běhu před večeří tři kilometry navíc. Opravdu si dal do těla, také mu trvalo déle než obvykle, když se v předklonu snažil zklidnit dech, než vyšel po schodech k předním dveřím.

A potom, jakmile se ocitl uvnitř, už se neovládl. Stál tam bez dechu a celý zpocený, ale vytočil číslo.

„Ahoj. To jsem já.“

„To já znamená Max?“

„Ano. To já je Max. Jak se máš?“

„Jo, mám se dobře. Právě dokončuju nové akvarely pro tu galerii. Poslední dobou jsem byla trochu líná a oni už začínali být otravní. Každopádně se mi to celkem povedlo, tak jsem se odměnila druhou sklenkou vynikajícího Sancerre.“

Max pohlédl na pohovku, potom na propocené šortky a poodešel k oknu. Stmívalo se a na druhé straně parku viděl za skupinkou dubů první náznaky odlesků zapadajícího slunce. Najednou mu bylo horko a přál si, aby byl tam venku. V chladném větříku. Pod těmi duby.

„Tady je nádherné nebe. Co u tebe?“

„Tady nic zvláštního. Pod mrakem.“

„Škoda.“

„S tím Řeckem jsi měl pravdu. Jen další potíže.“

„Ano. Naprostý chaos. Ale brzy to někdo vyřeší.“ Na chvíli se odmlčela.

„Dobře. Řekneš mi, Maxi, co se děje, nebo budu muset hádat?“

„Myslel jsem – napadlo mě, jestli bych za tebou zítra nemohl zajet.“

„Aha. Chápu.“ V Sophiině tónu se odehrála výrazná změna. V Maxovi jako by se svářily dva hlasy, jeden chtěl ta slova polknout zpátky, další si přál, aby tohle zkusil už dávno.

Tohle bylo totiž porušení pravidel.

Max a Sophie se vídali vždycky první víkend v měsíci. Byl to její návrh a její pravidla. Povečeřeli spolu, šli do divadla, občas na nějakou výstavu a potom si užili velice příjemné milování. Ale mezi těmito schůzkami si nevolali a Max už se přestal vyptávat na to, jak žije ve zbývajícím čase.

Sophie byla inteligentní, krásná a úplně jiná než všechny ženy, s nimiž se kdy setkal. Netoužila po závazcích nebo konvenčním vztahu, bránila se i tomu, jak se normální vztahy běžně vyvíjely.

Max porušil jejich úmluvu, jak tomu říkala, už jednou, když katastrofálně skončilo jeho randění s Deborah na univerzitě. Melissa se s Deborah seznámila a docela se jí líbila. Ale o Sophii se Max nikomu nezmínil...

„Je to to, co si myslím, Maxi?“

„To já nevím.“

„Ty nevíš?“

„Pokud mám být upřímný – už nevím, co vlastně vím.

Právě proto bych se s tebou potřeboval sejít.“

„Myslela jsem, že tohle jsme už probírali, Maxi. Posledně. Myslela jsem, že nám to oběma vyhovuje?“

„Ano, já vím. A vyhovovalo to i mně. Jenomže teď už si tím nejsem jistý.“

„Chápu.“ Nastala krátká odmlka. „Dobře, Maxi. Pokud si potřebuješ promluvit, promluvíme si. Zítra v sedm večer? Něco dobrého uvařím.“

„Ne, nevař. Nedělej si s tím žádné starosti. Zamluvím stůl někde v restauraci. Hartleys?“

„Tak teď se vážně bojím.“

„Pošlu ti esemesku. Vyzvednu tě kolem sedmé.“ Max zavěsil a chvíli zíral na telefon.

Netušil, jestli dělá dobře, ale pravda byla, že Sophie se stala paradoxem jeho života, díky ní byl zároveň šťastný i hrozně smutný. Právě proto se o ní nezmínil Melisse.

Seznámili se v Cornwallu v galerii Tate v St Ives, kde obdivoval výstavu na podporu místních umělců. Bylo to už několik let po ztrátě Eleanor, přátelé měli pocit, že už je ve fázi, kdy by měl jít dál. Jenomže to nešlo. Později tentýž den se znovu potkali v nedalekém muzeu Barbary Hepworthové. Dobře se jim spolu povídalo, tak se šli projít na pláž a zašli na kávu, z níž se stal oběd. Když se po několika hodinách velice příjemné konverzace váhavě rozcházeli, Sophie mu svěřila, že se také věnuje výtvarnému umění.

A ukázalo se, že je opravdu nadaná. Její obrazy – většinou akvarely a kresby uhlem – se velice dobře prodávaly, zvlášť poté, co do nich zakomponovala temnější tóny, jak se mu svěřila. Začala mezi jinak jasné a syté barvy kreslit do vody a na oblohu stíny. Vytvářelo to efekt, který alespoň Maxovi připadal velice smutný, ale zároveň úžasný.

Většinou ale volila výraznější tóny a její obrazy dokázaly rozzářit místnost. Patřila k lidem, kteří vždycky vyprávěli nějakou fascinující pikantnost, kterou zaslechli v rozhlase nebo přečetli v nedělních novinách. Zdálo se, že si na ně našla každý týden čas.

Max si chvíli představoval, že tohle by mohl být vztah, který ho překvapí. Ale – ne. Netrvalo dlouho a uvědomil si, že na Sophii ho přitahuje především ta záhadnost. Jako by měla vypínač. Zapnuto. Vypnuto. Úplně jí stačily jejich večeře a občasný víkend, o žádný vztah v konvenčním pojetí nestála.

Možná to byly ty tmavé stíny na jejích obrazech.

Max uvažoval, jestli by jí s tím mohl pomoct. Jestli by dokázali pomoct jeden druhému. Jenomže Sophie nevnímala svoji situaci jako něco, co by bylo potřeba řešit. A tak Max prostě přistoupil na její pravidla. Radovali se vzájemně ze své společnosti. Vyhovovali jeden druhému v posteli. Ona byla milá a zábavná a vařila tu nejlepší rybí polévku, jakou ve Francii ochutnal. Jenomže bohužel – nezavolala a nepotřebovala s ním mezi jejich schůzkami jednou za měsíc mluvit. Brzy si uvědomil, že právě to ho k ní přitahuje a proto s ní zůstává.

U Sophie našel místo, kde nebylo potřeba se odpoutat od Eleanor.

A to bylo – ano, dokonalé a zároveň naprosto zničující.

+

Dvanáctá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa se vyděšeně probudila. Nejdřív byla úplně zmatená, teprve po chvíli si uvědomovala nové orientační body. Hučení klimatizace. V oknech žaluzie namísto závěsů. Stín toho obrovského příšerného kufru v rohu jejich apartmánu.

Potom se v duchu přesunula úplně jinam – na chviličku vklouzla zpátky do snu, na to musela pevně zavřít oči. Otočila hlavu ke zdi. Cítila, jak ji pravá ruka brní. Představila si mokrý písek pod nohama. Zvuk oceánu. Otevřela oči a rychle se posadila, aby se úplně probrala. Aby si mohla uvědomit, co se děje.

Ježíši. Ten sen se jí nezdál už roky. Srdce jí bušilo a uvědomila si, že se v noci přesunula na pohovku. Sam si připadal provinile – otáčel se a házel sebou a oba byli stále vzhůru.

Půjdu na pohovku, Mel.

Ne, Same. Oba se líp vyspíme, když zůstaneš v ložnici. Potřebuješ na tu nohu víc místa. Jen na noc.

Snažila se nehýbat a naslouchala. Z vedlejšího pokoje se nic neozývalo. Zřejmě nakonec přece jenom usnul.

Sáhla po telefonu, který ležel na podlaze u pohovky, aby se podívala, kolik je hodin. Tři ráno. Stiskla rty při pohledu na upomínku, že má dvě zprávy od otce, na něž neodpověděla. Zvykla si na přítmí, opřela se o stěnu a snažila se dýchat klidně. Počkala, až se jí zklidní tep.

Nechtěla Sama probudit, ale hrozně se potřebovala napít. Po pár minutách opatrně spustila nohy na zem, došla po špičkách do kuchyně a nalila si vodu z jedné z velkých lahví na lince. Byla sice nepříjemně teplá, ale nechtěla riskovat otevírání dveří lednice – nedokázala se rozpomenout, zda nejsou příliš hlučné.

Kdyby se Sam probudil, chtěl by sedět v obýváku s ní a povídat si. A protože znal její tvář lépe než kdokoli jiný, nejspíš by velice brzy přišel podle jejího výrazu – ale také podle rukou a držení těla – na to, že ji netrápí jen ta nehoda.

Sklouzla pohledem k tašce v rohu pokoje, teď v ní byl i matčin deník, který tam přendala ze skříně.

Poprvé ho viděla teprve před čtyřmi dny v kanceláři Jamese Halla. Je možné, že jsou to opravdu jen čtyři dny?

Zatím z něho přečetla jen velice málo, ale když teď měla jistotu, že Sam je v pořádku, nechápala svou nechuť si ho přečíst. Cítila se kvůli tomu provinile.

Neměla by ho chtít celý zhltnout najednou? Stránku po stránce? Co nejrychleji ho dočíst?

Copak je normální, že po ničem takovém netouží? Že ho vůbec nechce číst, že to z nějakého důvodu nejde?

Znovu zavřela oči a pocítila známé jiskření za každým z nich. Vzpomněla si, jak to ve škole ovládala počítáním.

Osm krát osm je šedesát čtyři. Devět krát devět je osmdesát jedna.

Tehdy ji ten sen pronásledoval často. Jednou se zeptala kamarádky, jestli se jí zdá dokola nějaký sen, a její přítelkyně Laura ji ujistila, že ano. Zdálo se jí o tom, že píše test a nedokáže ho zvládnout, protože je celý v nějakém cizím jazyce. Vážně. Jako rusky. Nebo něco takového. Další přátelé o hodně později na univerzitě se zmínili, že se jim opakuje sen o tom, jak se ocitnou nazí na veřejnosti. Nebo jak mají znovu dělat maturitu, aniž by si mohli cokoli zopakovat.

Melissa o tom svém nikomu neřekla. Zvlášť ne té paní ve škole, s níž se setkávala každý týden, a jednou za měsíc spolu vedly „zvláštní rozhovor!“.

Nepochopila by to. Nikdo by to nepochopil. Všichni by si mysleli, že je to docela hezké. Uklidňující. Nedokázali by pochopit ten zmatek. Že Melissa o ten sen vlastně nestojí, že ho nechce. Ne.

Protože v tom snu chodila Melissa po pláži se svojí matkou. Držela se jí za ruku a bezpečně věděla, že je to maminka – nejen proto, že cítila snubní prsten, jak svírala její dlaň, ale také protože v hloubi duše věděla, že je naprosto šťastná, cítila se milovaná a zcela v bezpečí.

Nejdřív se procházely po pláži, potom se se smíchem rozběhly a Melissa cítila vítr ve vlasech, slyšela dunění vln a vnímala na rtech slanou chuť.

Byla skutečně šťastná. A právě v tom spočíval problém, který by nikdo nepochopil. Mysleli by si, že je to divné, že je šílená, když tohle cítit nechce.

Jenomže Melissa si nechtěla pamatovat, jak nádherný to byl pocit, čím častěji se jí ten sen zdál, tím těžší pro ni bylo nezvednout hlavu a nedívat se matce do obličeje. Protože věděla, že pokud si právě tohle v noci dovolí, podívat se do maminčina nádherného obličeje, jak se na ni usmívá, nedokáže zvládnout následující ráno, nebo další den. Nebo další týden.

Tak ve snu stále dokola běhala po pláži. Nedívej se jí do obličeje, Melisso. Dívej se na písek.

Osm krát osm je šedesát čtyři. Devět krát devět je osmdesát jedna.

Jedenáct krát dvanáct...

Melissa si otřela tváře. Znovu pohlédla na kabelu, v níž čeká kniha.

Jak je možné, že má něco tak hrozně cenného a tak strašně se bojí si to přečíst?

+

Třináctá kapitola

MAX – 2011

Max se posadil za volant a zalovil v kapse saka pro brýle. Potom dokončil obvyklý rituál, při němž zkontroloval, jestli v autě náhodou není něco s křídly.

Popravdě nacházel něco takového jen výjimečně, jen občas v létě, kdy se nějaká muška dostala zevnitř na přední sklo, ale Max nenechával nic náhodě. S povzdechem si vzpomněl na dobu, kdy to býval jen takový žert. Kdy to v něm nespouštělo záchvat úzkosti.

Po celou dobu jejich manželství si ho za to Eleanor dobírala. „Proboha, Maxi. Vždyť je to jen moucha, nemůže ti ublížit.“ Brzy se zapojila i Melissa a smála se, když tatínek jednou mával při dovolené v Cornwallu tak dramaticky zmrzlinou, aby odehnal mouchu, že mu celý kopeček s rozinkami a rumem spadl rovnou na zem. Ještě dřív, než si stačil líznout.

A potom přišel ten den. Stalo se to osmý týden jeho nového života po Eleanor. A všechno to spustila právě moucha. Jediná zatracená moucha mu předvedla, co všechno může Melisse hrozit.

Byl červen, všude spousta hmyzu, a on už jich měl plné zuby. Snažil se je vypudit ze dveří, když mu sedaly na jídlo, vyháněl je, když je zahlédl někde v kuchyni. Nedokázal si pomoct, nedokázal se uvolnit a nevšímat si jich jako ostatní lidé, jako to dělala jeho malá dcera. Nedokázal snést pomyšlení, že by mu moucha dosedla na kůži, na obličej, na ruku, kamkoli.

Začalo to někdy v dětství, když Max viděl televizní pořad, kde zkoumali, jestli moucha, která na vás přistane, opravdu zvrací a kálí. Ukázalo se, že tomu tak je. Max se dozvěděl, že mouchy nedokážou žvýkat pevnou potravu, takže na to, co se jim zamlouvá, vyvrhnou nějaké enzymy, které pevný povrch naruší, a potom to vysají. Ve srovnání s ostatním hmyzem také hodně pijí, takže toho musí spousta odcházet i opačným koncem.

Tehdy začala Maxova nenávist k mouchám. To osudné ráno asi dva měsíce po Eleanořině pohřbu hrozně spěchal – šel pozdě do školy, cestou musel vyložit Melissu. Zajistil si pružnou pracovní dobu, ale stále se mu nedařilo si povinnosti dobře zorganizovat. Ten den potřeboval přijet na univerzitu dřív, aby si připravil prezentaci pro přednášku, takže byl ve stresu. A to nikdy nebylo dobře – pro jeho dceru ani pro jeho práci.

Silnice byla úplně prázdná, a tak sešlápl plyn. První chyba. V duchu se zabýval nástinem své prezentace. Druhá chyba. A potom mu najednou přímo před obličejem poletovala nějaká drobná muška. Nedokázal se ovládnout. Zvedl ruce, aby ji odehnal, a za ten zlomek sekundy auto zcela změnilo směr a vymklo se kontrole. Jel sice rychle, ale bylo neuvěřitelné, když na to teď vzpomínal, že se během vteřiny z přímého směru ve vnitřním pruhu ocitl téměř u středových svodidel.

Téměř do nich narazil, auto se zakymácelo, jak se snažil ho znovu dostat pod kontrolu, jenomže celou dobu byl vyděšený z toho, kde je ta zatracená moucha. Když auto znovu ovládal a otočil zpátky o tři sta šedesát stupňů, zastavil. Zděšeně zjistil, že je úplně dezorientovaný a že auto míří do protisměru.

Naštěstí – díky bohu – nejelo žádné jiné auto.

Max měl pocit, že mu srdce buší tak, jako by mu mělo vyskočit z hrudi, proto se co nejrychleji otočil a zastavil na krajnici. Někde četl, že člověk by na krajnici neměl vystupovat, pokud to není naprosto nezbytné, ale neměl jinou možnost. Vylezl ven, rázoval před autem, překročil nízká svodidla a posadil se na druhé straně na trávu. A potom to k jeho hrůze přišlo.

To, co se vždycky snažil kvůli Melisse ovládnout. Max to prostě nezvládl.

Nezvládl Eleanořinu smrt, když naposledy vydechla v nemocnici, řekl jen: „Prosím, nechoď... Ještě nejsem připravený.“

Nezvládal to s Melissou, která za ním teď běhala po domě jako vyděšené štěně.

Nezvládal se vypořádat ani s mýdlem s vanilkovou vůní. Nedokázal ho vyhodit, protože to bylo poslední mýdlo, které Eleanor používala.

Nezvládl to ani s potřebami na pečení a kuchařkami, které sbalil do velké krabice, protože se na ně... zatraceně, nedokázal se na ně dívat.

Nechal svému vzteku volný průchod. Kopal do plevele, do větviček, i do kovových svodidel. Sbíral kamínky i prázdné plechovky od koly, házel jimi a zoufale křičel.

A to všechno kvůli jedné mizerné mouše. Pitomému odpornému hmyzu, kvůli kterému by jeho dcera musela vší tou hrůzou projít znovu.

Takže – ano. Max nyní kontroloval auto pokaždé, když do něj sedl. Hledal mouchy a nerozjel se, dokud si nebyl jistý, že tam není nic, co by mohlo odpoutat jeho pozornost.

Cesta k Sophii trvala asi hodinu a půl. Dal si patnáct minut rezervu, kdyby byla zácpa, takže mohl jet klidně.

Hartleys byla její oblíbená restaurace. Byl to malý podnik s velkým krbem a původními pošlapanými kameny na podlaze. Stálo tam jen asi pět šest malých stolů, které vytvářely uvolněné a důvěrné prostředí, kde jim bylo oběma dobře. Sophie byla sama skvělou kuchařkou, takže nebylo úplně snadné ji uspokojit, ale restaurace Hartleys nikdy neselhala. Max potřeboval, aby bylo jídlo dnes hodně dobré.

Od toho telefonátu, kdy se domluvili, si už nevolali, a Maxovi bylo jasné, jak to dopadne. Oba budou smutní. U něho se do směsice emocí přidá ještě pocit viny a doufal, že ona se ho tentokrát nebude snažit přimět změnit názor. Max se se Sophií už jednou předtím rozešel. Kvůli Deborah. Nevídali se osmnáct měsíců, kdy byl s ní, a Max, i když se snažil, to nedokázal brát jako Sophie.

Když to s Deborah všechno vybuchlo, při vzpomínce na to sebou cukl a pevně sevřel volant, vůbec mu nepřišlo na mysl, že by se měl vrátit k Sophii. Co by to byl za člověka? Ne. Byla to Sophie, kdo to zjistil. To ona mu zavolala.

Sophie ho uklidnila, snažila se mu být oporou a přemluvila ho, aby se k ní vrátil. A ano, byl to projev slabosti, že podlehl. Žádné pevné vazby. Žádný stres. Žádná budoucnost.

Dnes vypadala nádherně – měla na sobě tyrkysové šaty v čínském stylu zdobené motivy draků a vpředu zapnuté na drobné perleťové knoflíčky, k tomu tmavomodrý šál. Ale celou cestu, když jeli od jejího bytu do restaurace, celých dvacet minut byla nezvykle zamlklá.

Když se potom usadili u stolu a on si objednal jen perlivou vodu, naklonila se k němu. „Takže ty tu dnes nezůstaneš, Maxi? O tohle jde?“

Chtěl ji vzít za ruku a v duchu si opakoval scénář, který si promyslel cestou.

„Víš, v čem tkví tvůj problém, Maximilliane Dancey?“

„Ne.“

„Že jsi tak trochu příliš hodný.“

„Nech toho, Sophie.“

„Ne. Je to pravda. Někdo míň hodný a slušný by si nechal i tuhle možnost otevřenou.“

„Doufám, že si nemyslíš, že právě tak tě vnímám. Jako možnost? Nikdy jsem –“

„Ne – můj skvělý muži. Vím, že tak mě nevnímáš,“ ujistila ho, napila se vína a potom přejížděla prstem po okraji sklenice. „Víš, Maxi, že se setkávám i s jinými lidmi. Jen občas. A nemám problém s tím, kdybys dělal totéž.“

Mluvili o tom už předtím a Max si nebyl úplně jistý, jak to vlastně brát.

„Opravdu jsem byl přesvědčený, že už se nechci znovu zamilovat, Sophie.“

„Aha. Takže zase ta stará věc.“

„Ano. Ta stará věc. Opravdu jsem si myslel, že poté, když se to s Deborah tak příšerně zvrtlo, se tomu budu muset postavit. A tím TOMU znamená Eleanor. A ty že tomu nemusíš přihlížet.“

„Jenomže teď tam slyším nějaké ale.“

Max se podíval na talíře. Už dojedl – měl mořského okouna se zázvorem a jarními cibulkami. Bylo to svěží a moc dobré. Sophie si vybrala křepelku pečenou na jalovci a tymiánu a pohrávala si se závěrečnými sousty. V tu chvíli mu zapípal telefon.

„Promiň. Je to sice nezdvořilé, ale vadilo by ti, kdybych se podíval? Čekám zprávy od Melissy.“

„Ani v nejmenším.“

Konečně od ní přišla alespoň esemeska. Všechno v pohodě. Neměj strach. Zavrtěl hlavou.

„Všechno v pořádku?“

„Jo, v pořádku. Nic se neděje.“ Zasunul telefon zpátky do kapsy.

„Podívej, Maxi. Vím, že už jsem o tom mluvila, ale existuje spousta podob náklonnosti a na té naší verzi není vůbec nic špatného.“

„Já vím, Sophie. A moc jsem si toho cenil. Procházel jsem si to v hlavě snad milionkrát. Ale vím, že po celou tu dobu, co se scházíme... No. Prostě už mi to nepřipadá správné.“

Chtěl dodat, že pořád existuje to prázdné místo; ta díra v jeho nitru, kterou se mu nedaří zaplnit bez ohledu na to, kolik kamenů odhodí a kolik toho uběhne.

Sophie složila příbory na talíři a přitiskla si na ústa naškrobený damaškový ubrousek. Stočila na chvíli pohled k hučícímu krbu, potom se podívala zase zpátky.

„Máš někoho jiného? Nějakou další Deborah?“

„Ne. Vlastně ne. Ještě ne. Problém je, že jsem sám sebe překvapil, poslední dobou cítím, že by někdo takový mohl být. Nebo spíš, pokud mám být sám k sobě upřímný, že bych někoho takového rád měl. Chápeš?“

„Chápat jsem tě přestala už dávno, Maxi.“ Usmál se. „Teď mluvíš jako Melissa.“

„Jsi si jistý, že si nechceš tohle přátelství uchovat? Chvíli počkat. Zjistit, jak se vyvine situace?“

Pomalu zavrtěl hlavou.

Zhluboka se nadechla a sáhla do vyšívané kabelky pro nějakou kartičku. „Moje příští výstava. Je tam obraz, který bych ti ráda dala. Takový malý dárek na rozloučenou. Jestli chceš.“

„Ne, ne. To nemohu, Sophie. V žádném případě. Už takhle je to těžké...“

„Bude se ti líbit. A jestli ti na mně záleží, Maxi, tak mě vyslechneš. Pro mě to byla šťastná doba. Jsme každý úplně jiný. Vždycky jsem to věděla, ale bude se mi po tobě stýskat a budu mít lepší pocit, když si tohle vezmeš. Nechám ti tam ten obraz v pátek. Já tam nebudu. Ale ráda bych, abys na tu výstavu zašel. Uděláš to pro mě?“

Podíval se na kartičku. Výstava se měla konat za pár týdnů v nedaleké galerii.

„Netvař se tak vyděšeně. Není to žádná past. Nesnažím se tě nalákat zpátky. Jen se s tebou chci rozloučit, Maxi.“ Ťukla svojí sklenkou s vínem do té jeho s vodou a naklonila hlavu. „A poděkovat ti.“

+

Čtrnáctá kapitola

MELISSA – 2011

Druhá noc na pohovce a Melissa byla ráda, že má znovu prostor přemýšlet. Sama noha stále ještě velice bolela, ale měl analgetika, tak to nějak zvládal. Oddělené spaní ho ale trápilo, také její výmluvy, aby získala soukromí pro čtení toho deníku. Melissa netušila, co s tím dělat.

Během dne seděl Sam převážně ve stínu u bazénu a Melissa se schovávala za romány. Doporučovala mu, aby udělal totéž. Aby se po té nehodě zklidnil. Pravda byla taková, že zoufale potřebovala prostor, aby dokázala sama vstřebat, co se stalo. Tu nehodu. Ten sen. Ten deník. Nepřekvapovalo ji, že Sam byl v tom horku rozčílený a nervózní a často ho zastihla, jak se na ni zamračeně dívá. Měla obavy, že zešílí, pokud zůstanou jen v Polis, tak navrhla pár nápadů na výlety. Ale ani to se příliš nepovedlo.

Bylo jasné, že Sam chce mluvit. Jenže ona nechtěla. Během posledních několika dní Melissa zjistila, že k tomu všemu je navíc posedlá krabicí, kterou mají doma v garáži. Byla to jedna ze tří, které Max přivezl, když se do bytu stěhovali. Ve dvou z nich byly užitečné věci – lampy, povlečení a staré učebnice a památky, které už dávno vybalila. Ale ta třetí obsahovala k jejímu překvapení matčiny staré potřeby na pečení. Max některé z nich zabalil krátce po Eleanořině smrti. Tvrdil, že ve skříňkách je toho příliš. Melissa ale už jako malá chápala, že ho to jitří. Když ty tři krabice přinesl, ujistil ji, že cokoli z toho, co se jí nebude hodit, může odnést do charity. Už před tou knihou zjistila, že matčino kuchyňské nádobí ji znervózňuje. Staré plechovky a krabice i známý mixér Kenwood Chef zabalený do ručníku. Nechtěla si je odnést do bytu. Nedokázala se s nimi ale ani rozloučit.

Teď hladila přehoz na pohovce a zoufale se snažila vybavit si co nejpodrobněji obsah té krabice. Otočila hlavu a na chvíli jako by viděla jeden výjev – zřetelný obrázek její matky, jak něco povídá, zatímco vlhkým hadříkem utírá cákance kolem vypínače mixéru. Dělávala to tak pokaždé, když ho vypnula. Otřela bílý povrch i bleděmodré části, až zářily jako nové, potom hadřík pečlivě složila, aby se dostala i do míst těsně u vypínačů a zbavila je veškeré mouky nebo cukru.

Melissa pocítila známý paradox. Cítila uvnitř sevření. Nevěděla, jestli o tom chce přemýšlet nebo ne. Počkala, dokud se neozvalo Samovo pravidelné chrápání, potom tiše pomalu vyklouzla na balkon a matčinu knihu si vzala s sebou.

Šedé hedvábné pouzdro si nechala poblíž ratanové židle, aby mohla deník schovat, kdyby se objevil Sam. Chvíli seděla a stále ještě nebyla připravena pustit se do čtení. Prohlížela si desky a znovu uvažovala, jestli by se doma prostě nehodila marod a celé to nepřečetla. Od začátku do konce. Možná ano, ale nejspíš ne. Pořád ještě byla zmatená z pocitů, které to v ní vyvolávalo.

Celý den přemýšlela o tom snu. Uvažovala, jestli se znovu vrátí, když bude pokračovat ve čtení. Zase cítila nejistotu, jestli o to právě teď stojí nebo ne.

Zůstala nehybně sedět a naslouchala. Nic. Kdyby se Sam vynořil z ložnice, slyšela by posuvné dveře.

Podívala se přes uprášenou vegetaci směrem k moři. Polovina měsíce osvětlovala oblohu. Normálně tohle v cizině milovala. Teplé noci. Jemnou vůni oceánu a zvuky cvrčků. Jenomže dnes jí to vůbec nepřinášelo klid.

Melissa nebyla věřící. Nevěřila v zásahy osudu ani nic podobného. Přemýšlela ale o načasování a náhodě, jestli měli být na té cestě v horách právě v tu chvíli.

Napadlo ji, jak by to dopadlo, kdyby si dali ještě jednu kávu, než vyjeli z Polis. Kdyby se zdrželi o pár minut déle v tom kostele.

Znovu zavřela oči a vybavila se jí druhá verze té nehody – ta, v níž nebyl žádný cizinec a žádná záchrana. Přitáhla si deku blíž a svírala ji tak pevně, až jí zbělaly klouby na rukou. Potom se podívala dolů, zhluboka se nadechla a posunula pohlednici, kterou používala jako záložku, aby mohla otočit stránku.

+

Jahodový džem

1 kilogram jahod (ne příliš pomačkaných)

3/4 kilogramu cukru (není potřeba želírovací cukr)

Šťáva z jednoho citronu

3 malé talířky, které se dají do mrazáku

Odvaha!!!

Nakrájej jahody na poloviny, obal je v cukru a nech je několik hodin (nebo přes noc – to jim pomůže udržet si tvar). Až budeš chtít udělat džem, použij velký těžký kastrol. Ovoce s cukrem je potřeba na mírném ohni pomalu zahřát, dokud se všechen cukr nerozpustí. Potom přidej šťávu z citronu a vař na prudkém ohni. Po osmi minutách zmírni plamen. Použij první ze tří chladných talířků. Nalij na něj čajovou lžičku džemu a minutku počkej. Potom vyzkoušej prstem. Pokud se na džemu dělá povlak, je hotovo. Pokud ne? Přidej na další tři minuty prudký oheň a potom to zkus znovu. A kdyby to nestačilo, tak ještě jednou. Až bude konzistence správná, nech tu směs asi deset minut zchladnout a potom ji nalij do vymytých sklenic sterilizovaných zahřátím v troubě.

Holčičko moje. Vím přesně, co tě napadá. Džem? Zbláznila ses? Nejsme v minulém století. Je mi pětadvacet a v žádném případě nebudu vařit džem.

Prosím, moc tě o to žádám, zkus to se mnou. Já jsem s tím začala po několika z těch nádherných dovolených v Porthlevenu. Vzpomínáš si? Majitelka té chaty nám vždycky nechávala na podnose vše, co je třeba na čaj, a k tomu domácí džem. Nic takového jsme v životě neochutnali. Přemluvila jsem ji, aby mi prozradila svůj recept, který je úplně tradiční. Vařila to v malých dávkách, protože ji to hrozně bavilo. Takže teď vlastně opisuju. Není to žádné rodinné tajemství, spíš něco výjimečného z naší minulosti.

Když jsem ten džem vařila poprvé, trvalo mi to osm minut, přidala jsem tři a pak ještě další. Druhá várka už byla jiná, k osmi minutám stačilo přidat další tři jen jednou. Takže se nejedná o žádnou exaktní vědu, a právě to je částečně ta výzva. Ale ten pocit, když se to povede, je skutečně úžasný. Tak se o ten recept dělím, protože doufám, že ti připomene opravdu šťastné chvíle.

Rozhodla jsem se, že tahle část bude jenom veselá. Žádná lítost. Žádný smutek. Jen malé pošťouchnutí, abych tě odkázala k věcem, které jsme měli rádi.

Ach, Melisso, pamatuješ si, jak jsme hráli v Cornwallu na pláži kriket? Vzpomínáš si, jak hrozně vážně to táta bral a jak ho trápilo, že pro nás obě bylo příšerně těžké ten zatracený míček nějak zasáhnout?

„Kdybyste se dokázala alespoň chvíli SOUSTŘEDIT, děvčata!“ Potom se chudák cítil až uraženě. „Proč se mi smějete? Snažím se vás tu naučit něco skutečně důležitého. A vy si myslíte, že je to jen nějaká legrace?“

Vzpomínáš si na ty obrovské pirohy, které nosil z toho pekařství u pláže? S těmi velkými kusy tuřínu a brambor? Byly opravdu hodně kořeněné. Tatínek vždycky kupoval tři, všechny úplně stejně veliké (to znamená opravdu OBROVSKÉ), ale já mu říkala – nekoupíme pro Melissu nějaký menší? Odpověděl – ach ne. Jsem si jistý, že má větší hlad, než si uvědomuješ. Šlo ale o to, že kromě toho svého mohl potom dojíst i ten tvůj. Budiž mu přáno.

Vzpomínáš si na ten kostým Sněhurky, který jsem ti ušila na školní soutěž o dětském dnu? Byla jsem na něj tak hrdá. Vypadalas dokonale, Melisso, a potom si ti hloupí porotci mysleli, že jsme ten kostým koupili, takže jsi žádnou cenu nedostala a já byla kvůli tobě hrozně zklamaná. Hned mě napadlo, že sis mohla vzít ten kostým, co jsme koupili v Disneylandu. Všechny ty hodiny u šicího stroje!

Co dál? Ach, ano. Doufám, že si vzpomeneš na kuželky. Chvíle pro dětské psychology, ale je to celkem zajímavé. Víš, když jsi byla ještě hodně malá, někde jsem si přečetla, že pracující matky si musejí dávat velký pozor, aby nesklouzly k poznámkám typu: Později, zlatíčko. Pořád mají strašně práce. Vždycky existuje milion věcí, které je třeba udělat.

Jak už jsem řekla předtím, napíšu na závěr zvláštní kapitolu o moderním pojetí mateřství. Ale tahle zmínka patří sem.

Víš, chtěla jsem ti být dobrým příkladem, když budu pracovat a dělat něco, co mám skutečně moc ráda. Pro mě je to vzdělávání. Chtěla jsem dál učit. Ale i se všemi prázdninami se nakonec ukázalo, že je to spousta práce a celkově je to daleko složitější, než jsem čekala. Myslím pracovat a být matkou.

Ale zpátky k tématu, k tomu: Později, zlatíčko. Četla jsem, že je velice důležité si s dítětem pravidelně hrát, tak dlouho, až má rodičů plné zuby. Neplatí to vždycky (protože člověk prostě nemá čas pořád), ale dítěti se tím dává najevo, že je pro tebe nejdůležitější. A to jsi, to vím naprosto jistě.

Tak jsem vybrala kuželky. Měla jsi krásnou dřevěnou malovanou sadu, kterou ti dal můj táta. Každý týden jsme je postavily na dlouhé chodbě a já byla odhodlaná hrát tak dlouho, dokud TY nebudeš chtít přestat. V tom spočíval ten trik.

Jenže to neprobíhalo úplně ideálně.

Přiznávám, že stejně jako v mnoha jiných věcech jsem se musela ujmout vedení sama. Ukončit hru, abych připravila večeři, odložit knížku, abys šla spát, vypnout televizi, abych ti pomohla s úkolem. Posadit tě před video, když jsem opravovala sešity.

Ale u kuželek jsem si dávala pozor, abys rozhodovala ty.

Ještě jednou? Samozřejmě! Znovu? Proč ne?

Melissa zavřela knihu. Znovu vnímala pulz v uších. Zaskočilo ji, kde se nachází. Na balkoně. Ochladilo se tak, že si uvědomovala vánek. Doteď si na ty kuželky nikdy nevzpomněla, bylo to stejné jako s fotografií s tácem košíčků. Náznaky v paměti měla. Vzpomínala si, jak matce lupala kolena, když vstávala, aby kuželky postavila na další hru. Stále dokola. Protože si ale na to nikdy předtím nevzpomněla – opravdu nikdy –, cítila se trochu zmateně. V duchu se usmívala, ale současně měla provinilý pocit.

Jak to, že si na ty věci nikdy předtím nevzpomněla? Jak je to možné?

A potom se jí jakoby zábleskem vynořil další pocit. Otočila stránku na ten recept a nejdřív se jí vybavil nějaký zvuk. To je postupné vaření. Podívej, Melisso. Bublání a ta sladká lepivost džemu. Vzpomínky na tu vůni. A potom to bylo přesně jako ta chvíle, kdy se snažíte rozpomenout na něčí jméno, máte ho na jazyku, otáčíte hlavou, abyste tu věc zachytili. Nasáli ji.

Melissa znovu otočila hlavu a znovu to ucítila, ale jenom na okamžik. Než si tu představu dokázala přidržet, vrýt si ji do mysli, zmizela. Zachvěla se, ale nebylo to vánkem, zavřela oči a snažila se uvědomit si, o co se jedná.

Na pomíjivou a mučivou chvíli to bylo jako rozpomenout se na pocit, když maminka byla ve stejné místnosti.

Nebyla to vzpomínka. Nebyl to výjev ani obrázek. Byl to skutečně pocit.

Melissa rychle schovala knihu zpátky do šedého pouzdra a zapnula zip. Odkašlala si. Stála na balkoně u zábradlí a chvíli vdechovala chladnější vzduch, aby se zklidnila. Potom se vrátila do obývacího pokoje a posadila se k laptopu na konferenčním stolku.

Zatnula pravou ruku a cítila, jak se jí nehty zarývají do dlaně. Ale tentokrát to nebylo jako sen. Díky té knize byl ten pocit jiný a uvědomila si, že strašně touží přivolat si ho zpátky. Ano. Napadlo ji, že by si mohla najít na Googlu tu chatu z Cornwallu. Možná by našla i fotku té kuchyně. Tác s koláčky a tím džemem... Napsala údaje do vyhledávače, jenomže najednou světlo na balkoně, které bylo dveřmi vidět, začalo blikat. A internetové spojení se ukončilo.

Zatraceně.

Rychle se snažila připojit znovu.

Žádná wifi síť nenalezena

Pokusila se znovu připojit, hledala desky s informacemi, aby našla heslo. Ale nic.

Bylo to pryč. Ta chvíle pominula. To chvění. Ta vzpomínka a vůně džemu.

Všechno to bylo pryč.

+

Patnáctá kapitola

MAX – 2011

Max vyrazil dřív. Chtěl si dnes trasu prodloužit o dva kilometry. Namlouval si, že mu spadl kámen ze srdce. Že konečně udělal správnou věc a že dokáže všechno vrátit do správných kolejí. Dobře, bude možná trochu osamělý. Dobře, bude mu asi chybět sex. Je jenom člověk. Je jenom chlap. Ale přemýšlel o tom už dlouho a cítil se lépe. Ano, jako by se nadnášel. Bezesporu udělal správnou věc.

Když se vrátil, zůstal nevěřícně zírat na stopky na kuchyňském stole. Nemohlo mu to přece trvat tak dlouho, pouhých pět kilometrů. Jestli mu to vážně trvalo tak dlouho, tak snad musel běžet pozpátku.

Zavřel oči a cítil, jak mu po zádech stéká pot. To je tedy krása, jde to s tebou, chlapče, z kopce. Všechno je pryč. Nejen fyzička – všechno. Rozloučil ses s jedinou slušnou ženou, která byla ochotná věnovat ti čas. Která se ti naprosto oddala. Šedivíš, slábneš, dcera už ti neodpovídá na esemesky, takže je teď na sto procent jasné, že jsi osamělý.

Dlouhých deset minut seděl, pohrával si s těmi pocity jako s kyvadlem a zíral na suky na dubové podlaze. Přemýšlel, jestli takhle vypadá deprese – dlouho sedět bez touhy udělat jakýkoli pohyb. Nebo je to jenom další z příznaků středního věku? Tolik obávaný úpadek.

Na chvíli ho zachvátila panika a uvažoval o tom, že zavolá Sophii a omluví se, že udělal strašnou chybu, ale – ne. Usoudil, že by to stejně nepomohlo.

Pravda byla jednoduchá, protože Max byl ve skutečnosti jednoduchý člověk. Pořád se mu stýská po Eleanor...

I po všech těch letech mu prostě chyběla. Stýskalo se mu po každodenních drobnostech, které zažívali v manželství a které bral jako samozřejmost.

Pohlédl na druhou stranu pokoje, kde byla zarámovaná montáž fotografií, na nichž byl zachycen. Max ve svatební den. Max s Melissou, když mu jako miminko spala na prsou. Max, jak hraje kriket na pláži v Cornwallu. Občas ho s nádechem provinilého pocitu napadlo, jak tehdy v těch hektických dobách toužil po chvilkách času, které by měl jen pro sebe, a jak si je vychutnával. Jít si sám zaběhat. Jet sám do práce.

A teď? Když dítě odroste a ty chvíle samoty jsou stále delší a delší?

Táhni k čertu, osude.

Jdi do háje.

Ve sprše pustil tak horkou vodu, že mu kůže začala rudnout. Teprve v tu chvíli si uvědomil, že se trochu ztratil v čase a měl by být už dávno na cestě a do školy na první hodinu.

Když dojel do kanceláře, uvědomil si, že nemá čas vypít si kávu, a přemýšlel o tom, že horší už to být nemůže...

„Tak řeknete mi přesně a jasně, jaký problém se mnou máte?“

Žádné klepání. Žádné varování. Ne. Žádné – máte chvilku čas? Prostě rozzuřená Anna ve dveřích jeho kanceláře.

„Prosím?“

„Napadlo mě, profesore, jestli budete mít dost slušnosti, abyste mi zpříma a do očí řekl, co jsem udělala špatně.“

Max zůstal na chvíli jako opařený.

„Ne?“ Vytřeštila oči, a jak zvedla obočí, na čele se jí rýsovaly vrásky. Ztělesnění vzteku.

Aha. Ten e-mail.

„Podívejte, Anno. Jestli vám vadí ten e-mail. Můžeme si o tom promluvit později. Už teď mám zpoždění...“

„Je zábavné, jak pořád nemáte čas. Pokaždé. Každou středu, co si pamatuju. Když jsem se ze všech sil snažila začít co nejlépe a udělat tu dobrý dojem. Věnovala jsem bůhvíkolik hodin navíc, aby to opravdu šlapalo. U vás, jako svého školitele, jsem hledala nějakou podporu. Nějakou zpětnou vazbu. Trochu povzbuzení. Ale nejen že se mi ničeho z toho nedostalo, ale dnes ráno mi přišel e-mail o jedné větě, kterým mě přehráváte někomu jinému. Nějakému zatracenému Fredericku Montagueovi. A oba přesně víme, co to znamená.“

„Ale Frederick je dobrý učitel. A respektovaný kolega...“

„A chybí mu dva roky do důchodu. Nemá žádný vliv, žádnou ctižádost, nemá zájem proniknout do místních vztahů a všichni víme, že to je dnes nejdůležitější. A vůbec ho nezajímá moje budoucnost. Což je očividně věc, kterou máte společnou.“

„Myslím, že by to stačilo, Anno.“

„Tak abyste věděl, teprve jsem začala. Hodlám se s tím obrátit na vedení fakulty, profesore Dancey. Tohle vám jen tak neprojde.“

Teď Max cítil, jak mu mizí krev z obličeje. Vedení fakulty.

„Podívejte, Anno. Přesunul jsem vás do týmu profesora Montaguea přesně kvůli tomu, že mě vaše budoucnost zajímá. Měl jsem pocit, že nejsem tím pravým člověkem, který by se ujal vaší obrovské snahy a nadšení, jež jste ve své nové roli už prokázala. Moje ostatní povinnosti mi to komplikují, v současnosti vám nemohu poskytnout tolik času, kolik očividně chcete a potřebujete. Nejsem ten správný člověk pro vás. Ten správný mentor. Profesor Montaque má víc času.“

„A proč jste to se mnou nemohl alespoň prodebatovat?“

Max se zhluboka nadechl. Pohlédl na Annu a na chvíli ho napadlo, že by to mohl vyslovit nahlas.

„Anno, mohu vás poprosit, abyste mi na to poskytla trochu času? Než to půjdete řešit s vedením fakulty? Rád bych vám všechno důkladně vysvětlil.“

Upřela na něho pronikavý pohled, ale nezdálo se, že by se uklidnila.

„Můžeme se tu sejít kolem jedné, Anno?“

Stočila pohled k oknu, potom na něho upřela oči, které stále ještě jiskřily vztekem.

„Nenechám se podvést. Možná jsem přišla z místa, kterému se všichni ušklíbáte jako bývalé polytechnice, ale jsem dobrá učitelka.“

Zatraceně. Tak tohle si myslí.

„Nenechám si tady zničit snahu a plány jen kvůli sexistickému, klientelistickému a starosvětskému –“

„To už by stačilo, Anno.“

Teprve teď trochu zrudla, i když jen mírně.

„V jednu hodinu, Anno? Jdu pozdě na přednášku.“ Vstal, vzal si z věšáku vedle knihovny sako a záměrně se na ni nedíval. „Setkáme se tady v jednu.“

Vzápětí byla pryč, jen za sebou práskla dveřmi.

Max se vydal na přednášku, která byla dost možná nejhorší v jeho životě. Srovnání antimonopolních zákonů. Různý přístup různých zemí k obchodu a monopolům. Ta přednáška byla tak nesoustředěná, že dokonce i jeho oblíbení studenti vypadali zaskočeně. V jednu chvíli se v tématu ztratil tak zřetelně, že musel předstírat příznaky chřipky, aby ten zmatek nějak omluvil.

Napadlo ho, že je úplně jedno, jestli legislativa bude nějakým způsobem omezovat růst Googlu nebo ne, ale soustředil se na to, jak se bude obhajovat před vedením.

Omlouvám se, paní Brambleová, ale já se do ní tak trochu zamiloval. Nedokážu se v její přítomnosti soustředit, rozhodí mě vykukující ramínko podprsenky, tak jsem usoudil, že by nebylo dobré, abych zůstal jejím přímým nadřízeným a mentorem.

Jdi do háje, Maxi!

V půl dvanácté se vrátil do své kanceláře, pročetl e-maily a zjistil, že za poslední dobu jich tam má od Anny minimálně deset. Týkaly se jejích návrhů, jak zlepšit výuku, on na všechny odpověděl jen velice krátce a dalo by se říct až odmítavě.

Vůbec si neuvědomoval, že něco takového dělá. Že ji ignoruje.

Představil si Giselle Brambleovou, jak ty samé e-maily pročítá, a uvažoval, jestli existuje nějaký jiný způsob, jak to Anně vysvětlit. Ne. Zatraceně. To by věci ještě víc zhoršilo. Jedna hodina se přiblížila až příliš rychle, a když se ozvalo zaklepání, Max si s hrůzou uvědomil, že si dosud nepromyslel žádnou strategii. A potom najednou stála v místnosti a vypadala úplně jinak. Mnohem klidnější, vlastně až vystrašená, se skloněnou hlavou a zarudlými tvářemi.

„K tomu ránu?“ Posadila se na židli proti němu. Max zadržel dech. Že by už byla za jejich nadřízenou? Možná vypadá provinile, protože ho zbaví funkce. Jeho vyhlídky a důchod, to všechno je už možná pryč.

„Asi jsem byla trochu přímější, než jsem měla v úmyslu.“ Maxe to zaskočilo. Bylo to naprosto neočekávané, ale vlastně dobré. I když to do věci vnášelo zmatek. Zhluboka se nadechl a rozhodl se nic neříkat – v duchu si opakoval stále tu samou mantru. Nerýpej, Maxi. Nerýpej do toho.

„Uvědomuju si, že je to ode mě naprosto neprofesionální, abych tahala osobní život do práce. Je to neomluvitelné. Takové věci se mi nestávají. A byla bych vážně nerada, kdybyste si myslel –“

„Váš soukromý život?“

„Měla jsem opravdu náročný víkend. A ten váš e-mail, který ve mně vzbudil dojem, že hatí všechny plány, které jsem měla pro ten kurz připravené. No – byla to prostě poslední kapka. Což neznamená, že nejsem zklamaná. Jsem velice zklamaná a musíte pochopit, že to nechci nechat být. Nevzdám se všech svých nápadů. Ale uvědomuju si, že to, jak jsem s vámi mluvila ráno, prostě – to není můj obvyklý způsob, jak se s věcmi vypořádat. A o takovou pověst tady nestojím. Chovala jsem se jako hysterka.“

„Aha.“ Max ale vůbec nic nechápal.

A potom se stalo něco opravdu nečekaného, něco, s čím se Max nedokázal nikdy vypořádat. U Eleanor ani u Melissy.

Anna se rozplakala.

Ach ne, prosím, ne.

Snažila se ovládnout a opravdu ji to děsilo – zvedla ruku a otáčela se, jako by měla nakročeno ke dveřím.

„Nechoďte. Prosím, Anno. Alespoň na chvíli si sedněte. Prosím.“

Bylo to zvláštní, ale posadila se na židli v rohu vedle dveří, odvrátila se od něho a hledala v kabelce kapesníky, zatímco Max uvažoval, co bude teď sakra dělat. Měl by se pokusit ji nějak uklidnit, ale hrozilo mu, že to nezvládne. A bylo by ještě horší, kdyby musel vedení vysvětlovat nevhodné chování. Nedokázal ji uklidnit a byl opravdu tím bezcitným chladnokrevným fanatikem, jak si myslela.

„Omlouvám se, profesore Dancey. Bylo to ode mě velice neprofesionální.“

„Neblázněte. Všichni máme slabší chvíle.“

Chvíle. To je ale zatraceně podivné slovo, Maxi. Vymysli něco.

Vysmrkala se a potom našpulila ústa, jako by něco zvažovala.

„To jen...“

Maxe napadlo, že se Anna nejspíš pohádala se svým manželem nebo partnerem, nebo kdo to je. Ten člověk, jehož prsten nenosí.

Nakonec se odhodlala. „Můj syn. Ten půlmaraton.“

„Ach ano, zmiňovala jste se o tom.“

„Nechal toho.“

Max stále nechápal, co mu vlastně říká.

„Aha. Chápu.“

„Místo toho bude žít u svého otce. V zahraničí.“

Teď jako by se Maxovi něco pohnulo v žaludku, jako by se mu bezděčně stáhl nějaký sval. Zatímco Anna vstala a zavrtěla hlavou.

„Což tady ale není žádný problém. Myslím pro moji práci. Ale neměla jsem se tím nechat ovlivnit – ani se o tom zmiňovat. Ale je to tak. Rozčílilo mě to, proto jsem se chovala tak přehnaně a neprofesionálně. Za to se musím omluvit.“

+

Šestnáctá kapitola

Eleanor se narodila jako jediné dítě do rodiny učitelů Michaela a Susan. Proto nebylo překvapením, že se sama stala učitelkou. Zpočátku uvažovala spíš o tom, jak by někdo mohl nestát o zaměstnání, které člověku umožňuje trávit celé léto ve Francii. Brzy začala vnímat jízlivé poznámky – kdo umí, umí, kdo neumí, učí –, ale zároveň viděla hrdost rodičů na kariéru ve školství. Viděla je s nejrůznějšími výrazy od nesouhlasného pomlaskávání až po rozzářený obličej, když po sobě pokukovali přes hory sešitů připravených k opravování na stole v jídelně, slýchala je, jak se hašteří o názorech politiků, o ministrech školství, kteří o vzdělání nevědí vůbec nic.

Michael učil biologii na uznávané střední škole. Susan vyučovala francouzštinu na dívčím gymnáziu. Eleanor se rozhodla pro anglickou literaturu, protože možnost stále si číst jí připadala skutečně lákavá. Během studia na univerzitě čekala, až si ji někdo vyhlédne.

Její první zaměstnání představovalo pokus, před nímž ji její rodiče varovali – bylo to místo na velké neosobní střední škole, kde se považovalo za skvělý výsledek, když se děvčata dostala k maturitě, aniž by otěhotněla.

Bylo tam mnoho problémů. Jednou ji čtyři studenti šokovali, když během její hodiny vyskákali oknem v přízemí a chystali se zmizet. Ona ale šokovala zbytek třídy tím, že také vyskočila ven a rozběhla se za nimi. Neběhala špatně, takže je snadno dohnala a všechny čtyři odvedla do ředitelny pro zasloužený trest. Pokud měla být upřímná, očekávala spíš, že ji pošlou do háje a poběží dál, ale zřejmě je zaskočila její podnikavost a rychlost, schopnost něco udělat, neházet hned ručník do ringu.

Poté se Eleanor rozhodla, že bude přísnější. Spolu s tím začala využívat texty písní a oblíbené televizní seriály, aby studenty získala pro poezii a příběhy – než je nasměrovala ke klasice. Dělali to tak sice všichni, ale účinkovalo to. Některé nemohla pro literaturu získat nikdy, ať se snažila sebevíc. Ale dokázala je udržet ve třídě a známky se natolik zlepšily, že po třech letech přešla na menší střední školu s opravdu zajímavými výsledky.

Škola byla v západní části Oxfordshire, tu oblast si postupně zamilovala. Jižní část byla rovinatá, ale součástí byla i zvlněná pahorkatina Cotswolds. A právě v novém působišti ji ve druhém pololetí požádali, aby se postarala o profesora ekonomie z místní univerzity (nebyl to Oxford, ale nebuďme úzkoprsí), když přišel vyprávět o svém oboru a vedoucí matematické sekce dostal nečekaně výbušný průjem.

„Výbušný průjem?“ ujistil se Max a hlasitě se rozesmál její upřímnosti, když si s ní na tom prvním setkání potřásal rukou.

„Ano. Je to docela výstižné, nemyslíte? Napadlo mě, jestli jeho manželka nemohla být do telefonu trochu méně popisná, když ho omlouvala, ale potřeboval ode mě laskavost. Měla bych vás varovat, že o ekonomii nemám nejmenší ponětí, takže moje uvedení vám možná moc nepomůže.“

A tehdy si všimla, že nemrká. Profesor Maximillian Dance, vyučující ekonomie – kterému vadilo, že se nejedná o Oxford –, se jí díval zpříma do očí, aniž by mrkl. Když ho později sledovala na pódiu, překvapil všechny rodiče promyšlenou, ale zároveň uvolněnou prezentací o zásadní úloze ekonomie pro pochopení světa kolem nás. V tu chvíli děkovala Bohu za onen explozivní průjem. Když se později rozcházeli, Maxe napadlo, jestli by s ním nešla někdy na večeři, a ona zažila pocit, který jí navždy změnil život.

Eleanor byla odhodlaná nikam nespěchat. Potom se sama sobě musela smát, když se za necelý měsíc stěhovala k němu do bytu. Nebylo na něm nic, co by nemilovala.

Max měl spoustu energie a nadšení k životu, což bylo radostné a nakažlivé. Zdálo se, že ho nic neodradí. Miloval sport. Miloval vaření. Miloval procházky. Miloval ekonomii. A miloval Eleanor.

Prožil velice šťastné dětství. V něm měla kořeny jeho příjemná povaha. Patřil k těm několika málo mužům, kteří se skutečně toužili oženit a mít rodinu. Zapomněla na všechny ty řeči o fobii ze závazku, které ji ranily v minulosti. Max byl od začátku pro.

Rychle a bezvýhradně se jeden do druhého zamilovali a milovali se po celou dobu. Měli vlastně jen jedinou potíž.

Peníze.

Max hned na začátku podlehl nevyvratitelnému přesvědčení, že vzdělávání není obor, kde by se dalo slušně vydělávat a zajistit rodinu. Eleanor, která na peníze nebyla a její nároky byly velice rozumné, s ním nesouhlasila. To byla opravdu jejich jediná významná neshoda. Bylo to velice bolestivé a Eleanor na to nerada vzpomínala.

Podstatné bylo, že se jim to podařilo vyřešit.

Takže se jednoho jasného jarního dne vzali ve stejném kostele, v němž uzavřeli manželství její rodiče. Eleanor stála vpředu, prohlížela si toho pohledného a velice hodného muže a nemohla uvěřit, jaké má štěstí.

To trvalo až do chvíle, kdy tehdy ráno pekla v chatě v Cornwallu s dcerou sušenky a otřepávala si mouku ze svetříku.

Eleanor v hloubi duše věděla, že je čirý nesmysl zatajit Maxovi tu bulku a nezajít s ní k lékaři. Nebylo to chytré rozhodnutí a ona byla chytrá žena. Jenomže všechno v jejím životě bylo až do té chvíle tak krásné, že měla v hloubi duše děsivý pocit, že všechny cesty se sbíhají právě sem, a ona potřebovala nějak odložit jistotu. Trochu pátrala a nějakou dobu se snažila namluvit si, že je to jen fibrom – nezhoubný a u žen mezi dvacítkou a třicítkou celkem běžný. To by odpovídalo. Ale když tu bulku v koupelně prozkoumala důkladněji, měla pocit, že zabíhá hlouběji do hrudi přímo do pravé podpažní jamky. Nějakou dobu se projevovala i změna barvy kůže. Byla to vyrážka, na niž si zvykla a považovala ji za projev nějaké alergie nebo za ekzém. Zvláštní také bylo, že ubývá na váze, aniž by se o to snažila.

Mnohem později se snažila vysvětlit Maxovi, který byl zdrcený a podrážděný, proč vyšetření všech symptomů oddalovala, nejen o týden, ale o několik měsíců. Jenomže nedokázala najít slova pro racionální vysvětlení, které si vlastně sama nechtěla připustit.

Cestou v autě, když poprvé jeli pro výsledky, vykládala něco o statistice a o tom, jak nepravděpodobné je, že by se mohlo jednat o něco vážného. V hlavě si ale připravovala úplně jiný scénář. Věděla, jak to nakonec dopadne. Bylo to víc než pesimismus. Skutečně měla pocit, že to ví. Nešlo o žádné psychické zkušenosti, spíš o fyzické přesvědčení, které zřejmě souviselo spíš s rakovinou samotnou, jež se jí šířila v těle, než že by si to uvědomovala. Jen nechtěla, aby se to potvrdilo.

Kvůli Maxovi nasadila během všech těch testů falešný optimismus, dokud se neocitli tváří v tvář lékaři, jehož výraz jim řekl všechno ještě dřív, než otevřel ústa.

Jednalo se o čtvrté stadium. Měla už zasažená játra a plíce. To byl důvod, proč ubývala na váze a cítila tak hroznou únavu. Bylo jim to moc líto, ale její stav byl opravdu velice vzácný. Péče už se nesoustředila na léčbu, mohli se jen ze všech sil snažit, aby jí zlepšili kvalitu života, který jí zbýval.

Max seděl a dělal si poznámky, s tváří bílou jako křída něco čmáral a tlačil na tužku tak, že trhala papír. Eleanor už dál neposlouchala.

V duchu se přenesla zpátky do minulosti, prožívala chvíli, kdy stáli před kostelem, okamžik v porodnici, když jí porodní asistentka sdělila, že je to holčička. Ležela na podlaze a rovnala kuželky. Hrála kriket na pláži. A dávala dohromady všechny potřebné ingredience na velikonoční sušenky.

Když psala deník pro Melissu, vybavily se jí ty chvíle paniky, kdy se jí podrobnosti slévaly dohromady a nebyla si jistá, o kolik z nich se s dcerou podělit. O všechny? Jen o některé?

Na popis svatebního dne potřebovala tři stránky. Kdykoli někdo otevřel dveře, do kostela zavanula vůně pomerančových květů. Vybavil se jí den, kdy se Melissa narodila. Nádherná vůně narozeného miminka, pro niž nedokázala najít slova. Potom ten příběh o pomerančové kůře a plněných košíčcích. Jak je poprvé napadlo pomerančovou kůru použít. Pamatuje si na to Melissa? Má jí o tom psát? Ten příběh. A když přemýšlela o pomerančích, najednou ji zachvátila posedlost a strávila dvě hodiny hledáním jedné fotografie své matky, když ji navštívila v porodnici toho dne, kdy se Melissa narodila.

Na tu fotografii si dobře vzpomínala, protože její matka na sobě měla jasně oranžový svetr a zdálo se, že se ta barva jim všem odráží na kůži, úplně změnila barvu pleti, když se fotografie vyvolaly.

„Mami, vždyť vypadáme jako ti oranžoví obyvatelé Loompalandu.“

„Neblázni. To miminko je nádherné. Nepopsatelně krásné.“

„Je oranžové jako ten tvůj svetr.“

Jenomže pořád nemohla tu fotografii najít. Hledala všude, ale snímek nikde nebyl. O odrazu té oranžové barvy se zmínila v deníku, tak se nemohla rozhodnout, co dělat. Má tu stránku vytrhnout, když obrázek nenajde?

Max z ní byl úplně vynervovaný.

„Nechápu, proč tu fotku potřebuješ dnes, Eleanor. Můžeme ji přece najít jindy. Možná bude někde v nějakém rámečku. Prosím, nechovej se takhle. Nemám rád, když takhle vyvádíš.“

+

Sedmnáctá kapitola

MELISSA – 2011

„Podívej, já vím, že jsem říkal, že je to v pořádku. Že se můžeme o manželství přestat bavit. Jenomže jsem zjistil, že to nedokážu, Melisso.“ Sam nakonec souhlasil, že si vyrazí na výlet. Teď se vraceli z návštěvy hrobky králů nedaleko Paphosu, ale byla to katastrofa.

Melissa, které chyběla káva a prožívala zmatek z přívalu matčiných slov, trvala na tom, aby vyjeli brzy. Byla to chyba. Oba byli unavení. Navíc dva dny u bazénu přivodily Samovi ještě horší náladu a zraněná noha ho teď v horku nesnesitelně svrběla.

Melissa spoléhala na to, že ten výlet jim oběma zvedne náladu. Na webových stránkách vypadaly ty hrobky zajímavě – byly na stránkách o světovém dědictví. Představovala si klimatizované centrum pro návštěvníky, kde si Sam bude moci odpočinout, kdyby na něho byla prohlídka příliš náročná. Ale všechno dopadlo jinak. Nebylo tam ani centrum, ani káva, jen spalující žár a vyprahlá půda – navíc v hrobkách se hromadili komáři.

Také tam nebyli žádní králové.

„Proč tomu říkají hrobky králů... když tam žádní králové nejsou?“ Sam pokulhával po rozpálených prašných cestách a vypadalo to, že je na konci sil. Za jiných okolností a v jiný den by se mu taková návštěva líbila, hltal by každé slovo z komentáře v průvodci.

Ale dnes to po necelé hodině vzdali. Dali si rychlý oběd v poněkud ošuntělé kavárně a teď mířili zpátky domů.

„Jsem z toho nesvůj, Mel. Chci říct – připadáš mi najednou hrozně vzdálená a odtažitá. Spíš na pohovce. Neustále hledáš nějakou výmluvu, aby ses mohla vytratit. Opravdu to tak teď mezi námi bude? Tvrdíš, že je všechno v pořádku, ale chováš se, jako bys se mnou nechtěla ani být v jedné místnosti. A to všechno proto, že jsem tě požádal, aby sis mě vzala.“

„Takhle to není, Same. Jen nevím, co na to říct.“

„Říkej cokoli, Melisso. Prostě cokoli, jen mi to nějak vysvětli. Zajímá mě, o čem přemýšlíš. Jak se cítíš. Nejen že nevíš, zda se za mě chceš provdat, ale najednou se mi ve všem vzdaluješ. Proč?“

„Říkala jsem ti to v restauraci. Já prostě nechápu, co s tím vším má společného nějaký kus papíru. Myslela jsem, že jsme se dohodli, že se o tom nebudeme bavit. Uvidíme, jak se situace vyvine. Tys měl právě nehodu, Same. Nemyslím, že je vhodná chvíle –“

„Jenomže ono nejde jen o ten kus papíru, ne? Jde o jasné sdělení, že člověk chce skutečně s někým být.“

„Ale já s tebou chci být, Same. To přece víš. Říkala jsem ti to.“

„Ale nechceš se za mě provdat. Nechceš, alespoň mi to tak připadá, se mnou ani mluvit.“

Melissa cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Přeřadila rychlost, ale motor se hlasitě vzpouzel. Zařadila zpátky pětku. Sam se díval z okénka.

Nějakou dobu pokračovali mlčky a Melissa se potýkala se svíravým pocitem v žaludku. Sam se na ni teď nechtěl ani podívat. Zesílila klimatizaci.

Na chvíli si pohrávala s myšlenkou vrhnout se přes okraj útesu. Tuhle hru hrávala jako dítě. Člověk si představil, že skutečně skočí. Že už je pozdě, že to skutečně udělal. Jedno okamžité rozhodnutí a není cesta zpátky. Nikdy by to ve skutečnosti neudělala. Neskočila by. Neublížila by si. Ale děsilo ji, že člověk může mít tak temné myšlenky a obavy. Že život se může, i když jen hypoteticky, během zlomku vteřiny úplně zvrátit. Řekni mu to. Řekni to. Dělej věci a říkej slova, která už se nedají vzít zpátky. Byla to stejná panika jako tehdy na základní škole, když na ni ta žena stále tlačila a tlačila...

„Podívej, víš, že mluvit o některých věcech je pro mě těžké, Same.“

„Tak to je opravdu věta roku.“ Takhle ironický býval jen výjimečně. Trhla sebou a dýchala nosem, což vydávalo nepříjemný zvuk. Zalovila v kapse pro kapesník. Jindy by jí ve chvíli, kdy se s něčím takovým potýkala, pomohl. Byl by hodný. Jenomže teď se demonstrativně díval na druhou stranu a ona z boku viděla, jak těžké má oči. Jako v té restauraci, když odešel na toaletu a po strašně dlouhé době se vrátil právě s takovým výrazem.

„Já vím, že to se mnou občas není lehké. To ale nemáš na mysli, viď, Same?“

„Tak o co teda jde, Melisso?“

Vysmrkala se, jednou rukou to šlo těžko. On se stále díval jinam.

„Víš, co jsem si myslel, Melisso? Byl jsem přesvědčený, že se bojíš se zamilovat. Že se bojíš být šťastná. Domníval jsem se, že mi bude stačit trpělivost. Že to všechno souvisí s tím, co se ti stalo, když jsi byla malá. A že prostě počkám. Ale teď mě napadá, že jsme nějak uvízli a jenom šlapeme vodu.“

Netušila, co na to říct.

„Chceš se rozejít, Melisso? Až se vrátíme, mám se odstěhovat?“

„Samozřejmě že ne.“ Zůstala jako omráčená. Jak je možné, že o něčem takovém vůbec uvažuje...

„Proč říkáš samozřejmě že ne, když to vůbec zřejmé není.

Když mi připadá, že už se mnou nechceš být.“

„Tak to není.“

„Dobře. Tak já ti řeknu, jak to je. Dneska ráno jsem se na tebe díval z balkonu, když jsi šla před odjezdem plavat. Ani jsme se ráno nepozdravili, Melisso. A já přemýšlel jen o tom, jak mám sakra udělat tuhle ženu šťastnou. Protože ty mi teď šťastná nepřipadáš. Plavalas – nějakých patnáct délek v tak nezvyklou hodinu – a já měl pocit, jako bys v sobě měla nějaký vztek. Potom jsi seděla na okraji bazénu, slunce se ti opíralo přímo do očí a zdálo se, jako bys byla na jiné planetě. Vůbec ne tady. A právě tak mi to připadá teď. Jako bys se mnou nebyla, Melisso.“

„Matka mi nechala knihu, Same. Takový deník.“ Překonala okraj útesu. Tak skoč. Řekni to, Melisso. V očích ji pálily slzy. „Předal mi ho ten právník.“ Svírala volant tak pevně, až jí zbělaly klouby.

„Prosím?“

„Když jsem šla k tomu právníkovi a pak ti řekla, že to byl omyl, že hledali někoho uvedeného v závěti, byla to lež. Nebyl to omyl. Ten právník pro mě měl tu knihu. Zanechala mi ji matka. Měla jsem ti to říct.“

Teď zůstal jako přimražený Sam – zíral s pootevřenými ústy.

„Je to deník, jsou tam recepty, dopisy a fotografie, které dala dohromady, když byla...“ Následoval dlouhý hluboký nádech. „… které dala dohromady, když byla hodně nemocná. Pro chvíle, až budu dospělá.“

„Proboha.“ Konečně se na ni podíval.

„Teď je mi jasné, že jsem ti to měla říct. Byla jsem z toho v šoku. Omlouvám se, Same.“

„A to se stalo kdy? Před tou restaurací?“

„Ne. K tomu došlo dopoledne potom. Ale netvrdím, že to je důvod, proč si nejsem svatbou jistá. Pořád to neumím vysvětlit. A neříkám to ani jako výmluvu. Vysvětluju, proč jsem tak nesvá. A proč se takhle chovám, proč si hledám prostor pro sebe. Nejde o to, že bych nechtěla být s tebou. Prostě jsem si jen v soukromí chtěla přečíst trochu víc. Uklidnit se, než ti o tom řeknu a přijdu na to, jak to říct tátovi.“

„Ty vážně říkáš, žes to ještě nepřečetla?“

„Ne. Ještě ne. Vlastně mi to připadá hrozně...“ Jaké slovo by bylo výstižné? Snažila se nějaké najít, přimhouřila oči, ale nedařilo se to.

„A tvůj otec o tom neví?“

„Ne.“

„Pane bože. Melisso, asi bys měla zastavit.“

„Promiň.“

„Nemůžeš dál řídit,“ řekl a alespoň se k ní otočil. „Tohle je vážná věc, Melisso. Támhle. Jak je ta kavárna. Zastav tam...“

Teď si otírala slzy. Tiché slzy. Úleva, strach a pocit provinění se slily do jedné obrovské vlny, když se dívala do zrcátka.

Je to vážná věc...

Naznačila blinkrem, že zahýbá na odpočívadlo u restaurace, a cítila obrovskou úlevu, že se na ni Sam zase dívá. A že to řekla.

Teď zabrzdit… ale udělala to trochu moc prudce. Ruční brzda. Představila si modrobílý mixér Kenwood, jak září umytý vlhkým hadříkem. Sklopila pohled k bílému plátnu kalhot a napadlo ji – ano.

Je to skutečně vážná věc.

+

Hovězí po burgundsku

1,5 kila kvalitního hovězího masa na dušení (možná se zdá, že je toho příliš, ale ne pro hladové krky)

1 velká cibule nebo několik šalotek

Balíček pancetty nakrájené na kostičky

2 velké palice česneku

Balení žampionů – krájených

Několik snítek tymiánu – nastříhej nůžkami

Láhev dobrého červeného vína (nešetři!)

Koření + tři polévkové lžíce mouky + trochu cukru

Trochu dobrého hovězího vývaru, pokud je to nutné

Hovězí nakrájej na velké kostky (při vaření se výrazně zmenší) a orestuj je na rozpáleném olivovém oleji v kvalitním pekáči na dušení. Potom přendej na talíř. Přidej trochu víc oleje a osmahni cibuli (nebo šalotky) spolu s pancettou a přidej nakrájený česnek. Potom do pekáče vrať zpátky hovězí. Trochu zapraš moukou a vařečkou důkladně promíchej. Nepodléhej panice, jak to v tomhle stadiu vypadá.

Pomalu přilij červené víno a opatrně míchej, když omáčka na mírném ohni houstne. Nalij tam celou láhev, a pokud je to nutné, přilij silný hovězí vývar tak, aby maso bylo úplně ponořené. Dobře okořeň, přidej tymián, houby a půl lžičky cukru, aby se vyvážila chuť vína. Přiveď k varu a potom dej pekáč do trouby, kde se bude pokrm péct při 160 °C tři hodiny. Je to déle, než se uvádí ve většině receptů, ale mám to vyzkoušené. Pekáč musí mít dobře přiléhající poklici. Pokud ne, překryj obsah voskovaným papírem, aby se pekáč dobře uzavřel. Nechceš, aby se všechna ta skvělá omáčka odpařila. Jedno po druhém, Melisso. Nevšímej si receptů, v nichž se píše, že kilo masa stačí pro šest lidí. Koho tím chtějí nakrmit? Vrabce? Tohle je oblíbené jídlo tvého otce a připravuju mu ho vždycky, když má narozeniny. Věř mi, že když má muž nějaké jídlo rád, chce pořádně naložený talíř, z něhož se kouří, a ne nějakou roztomilou porci z restaurace. A co když něco zbyde? Nevadí. V tomhle mi věř. Chce to minimálně kilo a půl masa. Vlastně tolik, kolik ho dokážeš do pekáče na dušení dostat. (Doporučuju značku Le Creuset. Za tu investici určitě stojí. Třeba ti táta už dal některý z mých.) Ne, nebudu o tom teď při psaní přemýšlet. Dnes ne. Protože – víš co, Melisso?

Stačí, když tenhle recept píšu, a usmívám se. Vybavují se mi NAROZENINY. Narozeniny tvého otce, moje narozeniny a především tvoje. Mám narozeniny moc ráda, holčičko.

Tvůj otec se mi kvůli tomu směje. Myslí si, že to přeháním.

Ale já si nedokážu pomoct. Znamená to, že mám za rok tři výjimečné dny – a to nepočítám Velikonoce a Vánoce.

Že má tvůj otec tohle jídlo moc rád, jsem zjistila na naší cestě po Francii. Mí rodiče mě brali do Francie téměř každý rok skoro na celé léto. Odjakživa miluji francouzskou kuchyni. Tvůj otec má raději, když je dovolená naplánovaná, vše předem objednané a zajištěné (a nejlépe v Cornwallu), ale tentokrát jsem ho přesvědčila. Koupili jsme si jen lístek na trajekt a michelinského průvodce.

Náramně jsme si užili, Melisso. Putovali jsme podle nálady z místa na místo, rozhodovalo jen to, jak se nám kde líbí.

A během téhle dovolené jsme ochutnali několik nejlepších jídel, na jaká si vzpomínám. Třeba rybí polévku v jedné restauraci u silnice, která vůbec nevypadala slibně.

Neuvěřitelné!

Ale to odbíhám.

Vrcholem naší cesty bylo, když jsme objevili nádherný neokázalý hotýlek s malou restaurací, kde měli hovězí po burgundsku na sporáku snad už od rozbřesku. Vážně. Ta vůně se z kuchyně linula, už když jsme snídali.

Kéž bych tak měla fotografii zachycující tvého otce, když vložil do úst první sousto! Nikdy jsem na to nezapomněla.

Říká, že ho dnes vařím stejně skvělé jako v té restauraci. Není to úplně ono, ale myslím, že moje verze se k tomu už hodně blíží. Systémem pokusů a omylů jsem se za ta léta vypracovala. A tohle je to, co tvůj tatínek miluje. (Možná budeš muset omáčku na závěr trošku dodělat. Vždycky to dopadne jinak. Buď ji necháš ještě probublat na sporáku, nebo přidáš trochu mouky, másla a vody a důkladně rozšleháš.)

Narozeniny!

Myslím, že se to nemá přehánět. Ano, jistě. Tvůj otec tvrdí, že ohledně narozenin se chovám jako dítě, jenomže pro mě to představuje ztělesnění všeho, co znamená láska a vztah, Melisso.

Slíbila jsem ti několik rad, holčičko. Pokud se jedná o lidi, které máš opravdu ráda, je to jednoduché. Dostaneš zpátky to, co do nich vložíš.

A pokud připravíš o narozeninách milovanému člověku něco výjimečného, na světě neexistuje lepší pocit než pohled do jeho tváře, když se to překvapení povede. A právě tyhle výjimečné chvíle – takové kotvy, řekla bych – ti pomohou v těžkých chvílích. Všechny vztahy mají lepší, ale i horší chvíle. Tomu se nevyhneš.

Vzpomínáš na své šesté narozeniny, zlatíčko? Tak ráda si je vybavuju – ačkoli nebylo jednoduché zjistit přesně, jak je to s přílivem a odlivem. Tou dobou jsi byla velký vodomil – při našich cestách do Cornwallu jsi trávila každý den v neoprenu. Ať pršelo nebo pražilo slunce.

Divím se, že ses nescvrkla.

Máš narozeniny na podzim, takže to už bylo po týdnu stráveném na poloostrově Lizard. Zajistili jsme proto s tatínkem víkend v hotelu s výhledem na nádhernou písečnou pláž.

Měj se mnou prosím trpělivost, tohle je důležité. Vidělas film, kde nějaký člověk napsal vzkaz do písku – myslím, že to možná byla žádost o ruku. Něco takového, nevybavuje se mi to už přesně. Každopádně jsi tím byla tak trochu posedlá.

Měli jsme apartmá v hotelu, tys spala na pohovce v šatně přiléhající k naší ložnici. Největší obavy jsem měla z toho, aby ses rozrušením neprobudila příliš brzy. Samozřejmě se to stalo. Tak jsem se tvářila přísně a tvrdila, že je příliš brzo, abys vstala, dokonce i pro holčičku, která má narozeniny, a že si před snídaní a dárky musím jít ještě zacvičit. Dokonce jsem se na cvičení i oblékla! Vzpomínáš?

Potom jsem šla připravit to překvapení, zatímco tatínek dělal přísného a trval na tom, abys ještě spala.

Kolem osmé jsem se vrátila a měla strach, že ten zatracený příliv přijde příliš brzy!

Potom jsme rozhrnuli závěsy a vzali tě na balkon.

Ze třetího podlaží to vypadalo lépe, než jsem doufala.

Všechno nejlepší k narozeninám, Melisso – bylo pod balkonem napsané do písku.

Tou dobou už se probouzeli i další hosté a vzpomínám si, jak jsem se rozhlížela a vnímala, že se všichni na svých balkonech usmívají, když jsi rozrušeně poskakovala.

A potom na tebe všichni mávali a nakonec jsme společně zpívali Happy Birthday a znělo to ze všech balkonů.

Vzpomínáš si na to? Prosím, řekni, že ano.

Eleanor se posadila na židli a vychutnávala si úsměv, který se jí rozlil po tváři. Natáhla se do horní zásuvky prádelníku pro fotografie, na které byla tak pyšná. Malé album nejoblíbenějších snímků.

Na jednom byla zpráva psaná do písku, když se blížil příliv, aby ji spláchl. Na dalším snímku byla zídka, kterou stavěli, aby vodu alespoň trochu odklonili. A potom následovaly fotografie Melissy na oslavě šestých narozenin, která proběhla, když se vrátili domů.

Eleanor s úsměvem zavrtěla hlavou při pohledu na Maxe s píšťalkou v ústech.

Zažalují nás, Eleanor!

Vzpomněla si na paniku v jeho obličeji, když se mu hlasitě smála – mával zděšeně rukama a ze všech sil pískal. „Jenom šest najednou! To není žádná legrace,“ křičel, když se Melissini kamarádi cpali do skákacího hradu všichni najednou. Najali si sál, aby Melissa mohla pozvat celou třídu. Když si zajistili nafukovací atrakci – v úvahu přicházela jen jedna velikost, aby se do sálu vešla –, naivně si představovali, že její majitel tam zůstane, aby na hrad dohlížel.

Jenomže to se nestalo. Nemáš to ve smlouvě, kámo.

Místo toho jim podal formulář a několik stránek pravidel, která je třeba dodržet. Ne víc než šest dětí najednou. Dávat pozor, aby si nepokousaly jazyk. Aby se neudeřily do hlavy. Aby si nepřivodily otřes mozku.

Vybavoval se jí Maxův vyděšený výraz, když mu muž nakonec podal obrovskou píšťalku a pověsil mu ji kolem krku.

„Tohle budeš potřebovat.“

Chudák tatínek.

„Ne, děti, myslím to vážně. Jen šest najednou. Šest je maximum,“ křičel, pískal a v hrůze mával rukama na kluky i holčičky, kteří měli po přísunu cukru spoustu energie a vůbec si ho nevšímali.

Samozřejmě se nikomu nic nestalo. Všichni se jen přejedli dortu a vypili spoustu koly. Jednomu bylo špatně na toaletě, ale nikdo se nekousl do jazyka, nikdo neměl otřes mozku a nedošlo k žádné žalobě.

A hrozně unavená malá oslavenkyně se ten večer ukládala do postele s velice šťastným výrazem.

„Tos byla ty, kdo napsal ten vzkaz na pláži v Cornwallu, že jo, maminko?“

„Ne. Vůbec nemám tušení, jak se to stalo. Asi nějaké kouzlo,“ vysvětlovala Eleanor, políbila dceru na čelo a prohrábla jí prsty vlásky.

„Mám tě moc ráda, maminko.“

+

Osmnáctá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa nechala Sama, aby si přečetl jen prvních pár stránek deníku, usoudila, že to bude stačit.

„Proboha, Melisso,“ vydechl a položil jí dlaň na ruku, když seděli u stolu z příliš oranžové lakované borovice. Byl úplně bledý. „Věnuj tomu tolik času, kolik je třeba. Slyšíš mě?“

Přikývla. „Děkuju ti, Same.“

„Bože. Jsem úplný pitomec. Že jsem vyvolal tu hádku.“

„Neblázni. To celé je moje vina.“

Vstal, vyšel na balkon, s rukama v bok se díval směrem k bazénu.

„Některé části jsou vážně náročné, Same. Třeba ten začátek. Pustila jsem se do čtení, ale bylo to nesnesitelné. Proto jsem se o tom nezmínila. Ale jsou tam také některé opravdu nádherné vzpomínky. A něco z toho ve mně vyvolalo myšlenky, na které jsem už úplně zapomněla. Zvykám si.“

Otočil se k ní, ale slunce za ním bylo tak jasné, že neviděla, jak se tváří. A vlastně byla ráda.

„Víš, zase jsem měla ten sen, Same. Tu první noc, kdy jsem spala na pohovce. Byl to ten sen, co se opakuje, zdával se mi o matce, když jsem byla malá.“

„O tom ses mi nikdy nezmínila.“

„Já vím. Neřekla jsem o tom nikdy nikomu. Neměla jsem ten sen ráda. Vím, že to zní divně, ale děsil mě. Vrátil se, když jsem začala číst ten deník, a teď si myslím, že si vzpomínám, o co šlo. V tom snu jsem matku držela na pláži za ruku. Myslím, že šlo o nějaké překvapení k narozeninám, nebo něco podobného.“

„Ach, Melisso.“

Usmála se na jeho siluetu. Ruce na bocích se rýsovaly proti jasně modré obloze – obraz rušilo jen černé zábradlí na balkoně za ním. V tu chvíli se jí na stole ozval mobil.

„Zatraceně. Vsaď se, že je to táta. Netuším, jak mu tohle řeknu, Same. Bude to pro něho hrozný šok.“

Melissa zvedla telefon, aby si přečetla esemesku, při tom se podívala na deník. Jsem rád, že jsi v pořádku. Kéž bys odpovídala na mé zprávy! Dobře se bav. PS: Řekla bys, že jsem sexista?

V obličeji se jí objevil tázavý výraz, zkroutila ústa a otočila telefon, aby si zprávu mohl přečíst i Sam.

„Sexista? Tvůj otec? Co to má být?“

„Bůh ví. Doufám, že nemá nějaký průšvih v práci,“ povzdychla si Melissa. „Do háje. Napsal mi to, abych mu zavolala a zjistila, co se děje. Ale já s ním právě teď mluvit nemůžu. Prostě to nejde.“

„Dobře. Tak co chceš dělat, Melisso? Myslím dneska. Zaplavat si? Číst? Oběd? Procházka?“

„Vadilo by ti moc, kdybych si vzala ten deník do kavárny na pláži? Chvíli si tam četla? Pošlu tátovi esemesku, uklidním ho a trochu se vzpamatuju?“

„Když myslíš.“

„A ty se ke mně potom přidáš na oběd? Řekněme v půl jedné? Vyhovuje?“

„Naprosto.“

Sbalila si batoh, vsunula deník do postranní kapsy a vzala si sluneční brýle a slamák. Sam celou dobu přihlížel a tvářil se jakoby nic. Otevřenými dveřmi na balkon pozoroval rodiny dole u bazénu.

„Taky jsem z toho nervózní, Same.“

„Prosím?“

„Z toho, jak to bude dál. S námi. I v tom deníku. S každým novým úryvkem opravdu znervózním. Děsí mě, co tam bude dál.“

Dokulhal k ní, políbil ji na čelo a ona ho vzala za ruku.

„Je mi vážně líto, že jsem ti o tom neřekla dřív.“

„To je v pořádku. Chápu to, Melisso. Kdybys mě potřebovala, zavolej. A nezapomínej, že jsem tady, že jsem s tebou.“

Přikývla.

„A co tvůj táta?“

„No, napíšu mu něco neutrálního. Promluvím si s ním, až se vrátíme domů. Myslím z očí do očí.“

Pevně ji objal a potom se díval z balkonu, jak se vynořila ze schodiště, prošla kolem bazénu. Než zabočila na cestu k pláži, otočila se a zamávala mu.

Teď když o tom Sam věděl, cítila se Melissa mnohem líp – překvapilo ji to. Cítila se uvolněně a nečekaně klidně. Jako by se vzpamatovala po nějakém otřesu.

Cesta na pláž se vlnila malým lesíkem, kde stanovali místní a turisté s omezeným rozpočtem. Připomínali hipíky: na šňůrách mezi stromy viselo prádlo, všude nejrůznější malé stany s židličkami. Melissa se neubránila úsměvu a přála si, aby patřila k lidem, kteří i v tom horku dokážou spát ve stanu.

Uprostřed týdne byla kavárna na pláži poloprázdná, byla tam spousta volných stolů ve stínu, od baru se tiše linulo reggae. Většinou to byl Bob Marley. Objednala si Coca-Colu, kterou ale neměli, tak se místo toho spokojila s Pepsi. Vždycky přemýšlela o tom, jak se pozná rozdíl.

U několika stolů seděli mladí Kypřané a hráli karty – neuvěřitelně krásné dívky s dokonalými postavami v titěrných bikinách a opálení muži. Všichni se dobře bavili.

Melissa jim záviděla jejich bezstarostné úsměvy. I ten hluk a smích. Představila si, jak v těch malých stanech mezi stromy zažívají vášnivý upocený sex, a zrudla, když ji v tu chvíli vyrušil číšník s objednaným pitím.

Se Samem se na téhle dovolené milovali jen jednou. Potom dostala střevní chřipku. Pak ta nehoda. Deník...

Podívala se na příchozí hovory a potom na oceán v dálce. Dívala se na malé děti pokryté špinavým mokrým pískem, jak hrají fotbal na kousku pláže vpravo od ní. Zjistila, že se v duchu vrátila k té chvíli, kdy poprvé držela v ruce matčinu knihu. Mahagonový stůl a bublinková obálka. Vybavil se jí stres, když stála před tou ženou z letecké společnosti s tím příšerným kufrem na váze. Vzpomněla si i na tu nehodu. Na skřípění motorky. Vybavil se jí Samův výraz v autě, když se pohádali při návratu z Paphosu.

Proč by její život nemohl být bezstarostnější, takový, jaký mají tihle lidé? Proč si člověk užije na dovolené málokdy uvolnění a odpočinek, jaké si představuje, když si ji objednává? Proč to nemůže být spojené jen s vůní moře? S vůní sexu?

Znovu zrudla.

V batohu měla matčin deník. Čekala. Vnímala jako úlevu, že už ho nemusí skrývat. Ale nervozita a nejistota z toho, jak ho vlastně číst, přetrvávaly.

Melissa vytáhla knihu a položila ji na stůl. Upřeně se na ni dívala.

Matka se se Samem několikrát setkala, když byli ještě děti. Líbil se jí.

Ten Sam vypadá jako moc hodný kluk.

Přejela dlaní po obalu. Uvažovala, co by maminka říkala tomu hroznému zmatku, který Melissa natropila. Řekla Samovi, že si ohledně svatby není jistá, ale vlastně vůbec nechápala proč.

Rozhodla se, že si dnes znovu přečte kousky, které už zná. Ano. Tu část s receptem na plněné košíčky. A o kuželkách. Chvíli jí trvalo, než našla ty správné pasáže, ale nadpisy u receptů byly užitečné. Byly to vlastně názvy kapitol. Pomalu pročítala stránky a zkoumala rukopis. Černý inkoust. Představila si matku u stolu, jak se se skloněnou hlavou soustředí. A v tu chvíli se Melissa zamračila, aby se jí vzápětí rozlil na tváři úsměv. Bože, opravdu si na to vzpomíná. Na ty kuželky. Zdvihla obě ruce nad hlavu, když se jí povedlo je zasáhnout. Ano. Vzpomínala si na ten zvuk, kdy dřevěná koule zasáhla dřevěné kuželky. A vzápětí se jí vybavil další obrázek. Otec se jednou vrátil domů, vešel hlavním vchodem a ony hrály na chodbě. Matka prohodila: Promiň, ještě jsem vůbec nepřemýšlela o tom, co bude k večeři.

A kriket na pláži? Melissa zvedla dlaň k ústům a vykulila oči. Chodili na jednu opravdu nádhernou pláž v Cornwallu. Jak se jmenovala? Měla pocit, že si vybavovala, jak otec říkal, že se tu učila plavat Daphne du Maurier, nebo něco takového. Výhoda byla v tom, že tam nikdy nebylo moc lidí, dokonce ani v létě, takže si vždycky zabrali místo na kriket. Melissu překvapilo, když zjistila, že skutečně září, jak ta vzpomínka narůstá a nabírá jasnější obrys. Vítr ve vlasech – tehdy je měla dlouhé stejně jako její matka. Máš matčiny vlasy, Melisso. Obě si je svazovaly do culíku. Spiklenectví mezi ní a matkou. Šklebily se a mrkaly na sebe Maxovi za zády. Kriket jim nikdy moc nešel, ale nechtěly ho zklamat.

Kdybyste se mohly alespoň chvíli soustředit, holky.

Společně se smály, když otec velice vážně připravoval hřiště a krokoval vzdálenost mezi kolíkem a místem pro nadhoz. Když kreslil čáry do písku.

Melissa se zadívala na kluky, kteří hráli fotbal, a stále ještě se usmívala. Potom jí zavrněl telefon. Zpráva od Sama, jestli je všechno v pořádku.

Odpověděla mu, že ano a že se uvidí o půl jedné. Nezapomněla přidat pár polibků. Potom poslala esemesku i otci. Je tu hezky. Promluvíme si doma.

Zbývá ještě hodina, než se k ní Sam připojí. Upravila slunečník nad stolem, potom se posadila a ruku nechala ležet na knize. Dala si ještě něco studeného, pak kávu a ještě jednu, dívala se, jak si děti hrají, pozorovala oceán v dálce i pruh těsně za barem, kde pobíhaly ještěrky. Vznášely se nad nimi obláčky prachu, jak se snažily uniknout ze spalujícího žáru.

+

Devatenáctá kapitola

MAX – 2011

Max se cítil rozpolcený. Usoudil, že veřejné místo v areálu univerzity je na další setkání s Annou bezpečné, ale paradoxně bude nutná i určitá míra soukromí.

Doufal, že mu po té esemesce Melissa zavolá, že se jí bude moct v klidu vyptat. Dcera jako novinářka byla zběhlá v právních záležitostech. V občanském zákoníku. Vždycky stála na straně slabších, vždycky jí někdo hrozil žalobou. Jenomže – ne. Nezavolala a on si slíbil, že jí telefonovat nebude. Takže si z téhle šlamastyky musí pomoct sám.

Po dlouhém nervózním přecházení se rozhodl pro bistro Litebite, kde vždycky na začátku semestru bývalo plno, protože novým studentům přišly peníze, ale po několika týdnech zůstávalo opuštěné, protože stejní studenti si museli vystačit s nudlemi, zřejmě aby jim zbylo i na trochu alkoholu.

V Litebite bylo skutečně prázdno – v jednom rohu seděli jen další dva členové sboru. Max se rozhodl pro druhý stůl na opačném konci a zadíval se na telefon. Anna schůzku nezrušila. To je dobře.

Nakonec se objevila jen s pětiminutovým zpožděním, měla na sobě dlouhý černý kabát, a z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Když se soukala z kabátu, položil před ní menu. Raději nenabídl, že jí pomůže.

„Děkuji, že jste ochotná se se mnou znovu setkat, Anno. Nedáme si něco k jídlu? Bude to trochu...“ Chtěl říct uvolněnější, ale najednou měl obavu z každého slova, které ho napadlo. „Podívejte, Anno, víte co? Já prostě vyložím karty na stůl.“ Zatraceně. Skutečně neměl tušení, jakou strategii zvolit.

„Zaskočilo mě, když jste se zmínila, že se obrátíte na vedení. Chci říct, že jsem na téhle katedře neměl nikdy sebemenší problém. Skutečně ani jeden. Tohle mě opravdu překvapilo. Mám pocit, že bychom si měli ještě promluvit, aby se pročistil vzduch.“

Nic neříkala.

„Podívejte, vaše nápady se mi líbí, Anno. Upřímně si myslím, že mají šanci, a rád bych viděl jejich realizaci, ale vzhledem ke změnám, k nimž na oddělení právě dochází, skutečně nemám čas. A pak je tu ještě jedna věc. Mám být upřímný? Když jsem se naposledy pustil do prosazování nového kurzu, což vyžadovalo mnoho schůzek s kolegyní – no, možná jste o tom něco zaslechla.“

„Deborah Hawkinsová?“

„Takže řeči fungují.“

„Ty fungují vždycky.“

„Bude lepší, když se pravdu dozvíte ode mě. Nebylo na tom nic nepatřičného, žádná protekce, žádné zvýhodnění, o tom vás mohu ujistit. Oba jsme byli nezadaní. A začali jsme spolu chodit dlouho poté, co jsme začali společně pracovat na tom projektu. Ale upřímně? Bylo pro mě obtížné vyvážit pracovní a osobní stránku našeho vztahu, protože jsem měl obavy, aby mě lidé neobvinili z protežování – i když k žádnému nedošlo. Když ten vztah nedopadl, objevila se spousta otázek a problémů, které se toho společného projektu týkaly. Opravdu jsem se ze všech sil snažil, aby se s Deborah zacházelo férově. Ale – no. Slíbil jsem si, že v budoucnosti budu obezřetně zvažovat, jestli budu něco prosazovat –“

„Ale my spolu nechodíme.“

„Ne, samozřejmě že ne. Nechtěl jsem to porovnávat. Mělo to být jen vysvětlení, že jsem trochu –“

„Paranoidní?“

„Spíš bych řekl opatrný.“

„Chcete říct, že nemůžete pracovat se ženami?“

„Ne, to samozřejmě ne.“ Bože, kéž by tak Melissa zavolala. Varovala by ho, co nemá říkat. Možná by mu poradila, aby se s ní vůbec nesetkával sám. Že to byl opravdu špatný nápad.

„Co tedy?“

„Říkám jen, že když dojde na nějaké řeči, nechtěl bych, aby ta událost – myslím sebe a Deborah – nějak zastínila nebo kompromitovala vaše dobré nápady.“

„Ten projekt Deborah neschválili?“

„Ne. Což bylo skandální,“ vysvětloval rozčíleně. „Můj hlas dostala a snažil jsem se úplně transparentně přesvědčovat ostatní, ale vetovali to. Znáte to, dneska je ve všem politika a peníze.“

„A vy máte obavu, že si Deborah mohla myslet –“ Pokrčil rameny.

Teď se usmívala.

„Pane bože, Maxi. Profesor se zábranami?“

Nebyl si jistý, jestli si ho nedobírá, ale vzápětí už upírala pohled na jídelní lístek. „Uvažuju o – panini? Co vy?“

Teprve teď mu došlo, že mu zase říká Maxi.

„Panini nesnáším. Vždycky si spálím jazyk. Ten rozteklý sýr.“ Zatvářil se jako naštvané dítě a ona se nahlas zasmála.

„Dávám si tu vždycky totéž. Pečené brambory na infarkt.“ Zvedla jedno obočí.

„Křupavá slanina a sýr. Jak to děláte? Myslím s tím obočím. Vždycky jsem to chtěl umět.“

Pokrčila rameny a udělala totéž s druhým obočím.

„Tak teď vás nesnáším. Žárlím.“

„Dám si pečené vegetariánské panini a cappuccino,“ vrátila se k jídelnímu lístku.

„Namlouvám si, že tu slaninu později vyběhám.“

„Takže vy také běháte, Maxi?“

„Ano,“ přitakal a vstal. „Ale ať vás ani nenapadne pokoušet se mě nalákat do toho vašeho charitativního maratonu. Maratony už neběhám.“

„Škoda. Je to dobrý důvod.“

„To je vždycky, ne?“

Když se vrátil zpátky ke stolu s pitím a číslem na objednávku, důkladně si ho prohlížela. „Podívejte, Maxi, opravdu se omlouvám za to, jak jsem tehdy ráno vybuchla. A jsem vám vděčná za vaše vysvětlení. Protože já ty nápady beru smrtelně vážně. A opravdu potřebuju někoho, kdo by mi je pomohl prosadit.“

„Já vím. A máte pravdu. Když o tom tak přemýšlím, Frederick Montague mě napadl možná příliš rychle. Nejspíš to není nejlepší volba. Co kdybych se zamyslel a zkusil najít někoho vhodnějšího, kdo má čas. Co vy na to?“

„To zní daleko lépe. Děkuji vám.“

Chvíli si povídali o běhání. Maxe zajímal její tréninkový postup a podělil se i o vlastní zkušenosti. Bylo to už dlouho, co sám běžel maraton – vysvětlil jí, že to bylo před pár lety, že si nejdřív pochvaloval tréninkovou strategii, celý ten složitý rozpis. Bylo to něco, co ho hnalo dál. Ale nakonec usoudil, že raději běhá jen proti vlastním stopkám.

„Chtěla jsem se odhlásit,“ prohodila a opřela se, protože jim přinesli jídlo. „Myslím, když z toho vypadl můj syn. Ale potom jsem si řekla – zatraceně, vždyť to klidně zvládnu i sama.“

„Takže neexistuje možnost přesvědčit ho, aby změnil názor? Vašeho syna?“

Pohnula jedním koutkem úst. „Víte, Maxi, ještě k té záplavě slz. Děkuji, že jste to nezmínil. Trochu jsem se bála, že právě proto jste navrhoval oběd, že to bude nějaké kázání. Takové mírné slovní varování.“

Max cítil, jak rudne.

„Slibuji vám, že už se to znovu nestane. Bože, vůbec se mi nechce věřit, že jsem něco takového opravdu udělala. Rozbrečela se,“ omlouvala se s hlavou v dlaních.

Max stále cítil, jak mu žhnou tváře, a rychle se napil.

„Promiňte,“ mumlal a při tom kašlal do ubrousku. Obával se, že se skutečně začne dusit.

Oba vyčkávali. Rukou naznačil, že už je to lepší, takže mohla pokračovat.

„Jde o to, že poslední dobou máme problémy. Můj syn a já. Takové klasické puberťácké záležitosti.“

„Znám to,“ zkusil promluvit, ale jeho hlas zněl přiškrceně. Skoro se zakuckal. Bylo to ponižující.

„Určitě jste v pořádku?“

„Ano. Děkuji.“

„Takže vy máte taky teenagera?“

„Ano. No, teď už je starší. Dcera – Melissa. Už se zklidnila, je jí pětadvacet. Uvidíte, že se to srovná.“

„To mi říkají všichni,“ poznamenala a opatrně kousla do panini, cukla sebou a sáhla po své sklenici vody.

„Vidíte. Vždycky to hrozně pálí,“ prohodil Max s úsměvem a posypal si brambory slaninou.

Anna mávala dlaní před otevřenou pusou, potom se znovu napila. „Myslím, že jsem to prostě podcenila.“

„Ten maraton?“

„Ne, rozvod. A dopad toho všeho na Freddieho.“

Max se zavrtěl na židli. Požádal ji o tohle setkání, aby si to mezi sebou vyjasnili. Aby se situace uklidnila. Tohle ale nečekal.

„Omlouvám se. Uvádím vás do rozpaků? Mám takový hloupý zvyk o všem povídat. Hlavně cítím, že bych vám měla oplatit tu důvěru. Všechno důkladně vysvětlit, myslím, jak mi tuhle bylo.“

„To je v pořádku, Anno. Nechci, abyste se cítila nepříjemně.“ Max skutečně netušil, jaká poznámka by teď byla správná nebo špatná.

„Ten rozvod. Žili jsme s manželem dva roky odděleně. Myslela jsem, že to Freddiemu poskytne dost času, aby si zvykl, že to potom pro něho bude snazší. Ukazuje se, že jsem se mýlila.“

Teď se Max ze všech sil snažil, aby na něm nebylo poznat, co se odehrává v jeho nitru. Znovu se díval na její prsteníček.

„Dělám to zase, že? Zase vás znervózňuji? Když takhle mluvím? Nechápu, co se to se mnou děje.“

„To je v pořádku.“

„Ne, tohle není v pořádku. Omlouvám se. Neměla jsem vám hrozit tím vedením.“

Bylo úlevné cítit se zase sám sebou.

„Špatně jsem vás odhadla a nebylo to ode mě fér.“ Znovu se napila vody.

„No, měla jsem naivní představu, že nový začátek a jiné místo prospějí mně i Freddiemu, takže jsem vzala to místo a on se připravuje na gymnáziu na maturitu. Připadalo mi, že s tím nápadem souhlasí. Až do minulého týdne.“

„A?“

„A potom se rozhodl, že život tady je otrava. Že jeho nová škola je otravná. Že běžet nějaký charitativní maraton je nesmysl. A že žít s matkou je příšerné. A že raději pojede na prázdniny za otcem, který teď učí angličtinu v Německu.“

„Ale ne.“

„Doufám, že ho to přejde. Že je to jen takové období. Za rok ho čeká maturita, proboha. Jenomže trochu mi to sebralo vítr z plachet.“

„Vám se tady líbí?“

„Moc. Máme malý domek u řeky. Popravdě mi to připadá úplně ideální. Kousek od vody, nádherné procházky a skvělá místa na trénink. Dům je menší, než na jaký jsme byli zvyklí, ale doufala jsem, že Freddie bude velkorysejší.“

„Obávám se, že puberťáci myslí převážně na sebe. Jsou všichni stejní. Dopřejte mu čas. To přejde.“

„Myslíte?“

„Samozřejmě.“

„Takže vy jste si s dcerou blízcí? Říkal jste, že se jmenuje Melissa?“

„Ano. Alespoň si to myslím. Teď už pracuje jako novinářka. Zabývá se problémy spotřebitelů. Píše sloupky o podvodech a zlodějnách pro několik místních novin. Je to docela odvážná oblast. Úvěrové podvody. Podvody na důchodcích a podobné věci. Jsem na ni moc hrdý. Vlastně jí právě nabídly krátkodobou smlouvu jedny celonárodní noviny.“

„Gratuluji. To je skvělé, takhle mladá.“

„Ano, je to slibná práce...“

„Žije někde poblíž?“

„Nedaleko.“

„Něco takového potřebuju slyšet. Podařilo se vám najít způsob, jak to zvládnout. Myslím po rozvodu. Většina lidí mi říká, že to nakonec také dopadlo dobře. S dětmi. Pořád si to opakuju, že to všechno skončí dobře.“

Max se soustředil na poslední plátky pečených brambor a z malého porcelánového džbánku si nalil na salát ještě trochu dresinku. Díval se, jak olejnatá říčka září proti bílému talíři. Bylo jedno, kolik let uplynulo, tohle prostě vždycky nesnášel. Tu chvíli, kdy se musel rozhodnout, jestli ten rozumný úsudek uvést na pravou míru.

Zpočátku se ho to opravdu vážně dotýkalo. Jak může někoho napadnout, že by se Eleanor rozhodla od něho odejít? Teď už si uvědomoval, že je to prostě jen matematika. Většina nezadaných mužů jeho věku byla rozvedená. Zmínil se o tom, když hovořil o vztahu s Deborah, takže Anna došla celkem logicky k závěru, že je rozvedený.

Občas ale stačilo změnit téma...

„A vaše bývalá žena, Maxi? Žije stále tady? Nechci být šťouravá, jen že můj bývalý manžel hovoří o tom, že se přestěhuje z Německa do Austrálie. Popravdě řečeno si nemyslím, že by něco takového zvládl, ale přesto mě to děsí. Už to Německo bylo dost zlé, ale je to jen krátká cesta letadlem. Teď si vůbec nejsem jistá, jak se zachovat, kdyby Freddie chtěl odjet do Austrálie.“

„Zemřela.“

„Promiňte?“

„Moje žena.“

„Bože. Moc se omlouvám, Maxi.“ Potom jako by všechno ztuhlo. Nastala mučivá chvíle, kdy oba přestali jíst a vlastně se ani nepohnuli.

„To je v pořádku. Stalo se to už dávno,“ ujistil ji s úsměvem a dělal přesně to, co se tak dobře naučil – snažil se zbavit ji nepříjemného pocitu. Naznačit, že uplynula dlouhá doba a není to pro něho tak palčivé. Vždycky to tak dělal. Snažil se všechno to nepříjemné přenést na sebe, jako by to mohla být jeho vina.

Měl v tom už slušnou praxi, to ano, ale kupodivu ho nepřestalo překvapovat, že vždycky přišel ten svíravý pocit uvnitř, jakési stažení svalů, o němž si představoval, že časem zmizí, ale nemizelo.

Dnes byl svíravý pocit obzvlášť silný a Max se nad zbytkem salátu snažil přijít na to proč. Anna mezitím prošla nepříjemným pocitem a nervozitou, tohle opravdu nesnášel.

Max nechtěl, aby ho bylo někomu líto – a už vůbec ne Anně. Nejraději by nebyl mužem, který ztratil milovanou ženu, ale protože to nešlo, chtěl, aby už skončila doba, kdy to bude muset stále dokola nahlas opakovat.

Nechtěl, aby se lidé kolem cítili zahanbeně. Ale jeho žena je prostě po smrti.

+

Pavlova

4 vaječné bílky – O POKOJOVÉ TEPLOTĚ (ze středně velkých vajec)

32 deka cukru krupice

Čajová lžička kukuřičného škrobu

Trochu bílého vinného octa (necelá čajová lžička)

Tři kapky čistého extraktu z vanilky

Trouba zahřátá na 140 °C

Nejdřív upozornění – ať tě ani nenapadne, že bys to mohla dělat s vejci vytaženými přímo z lednice. A miska musí být úplně čistá. Nesmí v ní být žádný olej ani kousek žloutku, jasné? Vyšlehej elektrickým šlehačem z bílků sníh, dokud nedělá jemné špičky. Miska by se měla dát otočit dnem vzhůru, aniž by obsah vypadl. Potom zašlehej dovnitř postupně cukr, ale bez přestávek. Přidej škrob, ocet a vanilku. Teď budeš mít takovou obrovskou zářivou pusinku. Kovovou lžící z ní vytvoř na pečicím papíru kruh, potom udělej vprostřed malý otvor. Peč v troubě hodinu a patnáct minut. Potom troubu vypni, otevři a pusinku nech uvnitř, dokud úplně nevychladne. Pak ji přehoď na krásný talíř, naplň šlehačkou a oblíbeným ovocem. Já mám ráda jahody a maliny dohromady.

Tak. Zhluboka se nadechnout. První věc, kterou chci k tomuhle receptu říct – neboj se. Doufám, že to ode mě přijmeš, protože tenhle moučník jsem se bála upéct celé roky. Moje matka ho dělala skvěle. Byl zvenku křupavý a zevnitř karamelově vláčný. Brzy po svatbě jsem se o něj pokusila a měla bys vidět tu katastrofu. Prostě příšerné. Netuším, jestli jsem to šlehala moc nebo málo, nebo co se s tím stalo. Ale protože jsem tak příšerná perfekcionistka, hodila jsem ručník do ringu a vrátila se k tomu až po mnoha letech.

Přecházela jsi na základní škole do nové třídy a paní Edwardsová (Vzpomínáš si na ni? Pátá třída – dlouhé tmavé vlasy a červené brýle?) mě požádala, jestli bych na vánoční večírek mohla přinést nebo udělat pusinku. Samozřejmě jsem ji měla koupit. To by udělal každý rozumný a příčetný člověk. Ale ne! Následovalo několik dní, kdy jsem experimentovala se třemi různými recepty ze tří rozdílných kuchařek, až jsem našla ten pravý, který se povedl. Opravdu, Melisso. Tenhle funguje. Pokud budeš podle něj postupovat, nemůžeš to zkazit. Je to vždycky skvělá zábava, když budeš chtít, můžeš z toho udělat taková malá hnízdečka – samozřejmě je potom potřeba zkrátit čas pečení. A budeš muset nachodit milion kilometrů, aby se ti všechen ten cukr neusadil na stehnech, ale nechci ztrácet čas a zabývat se takovými nesmysly. Každá žena si musí rozmyslet, jak vyřešit poměr mezi jídlem a křivkami, a já říkám jediné – pokud jsi spokojená, buď šťastná. Jen proboha nemarni příliš času v obavách, s čím jsou spokojeni jiní. Zvlášť se nesrovnávej s Francouzkami.

A teď něco méně zábavného. Byla bych ráda, kdybych o tom nemusela mluvit, ale věci dostaly nečekaný spád. Měla jsem dnes dopoledne schůzku se svým onkologem.

Překvapilo mě to a uvědomila jsem si, že se o tom prostě musím zmínit.

Je to moc příjemný člověk – můj onkolog –, přijal mé rozhodnutí vyhnout se agresivní léčbě ve prospěch kvality toho času, který mi ještě zbývá, takže teď probíhá něco, čemu říká zpříjemňující léčba. Paliativní léčba nezní tak hezky, ale ať je to cokoli, odvádějí opravdu dobrou práci. Většinou je mi poslední dobou daleko lépe, než mi bývalo. Měla jsem velké štěstí, že jsem nikdy nepřišla úplně o vlasy. Navíc mi rychle dorůstají, takže můžu přestat používat různé příčesky, abych to zakryla. Aby to nevypadalo nápadně, rozhodla jsem se, že se nechám ostříhat. Nejdřív jsi z toho byla v šoku (vzpomínáš si, nechala jsem si vlasy odbarvit na velice dramatickou blond!), ale teď už sis zvykla a tatínek tomu říká pařížská elegance, ať už to znamená cokoli. Uvědomuju si, že už sis všimla, že to nejsem vždycky já. A taky toho, že často přespáváš u babičky (díky bohu za Maxovu skvělou maminku). Zkusili jsme ti napovídat něco o bolestech břicha, ale teď mi to dělá starosti, protože mám obavu, abys to nezaměnila s tím, když si dívky povídají o menstruaci. Ale nemyslím si, že bys měla nějaké velké obavy. Připadáš mi šťastná a právě to chci.

Zpátky k doktoru Palmerovi (když je nálada lepší, tak Hugovi), mému onkologovi, který na mě dnes dopoledne zčistajasna vytasil dotaz, jestli přistoupím na genetické testování. Věděla jsem, že se podílí na nějakém výzkumu toho všeho, který je ale teprve v začátcích. Možná už je to ve tvé době běžná znalost – genová mutace BRCA1 –, ale v čase, kdy tenhle deník píšu, je to docela nové a vědí o tom jen ti z nás, kteří se s tím bohužel setkali. Upřímně, nikdy jsem neměla pocit, že by to mělo nějaký význam. V rodině žádné jiné případy rakoviny prsu nebyly, alespoň o nich nevím, tak jak by mohlo jít o genetickou podmíněnost?

Moje maminka, jak víš, zemřela příliš mladá. Měla také rakovinu, ale úplně jiný typ. Vaječníky. Občas mě napadlo, jestli to má nějakou spojitost s tím, že mnohokrát potratila. To bylo důvodem, proč jsem zůstala jedináčkem. Narodila jsem se rodičům velmi pozdě.

Ale onkolog se dnes zmínil o něčem, co mi vyrazilo dech. I teď, když píšu, přemýšlím, jestli to pustit z hlavy, dokud nebudu mít víc informací, ale problém je v tom, že opravdu netuším, kolik stránek téhle knihy stihnu popsat. Takže se budu o události dělit tak, jak přicházejí. Zhluboka nadechnout. Vzpomínáš si, jak jsem na začátku psala, aby ses pečlivě kontrolovala, a kdybys přišla na něco nezvyklého, šla s tím okamžitě k lékaři? Tehdy jsem říkala to, o čem jsem byla přesvědčená – že tahle hrozná věc je v mém případě jen statistický výkyv. Nechci nikoho děsit. A jsem z hloubi duše přesvědčená, že to, co mám, pro tebe riziko nepředstavuje.

Jenže sdělení doktora Palmera z dnešního dopoledne nás odvedlo nečekaným směrem, Melisso...

Eleanor zaslechla ve dveřích Maxův klíč a pocítila zvláštní směs úlevy a podráždění. Nechtělo se jí vlastně psát dál a byla ráda, že ji něco vyrušilo a mohla knihu odložit. Ale prožívala dnes jeden z lepších dnů, necítila se tak strašně unavená jako obvykle, proto byla zároveň odhodlaná to dopsat. Podívala se na hodinky. Zvláštní, Max přišel o několik hodin dřív.

„Miláčku?“ Jeho kroky se rozléhaly na schodech.

„Tady nahoře. Nečekala jsem tě. Děje se něco?“ Tvářila se, že si dělá jen poznámky, a deník pro Melissu byl bezpečně schovaný hluboko ve druhé zásuvce.

Max si dlouze povzdechl. „Vypadáš dnes dobře. Máš růžovější tváře. Jak to šlo? Myslím u lékaře.“

„Dobře. No, skoro dobře. Vlastně je tu něco, o čem si potřebuju promluvit. Ale co děláš doma? Myslela jsem, že máš odpoledne semináře?“

„Přehrál jsem je Andrewovi. Polovina skupiny je někde venku v terénu. Jsou na exkurzi v bance, takže to nebyl problém.“

„Pořád ti opakuju, že tohle nemusíš dělat, Maxi. Chodit domů dřív. Je mi dobře. Kdyby se něco dělo, zavolala bych ti. Navíc mi nabídli v případě potřeby pomoc zdravotní sestry. Je dobře, když jsi v práci. Mám lepší pocit.“ Pravda byla taková, že nesnášela obavu v jeho očích, ten pocit bezmocnosti. I pro Melissu bylo lepší, když žili jako obvykle. Bylo to lepší i pro Maxe.

„Ano. No. Jak už jsem říkal, dneska tam bylo jen pár studentů, takže o nic nešlo.“

„Nechci, abys měl nějaké potíže, Maxi.“

„Žádné potíže nehrozí. Jsem vycházející hvězda katedry.

Nezapomínej na to.“

Usmála se. Byl to citát z hodnocení jedné z jeho přednášek, která upoutala i pozornost médií. Věnovali se jí i na celonárodní rozhlasové stanici. Max si vystřihl recenzi z nedělních novin a přišpendlil si ji dole nad stůl. Výraz „vycházející hvězda“ si podtrhl žlutou pastelkou. Melissa přidala k výstřižku několik zlatých hvězdiček ze svých zásob.

„Tak o čem jsi to chtěla mluvit, co se děje, Eleanor?“

Otočila se na stranu, aby na něho lépe viděla, a na chvíli se odmlčela. „Doktor Palmer – Hugo – mi dneska řekl něco, co mě vážně překvapilo. O tom novém genetickém testování, o němž jsme už mluvili.“

Max přešlápl z nohy na nohu. O genovém výzkumu hovořili jen jednou a velice krátce, bylo to hned na začátku, kdy naříkali nad tím, jakou má Eleanor hroznou smůlu. Že ji to zasáhlo takhle mladou.

V její rodině nebylo nic, co by s tím mohlo souviset. Matka žila ještě pět let poté, co jí diagnostikovali a léčili rakovinu. Žádná souvislost se nikde nejevila.

Ale doktor Palmer se teď zmínil o tom, že se zapojil do probíhajícího výzkumu o možné genetické souvislosti obou druhů rakoviny. Byl tu ještě druhý gen – BRCA2 –, který byl nedávno objeven, a lékař chtěl vědět, jestli by Eleanor byla ochotná se do výzkumu zapojit.

„Proč? Co vlastně říkal?“

„No, myslím si, že ho zajímalo, jestli bych souhlasila s genetickým testem jako součástí jeho nového výzkumu. Víš, aby viděl, jestli jsem nezdědila nějakou genetickou mutaci, která by za tím mohla být.“

„Ale o žádném jiném případu rakoviny prsu nevíme. Myslel jsem, že se to testování provádí, když je případů víc. V rodinách, kde se rakovina prsu vyskytuje často.“

„Ano. Oficiálně si myslí, že tohle nové testování by se nabízelo jen rodinám s četným výskytem. Jenomže jedná se o tu novou odchylku. Rakovina vaječníků –“

„Ne. Ne, Eleanor. Nemyslíš, že už toho bylo dost? Nechci, abys podstoupila nějaké další testy, které nejsou potřeba. A k čemu by to vůbec bylo? Jen aby měl co napsat do toho svého výzkumu?“

„Máš pravdu. Říkala jsem mu, že se ti ten nápad nejspíš nebude zamlouvat. Prostě mě to celé jen zaskočilo...“

Ani jeden z nich nezmínil Melissu.

U večeře se oba až přehnaně snažili jí to vynahradit. Max předváděl svou veselou chůzi, když připravoval opravdu skvělé rizoto. Teprve o dost později, když už byla dcera v posteli, seděli Max a Eleanor dole a oba se tvářili, že poslouchají rozhlasovou hru, ačkoli ji ani jeden nevnímal. Když skončila, Eleanor vypnula rádio a navrhla, že připraví něco teplého k pití.

„Takže k tomu vyšetření, Eleanor. Říkal doktor Palmer, že to může mít nějaké důsledky pro Melissu? To se snažil naznačit?“

Eleanor rozsvítila v rohu lampu, která vrhala příjemné světlo na dvě vzdálené stěny obývacího pokoje. Když se otočila zpátky, Max byl bledý jako stěna, na niž žádné světlo nedopadá.

„Prosím, řekni mi, že doktor nenaznačil riziko, které by mohlo hrozit Melisse.“

+

Dvacátá kapitola

MELISSA – 2011

Voda byla nádherná – čistá a teplá. Melissa se dívala, jak jí pěna omývá prsty u nohou, a cítila pohyb písku, když se vlna vracela zpátky. Stála nehnutě, dokud se do ní neopřela další vlna, o něco silnější. To ji překvapilo.

„Ať tě neporazí.“ Sam se vodě vyhýbal kvůli zraněné noze, sandály svíral v ruce.

Melissa se k němu přidala a oba se vrátili na sušší pevnější písek. Posadili se a Sam si natáhl bolavou nohu před sebe.

„Mám tuhle část dne strašně ráda. Než se udělá horko. Měla bych vstávat dřív častěji.“ Melissa se opírala o lokty a tvář se zavřenýma očima nastavovala slunci.

„Jo. To já taky. Když je vedro, ta noha mě příšerně svědí.“

„Zajdeme do kavárny na snídani?“

„Dobrý nápad...“

Od té doby, co věděl o tom deníku, to mezi nimi bylo lepší. Ukázala mu několik dalších pečlivě vybraných úryvků. Také recept na sušenky a hovězí po burgundsku. Melissa byla stále ještě opatrná, ale začínali spolu mluvit i o vzpomínkách, které matčino psaní vyvolalo. Překvapilo ji, jak moc jí to pomáhá.

Vlastně si dělala drobné poznámky od doby, co si vzpomněla na tu krabici s kuchyňským náčiním v garáži. Zaznamenávala si drobné výjevy, které jí recepty a matčina sdělení odemkly v paměti. Komentáře, které matka pronášela při vaření. Zvuk bublajícího džemu. Vzpomínka na vlhký hadřík v matčině ruce, když hrdě čistila mixér Kenwood Chef. Spisovatel dřímající v Melisse chtěl zachytit na papír překvapení z toho všeho; že jídlo a vaření může takové věci spouštět, zvlášť v někom, jako je ona, koho kuchyně vůbec nezajímala. Částečně se chtěla o ty poznámky podělit, ale nebyla si jistá, jak to udělat.

„Poslyš, Melisso, něco mě napadlo. Ohledně toho deníku. Co kdybychom postupně všechny ty recepty uvařili, až se vrátíme?“

Melissa se narovnala a vlastně ji ani nepřekvapilo, že v tu chvíli na deník mysleli oba. „To myslíš vážně? Já? Džem – a dort Pavlova? Obávám se...“

„Ale no tak, Melisso,“ obrátil se k ní a snažil se z její tváře něco vyčíst. „Nejsi tak špatná kuchařka, jak se tváříš. A určitě o to stojíš. Nenapadlo tě to samotnou?“

Upřeně se na něho dívala. „Máš pravdu,“ přiznala a oprášila si z nohou písek. „Chci je vyzkoušet. Samozřejmě že chci. Vlastně jsem přemýšlela o tom všem, co ve mně ty recepty vyvolaly.“ Vzpomněla si na chvíle na balkoně. Na ten pomíjivý, ale silný pocit, jaké to bylo být s matkou v jedné místnosti.

„Jenže to nechci pokazit. Nechci to uspěchat. Hrozně se bojím, jak to říct tátovi.“

„To chápu. Nemyslel jsem vrhnout se na to okamžitě, myslel jsem nejdřív jen zkusit alespoň něco. Zjistit, jak se přitom cítíš. Myslím, že právě v to tvoje matka doufala.“

Melissa se chtěla podělit o nápad, že by zkusila něco napsat. Nechtěla samozřejmě narušit soukromí své rodiny a nepodnikla by nic, dokud nedočte ten deník, nepromluví si s otcem a všechno si to neujasní. Ale napadlo ji, že by bylo vážně hezké vytvořit nějakou otevřenou platformu, kde by se dalo sdílet to, čemu její matka říkala „historky od sporáku“. Možná nějaký blog? Ano – fórum, na kterém by bylo možné sdílet a ocenit způsob, jakým jídlo a kuchyně dokážou překvapit. Odemknout jiné věci. Nemohla si ty silné pocity, které v ní matčiny recepty vyvolaly, nechat pro sebe. Možná by mohla povzbudit ostatní, aby se také podělili o své příběhy.

Právě přemýšlela o tom, jak ten nápad sdělit Samovi, když mu zazvonil telefon. Ušklíbl se. Na dovolené je téměř nikdo nerušil. Ze Samovy kanceláře jednou volali s dotazem ohledně nějakého zádrhele se stavebním povolením na úpravu další kaple, které mohl rozhodnout pouze on.

Sledovala, jak vytřeštil oči.

„Jo, taky tě mám moc rád, kámo. Ale jak tě tak poslouchám, snesl bys pořádně silné kafe. Kde jsi, Marcusi?“

Melissa se zamračila. Samův starší bratr.

Chvíli poslouchal, a kdykoli to šlo, snažil se bratra přerušit. „Podívej, moc rád tě slyším, kamaráde, ale jsem na pláži. Na Kypru. A ty potřebuješ silný kafe a vyspat se. Ano?“ Chvíli zamračeně poslouchal. „Dobře. Jo. Slyším tě. Ale budu muset zavěsit, Marcusi. Dobře? Ty koukej jít do postele, kamaráde. Ano. Ano. Taky tě mám moc rád.“

Ukončil hovor a okamžitě začal vytáčet nějaké číslo.

„Promiň, Mel, ale musím zavolat domů. Říká, že je u táty.

A je úplně na šrot.“

„Jsou v pořádku? Myslím tví rodiče?“

„Nejspíš ano.“

Sam poodešel, několik minut hovořil, přejížděl nohou po písku, vypadal najednou ustaraně a pravou rukou se chytil za hlavu. Takhle vypadal, když měl starosti.

Nakonec zavěsil, dlouze si povzdechl a kývl hlavou směrem k baru na pláži.

„Pojď. Všechno ti řeknu u snídaně.“

Sam počkal, dokud jim nepřinesli kávu. Byl bledý. Když začal vypravovat, byl to šok i pro ni. Marcus se zřejmě vrátil k rodičům a byl úplně na dně poté, co ho jeho manželka Diana nečekaně opustila.

„Děláš si legraci?“ Melissa tomu prostě nemohla uvěřit. Marcus a Diana byli dokonalý pár. Všechno se jim dařilo. Bydleli v loftu u řeky. Před dvěma lety měli svatbu snů v hotelu ve stylu art deco na jednom ostrůvku v Devonu. Ze svatební hostiny odlétali vrtulníkem.

„No, tolik mé tažení za dokonalé manželské štěstí,“ prohodil Sam a zamíchal si do kávy dva cukry.

Melissa zrudla.

Sam jí vysvětlil, že otec doufal, že jim o tom všem řekne po návratu. Vůbec nevěděl, že Marcus, který se právě vrátil taxíkem po celonočním flámu s kamarádem, Samovi volal. Nechtěl jim kazit dovolenou.

A aby toho nebylo málo, Marcusova firma na tom byla špatně. Vzal si druhou hypotéku, aniž by o tom řekl Dianě. A ona měla podezření, že Marcus jí s někým zahýbá, tak se rozhodla to vyvážit tím, že si také někoho našla. Rozepře začaly asi šest měsíců po svatbě, kdy Marcus navrhoval založit rodinu, ale Diana rázně odmítla. Zřejmě je před svatbou nenapadlo si o tom promluvit.

„Odešla s nějakým chlápkem, který dělá v jejich bance v IT.“

„Dobrý bože, to snad ne. Chudák Marcus.“

„No, táta si myslí, že se choval jako pěkný pitomec. Když nastaly finanční potíže, strkal jen hlavu do písku. Ignoroval žádosti z banky, aby se dohodli. Nechal to zajít příliš daleko.“

„A já jim vždycky tak trochu záviděla. Vypadali, že mají všechno srovnané.“

„Zřejmě jen navenek. A co je ještě horší, Diana nemá tušení, že finančně jsou na tom opravdu mizerně. Podle všeho počítá se slušným rozvodovým vyrovnáním.“

„Nechtěla bych s nimi být v jedné místnosti, až se to provalí.“ Melissa zvedla obočí, když se objevil číšník s košíkem teplého chleba, talířkem s máslem a miskou s džemem.

„Slíbil jsem otci, že se tam stavím, jakmile se vrátíme.“

„Samozřejmě.“

Melissa zkoumala Samův výraz, když si začal mazat máslem velký krajíc chleba.

„Je mi to vážně moc líto, Same. Takže pro ně už neexistuje cesta zpátky?“

Zavrtěl hlavou a napil se kávy. Odhrnul si vlasy dozadu a upřel pohled na moře. Sam si svého staršího bratra idealizoval. Marcus byl možná trochu neomalený, napadlo ji to hned, když se s ním poprvé setkala, ale Melissa jako jedináček jim tak trochu záviděla a obdivovala, jak blízcí si oba bratři byli.

„Takže – chceš o tom mluvit? Myslím o Marcusovi?“

„Vadilo by ti, kdybychom o tom teď nemluvili? Co povídat si místo toho o tvé práci? Vím, že nemáš moc sil o tom přemýšlet – myslím kvůli tomu deníku. Ale brzy se budeš muset rozhodnout. Nebo odpískat to setkání s vydavatelem.“

Pohrával si se sáčky od cukru.

„Takže ses stále ještě nerozhodla?“ Sam zavolal číšníka, aby objednal ještě chleba a dvě kávy, cukr si položil vedle lžičky.

„No – nevím, Same. Stále z toho mám strach.“ Melissa se cítila provinile, protože si uvědomila, že by měla přemýšlet o tomhle, ne v duchu připravovat další projekty. „Znáš mě. Jsem opravdu odborník na to bát se nejhoršího. Nemám tušení, co si s tím počít.“

Bylo to všechno velice překvapivé. Situaci navíc komplikovala skutečnost, že se jednalo o bulvár. Melissa si jednou trochu ukvapeně přísahala, že pro tenhle typ novin nikdy pracovat nebude. Jenomže už se zavedla jako novinářka píšící sloupky o problémech spotřebitelů, začínala poslední rok na škole, kdy psala články na volné noze, pak pokračovala praxí v novinách The Bartley Observer.

Nejenže měla oblast spotřebitelské žurnalistiky moc ráda, ale právě těsně porazila zkušenější kolegy a získala cenu za sloupek po kampani proti domácím, kteří využívali boomu nákupu bytů pro pronájem a požadovali za podřadné a v některých případech i nebezpečné ubytování nekřesťanské peníze. Když praskla úvěrová bublina, celý sektor pronájmů zešílel. Mnoho potenciálních majitelů domů si pronajímalo bydlení a čekalo, až ceny zase klesnou. Jiní žili v pronájmu prostě proto, že neměli jinou možnost. Neměli prostředky na koupi. Prostá matematika nabídky a poptávky vytvořila trh nakloněný domácím a někteří z nich neměli zábrany a situaci sprostě využívali.

Melissa odhalovala ty nejhorší případy v sérii sloupků. Nakladatel se děsil při pohledu na hromadu výhrůžek soudním sporem, ale Melissa věděla, že jsou všechny bezpředmětné. Měla tu oblast moc ráda a výhrůžky trestním oznámením jí jen dodávaly odvahu. Tenhle druh žurnalistiky byl už svou podstatou potenciálně nactiutrhačný. Ale ona přistupovala ke každému případu až úzkostně pečlivě, zveřejnila jen to, co měla dokonale ověřené a co jí právní oddělení novin schválilo.

Brzy se do věci zapojila obchodní inspekce i policie. Jeden student utrpěl vážné popáleniny, když explodoval ohřívač v bytě jednoho z domácích, o nichž psala. Nájemník si mnohokrát na ohřívač stěžoval a Melissa se o tom případu zmínila ve svém sloupku, ale protesty nepadly na úrodnou půdu.

Ten příběh se objevil v celonárodních zprávách, s Melissou udělali rozhovor a citovali ji ve všech televizích, rádiích a v celonárodním tisku. Vzápětí se rozdrnčely telefony s nabídkami. Nejlepší z nich byla roční smlouva s nabídkou na sloupek o spotřebitelských problémech pro celostátní bulvár. Jenomže Melissa měla obavy z pověsti novin s výraznými titulky. A také o svou budoucnost.

„Mám strach hlavně z toho, že je to předčasné, Same. Že to nakonec všechno zkazím, vyhodí mě a nebudu mít vůbec nic.“

„No, podívej se na to i z té lepší stránky,“ usmíval se Sam. Pravda byla, že Melissa měla obavy z práce na volné noze. Z finanční nejistoty. Patřila k lidem, kteří hýří nápady, což bylo pro tuhle práci výhodné. Jenomže kromě toho se jí také zamlouvala jistota měsíčního platu. Ostatní v Bartley Observer zelenali závistí a tvrdili, že místní noviny stejně pomalu vyhasínají. Tak co by mohla ztratit?

„Víš, co si myslím. Že by ses do toho měla pustit. Vzít to.“ Sam se na ni upřeně díval, když si míchala kávu. „Chci říct – podívej se na Marcuse. Tolik toho udělal, aby byl finančně zajištěný. Jenomže uvědom si, že dnes není jisté vůbec nic. Klidně můžeš to riziko podstoupit, Melisso. Protože to může dopadnout dobře.“

Chvíli ten pohled vydržela, potom se zhluboka nadechla a odvrátila pohled směrem k pláži, protože číšník přinesl druhý košík chleba a kávu. Pak Melissu napadlo ještě něco. Možná by se londýnskému nakladateli líbil i ten nápad na blog. Přimhouřila oči a zamračila se. Ne. To je příliš osobní. A nemám na to kvalifikaci. O jídle nevím vůbec nic. Neblázni, Melisso. Hezky jedno po druhém.

„Hm, nevím. Uvidíme. Takže k Marcusovi. Byl hodně opilý?“

„No, volal mi jen proto, aby mi řekl, jak moc mě má rád.

Že jsem jeho nejlepší přítel na celém světě.“

Potom cinkl šálkem o Melissin hrníček. „Vydařená dovolená, co?“

Melissa naklonila hlavu. „Bude v pořádku? Myslím Marcus?“

„Bůh ví.“

+

Dvacátá první kapitola

ELEANOR – 1994

„Takže si nemyslíš, že ten genetický test – ten výzkum, na kterém se podílí doktor Palmer – má nějaký reálný význam pro Melissu?“ Max si v zrcadle kontroloval uzel na kravatě. Od Eleanořiny poslední návštěvy u lékaře, která oba tak rozhodila, o tom nemluvili. Každý z nich o tom přemýšlel sám.

„Vypadá to tak, ale ještě jednou se ho dnes zeptám. Požádám ho, aby mi to vysvětlil. Co tě dnes čeká?“

„Obvyklý den. A nenech se od něho přemluvit. Prostě žádné další testy. Jen kvůli nějakým jeho kamarádům ze zahraničí.“ Max dával jasně najevo, že tohle myslí vážně. Pokud nejde o něco, co je důležité pro Melissu, odmítá se na tom podílet. Podívej, přistoupil jsem na to, že to Melisse neřekneme. Že je potřeba ji na všechno připravit. Takže potřebuju, abys na tohle přistoupila ty. Ano, Eleanor?

„Vlastně můžu jít s tebou, jestli chceš. A šel bych rád.“ Seděl na okraji postele a rozepínal si knoflíček košile pod uzlem kravaty. Eleanor cítila, jak se v ní něco svírá. Tohle bylo charakteristické. Zapnul si košili, uvázal kravatu a potom si horní knoflíček rozepnul. Když se napil čaje, šálek nepoložil na podšálek, ale vedle. Dělal to z nějakého důvodu, který nedokázal pořádně vysvětlit. Když šli někam na kávu, trhal papírové ubrousky na stejně dlouhé proužky. Centrální zamykání auta mačkal vždycky dvakrát. Vždycky v místnosti kontroloval, jestli tam nejsou mouchy. A vždycky něco zapomněl.

Všechno tohle ji trápilo. Čas od času ji to popouzelo, ale teď si při každém opakování kladla stejnou otázku:

Kolikrát ještě?

„Upřímně bych byla radši, kdybys šel do práce. Dneska to bude jen na pár minut. Není důvod, proč by sis kvůli tomu narušoval den.“

„A ty mi slib, že se nenecháš k ničemu přemluvit.“

„Nikdo mě k ničemu ani přemlouvat nebude.“

Políbil ji na ústa, zavřel oči a jako vždycky poslední dobou polibek alespoň o chvilku prodlužoval. O vteřinu. Dvě. Tři.

„Utíkej, přijdeš pozdě.“

„Dobře, zavolám.“

„Tak už jdi.“

Slyšela, jak jde do Melissina pokoje, aby ji probudil, a zaslechla dceřinu reakci – Jdi pryč, tati –, potom se ozvaly kroky na schodech. Cinkání klíčů, vchodové dveře. Čekala. Uběhly dvě minuty a klíče se v zámku ozvaly znovu. K tomu zaklení.

„Zapomněl jsem si jednu knihu. Promiň.“

Chvíli se ozývalo nějaké šátrání, další klení a nakonec se dveře zabouchly podruhé. Eleanor se usmála.

„Jsi vzhůru, Melisso? Pojď k mamince do postele.“

Melissa se ráno chovala jako Max, potřebovala chvíli, než se rozkouká. Dožadovala se pomoci u snídaně, čištění zubů i oblékání, protože ráno byla úplně nemožná. Nakonec se ustálili na následujícím postupu. Max dceru probudil. Eleanor chvíli počkala. Potom ji zavolala, aby ji v klidu v posteli učesala. Za tu dobu se Melisse podařilo probrat natolik, aby mohla vykročit do dalšího dne.

Bylo to nejen praktické, ale pro Eleanor to bylo teď i příjemné; mlčky kartáčovala dceři vlasy a holčička seděla, objímala si kolena a měla na nich položenou bradu. Ještě napůl spala.

Melissa měla vlasy, kterým Eleanor říkala mnohotvárné. Pokud se usušily, byly rovné a hedvábné – zklidnily se a narovnaly, pokud cítily teplo. Pokud schnuly jen tak, přirozeně se vlnily. Lesklé tmavé vlasy, které v tom správném světle odrážely podzim.

„Máš nádherné vlasy.“

„To říkáš vždycky, maminko. Každý den.“

„Culík?“

Melissa při zívnutí pokrčila rameny a Eleanor jemně pokračovala, sáhla na noční stolek po černé sametové gumičce a navlékla si ji na zápěstí. Potom dál pročesávala dceřiny vlasy, jeden dlouhý tah za druhým.

„Už sis zvykla na maminčiny krátké vlasy?“ Další pokrčení ramen.

„Snadno se udržují, i když si myslím, že ty by sis je měla nechat dlouhé. Jsou příliš krásné na to, aby se ostříhaly. Alespoň dokud nebudeš starší.“

Cítila, jak dcera znovu zívla, když stáhla ze zápěstí gumičku a opatrně ji dvakrát stáhla kolem culíku, aby ho pevně zajistila.

„Au.“

„Promiň, zlatíčko. Tak, je to hotové.“ Potom dceru objala. „Měly bychom tatínka naučit, jak ti česat vlasy.“

„Nechci, aby to dělal táta.“

„No, možná by to dělal docela rád. Občas.“

„To bych musela dřív vstávat?“

Eleanor se zasmála. „Ne, zlatíčko. Nebudeš muset vstávat dřív.“

Udělala dceři lívance s cukrem a citronem a o půl hodiny později se dívala, jak Melissa mizí přes hřiště a otáčí se, aby jí ještě zamávala.

Kolikrát ještě?

Eleanor zbývala do vyšetření ještě hodina. Pustila počítač, aby zkusila, co dokáže najít. Nejlépe s ním u nich doma uměl pracovat Max. Ona byla v tomhle trochu pozadu. Poslední dobou se jí pokoušel vysvětlit, jak využívat nový internetový vyhledávač, ale stavěla se k tomu zdrženlivě. Byla si jistá, že to zahubí knihovny i intelektuální pospolitost. Jenomže teď potřebovala něco najít, tak se snažila rozpomenout na instrukce, které jí Max dával. Vyzkoušela několik klíčových slov, přesně jak to vysvětloval. Použila názvy těch genů. BRCA1 a BRCA2. Pomalu se zobrazila spousta odkazů a Eleanor začala číst. Srdce jí pokleslo.

Neměla tušení, že už jsou takhle daleko. Ale čím víc toho přečetla, tím víc chápala, proč doktora Palmera její případ tak zajímá.

Podle nejnovějších prací mohou ten chybný gen, který našli, přenášet nejen ženy, ale i muži. Eleanor byla jedináček. Její matka neměla žádné sestry, jen dva bratry. Takže co to znamená? Jaké je riziko? Pro jejich rodinnou větev? Že jediné dvě ženy, které jsou v jejich rodině za tři generace, měly smůlu?

V článku, který našla, se psalo, že genetické poradenství a testování by mělo být v budoucnu nabídnuto jen rodinám s četným výskytem rakoviny. Nešlo zatím o nic běžného. Rozšířeného.

Eleanor vypnula počítač a sáhla po deníku pro Melissu. Nalepila dovnitř staré rodinné fotografie, vytvořila základní rodinný strom a přidala několik veselých příběhů, které znala od matky. Potom nalistovala závěr deníku, kde začala psát zvláštní kapitolu o mateřství.

Uvědomovala si, že jako velice mladá nebude mít Melissa o tuhle část zájem, právě proto ji zařadila až na závěr. Vzpomněla si, jaká byla ona sama v pětadvaceti. Dobrý bože – rodičovství představuje opravdu velkou změnu, jako když se nakreslí ostrá čára do písku.

Před. Po.

Také se tím svět rozdělí na dva druhy lidí. Ti, kteří mají děti a chápou. A ti, kteří je nemají a nechápou. Nešlo o žádné posuzování, zkoumání, jestli je jedna skupina lepší nebo horší než druhá. Tak to prostě bylo.

Dokud člověk nechodí po domě v časných ranních hodinách s nemocným dítětem v náručí, nemá tušení. Dokud se nedívá, jak sestřička zapichuje jehlu do ručičky jeho miminka, a nebojuje s nutkáním jí jednu vrazit, protože jeho dítě křičí jako o život, neví, o co jde. Člověk může odhadovat a může si představovat, jaké pocity to přináší, ale doopravdy neví vůbec nic.

A proto psala tuhle část o rodičovství, protože nerada přemýšlela o Melissině budoucnosti. Maminka bez vlastní matky. Maminka bez mateřského kompasu.

Zároveň to ale byla ta nejkrásnější část. Praktické rady při bolení bříška a prořezávání zubů, rady jak přežít nedostatek spánku (vzpomeň si, že spánková deprivace se používá jako mučení; je normální připadat si jako šílenec). Brutální upřímnost o té chvíli, kdy neskutečná únava prvních dnů nutí člověka pokládat sám sobě podlé otázky. Ostudné snění o tom, jestli člověk opravdu udělal dobře. Jestli ještě někdy získá kontrolu nad svým životem? Halucinace o starých dobrých časech, o dlouhé koupeli a čtení knížek.

Ale nakonec vždycky... radost, Melisso. Nepopsatelná radost. Ta vůně. Bolest paže, když člověku miminko usnulo v náručí. Mlaskavé pocity, když pije. A pohled z očí do očí.

Dobrý bože, na to málem zapomněla. Oční kontakt.

Na svíravý pocit v nitru pokaždé, když dítě zachytí váš pohled na hřišti, z pódia nebo z prolézačky v parku.

Vždycky jsem ten pocit milovala, holčičko. Každý den.

A doufám, že jednoho dne budeš přesně vědět, o čem píšu.

Protože, a to ti slibuji, právě tohle se najednou stane důvodem, pro který žiješ...

Do háje. Eleanor se podívala na hodiny a uvědomila si, že sebou musí hodit. Tohle se jí teď stávalo často. Únava. Spěch. Zpoždění.

Zavolala k onkologovi a ujistila sestřičku, že je na cestě, zpozdí se tak o deset minut. Vzala kabát, schovala deník do druhé zásuvky prádelníku pod spodní prádlo a na chvíli se zarazila a podívala se na název. Přemýšlela, jestli není trochu matoucí. Dělalo jí starosti, že tohle před Maxem tají, trápilo ji, co si bude jednou myslet. Zároveň si uvědomila, že v posledních týdnech se náplň a účel téhle knihy pro Melissu začínají měnit.

+

Dvacátá druhá kapitola

MAX – 2011

Max dorazil asi o čtvrt hodiny dřív a zajel na své parkovací místo. Ještě stihl nejnovější zprávy o krizi v Řecku. Potvrdili druhou vlnu finanční pomoci. A padesátiprocentní snížení řeckého dluhu, k tomu bilion eur ze záchranného fondu.

Nejrůznější evropští představitelé byli ve svých vyjádřeních výmluvně optimističtí, ale Max jen zavrtěl hlavou. Připadalo mu, že zapomínají, že Řecko je stále na mizině. S pomocí nebo bez. Otočil se na zadní sedadlo a zjistil, že zelené desky s pracemi, o nichž si byl stoprocentně jistý, že je tam položil spolu s klíči, tam nejsou.

Zatraceně.

Otočil se, natáhl a šátral dlaní po podlaze. Určitě spadly za přední sedadlo. Ale ne.

Zatraceně, sakra a do háje. Nechal ty práce doma, s nimi i přípravu. A v počítači to nemá. Znovu zaklel, pohlédl na hodinky a přemýšlel, jestli má čas se po první přednášce vrátit domů. Otočil se, aby otevřel dveře, ale v tu chvíli se tak lekl, že málem vyletěl z kůže. „Promiňte. Omlouvám se.“

Byla celá rudá a Max s bušícím srdcem hledal tlačítko na otevírání okna.

„Nechtěla jsem vás vyděsit, Maxi. Jen jsem zahlédla vaše auto a chtěla jsem...“

Měla na sobě běžecké oblečení. Černou bundu s fialovými pruhy a černé tepláky.

Max netušil, kam uhnout pohledem. Ježíši. Myslel, že chodí běhat ve středu v poledne.

„Myslel jsem, že běháte ve středu místo oběda.“

„Ach, ano.“ Trochu zaklonila hlavu, očividně ji překvapilo, že si to pamatuje. „Ano, středa místo oběda. Ale teď jsem nervózní kvůli tomu půlmaratonu. Nejsem připravená. Je snazší trénovat i tady a zaběhnout potom do sprchy.“

„Aha.“

„Podívejte, Maxi. Co se týká toho našeho setkání –“

„Prosím vás, to je úplně v pořádku, Anno. Pokud se vám ta změna zamlouvá, myslím Sarah coby vaše nová mentorka, pak je všechno v pořádku.“

„To jsem nemyslela. Ačkoli se Sarah jsme se setkaly a myslím, že máte pravdu. Hodíme se k sobě. Je moc milá a velice, řekla bych, progresivní.“

„Dobře. To je dobře.“

„Ale za to jsem se vám omluvit nechtěla.“

„Opravdu je to v pořádku, Anno. Prosím. Všechno jsme to probrali už při obědě. Je to úplně v pořádku.“

Měla ruce v bok, pohled sklopený k zemi a pak, když zavřel okénko a otevřel dveře, ustoupila. Podíval se na hodinky.

„Učíte celé dopoledne, Maxi?“

„Ano, vlastně ano. Až do oběda. A potom si musím přečíst ještě něco o té nové schválené pomoci.“

„Samozřejmě. Podívejte, dopoledne mám taky plné. Ale napadlo mě, no, jestli byste si nenašel chvilku, abychom si spolu později dali sendvič nebo tak něco.“

„Aha.“

„Cítila jsem se příšerně, jak jste spěchal pryč.“

„To není třeba.“

„Ráda bych se vás na něco zeptala.“

„Tak dobře.“

Teď už se usmívala. Už se nečervenala a dívala se mu přímo do očí. „Cítila bych se daleko lépe, kdybyste mi mohl věnovat pár minut. Dnes po poledni?“

Vrátil jí úsměv. „No,“ pohlédl na hodinky a neuvědomoval si, co tím vlastně říká. „Vůbec to není třeba. Myslím jakékoli zahanbení nebo stud. Ale pokud o to stojíte.“

„V půl jedné? Stejné místo?“

„Dobře, Anno. Proč ne.“ K čertu s těmi deskami.

Potom se otočila, zamávala a pokračovala ke sportovnímu komplexu. Max sledoval, jak se jí při běhu pohupuje dokonale tvarovaný zadek.

Snažil se od ní odtrhnout pohled, ale nedařilo se mu to. Dělá z něho tohle sexistu? Ta fascinace? Nebo je to teď už posedlost Annou?

Zatraceně. Chtěl ji pozvat na schůzku. Opravdu ji chtěl pozvat na rande.

O tři hodiny později byl na cestě do bistra a v duchu sám sebe okřikoval. Nikam ji nezvi, Maxi. Nedělej to. Vzpomeň si na Deborah. Vzpomeň si na to fiasko a jeho následky.

Úžasná a milá žena. Celý rok a potom najednou usoudila, že je potřeba, aby se věci pohnuly dál. On si to nemyslel. Natolik si zvykl na Sophii a vztah bez závazků, že úplně zapomněl, že právě to ostatní očekávají. Rozhodl se, že přijde na schůzku s Annou o pět minut později – představil si sám sebe, jak kráčí ke stolu, kde ona už sedí. Omlouvám se. Nechal jsem vás čekat?

Nerad seděl na veřejných místech u stolu sám. Dokonce i s novinami se cítil takový odhalený. Eleanor říkala, že když je nervózní, mumlá nebo mručí, ale on si toho nikdy nevšiml. Jsi v pořádku, miláčku? Mručíš.

Nemruč, říkal sám sobě a pohlédl na hodinky – přesně pět minut zpoždění, když se vynořil zpoza rohu a pokračoval směrem k širokému vchodu do Litebite.

Ona už seděla u stejného stolu. V ruce držela jídelní lístek a připadalo mu milé, když chvíli předtím, než zvedla hlavu, vnímal, že je sama nervózní. Cítil se provinile. Na chvíli zvedla jídelní lístek, potom ho vrátila zpátky do kovového stojanu. Podívala se na hodiny na stěně. Potom na své hodinky.

„Dobrý den, Anno. Omlouvám se, že jdu trošku pozdě. Nesnáším, když mám někde sedět a čekat. Jste tu už dlouho?“

„Jen pět minut.“

„Takže už víte, co si dáte? Já si zřejmě objednám zase svůj srdeční infarkt. Trochu mě tlačí čas, takže půjdu hned objednat.“

„Ne. Byl to můj nápad, takže dneska objednávám já,“ oznámila a vstala.

„Ne, prosím.“

Najednou to vypadalo trochu jako komedie, když se dohadovali o účtu, a Max se obával, aby to nepůsobilo sexisticky, když bude trvat na svém, tak si sedl. „Pečené brambory se slaninou a šálek čaje Earl grey.“

„S mlékem?“

„Se smetanou, prosím.“

Za pět minut byla zpátky s nápoji a lístkem na objednávku, který s úsměvem zastrčila pod kovový držák.

„Tak co ta pomoc Řecku? Říkali v rádiu něco zajímavého?

Nestihla jsem to.“

„Vlastně ani ne. Pořád to samé dokola.“ Max se usmál.

„Takže myslíte, že vám to bude se Sarah fungovat? To jsem rád. Mělo mě to napadnout hned.“

„Ano, je moc milá. Vlastně kvůli tomu jsem vás zase přepadla.“

Zvedl obočí.

„Pozvala jsem Sarah na malou večeři. V úterý. A napadlo mě, jestli se k nám nechcete přidat? Takové předávání, jestli chcete. Spíš způsob, jak se pořádně omluvit za tu scénu.“

„No – to je od vás velice milé. Ale není to nutné.“

„Nechci vás samozřejmě uvádět do rozpaků. Ale určitě bych se ohledně toho výstupu cítila lépe.“

„Tak dobře.“

„Takže přijdete? Slíbila jsem Sarah paellu.“

„No dobře. Když jste vybrala paellu.“ Max se usmál, ale byl v rozpacích. S kolegy se příliš nedružil, prostě na to nebyl.

„Pošlu vám e-mailem adresu. Je to jen dvacet minut odsud.“

„No, to je od vás hezké, Anno.“

Chvíli usrkávala své cappuccino a potom se smutně usmála. „Asi se na to ptá spousta lidí. Myslím na vaši ženu. Velice se omlouvám.“

„Nemusíte.“

„A co Melissa? Říkal jste, že píše spotřebitelský sloupek.

Jak se k tomu vlastně dostala?“

„To byla náhoda. Psala několik článků o krátkých půjčkách bez ručení. Reakcí byla spousta dopisů, a tím to začalo. Zabývá se pracovní problematikou, zajímá se i o otázky zdraví a bezpečnosti. Je to dost náročné a vyžaduje to jistou dávku odvahy.“

„Musí být opravdu šikovná. Říkal jste, že píše pro nějaké místní noviny?“

„Jo. Pro celou skupinu.“

„Něco si od ní najdu.“

„Teď je právě pryč. Na dovolené na Kypru.“

„To je hezké.“

„Ano. Sice jsem tam nebyl, ale prý je to tam dobré. Ale jsem rád, že vzhledem k situaci s eurem nejsou daleko.“

„Myslíte? Jak dlouho je vlastně pryč? Myslím Melissa?“

„Za pár dnů bude zpátky. Musí volat nakladateli kvůli té pracovní nabídce. Zaměstnání versus volná noha. Je to těžké rozhodování.“

Oba mluvili překotně rychle.

„Jste si určitě velice blízcí, když přišla o matku?“

„Myslím, že ano. Ačkoli se musím hodně snažit, abych ji přiměl odpovídat na esemesky. Snažím se nechat ji žít si vlastní život, ale obavy stále trvají.“

Číšník zavolal jejich číslo a Max zvedl ruku – užaslý, když se téměř okamžitě zakousla do svého panini.

„Máte azbestový jazyk, nebo si přejete skoncovat se životem?“ On mezitím nožem a vidličkou nařízl bramboru, aby zevnitř unikla pára.

„Jaké to je, když odjedou na univerzitu? Sama z toho mám hrůzu,“ zeptala se a lokla si vody, aby si zchladila ústa.

„Je uklizeno.“ Rozesmála se.

„Ne, vážně. Je to velká změna. Pro mě to bylo složité. Ale člověk si nakonec zvykne. Už se váš syn rozhodl, na kterou školu půjde?“

„ O tom bych raději nemluvila. Není snadné u toho rozhodování být, nebo ano?“

„Příšerné. Melissa si vybrala Nottingham, cítila se tam dobře. Je to dobrá univerzita, ale moje volba by to nebyla.“

„A dařilo se vám chovat diplomaticky?“

„To vůbec ne. Asi týden jsme spolu nemluvili.“ Rozesmála se. „Takže to není jenom můj problém. Konflikty?“

„Vždycky to pomine. Alespoň taková je moje zkušenost.“ Pak zavládla trochu tísnivá atmosféra a každý se soustředil na své jídlo.

„Takže paella. To je dost specifické jídlo, že?“

„Tak nějak.“

„Možná bych měl zmínit, že jsem alergický na mořské plody.“

Ztuhla a panini jako by jí zkamenělo v ruce, Max se okamžitě cítil provinile. „Promiňte, jen jsem žertoval.“

To známé zhoupnutí.

„Dobře,“ vypadala trochu zmateně a mračila se.

„Vlastně mám plody moře moc rád.“ Přál si, aby tu poznámku mohl vzít zpátky. Nebyla ani vtipná.

Zatraceně, Maxi. Proč takové věci říkáš?

+

Dvacátá třetí kapitola

MELISSA – 2011

Melissa byla připravena na návrat. Samova noha se uzdravovala, ale pořád hrozně svědila, takže přes den musel sedět ve stínu a v noci se budil. Marcus volal ještě několikrát. A deník, který si s sebou brávala většinou dopoledne do kavárny na pláži, najednou nabíral neočekávaný směr.

Pár dnů se s radostí dělila o matčina slova se Samem – zvlášť ze střední části toho deníku, která byla zábavná a optimistická. Oběma to zvedlo náladu. Eleanor tu kapitolu nazvala „Kulinářské katastrofy“ a rozepsala se o historkách o spálených slavnostních jídlech a obrovských chybách. Našla fotografii jednoho z prvních narozeninových dortů pro Melissu, což měla být housenka, ale Max to nazval slimákem.

Vypadalo to prostě jako bobek, Melisso. Vážně.

Byl tam i příběh o večeři s pečeným vepřovým, které Eleanor celé vyhodila, protože velice divně páchlo. O pečených bramborách, které ne a ne křupat. O prvních pokusech o chleba. „Má to být taková placka, Eleanor? Nebo je to frisbee?“ Všechny ty příběhy si Melissa vychutnávala, nešlo jen o to, že si znovu kreslila matčin obraz, ale také proto, že se zbavovala obav z pokusu podle receptů uvařit, jak navrhoval Sam. Eleanor doporučovala netrvat na dokonalosti, což udeřilo na správnou strunu.

Co tak strašného by se mohlo stát? Že to vyhodíš? Pečeme, učíme se, jde nám to lépe...

Melissa si udělala další poznámky a stále si pohrávala s představou blogu.

Potom ale přišla kapitola s receptem na dort Pavlova, která Melissu rozrušila. Nešlo o výjevy, které to vyvolalo, ale o zmínky o matčině onkologovi. Když jí bylo asi šestnáct, otec nadhodil otázku genetických testů. Zmínil se o tom celkem nezúčastněně, jen že by byl rád, aby se nad tím zamyslela, až bude starší. Tvrdil, že se není čeho bát. Matčina nemoc nikdy nepotvrdila žádné dědičné riziko ani nic podobného, ale od Eleanořiny smrti výzkum mílovými kroky pokročil a Max měl pocit, že až bude starší, měli by si o tom znovu promluvit.

Melissa nechtěla a on ji do ničeho nenutil. Jenomže teď ji pronásledoval ten nový nepříjemný pocit, cítila ho přímo v žaludku. Bylo to tak znervózňující, že přestala číst dál – raději si znovu přečetla některé kapitoly ze začátku. Plněné košíčky. Sušenky. Kuželky. A kriket. Hovořila o těch receptech i vzpomínkách se Samem a hýřila optimistickými nápady, navrhovala, že by na opožděnou oslavu narozenin něco z toho uvařila, že by nešli s otcem do restaurace. Možná jeho oblíbená jídla – sýrové tyčinky a hovězí po burgundsku? Ano. Možná by to usnadnilo najít způsob, jak mu o deníku říct.

Jednou večer ji Sam v taverně překvapil, když se jí svěřil, že celá ta věc kolem Marcuse ho přiměla k vážným úvahám o otevřenosti a že by rád lépe vysvětlil, proč ji tak náhle požádal o ruku. Zdůraznil, že chce rodinu. Že víc než o čemkoli jiném je přesvědčen o tom, že opravdu chce být jednoho dne otcem. Uznal, že udělal chybu, když automaticky předpokládal, že to Melissa bude vnímat stejně, protože ho vůbec nenapadlo, že by to mohlo být jinak. A proto pro něho představovalo takové překvapení, že jeho nabídku okamžitě nepřijala. Ale teď jím otřáslo, když zjistil, jak se to zvrtlo s Marcusem a Dianou. Že se před svatbou vůbec nebavili o tom, jestli chtějí děti.

Sam jí řekl, že v práci už má soubor, v němž shromažďuje plány na koupi domku, který by rozšířili. Jeho snem je skloubit klasický kámen s přístavbou ze skla a ocele. Ještě předtím, než ji požádal o ruku, připravoval nějaké obrázky. Mělo to být překvapení.

„Chci tím naznačit, Melisso, že očekávám naprostou upřímnost. Vím, žes mě ujistila, že potřebuješ nějaký čas, abys můj návrh zvážila. Aby ses rozmyslela ohledně manželství. Jenomže jak teď uvažuješ, cítím potřebu naprosté upřímnosti a chci ti říct, že si nedokážu představit budoucnost bez dětí. Vím, že jsi ještě mladá. Samozřejmě nemyslím hned teď. Možná ne nutně ani v několika příštích letech. Ale je to něco, po čem skutečně toužím.“

Melissa dlouho mlčky seděla.

„Tak řekni něco.“

Bylo to ve stejné restauraci, do které zašli první večer na Kypru, kde si Melissa při pohledu na děti, jak si hrají ve fontáně, něco uvědomila. Pomalu a někde v hloubi duše dostávalo jasný obrys to, čeho se nejvíc bála.

Měla obavu, že nezestárne. Ale ze všeho nejvíc to byl strach, že tu nebude. Že tu nebude pro ty, kdo ji potřebují.

„To je opravdu vážná věc, mít děti, Same. Obrovská zodpovědnost.“

„Já to vím. Ale zároveň je mi jasné, že bychom to zvládli, že bychom byli dobří.“

„Každý nemůže mít děti.“

Neodpovídal. Ale zůstalo to viset ve vzduchu. Nedokončená věta.

Melissa s ním nesdílela nové obavy, které v ní vyvolával deník. Nevěděl, že ji pořád víc znervózňovala otázka, proč matka tu knihu před otcem tajila. Dobře, tak se neshodli na tom, jestli mají nebo nemají připravit malou holčičku na to, co přinese Eleanořina nemoc. Ano, ten deník byl míněný jako čistě holčičí záležitost. Možná pro Eleanor nebyla příjemná představa, že by to Max celé četl. Jenomže ve hře bylo ještě něco. Takový nádech, který Melissa nedokázala setřást, protože tón deníku se začínal měnit.

A teď, předposlední den dovolené, když šel Sam nakoupit pohlednice, listovala stránkami, aby nahmatala asi ve dvou třetinách knihy několik stran, které byly slepené dohromady. Všimla si toho už předtím a usoudila, že matka něco popletla nebo udělala chybu, a než by ty stránky vytrhla, raději je slepila. V závěru knihy byla úplně oddělená část – asi deset stránek o mateřství pod různými názvy. Tipy a veselé příběhy a další kousky, které prolistovala, ale nepročetla podrobně. Když si teď vybavila ty děti, jak si hrály ve fontáně, a přidala to, co říkal Sam, dolistovala k té závěrečné části. Celá se rozechvěla.

Uprostřed deníku byla i kapitola o rodinném odkazu s podrobným rodokmenem, k tomu několik černobílých fotografií Eleanořiných prarodičů a dalších příbuzných.

Melissa usoudila, že nastala chvíle postupovat systematicky. Být statečná. Pročíst celou knihu od začátku do konce, nepřeskakovat, pochopit celek. Neměla vyloženě obavy z toho, co bude následovat, ale byla napjatá. Bezpečně věděla, že mezi příbuznými se neobjevily žádné další případy rakoviny prsu (to ověřila), takže ten problém vyhnala z hlavy. Právě proto tak rázně ukončila otcův hovor, když byla mladší. Ale znervózňovalo ji, že matka nastolila téma související s rakovinou a tím genem. Netušila, co se o té věci vědělo v době, kdy matka zemřela.

Melissa postavila na kávu – kávovar prskal a syčel, když se posadila s knihou ke stolku na verandě.

Hluboký nádech.

Další recept byl na dort Pavlova. Byla to Melissina radost, po níž ale následoval pocit provinění a přistihla se, jak pročítá poznámky velice pozorně s odhodláním, že až se vrátí, zkusí to. A potom.

Teď něco méně příjemného. A bylo to tu zase.

Ten onkolog...

Opravdu jsem z toho nechtěla dělat žádnou vážnou záležitost. Osobně si myslím, že jsem měla prostě jen smůlu, když jsem tu zatracenou věc dostala – jen výkyv ve statistice. Obava je to poslední, co bych chtěla ve své nádherné holčičce vyvolat.

Jenomže to, o čem dnes odpoledne hovořil Hugo, situaci výrazně změnilo. Musela jsem se odhodlat promluvit s tvým otcem a rozhodla jsem se, že o tom nebudu psát a nebudu se tím stresovat, dokud nezískám víc informací. Ale teď si nejsem jistá, co by bylo nejlepší.

Mám být upřímná? Doufala jsem, holčičko moje milovaná, že prostě vytrhnu pár posledních stránek a přepíšu je, aniž bych se o tom dál zmiňovala. Jenomže se to vyvinulo jinak.

Ach, Melisso. Touhle knihou jsem ti chtěla podat pomocnou ruku. Tahle kniha je pomoc a podpora, jaké bych si přála ti poskytnout osobně – jako žena ženě. Ale najednou se mi to všechno vymklo. A opravdu nemám tušení, co si počít. Jestli vytrhnout celé tohle povídání a začít znovu, vylíčit ty informace přesně tak, jak jsem je dostala.

Jestli o tom promluvit s tvým otcem a nechat to na něm? Takže můj onkolog – Hugo Palmer – mě úplně rozhodil, když hovořil o novém výzkumu a statistice týkající se toho poškozeného genu. Jako by naznačoval, že moje rakovina a rakovina vaječníků mé matky mohou mít něco společného. Já sama to tak nevidím. Chci říct, tvoje babička rakovinu prsu nikdy neměla. Tvůj otec není jen skeptický, je naštvaný. Myslí si, že jde víc o ty laboratorní krysy a výzkum, který se žene po výsledcích. Je přesvědčený, že bych s tím neměla dělat vůbec nic.

Ale já mám strach, Melisso. Je možné, že už o tom víš daleko víc – ale nezapomínej, že když teď píšu, genový výzkum je ještě úplně nová věc. Každopádně doktor Palmer říkal, že kdybych chtěla nechat situaci naší rodiny prověřit, může pro mě zajistit přednostní test jako součást nového výzkumu. Problém je, že zřejmě nemá smysl předstírat nevědomost. Ty genetické testy zaberou nějaký čas... A já samozřejmě netuším, co z toho může vzejít...

Tvému otci by se dělalo špatně, kdybych mu k tomu všemu, o co se teď musí starat, přidala ještě tohle, takže uvažuju o tom, že si ten test domluvím tajně. Pokud budou výsledky negativní, jak doufám, potom ti můžu potvrdit, že se vůbec nemáš čeho bát.

Alespoň ne z mé strany...

Ach, bože. Je tu ještě jedna věc, o níž s tebou potřebuju mluvit, moje nádherná holčičko...

Melissa zavřela knihu a chvíli jen nehnutě seděla. Tušila, že nemá číst dál.

Alespoň ne dnes.

Pečlivě uložila knihu do pouzdra a vrátila do přihrádky v šatníku.

Potom se vrátila k bazénu a uplavala třicet délek, nořila se hluboko pod vodu a pokaždé se snažila vydržet tak dlouho, dokud necítila bušení v uších a plíce se nedožadovaly vynoření.

+

Dvacátá čtvrtá kapitola

ELEANOR – 1994

Eleanor seděla se svěšenou hlavou u toaletního stolku. Přemýšlej, Eleanor. Přemýšlej.

Možnosti byly prosté. Buď se svěří Maxovi, nebo bude doufat, že dostane výsledky včas.

Do háje. Proč to všechno musí probíhat potají?

Hugo jí dlouho vysvětloval, proč si myslí, že je vhodnou kandidátkou na test v novém výzkumu. Nechtěl ji děsit, to samozřejmě ne. Ale pravda je, že v budoucnu se bude zřejmě takové testování navrhovat pacientům jako nejlepší krok ke zjištění, zda v rodině nejsou žádné narušené geny. Takže pokud chce mít jistotu – kvůli Melisse –, potom ano, byl by pro to, aby si nechala udělat test. Měl v plánu výsledky sepsat a poskytnout tak v budoucnu ženám i jejich lékařům veškeré potřebné rady.

Eleanor dělalo velké potíže, že doktor Palmer mluvil téměř vzrušeným hlasem.

„Promiňte, Eleanor. Jsem tak rozrušený, protože si myslíme, že by mohlo jít o přelomovou věc. Skutečnou pomoc lidem.“

„Já vím.“

„Nechtěl jsem se tvářit, že to není nic obtížného. Myslím rozhodnutí o tom testování – i když je to pro výzkum. Především vzhledem k okolnostem, v nichž jste se ocitla.“

„To je v pořádku. Opravdu. Není třeba se omlouvat.“

Když jí sestra odebírala vzorek krve, dodal, že se bude ze všech sil snažit, aby výsledky z laboratoře byly co nejdřív, ale přiznal, že v této oblasti má jen velmi malý vliv. Je pravděpodobné, že to zabere minimálně několik týdnů. Omlouvá se, ale žádné určité datum říci nemůže.

Eleanor se zadívala do zrcadla na svůj obličej. Na vlasy, které jí docela slušně dorostly. Na zapadlé oči a křehkou postavu, kterou se snažila poslední dobou skrývat do plandavých mikin a svetrů.

Zdálo se jí, že jí den ze dne ubývá energie. Doktor Palmer ji upozornil, že se na to musí připravit. Předepsal jí posilující energetické nápoje – výživné mléčné koktejly – a zvýšil dávky „úlevného koktejlu“. Nabízel jí, aby strávila několik dnů v nemocnici a provedli ještě pár dodatečných vyšetření. Byla ale pevně rozhodnuta – ne. Do nemocnice půjde až na úplný konec. Na co nejkratší dobu. Na tom se shodli s Maxem.

Teď se poprvé po dlouhé době rozplakala. Dej tomu průchod, Eleanor. Hezky si poplač. Bude ti líp. Eleanor slyšela ozvěnu toho hlasu, a ačkoli cítila slzy na tváři, uvědomila si, že nepláče nad svou rakovinou. Nebo nad Melissou. Poprvé po mnoha letech plakala nad svou matkou. Nad maminkou, která byla vždycky přesvědčena, že poplakat si je dobrá terapie. Najednou jí hrozně chyběla, byl to tak hluboký a neočekávaný pocit, že ji zcela přemohl. Od jejího odchodu uplynuly tři roky a myslela si, že už to překonala. Že je silnější, že už se s tím smířila.

Uplynulo pět, možná deset minut a potom vytáhla z krabice na toaletním stolku čtyři kapesníky. Nebyla si jistá, jestli měla matka s tím pláčem pravdu, a snažila se osušit si tvář.

Max volal, aby jí řekl, že půjde z práce dřív a cestou vyzvedne ze školy Melissu, aby Eleanor nemusela nikam jezdit. Poslední dobou to dělával často – končil dřív, aby nemusela jezdit dvakrát denně, a popravdě mu za to byla vděčná. Přestože nechtěla, aby opustil práci úplně, některé dny ji jízda hrozně unavovala a v autě trpěla úzkostí a únavou. Prohrábla si vlasy a rozhodla se. Ne. Zatím nebude Maxe děsit. Počká na výsledky. Určitě nebude nositelkou toho genu. Potom napíše Melisse do deníku, že je všechno v pořádku a nemusí si dělat starosti. Max se o tom nemusí nikdy dozvědět.

Pak sešla dolů a vytáhla ze skříněk potřebné ingredience. Mouku, máslo a sůl, z ledničky košíky jahod, které předešlý den koupila ve farmářském obchodě. Zkontrolovala i velkou misku našlehané smetany.

Nejdřív upekla koláčky, přidala trochu sody, aby byly hezky nadýchané a vypadaly hrdě. Potom sundala z police nad sporákem těžký pekáč. Zarazilo ji, jak obtížné to pro ni najednou bylo, musela ten pohyb rozložit na dva; nejdřív ho dostala na nižší poličku, popadla dech a nakonec sundala na sporák.

Džem vařila popaměti, stačily dva testy na malém talířku, než jí vrásčitý povrch potvrdil, že to bude dokonalé.

Každou chvilku musela odpočívat. Byla rozrušená. Bubnovala prsty na pracovní desku, uklidňovala se představami, že v budoucnu bude Melissa dělat stejné pohyby v nějaké jiné kuchyni. Podle její knihy.

Ano.

O dvě hodiny později zarachotil v zámku klíč a ona už jen posunula talíře na stole a urovnala příbory. Oba se tvářili přesně tak, jak doufala.

„Ach, maminko, tys udělala smetanový čaj.“ Melissa nedokázala ovládnout vzrušení a odhodila školní aktovku ke stěně. „Jako v Cornwallu.“

„Nejdřív si umyj ruce, zlato.“

„Před chvílí jsem si je myla.“

„No, co kdyby sis je tedy umyla znovu – pro případ, že si to nepamatuješ úplně přesně.“

Melissa se s úšklebkem rozběhla do koupelny a Max se naklonil k manželce.

„Přeháníš to, Eleanor.“

„Dnes žádné poučování, pane profesore.“

Políbil ji do vlasů a zarazil se, když pod svetrem ucítil kostnaté rameno. Sevřela mu ruku a chvilku se jí držela. Když se objevila Melissa s mokrýma rukama, posadila se.

„Co kdybys vyprávěla mamince, co se dnes dělo ve škole?“ Melissa pokrčila rameny.

„Zkusím hádat,“ Eleanor svraštila čelo. „Nic?“

+

Dvacátá pátá kapitola

MAX – 2011

Max se s lehkým zděšením zadíval na postel.

Na přikrývce ležely dvě vyřazené košile – jednu odložil, protože byla očividně malá, což mu nedělalo radost, a druhou proto, že se stále nemohl rozhodnout.

Bylo to směšné. Chová se jak puberťák.

Max přelétl očima šatník – upoutala ho tyrkysová košile na konci řady. Podíval se na fotografii vedle postele.

Tahle barva ti doopravdy sluší, Maxi.

Eleanor se o barvy zajímala. Kdysi dávno si nechala udělat barevnou typologii, ať už to znamená cokoli. Vrátila se domů s malým kroužkovým zápisníkem s textilními vzorky, které měly údajně ten pravý odstín pro její pleť. Max se usmál a nechtěl ani pomyslet, kolik za ten nesmysl zaplatila. Eleanor vypadala vždycky nádherně.

Potom probrala šatník a rozdělila oblečení na dvě skupiny – ty, které může dál nosit, a ty, které bude nutné nahradit.

Co si o tom myslí? Vidí ten rozdíl?

Max se usmál. Naprosto žádný rozdíl neviděl. Raději ale nic neříkal, protože si myslel pouze to, že módní průmysl má všechno dobře promyšlené.

Co se jeho týkalo, byl úplně spokojený se svou uniformou – nosil džínsy nebo manšestráky – je mi líto, Eleanor, ale mně se manšestráky líbí –, kostkovanou košili a svetr. Sako nosil, jen pokud to bylo skutečně nutné.

Tu tyrkysovou košili mu Eleanor koupila z nějakého chvilkového popudu, přidržela ji proti němu v jednom butiku v Oxfordu a oznámila, že je podzimní typ. Max cítil závan smutku, když o takových věcech teď přemýšlel, protože tehdy se snažil tyhle vrtochy nevnímat. Bílý šum. Teď by dal všechno na světě za to, aby to mohl vrátit, aby mohl zase stát v tom obchodě. A naslouchat.

Otázka byla, proč vlastně záleží na tom, jak bude na té večeři s Annou vypadat. Vždyť to není rande. Je to gesto nové ctižádostivé kolegyně, která chce z pochopitelných důvodů zapadnout a se všemi dobře vycházet. Sarah, druhá z učitelek, pracovala s Maxem už asi tři roky a byla dobrou společnicí, ačkoli byla příliš vážná. To bylo pro Anniny účely dobré. Určitě to bude příjemný večer s kolegyněmi. Navíc navzdory trapné poznámce paellu miloval.

Postačí přestat myslet na její rty. Kriste pane. Copak si nemají být všichni rovni? Chovat se profesionálně? Jak to, že dokázal chodit tak dlouho do práce bez podobně rušivých pocitů, a potom najednou stačí jedna tvář, jedno tělo...

Max se posadil na postel a zkontroloval telefon. Od Melissy nepřicházely žádné zprávy. Uvědomil si, že by ho to nemělo rozčilovat. Ale rozčilovalo.

Zvedl fotografii. Nejvíc ho znepokojovala skutečnost, že si přál, aby si o tomhle mohl s Melissou nebo Eleanor promluvit. Bylo to samozřejmě šílené, protože kdyby mohl mluvit s Eleanor, nebyl by posedlý Anninými rty. Spíš by si kvůli tomu dobíral Eleanor. Nová krásná učitelka na jejich katedře. A běhá.

Měla bych mít obavy?

Jako by slyšel její hlas a rád by odpověděl.

Ne.

Tehdy platilo – nikdy nemusíš mít obavy, Eleanor.

Max byl věrný. Vždycky.

Právě proto to všechno bylo tak zvláštní a po všech těch letech stále matoucí. Toužil mít Eleanor zpátky, ale vzhledem k tomu, že už se nikdy nevrátí, se chtěl znovu zamilovat. Právě proto se o to pokoušel a právě proto nezvládl vztah s Deborah.

Po Eleanor spal pouze se třemi ženami – pravidelně se Sophií, potom ta hrůza s Deborah, která se zhroutila, když si uvědomil, že se chce vdávat. A co horšího: chtěla mít děti. Tohle ho vážně nikdy nenapadlo. Proč by měl chtít další děti? Je ve středním věku a má Melissu. Skutečně mu nikdy nepřišlo na mysl, že osmatřicetiletá rozvedená Deborah s krásným a náročným povoláním, které měla moc ráda, by mohla chtít děti. Bohužel si to uvědomil pozdě, což vedlo k velmi nepříjemnému vyjasňování situace. Deborah měla pocit, že ji Max zneužil. Všechno to bylo strašně trapné.

Tomu předcházel krátký vztah s příjemnou ženou, která se jmenovala Charlotte. Seznámil se s ní na jednom večírku v době, kdy se ho všichni snažili dát s někým dohromady. Byla skutečně moc milá, zábavná společnice, ale bylo to ještě příliš brzy.

A teď?

Max si oblékl hnědočerveně kostkovanou košili ze svého běžného šatníku a znovu se podíval na fotografii vedle postele. Byli tam s Eleanor, když si na výročí vyrazili na dovolenou. On měl na sobě tyrkysovou košili.

Pohlédl na hodinky. Nechtěl přijet jako první. Vypadalo by to, že je příliš dychtivý a že pozvání bere velice vážně.

Tohle není rande, Maximilliane.

Anna bydlela v rozlehlém dvoupodlažním bytě v rekonstruovaném domě směrem na jih Oxfordshire, proto měla blízko k řece. Dole byl otevřený rozlehlý prostor s krásným kovovým schodištěm. Jako první ho napadlo, jak si tohle může dovolit, ale hned se zastyděl. Vzápětí přemýšlel, kde je sakra Sarah.

„Není to tak velké, jak to vypadá,“ usmála se Anna, když se rozhlížel kolem. „Nahoře je to asi o polovinu menší. Je to zrcadlový odraz vedlejšího bytu. Ale vybrala jsem si to kvůli zahradě,“ vysvětlila a ukázala rukou. Odhrnula záclonu na krásnou moderní terasu s výhledem do malé zahrady a na řeku za ní.

„Celý život jsem chtěla žít u vody,“ vysvětlovala se založenýma rukama a pohledem upřeným do dálky. „Tak jsem usoudila, že když už mám projít tak nepříjemnou změnou – myslím rozvod –, tak ať z toho vzejde i něco dobrého.“

Na schodech se ozvaly kroky.

„Freddie. Pojď se pozdravit s Maxem.“

Vidíš, není to rande.

Pod schody se objevil vysoký štíhlý mladík se sluchátky na uších a přimhouřenýma očima.

„Max je vedoucí oddělení, kde teď působím, takže se snažím bezostyšně šplhat. Doufám, že mořskými plody si trochu šplhnu. Dobrá zpráva pro tebe, Freddie, je, že bude tvé oblíbené jídlo, paella.“

Chlapec pokrčil rameny, očividně přes sluchátka vůbec nic neslyšel. Vzápětí zazvonil telefon.

„Rád tě poznávám, Freddie. Slyšel jsem, že se blíží maturita. Jaké předměty to budou?“ Max natáhl ruku, ale žádné reakce se nedočkal. Chlapec si ho chvíli prohlížel, teprve potom pomalu odsunul jedno sluchátko.

„Pochopil jsem, že se blíží maturita. Jaké předměty to budou?“ Max nechal ruku poklesnout a vnímal, že Anna zvedla telefon a otočila se k oknu.

„Přírodní vědy.“ Freddie se potom podíval na mobil, protože mu pípla esemeska.

„Slyšel jsem, že běháš, Freddie.“

„Ach, ahoj, Sarah. Máš problém nás najít?“ Annin hlas zněl přes místnost mírně rozčileně. Max byl zmatený, protože se snažil poslouchat na obě strany.

„Jsou venku. Omlouvám se, ale budu muset jít,“ prohodil Freddie s pohledem upřeným na telefon.

„Ty tu nezůstaneš, Freddie?“ Max pohlédl tázavě na Annu, která stále telefonovala a o Freddieho odchodu evidentně neměla tušení. „Asi se budeš chtít nejdřív rozloučit s maminkou?“ Max zvedl ruku k obličeji a pochopil, že zašel příliš daleko, protože Freddie se zamračil.

„Ne. Samozřejmě to chápu, Sarah. Chudinko, ne. Opravdu. To je úplně v pořádku. Zalez si do postele a uvidíš, jak ti bude. Skutečně s tím nemám vůbec žádný problém. Dáme si na tebe skleničku. Dávej na sebe pozor.“ Anna se k nim otočila s posmutnělým výrazem. „Skolila ji nějaká střevní chřipka, takhle nečekaně. Sarah nepřijde.“

„Podívej, mami, je mi to líto, ale čekají na mě venku. Musím jít.“

„Jak to myslíš, že musíš jít, Freddie? O čem to mluvíš?“

„Jedu k Jackovi. Jeho táta je venku. Říkal jsem ti to.“

„Ne, neříkal.“

„Ale jo.“

„Freddie. Zítra je škola.“

„A ty sis pozvala hosty, tak se ti snažím vyklidit pole.“ Díval se jí přímo do očí. „Vzpomínáš si?“

Anna pohlédla na Maxe a snažila se zamaskovat, co si skutečně myslí.

„Podívej, mami, Jackův táta čeká venku. Jel sem dvacet minut. Nemůžu mu říct, aby se otočil.“

Anna sklopila pohled k zemi a po chvíli se znovu podívala na syna. „Přiveze tě zase zpátky?“

„Ano.“

„V tom případě návrat o půl jedenácté, Freddie. V žádném případě později.“

Mladík zvedl oči v sloup a otočil se k Maxovi. „Přeju hezký večer. Rád jsem vás poznal.“

„Omlouvám se.“ Anna se otočila k pánvi s paellou, která se dožadovala pozornosti. Přilila ještě víno a odstoupila, protože obsah probublával. Došla do ledničky pro misku s mořskými plody. Byly v ní krevety, mušle a olihně.

Cukla pánví, když se zabouchly přední dveře, a potom sáhla do skříňky pro dvě sklenice na víno.

„Dáte si skleničku, Maxi?“

„Ano. Ale jen jednu. Červené, prosím.“

Pomalu nalila víno, chvíli k němu zůstala otočená zády.

„Omlouvám se, takhle jsem to neplánovala.“

„Nedělejte si s tím starost.“

„Skutečně jsem si myslela, že Freddie zůstane,“ prohodila po chvíli a otočila se, aby Maxovi podala jeho sklenici. Potom se znovu opřela o kuchyňskou linku. „V poslední době je buď zalezlý ve svém pokoji, nebo se potlouká někde venku.“

„Obávám se, že to je v tomhle věku normální.“

„To mi říkají všichni.“

„Vypadá to velice lákavě, jsem moc rád, že tam jsou plody moře. Ty miluju. Sarah má smůlu.“

„Ano.“

Oba se mlčky napili vína. Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Alespoň toho zbyde víc na nás. Nádherně to voní.“

„Odpoledne mi připadalo, že jí nic není.“

„Promiňte?“

„Sarah.“

„Aha. No, tyhle věci mívají celkem rychlý nástup. Možná snědla něco pochybného z některé z našich jídelen.“

„Podívejte, vážně se moc omlouvám, Maxi. Popravdě řečeno si připadám trochu hloupě. Zvlášť kvůli Freddiemu. Určitě nechtěl být nezdvořilý.“

„To je v pořádku. Jak jsem řekl, dobře to znám.“

„Jsem příliš dychtivá, že?“ Anna se znovu otočila k pánvi a pokládala mořské plody nahoru na rýži. „Myslím s tou prací. Moc tlačím na pilu?“

„Nesmysl. Dychtivost je v pořádku.“ Potom Max využil možnost hovořit o práci. O ekonomice a politice s odkazy na její plány na nový kurz evropské politiky, který navrhuje studentům druhého ročníku. Dokonce blábolil i něco o možnosti nové vědecké práce, zvlášť vzhledem k aktuálnosti tématu. Max viděl, že je velice chytrá a myslí dopředu. Mohlo by to probudit zájem PR oddělení, přitáhnout zájem médií. Určitě to zaujme, protože zahraniční studenti jsou teď pro rozpočet velice důležití. Ze všech sil se snažil soustředit. Anna měla na sobě přiléhavé úpletové šedé kalhoty a černý svetřík se širokými rameny, k němu výrazný tyrkysový náhrdelník, z bílého šumu z minulosti si vybavil, že se tomu říká originální bižuterie. Vlasy měla stažené do culíku, na nohou žabky. Max byl rád, že si nevzal sako.

Poskytl jí pár poznámek ohledně jejích plánů a potom se zmínil o charakteristických rysech některých dalších spolupracovníků. Kdo má nyní největší vliv. Komu se vyhnout. Kdo tahá za nitky v pozadí – zvlášť v souvislosti se zahraničními studenty.

Popravdě se svěřil, že přes veškeré zákulisní intriky, pomluvy a finanční tlak – vzhledem k nové situaci na trhu – má univerzitní život rád.

„I studenty?“ dobírala si ho.

„Ano. Dokonce i studenty.“

Řekl jí, že udělala pod vedením Sarah v kariéře správný krok a že má skvělé vyhlídky – zvlášť pokud stojí o pozornost médií. Ano, to se univerzitě bude velice líbit.

„Nemyslíte si, že se Sarah dnes jen vymluvila?“ vyhrkla Anna najednou. „Že jsem to přehnala? Že jsem to neodhadla a je ještě příliš brzo? Musíte mi to říct, Maxi. Radši bych to věděla. Občas bývám trochu příliš hr. Vím to o sobě.“

„Různé řeči mě příliš nezajímají a s kolegy se společensky nestýkám tolik jako někteří ostatní, možná ne tolik, jak bych měl. Ale Sarah, alespoň z těch útržků, které jsem zaznamenal, je velice otevřená a přátelí se s kolegy i mimo školu. Jsem si jistý, že ten telefonát byl upřímný, žádná výmluva.“

Zdálo se, že tohle sdělení jí udělalo radost. S úsměvem naservírovala paellu s mísou zeleného salátu. Jídlo bylo přesně takové, jaké mělo být – mořské plody uvařené tak akorát. Rýže měla dole trochu lepivou vrstvu. Debatovali o rozdílech mezi paellou a rizotem. Oba si jídlo vychutnávali a užívali si společnosti toho druhého.

Než si to Max stačil uvědomit, popíjeli druhou kávu a Anna se zdála trochu nesvá a dívala se na hodinky. Bylo po půl jedenácté.

„Asi bude nejlepší poslat esemesku.“

Viděl, že během následujících patnácti minut stejně nedokázala příliš sledovat hovor. Žádná odpověď na zprávu. Žádné rachocení klíčů v zámku.

„Asi bych měl jít, Anno. Pokud tedy nemohu nějak pomoci. Možná bych mohl pro Freddieho zajet? Měl jsem jen jednu skleničku.“

„No, vždyť jste ho slyšel. Tvrdil, že o odvoz má postaráno, ačkoli si začínám myslet, že jsem si tu druhou sklenku neměla dávat,“ poznamenala, vstala a mačkala číslo na mobilu. „Omluvíte mě, Maxi?“

„Haló – to je Andy? Dobrý večer. Omlouvám se, možná to vypadá neodbytně, ale jen se chci ujistit, že přivezete Freddieho domů. Říkala jsem mu, že se má vrátit o půl jedenácté. Nevím ale, jestli se vám o tom zmínil.“

Potom nastala odmlka, Anna změnila výraz obličeje a Max pochopil, co se děje. „Ne. To není vaše vina. Vždyť je znáte. Poptám se. Mohl byste jen zjistit, jestli Jack něco neví? Děkuji.“

„On tam není?“

Anna zavrtěla hlavou a on si uvědomil, že vypadá úplně stejně, jako když se mu sesypala v kanceláři.

„Dobře. Jen klid. Melissa mi tohle taky několikrát udělala.

Začněte obvolávat jeho kamarády, já připravím kávu.“

„Jste si jistý? Nemyslíte, že bych měla zavolat na policii?“

„Není to moje věc, ale – ne, nemyslím. Navrhoval bych nejdřív obvolat kamarády. On se ukáže.“

„A vy nepotřebujete odjet?“

„Ne, v pořádku.“

Potom znovu přiložila mobil k uchu, došla k francouzskému oknu a vytáčela jednoho synova kamaráda po druhém, zatímco Max znovu naplnil kávovar. Anna úsměvem poděkovala, když vedle ní postavil šálek kávy, ale stejně ho nechala vychladnout, aniž by se ho dotkla.

„Volala jsem všem. Nikdo nemá tušení, kde by mohl být.

Tak co teď? Mám čekat? Volat na policii? Jít ho hledat?“

Max to nechtěl vyslovit. Poslouchal, jak telefonuje, jinak to ani nešlo.

„A co jeho otec? Nemohl by –“

„Ten je v Německu.“

„Aha.“

„Nechci mu o tom říkat. Alespoň zatím.“

„Chápu.“

„No, nezáleží to na mně, Anno, ale ještě bych chvíli počkal. Na esemesku vám neodpověděl?“

„Ne. Přepíná mě to rovnou do schránky. Nechala jsem tam tři zprávy.“ Další káva, která vychladla. Potom se vynořila z toalety se zarudlýma očima a Max vstal.

„Nemyslíte si, že jsem ho mohl nějak bezděčně naštvat?

Že by to mohl všechno nějak špatně pochopit?“

„Ne, to si nemyslím. Věděl, že jsem pozvala Sarah. Ne. Alespoň v to upřímně doufám. Chci říct – vysvětlila jsem mu to, včera jsme o tom mluvili –“

A potom se najednou ozval klíč ve dveřích a s Annou se rázem stala výrazná proměna.

Objevil se Freddie, sluchátka stále na uších.

„Měl ses dobře?“ Annin výraz se změnil z úlevy na vztek.

Bylo za deset minut dvanáct.

Syn naznačil, že nic neslyší. Anna signalizovala, že by si měl ta sluchátka raději odložit.

„Ptala jsem se, jestli ses měl dobře.“

„Jo,“ pokrčil rameny. „Bylo to fajn.“

„Raději půjdu,“ oznámil Max tiše a bral si z konferenčního stolku klíče. „Skvělá večeře, Anno. A je dobře, že jsme si mohli důkladně promluvit o vašich plánech. Ven trefím.“

Anna přikývla a jen bezhlasně naznačila rty: „Děkuji a promiňte.“ Potom se otočila zpátky k synovi. „Ne, Freddie. Nezmizíš teď nahoru. Sedneš si, protože si musíme promluvit.“

+

Dvacátá šestá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa se dívala, jak Sam kulhá skrz celní odbavení, a v duchu si připravovala upravenou verzi událostí pro otce. Rozhodla se, že o deníku mu řekne, až sama uzná za vhodné. Při nějaké tiché příjemné večeři. Ale ne teď. Teď o žádné výslechy nestála.

„Co to sakra –“ Maxův výraz u východu byl přesně to, čeho se bála.

Podívala se na Samovu důkladně ovázanou nohu pod otřepenými kraťasy. „To je dobrý, tati. Jsme v pořádku. Opravdu.“ Objala otce a litovala toho obranného tónu.

„Ale co se stalo? Proč jste mi nezavolali? Co se vám proboha přihodilo?“

„Tati, byla to jen nehoda. Nahoře v horách. Motorka. Je v pořádku, na noze má jen pár stehů.“

„Vy jste si půjčili motorku?“

„Ne, tati. My ne. Podívej, mohli bychom odsud odejít, je tu spousta lidí, a já ti to všechno vysvětlím v autě?“

„Tak proto jsi mi neodpovídala na esemesky. Jsi taky nějak zraněná, Melisso? Je něco, co mi –“

„Ne, tati. Zraněný je jenom Sam.“

„Je to v pořádku, pane Dancey,“ ujišťoval ho Sam a pokoušel se o úsměv. „Nechtěli jsme vám dělat starosti. Teď se jen potřebujeme dostat domů.“

„Ano. Samozřejmě. Pravda.“

Max trval na tom, že vezme ten obrovský kufr sám, mračil se při pohledu na jasně růžovou tašku, kterou nesla Melissa, když všichni vykročili k východu.

„Nemůžu uvěřit, že jste potřebovali další tašku. S tímhle obrem?“

„To je dlouhé vyprávění. Stojíš na parkovišti s omezeným stáním, tati?“

„Jo, hned naproti. Pojďte za mnou.“

„Tady je ale zima.“

Cestou ho Melissa informovala jen o nejnutnějších detailech a vymlouvala se na únavu. Když přijeli domů a Sam vešel do haly v jejich vchodu, Melissa se postavila do dveří a bránila otci jít dál.

„Podívej, vážně nechci být nezdvořilá, tati, nebo nevděčná. Ale bylo to únavné. Všechno ti vylíčím u večeře. Příští středu?“ zeptala se šeptem a ohlédla se za sebe.

„Půjdu dovnitř. Alespoň vám pomůžu s tím těžkým kufrem?“

„Ne, to je v pořádku, tati. My to zvládneme. Uvidíme se ve středu.“

„Nezrušíš to?“

„Ne, slibuju. Vlastně mám takový nápad. Pošlu ti esemesku.“ Znovu se otočila do haly, kde za sebou Sam táhl obrovský kufr. „Máme za sebou dlouhou cestu, jsme vážně utahaní.“

Max si v kapse pohrával s klíči.

„No, když myslíš…“

„Všechno je v pořádku, můžeš se spolehnout.“

Když se posadila vedle Sama v obývacím pokoji, už vytáčel číslo domů. Melissu to nijak nepřekvapilo. Na posledních několik dnů nasadil statečný výraz, ale bylo vidět, že má o bratra větší obavy, než dává najevo. Nepochybně se za ním bude chtít hned vypravit a bylo jasné, že bude potřebovat odvézt. S tou nohou nebylo zatím bezpečné řídit.

Melissa se začala probírat hromádkou dopisů a povzdechla si. Matka měla pravdu, bylo daleko snazší mít odvahu na to obhájit si vlastní volbu než dělat to, co se má. Být hodný. Odešla do kuchyně připravit kávu a rozhlédla se po místnosti. Prožívala to zvláštní rozechvění, které příjezd domů vždycky přinášel. Návrat z dovolené do běžného života. Změna cizí pracovní kuchyňské plochy na vlastní. Úplně zapomněla, jak tmavý ten mramor je.

Potom se ale rozpomněla na něco úplně jiného. Na krabici v garáži. Zarazila se a snažila se tu myšlenku zahnat. Ne. Dnes ne. Nechá Sama odpočinout, navštíví jeho bratra, a teprve až bude všechno v klidu, podívá se do té krabice.

„Stavím se nakoupit ve Waitrose, ano? Přinesu nějaké steaky a salát, k tomu nějaké základní věci,“ prohodila a sáhla po svých klíčích od auta. Sam právě skončil telefonát.

„A až se navečeříme, odvezu tě za Marcusem. Jestli tedy chceš.“

Přišel za ní a zadíval se jí do obličeje. „Myslel jsem, že budeš příliš unavená.“

„To je jedno. Ale nejdřív bych ráda zaběhla do obchodu a udělala něco k jídlu.“

„Opravdu ti nevadí, že bys mě tam hodila?“ Díval se jí přímo do očí. „Můžu počkat do zítra.“

„Ne. Nevadí mi to. Bude rád, že tě vidí.“

Pili kávu, probírali se poštou a potom Melissa odešla do ložnice, aby vytáhla z kufru šedé hedvábné pouzdro s matčiným deníkem. Přendala ho do pruhované lýkové nákupní tašky, políbila Sama a odešla.

Ve Waitrose šla přímo do kavárny, objednala si velké cappuccino a s bušícím srdcem položila deník na stůl.

+

Polévka z pečené dýně a špenátu se sýrem feta

Jedna celá máslová dýně – oloupaná, zbavená semínek a nakrájená na kostičky

Půl sáčku praného mladého špenátu

Dvě červené cibule – nakrájené na velké kousky

Malé balení dobrého sýra feta

Dvě snítky rozmarýnu – pokrájené

Dobrý olivový olej

Několik stroužků drceného česneku

Litr až litr a půl dobrého vývaru (zeleninového nebo kuřecího)

Promíchej nakrájenou dýni a cibuli s trochou olivového oleje, přidej mořskou sůl, drcený česnek a krájený rozmarýn a peč asi čtyřicet pět minut až hodinu, dokud dýně nezměkne a nevypadá nádherně. Dej zeleninu s polovinou sáčku špenátu na pár minut mírně povařit do vývaru. Přidej sýr feta a počkej, až se roztopí. Okořeň a rozmixuj. Množství vývaru vol podle toho, jak silnou má mít polévka chuť.

S množstvím špenátu je potřeba pracovat metodou pokus a omyl. Barva je trochu tmavá, ale já to mám takhle ráda.

Ten recept jsem vybrala, protože by mohl být poslední. Mám ho skutečně moc ráda. Je jednoduchý, ale hrozně dobrý, i když vlastně nijak pracný. Objevila jsem ho náhodou, jak se to stává u mnoha dobrých jídel. Kamarádka mi dala recept na pečenou dýni a salát s fetou na mladém špenátu. Jednou jsem toho ale udělala příliš a hodně zbylo. Tak jsem to hodila do hrnce, přidala vývar a všichni se po tom mohli UTLOUCT. Teď dělám tuhle polévku častěji než ten salát.

Zase plácám.

Dělám to vždycky, když jsem nervózní. Pravdu?

Chce se mi plácat pořád dál, holčičko moje milá, protože se nám krátí čas a pro mě je stále těžší udržet alespoň nějaký smysl, pokusit se najít způsob, jak to ukončit, i když je spousta věcí, které bych ti ještě strašně ráda řekla.

Ještě jsem zdaleka neskončila, Melisso, ale ubývají mi síly. A ty sis toho všimla. V osmi letech. Jsem si skoro jistá, že už nějakou dobu víš, že mi není dobře. Jsi chytrá holčička a dětem toho unikne jen málo. Snažila jsem se ti vysvětlit, že jsou to jen nějaké ženské problémy, a připadalo mi, že ses nechtěla moc vyptávat. Tohle nepíšu proto, že bych tě chtěla vyděsit, ale protože mě zajímá, kolik si toho budeš pamatovat a nakolik jsem to pochopila špatně.

Včera jsem ti v posteli česala vlasy a navrhla, že by se to možná tatínek rád naučil. Z tvé reakce jsem cítila, žes zřejmě pochopila daleko víc, než bych si přála.

Ale doufám, že tomu tak nebylo.

A dnes – vůbec se necítím dobře a jsem v telefonickém kontaktu s právníkem – vysvětlila jsem mu, co se má dít s tímhle deníkem. Brzy si pro něj přijde. Nejpozději ve středu. Ale já se budu držet co nejdéle – budu doufat, doufat, doufat... že výsledky toho testu do té doby přijdou.

A nyní – hluboký nádech – ta další věc, kterou ti teď už musím říct.

Možná už sis všimla, že je několik stránek slepených dohromady. Věřím a doufám, že ses na ně nevrhla a nerozlepila je. Myslela jsem, že to pochopíš jako nějakou chybu. Pravda ale je, že jsem doufala, že je budu moct vytrhnout a tuhle stránku taky. Ale pokud tohle čteš, ty slepené stránky tam stále jsou... No, nedopadlo to tak, jak jsem doufala.

Než se pustíš do jejich čtení, je důležité říct, že tebe a tvého otce mám raději než život sám. Ale i dobří lidé mohou nosit v hlavě a v srdci věci, na které nejsou pyšní.

Odděl od sebe ty slepené stránky opatrně, holčičko moje.

Slepila jsem je tak, abys na ně nenarazila při listování deníkem hned, jak ho dostaneš, a nepustila se do té nejproblematičtější části, aniž bych měla možnost si s tebou předtím chvíli popovídat.

Doufám, že budeš velkorysá a uvěříš, že tohle všechno proběhlo mimo mě – a dopadlo to úplně jinak, než jsem měla v plánu...

Melissa zavřela knihu a rozhlédla se kolem. Nebylo to poprvé, kdy cítila dramatičnost té změny. Od černého inkoustu a hrozného místa, kde její matka psala, k banalitě místa, kde její slova četla.

Kdykoli zvedla pohled od stránky, od té doby, kdy se jí zdálo, že se mění téma knihy a je najednou temnější, vnímala ten šok z normálního života kolem sebe. Ano. Z naprosté banality toho všeho. Všichni ti lidé se usmívají, popíjejí své latté, přikusují košíčky, luští křížovky a dívají se na mobily, všichni ti lidé, kteří nemají nejmenší tušení o světě, do něhož ji ta slova zavedla.

Chvíli se jen zmateně dívala na nějakou ženu, která seděla se svou kamarádkou, důvěrně se k sobě nakláněly a zřejmě si sdělovaly nějaké drby. Mohlo jim být kolem čtyřiceti, byly dobře oblečené a měly účes, který všichni kopírovali podle seriálu Přátelé, jako by truchlili nad tím, že se s jeho natáčením končí. Jedna z žen se něčemu smála a potom si vytáhla malou pudřenku, aby si nanesla rtěnku. Pak pohlédla na hodinky a naznačila, že by měly jít.

U dalšího stolu byla mladá maminka s batoletem ve vysoké židličce, plastikový tác u židličky byl pokrytý drobečky z koláče. Ta maminka vytáhla z kostkovaného batohu balíček vlhčených ubrousků a otřela tácek i tvářičku dítěte, které hlasitě protestovalo.

Melissa se díky tomu všemu cítila jako vyděděnec. Všechen ten normální život kolem. Hrozně se zlobila kvůli své matce a teď se cítila i velice osaměle.

Vzpomněla si, jak ji jako malou právě o tomhle otec poučoval. Že se uzavírá do sebe. Jen tiše sedí a příliš uvažuje.

Snažíš se toho nést na svých bedrech příliš. Víš, že se mnou můžeš vždycky mluvit, Melisso.

Ale existovaly některé věci, které bylo příliš obtížné sdílet. S lidmi, kterým připadaly úplně normální. Všechny ty rozmíšky s jejich vlastními matkami. Neustálé důvěrnosti. Lidé, kteří nikoho neztratili, a mysleli si, že smutek po pár letech vyvane a zůstanou jen šťastné vzpomínky.

Kecy. Smutek. Melissa už v dětství pochopila, že smutek nevyvane. Byla to věc, která ji ohromila ze všeho nejvíc, a nakonec to bylo právě tohle, co ji nutilo stát stranou. Ošklivá pravda, že ta prázdnota nezmizí. Jen se schová a nechá vás uvěřit, že všechno je v pořádku, dokud se jednoho dne neohlédnete a – šup, a je zpátky. Jako ten první den, kdy vyhrála ve škole odznak za výsledky a najednou ji zaplavil smutek, když jí ho připínali na svetr. Když se dostala na univerzitu. Když se zamilovala do Sama. Když dostala nabídku na práci. O všech těch věcech se její matka nikdy nedozví.

Dokonce i v té restauraci, když Sam vytáhl prsten, uvažovala nejen o tom, že nevěří příběhům o tom, jak spolu žili šťastně až do smrti, že to nemůže riskovat. Napadlo ji také, že nemá s kým vybírat svatební šaty. Že nemá nikoho, kdo si nasadí šílený klobouk a bude v kostele v první řadě ronit slzy.

Neměla nikoho, s kým by si o tom mohla promluvit, protože jí to připadalo sobecké a trapné.

Uběhlo sedmnáct let...

Takhle už by to přece být nemělo.

A teď, najednou, po všech těch hezkých věcech v matčině knize. Po šťastných vzpomínkách, které se pomalu nořily, ji to odvádí úplně jinam a ona se cítí zmatenější než kdykoli předtím. Už to není jen kriket na pláži, šťastné narozeniny, plněné košíčky a sušenky.

Melissa si vzpomněla na ty děti, které si hrály ve fontáně. Nemůže se vdát a stát se matkou. Nejde to, protože ví, jaké to je, když člověka někdo opustí. Ne, nemohla o tom hovořit se Samem, protože on by řekl, že tak se žít nedá. V obavách. Že je to nesmysl. Že kohokoli může kdykoli přejet autobus. Jenomže ona není kdokoli. A najednou neměla vůbec tušení, kam vlastně matčina kniha míří.

+

Dvacátá sedmá kapitola

ELEANOR – 1994

Eleanor si přečetla několik řádek v deníku a podívala se na hodinky. Nejvyšší čas.

Pohlédla k posteli, kde ležel Melissin kartáč na vlasy a v dřevěné vyřezávané misce její sbírka gumiček. Změť barev a materiálů – puntíkované hedvábí. Temně vínový samet. Černá umělá kožešina. Proč ji nenapadlo předat tenhle rituál Maxovi dřív.

Přejela prsty po dvou slepených stránkách asi ve dvou třetinách deníku – těsně před částí věnované mateřství.

Eleanor napsala tyhle důvěrné stránky nedávno a okraje slepila. Bylo to riskantní. Vycházelo to trochu z normálního běhu věcí, zároveň to bylo trochu jako ze skautského života – sázela na to, že Melissa usoudí, že udělala nějakou chybu, tak stránky spojila, a přečte si nejdřív zbytek deníku. A až tam dojde...

Mezi těmito dvěma stránkami bylo ukryté něco, čemu s Maxem začali časem říkat „to bláznovství“. Byla to taková malá katastrofa na začátku jejich vztahu. Doba, kdy veškerá naděje na šťastnou budoucnost v manželství, o níž snila, zmizela, jako když jí někdo pod nohama trhne za koberec a ten ujede po naleštěné podlaze. Zasviští to a všechno je pryč.

Začal s tím Max, ale nikdy se nedokázala přimět, aby z toho vinila jen jeho. Jako u mnoha jiných výkyvů to bylo komplikované.

Po seznámení s Maxem ve škole následovaly dva nádherné roky, v nichž Eleanor nikdy nezapochybovala, že budou žít spolu. Nešlo o to „jestli“, otázka zněla „kdy“.

Všechno vypadalo jednoduché, všechno do sebe zapadalo. Max miloval svou práci. Také miloval Eleanor. A potom se najednou z nepochopitelných důvodů začal nesmyslně bát, měl obavy z jejich finanční situace. „Ale, Maxi, to zvládneme. Vždyť jsme na tom líp než většina ostatních.“

„Ale co až budeme mít rodinu, Eleanor? Ty budeš pracovat na částečný úvazek. Dokážeme vyjít? Zvlášť pokud budeme chtít žít ve slušné čtvrti, někde, kde člověka nepřepadnou a kde jsou dobré školy.“

„Maxi, co to říkáš? Ještě jsme se ani nevzali a ty už mluvíš o školách?“

„Dobře víš, co myslím,“ namítl rozčíleně. „O těchhle věcech je třeba uvažovat dopředu. Nemůžeš se chovat jako pštros a schovávat hlavu do písku.“

„Ale ty si přece vedeš na univerzitě skvěle, Maxi. Máš ty nejlepší vyhlídky.“

„Nejlepší vyhlídky, mizerné peníze.“

„Ale tak to přece není.“

„Ve srovnání s právníky nebo lékaři to tak, Eleanor, je.“

„Nechci žít s právníkem ani s doktorem. Stojím o život s univerzitním učitelem. Učitelem, který je skvělý, uznávaný a má svou práci rád.“

„A žije z ruky do huby.“

„Říkáš hlouposti.“

„Vážně? Teď nám to celkem vychází, protože pracujeme na plný úvazek. A nemáme závazky. Jenomže to je přechodné, Eleanor, a ty to víš.“

Takhle se dohadovali několik týdnů a Eleanor se nepodařilo to Maxovi vymluvit. Zkoušela všechno, ale marně. Najednou jí připadal téměř v depresi. Bylo to divné, protože ve škole se mu skutečně dařilo. Jedna z jeho statí zaujala místní média a zničehonic ho pozvali na první televizní rozhovor. Tvrdil, že bude nervózní, ale působil přirozeně – představili ho jako ekonomického experta s jasným názorem na úvěrovou krizi v Americe. To téma bylo aktuální, vycházely na povrch stále nové a nové finanční nesrovnalosti. Celonárodní televize použily část rozhovoru s Maxem, která se vysílala i v zahraničí.

Maxe najednou začali všichni vnímat jako člověka, který dokáže srozumitelně vysvětlit složité ekonomické záležitosti. Stal se tak trochu hvězdou a byl o něj zájem.

Univerzita byla nadšená. Následující měsíc o něho projevila zájem další média, mezi nimi celonárodní noviny, kde s ním zveřejnili dlouhý rozhovor o ekonomické situaci. Vzápětí se ozvalo i několik amerických časopisů.

Eleanor byla nadšená. Najednou si ho na univerzitě cenili a tiskové oddělení projevilo spokojenost s tím, čemu říkali nové „devizy“.

A potom jeden osudový čtvrtek zavolal Eleanor a téměř vybuchoval vzrušením. Řekl jí, že objednal stůl v jedné restauraci s michelinskou hvězdou a večer jí všechno vysvětlí. Eleanor byla vzrušením bez sebe. Usuzovala, že mu ve škole zřejmě přidali a konečně přestanou ty věčné finanční obavy.

Oblékla si šaty, které měl nejraději. Navoněla se jeho oblíbeným parfémem. Dala si práci, aby našla i ladící spodní prádlo. Působila nesměle, zdrženlivě, rozrušeně a nervózně.

„Tak, Eleanor. Musím ti říct něco důležitého. A na něco se tě zeptat.“

Vložila do úst poslední sousto mátového hráškového pyré a snažila se zachovat klid. Utřela si ústa ubrouskem a přemýšlela, jestli se před ní chystá pokleknout. Rozhlédla se kolem. Budou je všichni sledovat?

„Jak by se ti líbilo přestěhovat se do New Yorku s novým komunikačním poradcem Unit Two Bank of Minnitag?“ Max celý zářil a usmíval se od ucha k uchu.

Eleanor netušila, co na to říct, místnost najednou jako by potemněla a vzduch byl těžší a jako v mlze.

„Amerika? Nechápu. Vůbec ti nerozumím.“

„Včera mi volali a dnes ráno potvrdili podrobnosti. Oficiální nabídka jde poštou.“

„Kdo? Pořád ti nerozumím.“ Uvědomila si, že v uších cítí tlukot srdce.

„United Two Bank of Minnitag. Dostal bych třikrát vyšší plat, než mám teď, Eleanor. K tomu byt, dokud si něco nenajdeme. Manhattan.“

„Není to ta banka, o které se psalo v novinách? Ta, která se dostala kvůli úvěrové krizi do velkých problémů? Ta, kterou jsi tak důkladně analyzoval?“

„Což je důvod, proč potřebují někoho, jako jsem já. Někoho, kdo chápe jejich problémy a ví, jak to dát do pořádku. Zvlášť vzhledem ke všem těm novým nařízením, která mají začít platit. Jsem ideální člověk, který jim poradí. A který také zvládne všechny otázky médií.“

„Děláš si legraci, Maxi?“

„Ne. Jak jsem řekl, dostal jsem nabídku na práci a dnes dopoledne mi ji potvrdili.“

„Ale ta banka není zdravá. Má strašné úvěrové problémy.

Sám jsi to říkal.“

Maxovi se změnil výraz ve tváři.

„Mají o tebe zájem, protože se tím zabýváš a je to o tobě známé. Vyhovují jim tvoje schopnosti, tvůj rozbor a léta výzkumu. Chtějí tě jen využít.“

„No, tak ti moc děkuju za důvěru.“

„Ale no tak, Maxi. Vždyť to musíš sám vidět. Jdou ke dnu a potřebují někoho, kdo by to vysvětloval na tiskových konferencích. Zvlášť až to bude ještě horší. Profesora ze známé britské univerzity. A budou ho mít na své straně.“

„Mohlo mě napadnout, že to uvidíš takhle.“

„A co to znamená?“

„Dostal jsem úžasnou nabídku z New Yorku. Větší plat, než o jakém se mi kdy zdálo. Zabezpečení pro nás a pro naši budoucnost. A ty reaguješ takhle?“

„Ale Maxi. To snad nemyslíš vážně. Vždyť by to byl konec tvé kariéry, ne práce na ní. Obětoval bys dobré jméno.“

„Nesmysl.“

„Tahle banka by ti měla pomoct?“

„Není horší ani lepší než kterákoli jiná.“

„A právě to je důvod, proč se k nim nepřibližovat. Zvlášť když se teď provalily ty problémy s úvěry. Nechci se tvářit, že tomu rozumím. Ale ty to znáš. A orientuješ se v tom, Maxi. Máš před sebou skvělou akademickou budoucnost, ve svém oboru jsi odborníkem. Respektovaným. Ale tímhle bys se vším skoncoval.“

„Promiň, že jsem doufal, že tě to nadchne. Že budeš mít radost kvůli mně a kvůli nám.“ Stočil pohled stranou a díval se přes restauraci.

„Jak bych mohla mít radost?“

„Chceš říct, že se mnou nepojedeš?“

„Maxi, to přece nemůžeš myslet vážně?“

Následovaly tři nejhorší týdny Eleanořina života. Max byl umíněný a slepý a uražený, netušila, že je něčeho takového schopen. Snažil se ji ze všech sil přesvědčit, že se mýlí, že je naivní. Že takhle se chovají všichni dospělí lidé. Potlačí své ideály, aby mohli svým milovaným zajistit nejlepší budoucnost. Snaží se růst.

Eleanor namítala, že tohle není růst, ale výprodej, a nedopadne to dobře. Že to není způsob, jakým by ona sama chtěla žít. Raději bude mít méně peněz. Ale v Británii. Pokud Max touží po New Yorku a vysokém platu, ať se za tím vším vypraví sám.

Nikdy ani na vteřinu nevěřila, že by něco takového mohl udělat.

Až do chvíle, kdy byl pryč. Příliš pozdě si uvědomila, že jsou oba extrémně tvrdohlaví a jeden očekává od toho druhého, že povolí. V té době ještě nebyly mobily, takže každý z nich den co den kontroloval zprávy na záznamníku a očekával nějakou zprávu o přiznání porážky. Ale ne. Roztržka pokračovala i přes Atlantik.

Eleanor nedokázala několik dnů vylézt z postele – zavolala do školy, že jí není dobře, a vymluvila se na migrénu. Každou hodinu se dívala na záznamník a v duchu žádala o odpuštění, ale nepřicházelo.

Pila hodně vína a trávila hodiny se svými nejbližšími přítelkyněmi a stále dokola do všech podrobností probírala, co se tak nečekaně pokazilo. Jak přišla v životě o jedinou věc, na níž jí skutečně záleželo. A má vůbec pravdu? Neměla by spolknout hrdost? Vykašlat se na principy? Zajímat se o peníze? Následovat svého muže?

Celou dobu věděla, že v New Yorku žít nechce. Velká města nesnášela. Netoužila žít v zemi, kde každý může nosit zbraň, nesnášela bohaté banky a úvěrové společnosti, které se očividně snažily každého obrat, aniž by je zajímaly následky.

Eleanor znovu přejela prstem po stránkách, které slepila dohromady, a trhla sebou, protože se řízla o papír. Ucukla prstem, aby kapka krve nedopadla na stránku. Potom si strčila prst do pusy a znovu vytočila sekretářku doktora Palmera. Ta jí ale jen potvrdila, že je jí to moc líto, ale výsledky zatím nedorazily. Dělají, co mohou, aby věc urychlili. Opravdu.

+

Dvacátá osmá kapitola

MELISSA – 2011

První víkend po návratu z Kypru zůstali přes noc u Samových rodičů, aby uklidnili Marcuse. Když se pak vrátili domů, Melissa se zmínila o krabici v garáži a požádala Sama, aby jí pomohl.

Potřebovala dvojité espreso, než se dokázala podívat dovnitř. Sam se diplomaticky uchýlil do ložnice a tvářil se, že pracuje, ona mezitím krabici otevřela sama.

Snažila si v duchu představit, co je uvnitř, vybavit si to v paměti z doby, kdy Max krabici přivezl a ona ji jen zběžně prohlédla. Doufala, že bude připravená na to, co přijde.

Ale nebyla.

Když se na ty věci teď dívala a v duchu slyšela matčin hlas, první pohled na mixér, který vybalila z ručníku, byl téměř nesnesitelný. Očekávala, že to bude těžké. Že bude palčivě vnímat skutečnost, že to jsou vlastně známé věci. Čekala, že to vyvolá nějakou reakci, něco jako před několika lety. Copak tu krabici ještě předtím, než se dozvěděla o deníku, okamžitě nezavřela, aby zůstala toho všeho uchráněná?

Jenomže opravdu neočekávala, co to s ní může udělat, jak ji to rozhodí. Vzlykala tak hlasitě a nekontrolovatelně, že se Sam okamžitě vynořil z ložnice.

„Ach, Melisso. Do háje. Mám to zase všechno zabalit? Pane bože.“

Jen zavrtěla hlavou. Seděla na vysoké stoličce u stolku, kde snídali, a zírala na mixér. Modrá a bílá na mramorové desce jí připadly úplně stejné jako na jiné kuchyňské lince v rohu matčiny kuchyně.

„Ne. To je v pořádku, Same. Potřebuju chvilku, abych se uklidnila. Promiň, připadám si trapně.“

„Neblázni.“ Vypadal bezmocně a trošku provinile, pobíhal kolem a hledal krabici s kapesníky. Nakonec sáhl po utěrce, kterou vděčně přijala.

„To bude dobré. Opravdu. Za chvilku jsem v pořádku. Je toho na mě moc.“

„Promiň. Když jsem navrhoval to vaření, vůbec mě nenapadlo –“

„To je v pořádku, Same. Musím to udělat. Je to prostě taková změna.“ Znovu už se začala ovládat, několikrát se zhluboka nadechla a chvíli upírala pohled na strop. Potom vstala, aby udělala silnou kávu, než se pustí do zkoumání dalšího obsahu krabice.

„Opravdu jsi v pořádku, Melisso?“

„Jo. Ano, už je mi dobře.“

Bylo tam ještě několik plechů na pečení, které ovšem bude potřeba vyhodit, protože ve skladišti zrezly, ale také několik umělohmotných krabiček s vykrajovátky a zdobicími sáčky, to všechno bylo většinou v dobrém stavu.

Ještě hloub byla další umělohmotná krabice s návodem k mixéru a se vším příslušenstvím.

„Myslíš si, že to bude fungovat?“ Sam byl očividně zvědavý, když Melissa začala listovat návodem. Potom se zarazila a nebyla si jistá, jestli je schopná přijmout možnost, že by motor nefungoval. Že by byl ten mixér rozbitý. Ale Sam nedokázal odolat, otřel povrch přístroje a očistil i kabel, než ho zasunul do zásuvky a otočil se k Melisse, jestli souhlasí. Lehce pokrčila rameny a po chvíli přikývla.

Sam stiskl vypínač a vzápětí se ozval známý zvuk motoru.

V jeho ozvěně jako by k ní promlouval Eleanořin hlas.

Podáš mi sáček cukru, zlato?

Melissa si zakryla dlaní ústa.

„To je úžasné. Jak staré si myslíš, že to je?“ Sama jako technika upoutalo, jak je ten přístroj odolný, mumlal něco o kvalitě a chtěl vyzkoušet veškeré příslušenství, ale Melissa už neposlouchala. Otřes jako by se začal měnit v něco úplně jiného. Napadlo ji, jak je dobře, že tu krabici neposlala do charity. Byla to opravdu nezměrná úleva a byla moc ráda, že ty věci má.

Dobrý bože.

Mixér Kenwood Chef její matky. Mixér, který kupodivu stále funguje.

+

Dvacátá devátá kapitola

Následující den – poslední den, kdy měl Sam volno – společně upekli košíčky, potom sušenky a nakonec zkusili recept na polévku z pečené dýně, která byla vynikající.

Mixér fungoval skvěle, ale Melissa byla stále trochu zmatená a snažila se uchránit deník pro sebe. V žádném případě nebyla připravena půjčit ho Samovi, aby si v něm volně četl, bála se, že by si všiml těch slepených stránek a měl k tomu nějaké poznámky. Proto použila stojánek na kuchařku s průhledným krytem a zasunula deník do pouzdra. Sam, který přijal roli pomocníka šéfkuchaře, nemohl otáčet stránky. Několikrát ho přistihla, jak pročítá poznámky na stejné stránce jako recept. V tu chvíli mu posmutněly oči. Byl ale natolik citlivý, zvlášť po její reakci, když mixér vybalila, že na ni netlačil, a proto netušil, že ke konci se obsah i tón deníku změnily.

Ohledně vaření měl ale pravdu, ukázalo se jako překvapivě očistná činnost. Především pečení plněných košíčků. Recept byl jednoduchý, úplně základní, ale když Melissa loupala pomeranč, najednou ji ten pocit úplně přemohl a Samovi neunikl její tázavý výraz.

„Copak?“

„Nejsem si úplně jistá.“

„Je ten pomeranč nějaký špatný?“

„Ne, je v pořádku. To jen –“

Kůra z jednoho pomeranče (to je důležité, pamatuješ?)

Melisse vytanul další obrázek – tentokrát seděla na vysoké stoličce. Ano. Na bílé stoličce u kuchyňského stolu. Na bílém porcelánovém talíři před ní ležel pomeranč a měla pocit, jako by slyšela vlastní hlas kňourat. Vzhlédla a přimhouřila oči. Snažila se rozpomenout, proč kňourala a co přesně dělala matka...

„Jen vzpomínka. Něco z dětství. Ale nedokážu se úplně přesně rozpomenout.“

Sam se usmál a potom mrkl. Melissa se zhluboka nadechla a otočila se zpátky k míse – dneska mnula mezi prsty mouku a máslo. Chtěla také upéct sýrové tyčinky na následující večer. Na středeční večeři s otcem.

Max byl nejdřív trochu zmatený, když dostal esemesku s návrhem, aby povečeřeli u ní. Sam, který se už vrátil do práce, měl na ten večer pozvání na pracovní večeři. Byl nervózní, protože doufal, že dostane oficiální nabídku stát se společníkem. Melissa se tedy rozhodla, že právě ten večer řekne otci o deníku. A to skutečně nechtěla dělat na veřejnosti.

Max zavolal a protestoval. „Ale to přece není správné, abys o svých narozeninách musela vařit, Melisso. Zamluvím stůl v nějaké dobré restauraci.“

„Ne, tati. Prosím. Moc o to stojím. Přijď kolem půl osmé.“ Měla z toho trochu obavy, protože s vařením neměla pří liš zkušeností, ale když navrhla, že zkusí hovězí po burgundsku, Sam dostal velice rozumný nápad, aby to jídlo připravila den předem. Dušené maso je stejně nejlepší až druhý den, když se rozleží a chutě prolnou. A kdyby to nějak hodně zkazila, má čas na druhý pokus. Melissa měla ještě týden volna, chtěla se rozhodnout ohledně nové práce, takže měla dost času. A recept se nakonec ukázal jako dokonalý.

Eleanor hovořila o těžkém kvalitním pekáči, takže Melissu potěšilo, když na dně krabice našla velký litinový pekáč Le Creuset. Není divu, že ta krabice byla těžká.

Nejdřív nemohla uvěřit, že jídlo je třeba připravovat tak dlouho, jak se psalo v deníku. Několik hodin. Ale vůně, která zaplavila byt, byla neuvěřitelná. Stejně jako hotové jídlo. Když ho Sam ochutnal, objevil se mu na tváři tak blažený výraz, jaký u něho v jejich kuchyni ještě neviděla.

Tohle je vážně dobré, Melisso. Nedělám si legraci.

A teď – konečně přišla středa. Otec byl ve střehu, evidentně přemýšlel o tom, co se to vlastně děje. „Sýrové tyčinky, Melisso? Sýrové tyčinky prostě miluju!“

Seděli naproti sobě každý na jedné pohovce a Melissa se snažila ze všech sil vypadat uvolněně. Odkopla boty, zvedla nohy nahoru a na břiše si držela polštářek.

„A tyhle se vážně povedly. Výborné,“ chválil a napil se vína. „Pálivé, prostě přesně, jak je mám rád.“

„Dělala jsem je sama.“

„Žertuješ?“

„Ne, vážně.“

Max jako by se na chvíli zasnil.

„Víš, pekla mi je tvoje matka. Jednoho dne si ze mě udělala legraci a nasypala dovnitř snad celou pepřenku. Málem jsem se ukašlal k smrti.“

Melissa se usmála a Max stočil pohled stranou.

„Můžeš zůstat přes noc, tati, kdyby se ti chtělo. Chci říct, žes určitě utratil nehorázné peníze za dobré víno. Bylo by škoda si ho neužít.“

„Nedělej si starosti, když bude potřeba, objednám si taxík. Uvidíme, jak to dopadne.“

Max vždycky vybíral dobré víno. Ty dvě láhve, které přinesl, byly působivě opletené. Pro Melissu to byla škoda, ale dělalo jí radost, jak si otec vychutnává každý doušek.

„Tak co se to tady děje, Melisso? Myslel jsem, že vaření tě moc nebaví?“

„Na dovolené jsme si dopřávali úžasné jídlo, tak jsme se se Samem rozhodli, že je nejvyšší čas s vařením začít. Možná dokonce půjdeme i na nějaký kurz.“

Maxovi se na tváři objevilo překvapení, ale i souhlas. „To je velice dobrý nápad. Na to si připijeme. A v kuchyni dnes něco opravdu dobře voní,“ řekl a natáhl se pro další sýrovou tyčinku.

„Tak povídej, tati. Co se dělo, když jsme byli pryč? Jsem sexista? Nemáš žádné problémy v práci, že ne?“

„Ne. A teď na tom stejně nesejde...“

„Ale ano, sejde. Jinak by ses o tom nezmiňoval. Neposílal bys tu zprávu.“

„Mohlas mi zavolat, když tě to zajímalo.“

„Promiň,“ špitla a zrudla. „Ale víš, jaká jsem. Zvlášť na dovolené. A trochu nás rozhodila ta nehoda.“

Max se zhluboka nadechl a opřel se. „Tak dobře. Je to asi takhle. Oženil jsem se s nádhernou ženou. Mám krásné ženy rád. A začínám mít obavy, co to o mně vypovídá.“

„Říká to, že jsi úplně normální plnokrevný chlap a žes měl v manželství štěstí.“ Melissa nalila oběma vodu z velkého džbánu postaveného uprostřed konferenčního stolku.

„Vážně. Co se stalo, tati?“

„No, takové našlapování mezi vejci v práci. Politická korektnost. Nevím.“

„Takže máš nějaký problém? Něco se ti nepovedlo?“

„Ne tak úplně. Ale zamysli se nad tím. Celé mládí jsem ti říkal, že jsi krásná.“

„Což bylo sice hezké, ale nebyla to pravda.“

„Ale je to pravda.“

„Ne, vlastně není. Když mám dobrý den a vítr fouká ze správné strany, docela to jde. Ale krásná určitě nejsem.“

Max zvedl obočí.

„Podívej, tati. Mít rád krásné ženy a myslet si, že tvoje dcera je krásná, je jedna věc. Ale z mého pohledu nehodnotíš všechny ženy jen podle toho, jak vypadají. Když to není podstatné. Myslím třeba v práci, v každodenním životě.“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Tak, řekl jsi – samozřejmě že ne – ale faktem je, tati, že někteří muži to dělají. Hodnotí všechny ženy neustále výhradně podle jejich vzhledu. Práce je pro ně hrou. A když se jim některá nelíbí, je vidět, jak bloudí očima po místnosti, aby našli někoho hezčího, s kým by se dali do hovoru.“

„Ale no tak, neblázni.“

„Vůbec ne. Právě to je totiž sexismus. Rozhodnutí, že žena nestojí ani za konverzaci, pokud není krásná. Je to něco úplně jiného než hledat si někoho atraktivního, s kým chce člověk chodit. Nebo s kým se oženit. Nebo – vždyť víš,“ podařilo se jí to nevyslovit.

Max se ušklíbl.

„Tati, vážně se nic neděje?“

„No, vlastně nevím, možná krize středního věku. Dnes je těžké být mužem a nemít obavy z toho, aby člověk neřekl něco špatného. Vždyť víš – všechno musí být korektní. I v práci. Je to jako chůze po minovém poli.“

„Ale my tu politickou korektnost potřebujeme. Abychom udrželi hranice. Nezapomínej, že jsme teprve nedávno získaly volební právo.“ Z jejího tónu bylo znát, že si ho dobírá.

Max se znovu ušklíbl. „Já věděl, že tohle téma nemám vytahovat.“

„Na tom nezáleží. Pokud nemáš v práci žádné problémy,“ cinkla svou sklenkou a potom zmizela v kuchyni. Za chvíli ho zavolala a servírovala hovězí po burgundsku s brambory zapečenými se smetanou a zeleným salátem.

To jídlo ho nadchlo. Neustále dokola opakoval, jak je skvělé. Že to bylo opravdu to nejlepší rozhodnutí, když se spolu se Samem snaží proniknout do tajů kuchyně. Neuvěřitelné, Melisso. To nejlepší, jaké jsem ochutnal od...

Několikrát ho přistihla, jak se zamračeně dívá na litinový pekáč, ale nic neřekl.

S dezertem se netrápila, nabídla místo toho nějaké sýry, ale otec řekl, že si dá možná později. Potřeboval si chvíli odpočinout. Pak se vrátili do obývacího pokoje ke druhé láhvi vína.

„A teď je na mně, abych se na něco zeptala, tati.“ Pokračovala až po krátké odmlce. „Stalo se mezi tebou a maminkou někdy něco, o čem jsi mi neřekl, tati? Něco vážného. Třeba nějaký zkrat, když jste spolu chodili?“

Melissa si ty slepené stránky stále ještě nepřečetla. Vstala brzy ráno, od návratu z Kypru chodila každý den plavat. Vaření se jí začínalo líbit. Cítila v tom naději, jako by byla propojená se svou matkou a s minulostí. Rozhodla se ale, že slepené stránky si přečte až poté, co si promluví s otcem. Pořád ještě měla obavy.

„Proč se proboha na něco takového ptáš?“ Max byl najednou popelavě šedý.

Melissa se zhluboka napila a sáhla pro polštářek.

„Vlastně nevím, jak ti to říct, tati. Ale zažila jsem něco, co mnou otřáslo.“

„Co?“

Teď už ťukal nohou o dřevěnou podlahu.

„O narozeninách jsem dostala dopis z jedné advokátní kanceláře. Ukázalo se, že maminka pro mě napsala takovou knihu. Dárek k pětadvacátým narozeninám.“

Max úplně zbledl a ztichlo i ťukání. Na chvíli zavládl klid, ale potom se celým tělem pohnul a sklenka se mu málem převrhla.

„Je to takové holčičí povídání, tati. Pár receptů, fotografií a věcí, které si povídají ženy mezi sebou. Prostě něco takového.“

„Ne. Ne. Nikdy mi neřekla, že něco takového chystá. Vůbec tomu nerozumím. Proč by se mi o tom nezmínila?“ Neklidně poposedával na pohovce.

„Jak jsem řekla, jsou to jen takové holčičí řeči, tati. Chtěla, aby to bylo jen mezi námi. Možná si myslela, že bys to považoval za hlouposti. Že by ti to připadalo sentimentální.“

„Ale jak ti to proboha předala, Melisso?“

„Prostřednictvím právníka. Z advokátní kanceláře, kterou její rodina využívala po léta.“

„Ne, nikdy se nezmínila ani slovem.“ Díval se stranou, jako by její odpovědi vůbec nevnímal. „A kdy to napsala?“

„Když už jí bylo zle, tati.“

Max se zhluboka nadechl, zatímco Melissa si dál pohrávala s polštářkem.

„Proč jsi mi o tom neřekla hned? Mohu tu knihu vidět?“ Rozhlížel se po místnosti, jako by se snažil najít, kde je uložená.

„Ne. Ještě jsem ji sama celou nepřečetla.“

„Děláš si legraci?“ Vstal, bylo na něm znát, jak je rozčilený, a stále se rozhlížel po místnosti.

„Sedni si, tati. Prosím. Dostala jsem ji v trochu napjaté době. Právě jsem řekla Samovi, že si nejsem jistá, jestli si ho chci vzít.“

„Sam tě požádal o ruku?“

„Ano. Zeptal se mě, jestli si ho chci vzít. No, samozřejmě ne hned teď. Chtěl, abychom se zasnoubili, ale já zpanikařila. Poprosila jsem ho o čas na rozmyšlenou. Nejen proto, že jsem ještě příliš mladá, ale hlavně proto, že si nejsem jistá, jestli se chci vůbec někdy za někoho provdat.“

Max si s hlubokým povzdechnutím znovu sedl.

„Zdá se, jako by tě to zklamalo. Právě z toho jsem měla obavu.“

„Nejde o zklamání, Melisso. Jen mám pocit... Nevím.“ Pořád vypadal zaskočeně.

„Vážně jsem nevěděla, jak ti to říct, tati. Myslím o tom deníku. Ale napsala mi v něm pár receptů. I na tvá oblíbená jídla.“

Najednou se výraz jeho tváře změnil. Jednotlivé dílky skládačky začaly zapadat do sebe. Nejdřív zíral na podlahu, potom na prázdný talíř po sýrových tyčinkách a nakonec na Melissu, která jen přikývla.

„Takže se nezlobíš?“

„Ne, nezlobím se,“ ujistil ji a zhluboka se napil vody.

„Jsem jen trochu v šoku, prostě nechápu, proč mi o tom tvoje matka neřekla.“

„Myslím, že měla pocit, že máš už tak naloženo příliš.“

„Ano. No,“ začal, vstal, došel k oknu a otočil se od ní. „Víš co? Zatraceně. Vlastně mám docela vztek,“ řekl a hodil ubrousek, který stále svíral v ruce, zpátky na stolek. „Chci říct, proč mi o tom sakra neřekla? Mně žádnou knihu nenapsala.“

Melissa nic neříkala, jen čekala.

„Promiň, Melisso.“

„Ne, to nic, to je v pořádku, tati. Podívej, věděla jsem, že to pro tebe nebude lehké. Ale ona tě v tom deníku jen chválí a oceňuje. Myslím, že především měla starost, jak vyrostu. Bez pocitu sounáležitosti. Bez ženského vzoru a mateřského pohledu na svět.“

„Co tam tedy přesně píše? Já bych si ji přečetl najednou celou. Od začátku až do konce. Na jedno posezení. Nechápu, jak to, žes ji ještě nedočetla.“

„Zjišťuju, že je to pro mě docela náročné. Hlavně emocionálně. A to načasování taky není nejlepší, když jsem právě naštvala Sama. Taky jsem mu o tom nechtěla nejdřív říct. Sdělila jsem mu, že si nejsem jistá, jestli se chci někdy vdát, takže to vypadalo trochu sobecky. Znáš to. Nejsem si jistá, jestli se za tebe chci provdat, ale – nemohl bys mi pomoct zvládnout tenhle obrovský citový problém?“

„Takže je tu ještě někdo jiný, Melisso? Rozcházíte se?

Myslím ty se Samem? Proto tu dnes večer není?“

„Proboha ne.“

„Tak co tedy? Jak to zvládá? Když jsi ho takhle odstavila a necháš ho čekat?“

„Tak to není.“

„Melisso, myslel jsem, že ho miluješ.“

Napila se vína, pevně stiskla rty a Max mezitím přešel přes místnost zpátky a znovu se posadil.

„Miluju ho, tati. Jenom jsem nikdy neměla pocit, že patřím k těm, kdo by potřebovali svatbu. Prostě si nejsem jistá, jestli jsem ten typ.“

„Ale proč ne?“

Potom nastala dlouhá nepříjemná odmlka a Melissa si všimla v otcových očích pomalé změny, znovu se zadíval na prázdný talíř na stole. Na drobečky ze sýrových tyčinek.

„Podívej, ta kniha mě vykolejila. Alespoň ze začátku. Potom mi připadala spíš uklidňující. A také překvapivá. Máma mi vysvětlila, proč nechtěla, abych o její nemoci věděla. Je to na jednu stranu zvláštní, ale taky hezké, že mi napsala jako dospělá dospělé.“

„Takže v té knize je hodně textu? Nejsou tam jen recepty a fotografie?“

„Ano. Dost.“

„A co přesně o mně říká?“

„Jen samé hezké věci.“

„A mohl bych si to přečíst, Melisso? Prosím.“

„Nevím.“

„Jak to myslíš, že nevíš?“ Vypadal napjatě.

„Potřebuju si to nejdřív sama celé dočíst. Právě proto se tě ptám na dobu, kdy jste spolu začínali. Ty s mámou. V té části, kterou teď čtu, se zmínila, že jste prožili nějaké těžké období.“

Maxova tvář se v tu ránu proměnila, znovu začal podupávat nohou.

„A ona o tom píše?“

„Myslím, že ano. Chystám si tu část přečíst, a právě proto jsem se tě chtěla nejdřív zeptat. Oč šlo, tati?“

„Podívej, je to doba, o které velmi nerad mluvím, Melisso. Choval jsem se tak trochu jako pitomec.“ Dolil jim víno.

„Poslouchám.“

„Když jsme spolu začali chodit, moc jsme nevydělávali. Tvoje maminka a já. A já jsem se k tomu postavil trochu jako neandertálec. Bál jsem se, jestli dokážu zajistit rodinu.“

„To je od tebe velice starosvětské.“

„Myslíš sexistické?“

Nakonec se usmála a z jeho očí bylo patrné uvolnění.

„Já vím. Je to hloupé, ale hrozně jsem tvoji matku miloval a chtěl jsem se o ni postarat. Vím, že to zní trochu majetnicky a možná i sexisticky, ale nemyslím to tak. Prostě jsem ji chtěl ochraňovat. Starat se o ni a o rodinu, kterou jsem plánoval.“

„Nechápu, co to má společného s tím úletem?“

Max si povzdechl. „Dostal jsem nabídku na skvělou práci do New Yorku. Od jedné kontroverzní banky. Šlo o spoustu peněz. Tvoje matka si myslela, že se zaprodávám. Že si mě chtějí koupit. Mě, moji pověst a postavení.“

„A bylo to tak?“

Max se dlouze napil vína. „Ano. Ukázalo se, že přesně o to stáli.“

„A co se tedy stalo?“

„Byl jsem tvrdohlavý a odjel do New Yorku. Tvoje matka zůstala tady.“

„Vy jste se rozešli?“ Melissa nemohla uvěřit, jakým tónem hovoří, a tiskla si polštář pevně na břicho.

„Ano. Vím, že to zní nezvykle. Ale na velmi krátkou dobu jsme se s tvou matkou skutečně rozešli.“

„Dobrý bože.“

„Bylo to celé moje vina. Byl jsem tvrdohlavý a hloupý. Ale dá se to chápat jako varování.“

Melissa cítila, jak rudne. „A co se tedy stalo?“

„Myslel jsem, že pojede se mnou. A ona si myslela, že neodjedu.“

„Kdo měl pravdu?“

„Co myslíš?“ Naklonila hlavu.

„Pravdu měla pochopitelně tvoje matka. Trvalo mi asi dva týdny, než jsem na to přišel. Samozřejmě se to snažili zamaskovat, ale velice rychle mi došlo, k čemu mě ta banka chce. Abych jim pomohl zamaskovat některé morální lumpárny.“

„Cos udělal?“

„Odešel a vrátil se domů s ocasem staženým mezi nohama. Neměl jsem práci. Neměl jsem nic.“

„A co?“

„A tvoje úžasná matka mě bez mrknutí oka vzala zpátky. Stála při mně a podporovala mě, dokud jsem nedostal dočasné učitelské místo. Dokud jsem se nepostavil zpátky na nohy a moje stará univerzita mě nevzala zpátky na plný úvazek.“

„Posílilo tě to?“

„Ne. K smrti mě to vyděsilo, Melisso. Uvědomil jsem si, že jsem to mohl celé úplně pokazit. Přijít o ni navždycky. A hned na začátku.“

Melissa si otce prohlížela.

„Promiň, nechtěla jsem tě rozčílit.“

„Ne, to je v pořádku. Jen jsem to nečekal.“

„Já vím.“

„Ale je dobře, Melisso, že spolu takhle mluvíme. Myslím o tvé matce.“

Potom Melissa ucítila, jak se uvolňuje, jak napětí mizí. Alespoň věděla, co je napsáno na těch slepených stránkách.

„Myslíš, že to samé dělám se Samem? Že je to velká chyba? Ty obavy ze sňatku? Myslela jsem, že to pochopíš. Jsem přece pořád ještě mladá.“

Díval se jí zpříma do očí.

„Jsi, Melisso. Ale mám Sama moc rád. Možná víc, než dávám najevo. Takže pokud ho miluješ, dávej si pozor,“ vysvětloval a oprašoval si kalhoty. „A pokud ta nejistota nebo panika, nebo co to je, vychází z toho, co se stalo tvé matce a mně – myslím na konci –, no, měla bys vědět, že bych nic z toho nezměnil. Kdybych mohl vrátit čas, udělal bych to všechno znovu. Znovu bych se oženil.“

Melissa se mu zadívala upřeně do obličeje.

„Proto jsi stále sám?“

„To není fér, Mel.“ Znovu se pomalu zhluboka nadechl.

„Já si svůj díl štěstí užil.“

„A kdo říká, že ten díl má být jen jeden, tati?“

+

Třicátá kapitola

ELEANOR – 1994

„Problém je, že nejsem připravená.“ Eleanor svírala deník v ruce a důkladně si ho prohlížela.

„To je mi moc líto.“ James Hall, právník, kterého k ní kancelář na její žádost poslala, postával nejistě vedle pohovky.

„Myslel jsem, že tu mám být ve dvanáct.“

„Ne. Promiňte. To jsem neměla na mysli. Posaďte se, prosím.“

Sedl si a pokusil se o úsměv.

„Takže chápu to správně tak, že chcete tuto knihu uložit do úschovy v naší kanceláři, aby ji vaše dcera dostala, až jí bude dvacet pět let? Říkala jste to tak?“

„Ano. Myslela jsem, že to je možné. Dokážete to zařídit?“

„Ano. Samozřejmě. Ale budeme potřebovat plnou moc,“ upíral pohled na knihu, „a přesný popis, jak to má proběhnout.“

„Potřebovala bych, abyste zjistili pár věcí, než Melissa tu knihu dostane. Jednak jaký bude její zdravotní stav a zdravotní stav jejího otce. Tady jsem to všechno sepsala. Zaplatím teď, také pošlu nějaké peníze na váš účet pro pokrytí budoucích výloh,“ vysvětlovala Eleanor a podávala mu kousek papíru, který si pan Hall pečlivě pročetl.

„Ale jak říkám, to načasování je poměrně složité. Nejsem ještě připravena, ale můj lékař...“ Eleanor se na chvíli odmlčela a přejela po područce křesla. „Podívejte, zřejmě budu muset jít do nemocnice o něco dřív, než jsem doufala, takže vám tu knihu potřebuji předat už dnes,“ vysvětlovala a stále deník pevně svírala. „Naprosto zásadní je pro mě zachování důvěrnosti.“

„Samozřejmě.“

„Můj manžel o tom neví.“

„Chápu.“

„Promiňte, nedal byste si kávu? Vůbec mě to nenapadlo.“

„Ne, děkuji. Ačkoli pokud se potřebujete sama napít?“

„Ne. Ne.“ Byla teď v rozpacích. Uvědomovala si, jak mu musí připadat, je tak hrozně hubená.

Potom se nadlouho odmlčeli a Eleanor otevřela knihu, aby ukázala slepené stránky.

„Jedná se o kousek v té knize. Tady,“ vysvětlila a ukázala na to místo. „Doufala jsem, že ho stihnu opravit. No, vlastně vytrhnout – než to předám. Ale čekám na jednu informaci – výsledky vyšetření, které rozhodnou, jestli je ten zásah do knihy třeba udělat.“

Pan Hall se zamračil.

„Ano. Vím, že to zní trochu komplikovaně a tajnůstkářsky, ale ono to opravdu komplikované je.“

„Takže – co chcete dělat? Mám přijít později? Nebo zítra?“

„Ne. Problém je v tom, že tu knihu vám potřebuji předat dnes, ale chtěla bych s vámi i z nemocnice zůstat v kontaktu a rozhodnout, zda má být ta část knihy před uložením odstraněna.“

„Chápu.“

Pan Hall potom vysvětlil, že všechny konkrétní instrukce bude třeba oficiálně sepsat a později odpoledne jí může poslat kurýrem kopii, ale Eleanor byla najednou velice nervózní.

„Ne. Ne. Nechci nic v psané podobě. Ohledně mých záležitostí. No – Max zřejmě dostane přístup úplně ke všemu, ale je důležité, aby tohle zůstalo důvěrné. Ach, dělám z toho záhadnou utajovanou věc? Podívejte, jedná se o výsledky jednoho vyšetření, na které čekám. A nechci stresovat manžela ještě víc, pokud to není nutné. Uvažuji, jestli dokážu zařídit, abyste výsledky dostal od mého lékaře?“

„Na to bych se musel podívat. Byl by tam problém se zachováním lékařského tajemství a souhlasem. Omlouvám se, jestli to vypadá, že vám nechci pomoci, ale musíme dodržovat předepsaný postup. Je to nudné, ale právo prostě takové je.“

„Ano, to chápu.“

Eleanor si tiskla spodní ret.

„Co kdybychom se tomu věnovali hned teď, paní Danceová? Zkusili něco sepsat – minimálně to, že knihu přebírám hned. Také vaše přání, a to v té podobě, v jaké jsou teď. Dnes. Potom mohu ověřit informace ohledně vašich dalších návrhů a telefonicky vás informovat. Podle výsledků toho vyšetření.“

„Dobře. Ano. To je dobrý nápad.“ Teprve v tu chvíli si Eleanor uvědomila nepříjemný pocit v dlani, protože bez ustání přejížděla po polstrování křesla. „Ano, uděláme to tak. To bude muset zatím stačit.“

+

Třicátá první kapitola

MAX – 2011

Od večeře s Melissou Max špatně spal. Snažil se nemyslet na ten deník. Nepředstavovat si, jak vypadá. Co je v něm. Také se ze všech sil snažil nemyslet na Annu.

Jenže přes veškerou snahu denně zažíval známé svírání. Na parkovišti, když přijela před ním. Na katedře, když ji spatřil, jak se dívá na hodinky a pospíchá na seminář. Ale nejhorší to bylo ve chvílích, kdy neočekával, že by ji mohl potkat. Kdy nebyl připravený. Když zabočil za roh do chodby. Když ji zahlédl na druhé straně jídelny. Když odcházel večer ze své kanceláře přesvědčený, že všichni, včetně Anny, jsou dávno pryč.

Max se rozhodl, že je to jen chtíč a že to pomine. Potom se jednou ráno objevila s nepříjemným nachlazením. Dlaní si zakrývala tvář, styděla se za dva opary, které se jí objevily na horním rtu. Takové nehezké boule se strupem. Měla podrážděný červený nos, kašlala a chrchlala.

Zase to známé sevření.

„Držela bych se tak na tři metry daleko,“ prohodila a natahovala ruku, aby ho zastavila. „Měla bych zůstat doma, ale mám plný rozvrh.“

„Zařídili bychom suplování.“

„Vím. Jak říkám, trochu moc dychtivá.“

„Nedala byste si později kávu?“ Netušil, že to vysloví. Od té večeře, která nebyla schůzkou, u jednoho stolu neseděli.

„Samozřejmě na vzdálenost minimálně tří metrů.“

Zasmála se. „Určitě. Ale asi bych si raději dala Coldrex. Jen mi dovolte nejdřív infikovat pár studentů prvního ročníku.“

„U mě v kanceláři? V jedenáct?“ Sahal do kapsy, ale vůbec netušil pro co.

Podívala se na hodinky. „Dobře.“

Cestou koupil v jídelně dva malé balíčky sušenek, úplně zbytečně se trápil nad tím, jestli má radši máslové nebo s krémem. Zaskočilo ho, že už na něho čeká.

„Omlouvám se. Jdu pozdě?“

„Ne. To já přišla dřív.“ Nalévala v malé kuchyňce vedle kanceláře vodu do konvice. „Doufám, že vám nevadí, že jsem se toho chopila, ale nutně potřebuju něco na odkašlání.“ Nasypala sáček prášku Coldrex do šálku na jeho stole a Max zatím obsluhoval kávovar.

„Tak jak jste na tom s Freddiem? Chtěl jsem se na to zeptat.“

Zhluboka vydechla, takže proud vzduchu jí nadzvedl ofinu. „Samozřejmě jsem byla úplně mimo. Myslela jsem, že prodává krek nebo kokain. Ukázalo se, že to bylo daleko jednodušší.“

„Vážně?“

„Byla v tom slečna.“

„Aha.“

„Její rodiče nebyli doma a naskytla se jim příležitost, jakou samozřejmě museli využít.“

Max se usmál a vzápětí se omluvil, ale Anna se usmívala také a odhodila sáček od léku do koše. „Vybavují se vám nějaké vzpomínky, že?“

„Takže je to mezi vámi v pořádku?“

„Ano. Zdá se, že ano. Kromě obavy, že ji přivede do jiného stavu. Je jí přímo posedlý. Myslím, že to byl jeho první sex. Ale nemůžu se na něho zlobit. Vzpomínám si, co jsem zažívala já. A alespoň mi teď říká pravdu.“

Max nalil horkou vodu.

„A je hezká.“ Anna znovu zvedla dlaň k ústům, nejdřív aby je zakryla, ale pak na opary ukázala. „Je třeba si zapamatovat, že není dobré zvát synovu novou přítelkyni, když vypadáte jako Godzilla.“

„Mohl bych vám oplatit vaši laskavost, Anno?“ Max netušil, že právě tohle řekne, měl pocit, jako by se mu mozek a hlasivky rozpojily.

„Promiňte?“

„Večeře.“

„Nabízíte mi, že pro mě něco uvaříte, profesore?“

„No, myslel jsem spíš na restauraci.“

Nechal ta slova viset ve vzduchu. Zněla nebezpečně a neplánovaně.

Z jejího výrazu bylo okamžitě znát, že se snaží to pochopit. Restaurace znamená rande.

Usrkla svůj nápoj. „Můžeme počkat, až se mi zahojí ten opar?“

Další sevření.

„Týden by na to měl stačit.“

„Dobře. Samozřejmě.“ Míchal si kávu, potom se jí zadíval do obličeje a přál si, aby měl odvahu říct jí, ať si přestane schovávat tvář dlaní. A ať si přestane dělat starosti s tím, jak vypadá, protože mu vadí zahanbení, které má v očích. „Řeknete mi, až to bude v pořádku.“

„A co Melissa? Jak se jí vede po dovolené? Už se rozhodla ohledně nového místa? Měla psát pro nějaké celonárodní noviny, ne?“

„Ano. Spotřebitelský sloupek pro jeden bulvár. Ještě se nerozhodla. Bylo toho teď na ni příliš.“

„Vážně?“

Max si znovu vzpomněl na tu knihu. Včera večer ležel v posteli a snažil se představit si Eleanor, jak sedí a píše. Vlastně o tom ale nechtěl přemýšlet. Ne tady s Annou.

„Řeknu vám to u večeře.“

Anna se mu upřeně dívala do tváře.

„Cítíte se dobře, Maxi?“

Co se to děje? Copak je normální, aby chtěl s Annou hovořit o Eleanor?

„Tak dobře. Řeknete mi to u večeře, Maxi. Až budu vypadat méně děsivě.“

Za chvíli už každý z nich spěchal na seminář a Max odolal nutkání ohlédnout se přes rameno.

O půl hodiny později, když byl se skupinou velice slibných studentů druhého ročníku zabraný do úvodu do kvantitativní ekonomiky, je vyrušil požární hlásič. Max se otočil od tabule. Zase ten zatracený mail nedostal. To je typické.

Požární cvičení nenáviděl.

Čekal, až dlouhé zvonění přejde ve známý signál o třech tónech, vodítko, že se jedná o cvičení. Jenomže to se nestalo.

Do háje.

„Tak, teď mluvím ke všem. Máme požární cvičení.“

Že by tohle nebylo požární cvičení?

„Naše úniková trasa vede z této místnosti a potom k požárnímu východu, který je přímo naproti. Poskládejte si věci. Všechno v klidu. Omlouvám se za to vyrušení.“

„Zase požární cvičení?“ ozvalo se několik hlasů najednou.

„Nezáleží na tom, co to je. Musíme se chovat, jako by to bylo reálné.“

„Nemůžeme to prostě ignorovat?“

„Ne, je mi líto. V tomhle platí na univerzitě předpisy. Moje penze mi za to nestojí. Vstávat. Všechno v klidu. Zabočíte doprava a budete pokračovat požárním východem naproti. Máte štěstí, protože je to blízko. Ven. Rychle. Pojďme. Všichni. Potom vám s chutí předvedu, že profesor ekonomie umí počítat.“

Max naslouchal brblání a mumlání a pobízel studenty ke spěchu. Počítal hlavy. Stál za skupinou, když zabočovala doprava a pokračovala přímo ven na trávník. Osm. Devět. Deset. „Sejdeme se na trávníku před knihovnou. Za chvíli se k vám připojím.“

Potom se Maxovi rozbušilo srdce, když zkontroloval telefon, zavolal na studijní oddělení a ujistil se, kde je podle rozvrhu ona. Zatraceně. Učebna jedenáct. Třetí patro.

Do háje. Do háje. Do háje.

Otočil se úplně na opačnou stranu a zamířil zpátky k hlavnímu schodišti, kde stál s roztaženýma rukama Alistair Hill, jeden z údržbářů a požární hlídka katedry, a bránil v přístupu na schody.

„Jděte ven, profesore Dancey.“ Schodiště bylo zakouřené a Max ho ani zřetelně neviděl.

„Takže to není cvičení?“

„Ne, není.“ Ve vysílačce, kterou měl Alistair upevněnou k opasku, se ozývalo praskání. Také mu začal zvonit mobil.

„Tak co se děje?“

Alistair odpovídal střídavě do telefonu a do vysílačky, rukou naznačil Maxovi, aby mlčel. Překotná konverzace se nedala rozluštit, protože slyšel jen jednu stranu. Nakonec muž oba hovory ukončil a podíval se znovu na Maxe.

„Kuchyň v jídelně. Nějaká porucha zařízení. Hasiči jsou na cestě.“

„A co ti lidé nahoře?“ Max se díval nahoru na schodiště a snažil se představit si, jakou trasou se dostali ven. Ty místnosti byly přímo nad jídelnou. Snažil se rozpomenout, kdy ty učebny sám naposledy používal. Je tam venkovní schodiště? Únikový východ? Nedokázal si vzpomenout. Nikdy nedával na školení požární ochrany příliš pozor. „Je mi líto, ale musím vás požádat, abyste se otočil a pokračoval opačným směrem, profesore Dancey. Tady to máme plně pod kontrolou.“

+

Třicátá druhá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa si přála, aby byla zpátky v práci. Chyběl jí pracovní rytmus. Přihrádka s poštou přetékající dopisy od důchodců, které přemluvili podvodníci. Zvuk ťukajících klávesnic všude kolem ní. Zamračená obočí, jak se blížil termín odevzdání. Silná káva a hlasité hovory. Novináři si rádi podebatovali, když to čas dovoloval, a jí to už chybělo.

Všude kolem ní bylo teď příliš ticho. Melissa měla stále ještě volno, aby se rozhodla, jestli zůstane v Bartley Observeru nebo ne. Sam měl spoustu práce. Přesně jak předpokládal, nabídli mu podílnictví. Snažil se dát dohromady finanční obnos, který jako společník musel složit. Jeho parketou byly přestavby, rekonstrukce a rozšiřování památkových objektů. Vedl projekt, o kterém se objevila zmínka v nedělní příloze. Ale najednou bylo potřeba vyřešit spoustu věcí. Získat spoustu kontaktů. Jít na jednání do banky. Vést rozhovory s tiskem. Navíc bylo ještě nutné podpořit Marcuse. On i Diana už se radili s právníky a začínalo se propírat špinavé prádlo. Samův otec pomáhal synovi finančně – umístil Marcuse do pronajatého bytu a snažil se nějak vyřešit jeho finanční problémy.

Díky tomu všemu byl Sam unavený a chodil s temnými kruhy pod očima, zatímco Melissa trávila volný čas doma. Měla by ho využít a připravit se na schůzku s vydavatelem toho bulváru.

Poskládala si výstřižky úspěšných spotřebitelských případů a poznámky a nápady pro nové kampaně, jenomže se teď nedokázala soustředit – nedokázala vyhnat z mysli ten deník, vaření a založení blogu. Stále přemýšlela, zda to navrhnout vydavateli. Nápad sdílet své vlastní vzpomínky související s vařením s ostatními a otevřeně je přizvat, aby se přidali. Bylo jí jasné, že existuje mnoho skvělých odborníků na jídlo, ale takové věci vůbec neměla na mysli. Chtěla psát o překvapeních nováčků. O kontinuitě. O nostalgii, proměnách receptů a především o výjimečných vzpomínkách předávaných z generace na generaci.

Kromě toho její pozornost zaměstnávala i nová tajná obava – trávila hodiny na internetu a zkoumala geny BRCA1 a 2 způsobující rakovinu.

Teprve když do toho problému alespoň trochu pronikla, uvědomila si, jak špatně to všechno chápala.

Max na to zavedl řeč jen jednou a velice opatrně – řekl, že až bude starší, možná si o tom bude chtít promluvit se svým praktickým lékařem.

Vědělo se to, když byla maminka nemocná?

Bylo to nové, Melisso. Všechno to bylo úplně nové.

V pubertě neměla Melissa nejmenší chuť tyhle věci zkoumat. Věděla jen tolik, že ženy s tím poškozeným genem si nechávají odstranit obě prsní žlázy. Dobrý bože. Vzpomněla si, jak jednou stála nahá před zrcadlem a cítila se slabá a zranitelná.

Teď pročítala webové stránky. Rychle pochopila, že od doby, kdy její matka onemocněla, urazil výzkum dlouhou cestu.

Poškozený gen se skutečně spojoval s rakovinou prsu i rakovinou vaječníků – přesně jak předpokládali v devadesátých letech –, ale neplatilo to beze zbytku. Buňka musela mít řadu „chyb“ v genetickém kódu, než se stala rakovinou. Narodit se s poškozeným genem neznamenalo, že člověk onemocní rakovinou... Ale bezesporu to zvyšovalo riziko.

Oficiální stránky hlavních nadací bojujících proti rakovině vysvětlovaly, že geny BRCA1 a BRCA2 – objevené někdy v době, kdy Eleanor onemocněla – jsou první rakovinné geny, které byly jednoznačně identifikovány. Jejich nositelům hrozilo zvýšené riziko – odhady se pohybovaly mezi 45 a 90 % –, že během života rakovinu dostanou. Možnosti léčby se různily od extrémní oboustranné mastektomie až po sledování a pravidelné kontroly.

Genetické vyšetření nyní představovalo možnost pro každého, komu se v rodině hojně vyskytovala rakovina prsu nebo rakovina vaječníků. Pro vyšetření, hrazené ze zdravotního pojištění, byl obvykle potřeba žijící příbuzný s rakovinou, kterého otestovali nejdřív, aby se zjistilo, jestli je ve hře ten poškozený gen – a co bylo důležitější, o který z genů se jedná.

Melissa si nejdřív myslela, že tohle je pro ni uzavřená kapitola. Ale další výzkum ukázal, že existuje flexibilita závisející na rodokmenu. Navíc vyšetření hrazené z pojištění nebylo jedinou možností. Dalším googlováním zjistila, že genetické testování teď zažívá boom na soukromém trhu. Jako novinářka okamžitě znervózněla. Představila si vyděšené ženy, které si ten test nechají udělat, ačkoli ho vůbec nepotřebují – navíc ani neuváží možné následky.

To ale znamenalo, že má potenciálně možnost nechat si test udělat bez konzultace s praktickým lékařem a bez vědomí kohokoli jiného, tím myslela Sama a svého otce.

Dalším čtením si potvrdila, že rizikové faktory nevypadají dobře. Skutečnost, že její matka i babička zemřely relativně mladé v souvislosti s rakovinou, představovala obrovský rudý vykřičník – zvlášť v rodině, kde převažují muži. Melissu také překvapilo zjištění, že i muži mohou být tichými nositeli chybného genu. Tak nebo tak, matka nebo otec s geny BRCA1 nebo BRCA2 mají padesátiprocentní šanci, že je předají svým dětem.

Odborníci chtějí nejdřív testovat krev žijícího příbuzného – pacienta s rakovinou, protože jim to umožňuje s velkou přesností izolovat poškozený gen, který je ve hře. Díky tomu je potom prediktivní vyšetření jakýchkoli příbuzných úspěšnější a přesnější. Testování bez žijícího příbuzného je možné, ale není ideální.

Oficiální doporučení navrhovalo konzultaci s odborníky, ale některým společnostem fungujícím online stačilo poslat poštou vzorek slin a do osmi týdnů zaslaly výsledky testu. Melissa ale netušila, nakolik jsou spolehlivé.

Udělala si přestávku, uvařila silnou kávu a připravila před sebe matčin deník. Položila dlaň na obal, zadívala se do rohu místnosti a představovala si ji, jak sedí u svého stolu s plnicím perem v ruce.

Najednou pocítila k matce nával soucitu – vždyť na to všechno byla sama. Melissa pevně stiskla rty a najednou si byla jistá.

Jako když člověku bleskne slovo, které je správnou odpovědí v kvízu – jméno, které měl na jazyku, ale nemohl si vzpomenout. Člověka, kterého si vybavoval jen matně.

Najednou to bylo úplně zřetelné.

Melissa už si to uvědomovala nějakou dobu – od chvíle, kdy začala číst ten deník. Vnímala, že se v hloubi duše na matku zlobí za to, že se s ní nerozloučila. Ale najednou ten pocit zmizel. Už tu dál nebyl.

Všechen ten zmatek kolem Sama. Napadlo ji, že to, co říkal během té hádky na Kypru, je možná koneckonců pravdivé. Že se staví proti manželství, protože se bojí. Že nevěří ve šťastné konce a vztah na celý život. Je vyděšená z toho, čím si prošli s otcem. Ale teď už to začínala chápat lépe.

Šlo o ty děti, které si hrály ve fontáně. O rodičovství. Došlo jí to, když se jí Sam svěřil, jak moc se touží stát otcem. Melissa měla vždycky pocit, že by Sam mohl chtít rodinu, ale teď dal jasně najevo, jak moc důležité to pro něho je.

Od chvíle, kdy mu nabídli podílnictví ve firmě, byl nadšený penězi, které vydělá navíc. A měl hroznou radost, že jí může ukazovat doma na počítači všechny návrhy a plány na jejich rodinný dům snů.

Zdálo se, jako by měl Sam pocit, že sdílení toho deníku vyřešilo problémy, které mezi nimi byly.

Jenomže paradoxně se stalo jen to, že to věci ještě zkomplikovalo.

Kdykoli na to Melissa pomyslela, cítila v uchu pulzující krev.

Nemohla teď změnit názor a provdat se za Sama, i kdyby chtěla. Protože jak by proboha mohla mít dítě? Když podstoupí to vyšetření a výsledek bude pozitivní, kdyby měla dítě – jednoho dne v budoucnu –, existuje velká pravděpodobnost, že by ten chudáček prožíval přesně to, čím si procházela ona.

V žádném případě by to nemohla udělat – ani Samovi, ani tomu dítěti. Tohle už není nějaký iracionální strach z toho, že zemře mladá. Tady jde o vědu. Geny. Fakta. Pro její matku to bylo něco jiného, protože když se vdala a měla Melissu, o ničem z toho neměla tušení. Jenomže ona teď o riziku ví a to vrhá na všechno úplně jiné světlo. Dává jí to odpovědnost, o jakou vůbec nestála.

Melissa přejela prsty po slepených stránkách ve dvou třetinách deníku a uvědomila si, proč je zatím nechtěla číst.

Teď už věděla, co tam najde. Nebude to jen příběh o „výpadku“ ve vztahu jejích rodičů, ale také výsledky matčina testu. Že Eleanor tak dlouho kroužila kolem proto, aby ji co nejohleduplněji připravila na... na nejhorší.

Zavřela oči a snažila se na to rozpomenout. Na vykrajovátko s králíčkem. Na to, jak stojí za dveřmi koupelny v Cornwallu. Na netrpělivost.

Potom se zhluboka nadechla a knihu otevřela.

+

Třicátá třetí kapitola

ELEANOR – 1994

Eleanor měla v duchu jasnou představu, jak by měl vypadat konec.

A potom, krátce poté, co předala deník právníkovi, se probrala na podlaze. Neměla tušení, jak dlouho tam mohla ležet. Nenosila hodinky a usoudila, že to bylo pár minut. Ale když se dovlekla po koberci na místo, odkud viděla na hodiny, šokovalo ji, že uběhlo víc než dvacet minut. Také ji zaskočila barva kůže. Byla žlutá.

Max byl ve škole – cesta domů mu trvá čtyřicet pět minut. Nutila ho, aby tam chodil, dělala to každý den, protože nedokázala snést jeho obavy a byla odhodlaná kvůli Melisse udržet co nejdéle normální běh věcí. Sestra z domácí péče za ní chodila dvakrát denně a Eleanor měla pocit, že to úplně stačí. Ale to byl špatný odhad.

Bolest v dolní části břicha byla nesnesitelná. Dovlekla se ještě pár metrů k telefonu, nejdřív zavolala záchranku a potom doktoru Palmerovi. Byl v ordinaci a sestra ji okamžitě přepojila.

„Je čas,“ bylo všechno, co řekla. Na chvíli se rozhostilo ticho a potom ji ujistil, že se spojí s dispečinkem záchranky a zavolá i na oddělení – o všechno se postará. O jednolůžkový pokoj. Je s ní Max? Kdy volala záchranku? Je si jistá, že by neupřednostnila hospic?

Eleanor odmítala hospic, protože Melissa by si velice rychle uvědomila, co se děje. Psaním té knihy vlastně dala najevo, že už si není jistá, jestli to všechno zařídila správně. Doktoru Palmerovi přiznala, že už vlastně neví, co si myslet o hospici, a on ji ujistil, že jejich nemocniční sestra tam zavolá, alespoň pro informaci.

„Je s vámi někdo, Eleanor? Byla za vámi ráno sestra z domácí péče? Nejste tam sama?“

„To je v pořádku. Všechno zvládám.“

Když přijela sanitka, Eleanor po velkém úsilí seděla v hale na židli, malou tašku u nohou. Jenom ty nejzákladnější věci. U každého předmětu si představovala, jak je bude Max pomalu vybalovat. Pyžamo; hygienické potřeby; knížky.

Rozhodla se, že jakmile ji přijmou na oddělení, požádá sestru, aby zavolala Maxovi. Tahle nečekaně ochromující slabost ji zaskočila. Opravdu čekala, že bude mít víc času všechno zařídit a připravit se. Takže – co teď? Vzkáže Maxovi, aby vyzvedl Melissu ze školy a zavolal matce, aby se o ni postarala. Ano, Eleanor si byla jistá, že s ní jim to půjde o trochu lépe. Že to bude pro všechny méně stresující. Cítila se provinile. Že neposlechla Maxe, který s ní chtěl poslední dny zůstat doma. Myslela si, že když teď pochopil, co se děje, byla by vyrovnanější. Cítila by se jistěji a klidněji.

Všechno by bylo uspořádanější.

Také si chtěla ještě promluvit s doktorem Palmerem a s tím právníkem o výsledcích testu. Potřebovala to stihnout dřív, než přijede Max.

„Tam se vrátit nemůžete, profesore.“

„Ale můžu. Je tam jedna z mých kolegyň. Má tam seminář s několika studenty.“

„Teď už to musíme nechat na hasičích.“

Max se pokusil prosmýknout kolem správce, ale nevyšlo to. „Nemůžu vás tam pustit, profesore.“

Max se po něm ohnal, ale minul.

„Profesore Dancey!“ Správce zůstal v šoku. Byl to ale svalnatý muž a během necelé minuty Maxe pevně držel s jednou rukou zkroucenou za zády.

„Podívejte, chápu, že jste rozrušený. A je mi to moc líto. Ale musíme se uklidnit a přenechat to profesionálům. Ano?“

Max se mu snažil vymanit, ale marně.

„Jsem vedoucí katedry. Mám zodpovědnost.“

„Ano, to vím. Jenomže já odpovídám za tohle všechno. Teď. Mohu vás pustit? Uklidníte se a necháte se dovést k východu? Ano?“

„Je v kómatu.“

„Jak to proboha myslíte – v kómatu? Potřebuju s ní mluvit. Ráno byla úplně v pořádku. Nic jí nebylo. Jak to myslíte, že je v kómatu?“

„Její stav se velice rychle zhoršil, Maxi. Problémem jsou játra a plíce. Má plicní embolii, je tam sraženina. Ztrácela vědomí, museli jsme jí dát něco proti bolesti.“

„Ale probere se?“

Doktor Palmer potkal Maxe na chodbě a svižným krokem ho doprovodil do Eleanořina pokoje. Bylo pět, s Melissou byla teď Maxova matka.

Eleanořina pleť měla špatnou barvu, ale doktor Palmer mu vysvětlil, že větší starosti jim dělají plíce. Mluvil o výjimečnosti Eleanořina případu. Jak se nádor rozšířil a bylo velice obtížné předvídat, jak zareagují jednotlivé orgány. „Každý případ je –“

Max toužil, aby konečně zmlkl.

„Ráno byla v pořádku.“ Přemýšlel o tom, že měl zůstat doma bez ohledu na to, co si Eleanor přála...

„Teď je nejdůležitější, aby ji nic nebolelo.“

„Netušil jsem, jak strašně zhubla. Nedovolila, abych ji viděl.“ Max stál u postele a doktor Palmer kontroloval údaje na přístrojích. „Je to moje vina, že? Měl jsem na tom trvat. Přivést ji dřív. Nedovolila mi ani, abych jí pomohl s koupáním. Snažil jsem se. Věřte mi, já –“

Doktor Palmer položil Maxovi dlaň na paži. „Nic z toho není vaše vina, Maxi. Pro Eleanor bylo důležité, aby to udělala podle svého.“

Max si zakryl dlaní ústa, najednou cítil slabost. Lékař mu pomohl, aby si sedl na židli vedle postele.

„Bolest. Říkal jste, že měla bolesti?“

„Dáváme jí všechno potřebné, Maxi. To je v pořádku. To trápení netrvalo dlouho.“

„Takže jí bylo zle?“

Doktor Palmer pohlédl na sestru.

„Dělali jsme, co jsme mohli. Chtěla zůstat při vědomí, aby si s vámi promluvila. Ale už toho na ni bylo příliš.“

„Takže jí bylo zle?“

„Chtěla s vámi o něčem mluvit. Velice ji to zneklidňovalo, ale teď už se utišila. Bolest netrvala dlouho, to vám mohu potvrdit.“

„Probere se?“

Max se díval, jak se Eleanor zvedá a klesá hruď, po každém třetím nádechu následovala příšerná odmlka.

„Budu s ní moct ještě mluvit? Probere se?“

Hasiči použili žebřík, aby se dostali do horních učeben. Trvalo nekonečných pět minut, kdy se všichni dívali na studenty a Annu nahoře u okna – bylo zřejmé, že místnost je zakouřená, a z jejich tváří byl patrný strach. A potom nastalo uklidnění a všichni se tvářili, jako by o nic velkého nešlo.

Studenti přihlížející na trávníku si natáčeli záchrannou akci na mobily a potom tleskali. Studenti, které dopravili do bezpečí, se začali chovat jinak, jakmile se ocitli na zemi. Byla to zábava. Něco, co se bude dobře vyjímat na Facebooku.

Max sledoval, jak Anna trvá na tom, že na plošině ji dolů do bezpečí dopraví jako poslední.

„Vzniklo to od fritézy,“ zaslechl zašeptat někoho vedle sebe. „Nevyčistili ji. Zdraví a bezpečnost zase dostaly na frak.“

Anna na něho upírala pohled z plošiny, když se pomalu snášela dolů k zemi, dlaní si zakrývala opary a Max si musel v tu chvíli sednout na trávu.

+

Třicátá čtvrtá kapitola

Max vždycky věděl, co bude největší zkouškou jeho lásky k Eleanor. Neztratit ji. Ten pocit byl přesně takový, jak se obával – jako kdyby mu trhali maso od kostí. Jen to všechno probíhalo daleko rychleji, než kdokoli čekal. Čtyři hodiny v nemocnici. Plicní embolie.

Musíš se probrat, Eleanor, nejsem ještě připravený.

Ale ne. Ani tahle hrůza nebyla ještě to nejhorší.

Otec Eleanor se vracel z Francie a Maxova matka zatím hlídala Melissu. Ta pravá zkouška teprve přišla.

Cesta domů za dcerou.

Hrozná cesta, při níž musel Max vynaložit každý kousíček síly, aby překonal neočekávaný vztek na ženu, kterou tolik miloval, že ho opustila a zanechala mu tenhle úkol.

Dobře, měli pár týdnů „normálního“ života. Ale Max si byl jistý, že Melissa v hloubi duše tušila, že se to blíží. Až do konce se snažil, aby Eleanor změnila názor. Aby na to dceru připravili. Aby navštívili nějakého odborníka. Pořídili nějakou knihu. Shromáždili vzpomínky. Aby se rozloučili.

Ale ne. Eleanor neustoupila. Nemůžu to udělat. Prosím, nenuť mě k tomu, Maxi.

Několik posledních dnů, kdy se stav zhoršoval, si Melissa myslela, že je to zánět slepého střeva.

„Je to slepé střevo, tati? Tabatina maminka to měla minulé léto. Ale nemá ani moc velikou jizvu. Jen maličkou. Ukázala nám ji,“ řekla to ráno, když ji vykládal u školy.

„Kdyby mamince museli vyoperovat slepé střevo, ukáže mi tu jizvu?“

Ani jeho matka s tím tajnůstkářstvím nesouhlasila. A potom se objevil u dveří. Jel přímo z nemocnice a téměř nedokázal snést pohled na matku v zástěře a pantoflích, svezl se na židli vedle telefonu v chodbě.

Chtěla jít nahoru za Melissou s ním. Být mu nablízku, aby to zvládl.

Ale Max zavrtěl hlavou. Nechtěl nikoho dalšího. Melissa si hrála, zaplétala vlasy ohmatané hadrové panence Elizabeth. Dostala ji od jeho otce, když jí byly tři roky.

„Přijela s tebou i maminka?“

Max se posadil na Melissinu postel.

„Ne. Poslyš, zlatíčko, tatínek má opravdu velmi smutné zprávy.“

„Byl to zánět slepého střeva?“

„Ne.“

Melissa jako by ztuhla a začala rozplétat jeden z copánků. Potom to zopakovala. Zaplétala a rozplétala stále dokola panence vlasy na levé straně. Prudce tahala za pramínky nylonu a nic neříkala.

„Někdy se stanou věci, miláčku, které jsou velice těžké k pochopení. A taky není snadné je vysvětlit, Melisso.“

„Má maminka další dítě?“

„Ne. Maminka nemá další dítě.“

„Nevadí mi to. Nebudu žárlit, slibuju.“

Max se přiblížil k dceři, objal ji kolem ramen a bojoval s návalem paniky. Adrenalin mu zaplavil tělo.

„Víš, Melisso, bůh se rozhodl, že potřebuje maminku u sebe v nebi.“

Teď holčička úplně znehybněla. Ztuhla. Nic neříkala.

„Maminka odešla do nebe, zlatíčko.“

Potom začala Melissa zvláštně pohybovat hlavou. Bylo to jako cukání brady. Dělala to stále dokola, jako nějaký tik, který Max nikdy předtím neviděl.

„Myslím, že Elizabeth převléknu.“

„To můžeš udělat později, holčičko. Potřebuju, abys mě chvíli poslouchala. Abys pochopila, co ti říkám. Je to opravdu velice smutné, zlatíčko. Hrozné. A bolí to. Moc to bolí i tatínka. Přímo v srdci. Ale musíme být stateční. Je mi to moc líto, miláčku. Maminka tě milovala víc než cokoli jiného na celém světě. Ale maminka v nemocnici zemřela a odešla do nebe. To znamená, že už ji neuvidíme.“

A potom, po několika dalších vteřinách nehybnosti, to přišlo.

Jako tsunami. Příval. Pěsti, vlasy a ten hrozivý zvuk. Později se nedokázal rozpomenout, jestli se Melissa nejdřív postavila nebo začala křičet. Vybavoval si jen, že do něho bušila. Bušila do něho pěstičkami, kopala a vydávala ten kvílivý zvuk.

Stále a stále dokola.

„Jsi hnusný smradlavý lhář.“ Kopala a ječela. Potom začala házet věcmi. Panenkou. Kartáčem. Hračkami. „Jdi z mého pokoje.“ Házela knížkami i batohem. Kopala do domečku pro panenky v rohu. Zkáza. Naprostá zkáza. Potom se ho snažila vystrkat z místnosti. „Jdi pryč. Nenávidím tě!“ Kopala ho opravdu prudce. „Zavolám babičce a dojedeme pro maminku. Hned teď. Jdi pryč!“

Max se snažil přidržet dceři ruce, zamezit tomu řádění, ale bál se, aby jí neublížil.

„Já vím, zlatíčko, já vím. A je mi to opravdu moc líto.“

„Není v nebi.“

„Melisso. Podívej se na mě, zlatíčko...“

„Není.“

„Melisso, prosím.“

„Máme rozečtenou knížku. Podívej.“ Sáhla po knížce na nočním stolku a otevřela ji, aby mu ukázala, kde je záložka. S vytřeštěným pohledem se dožadovala, aby tenhle nedokončený úkol byl důležitý.

Strašně dlouho mu zírala do očí, po tvářích jí stékaly slzy, potom jako by ztratila sílu, knížka spadla na zem. Ze záchvatu vzteku a hrůzy přešla do naprostého zhroucení. Svezla se na zem, jako by jí svaly naráz přestaly fungovat.

Max v panice volal na matku a přitom kontroloval, jestli dcera dýchá. Dobrý bože, ne. Sklonil se k ní uchem, aby slyšel dech. Hruď jí stoupala a klesala. To je dobře. Výborně. Tak to má být. Melisso, dýchej.

Teď ji uchopil do náručí a pevně ji svíral, když se začínala probírat. Ve dveřích se objevila jeho matka. Opřel si dceřinu hlavu o ruku, jak to dělával, když byla maličká.

„Maminka nedočetla tu knížku.“ Následoval křečovitý pláč – vlny vzlyků, které jí rozechvívaly hruď i ramena. Vlny čirého zoufalství vycházející z jejího malého tělíčka.

+

Jednoduchý chleba

1/2 kila hladké mouky

2 lžičky jedlé sody

1 lžička soli

1/2 litru podmáslí (používám také jogurt)

Nasypej všechny sypké ingredience do misky, udělej dovnitř důlek a nalij do něho podmáslí nebo jogurt. Umíchej jemné těsto, pokud je příliš suché, přidej trochu mléka. Přendej ho na pomoučený vál a asi tak minutu ho prohněť. Vytvoř z něho kulatý tvar a nahoře nařízni křížek. Peč v troubě předehřáté na 200 °C asi 40 minut. Pokud chceš, můžeš přidat nějaké bylinky nebo semínka.

Přidala jsem ještě jeden recept. Přiznávám, že tenhle chleba je spíš koláč, ale je jednoduchý a vynikající. Připravuj ho, když jsi naštvaná nebo smutná, protože pečení i toho nejjednoduššího chleba je léčivé. Dělej ho, když potřebuješ zlepšit náladu a nenapadá tě, jak na to.

Tak, holčičko moje milá, je čas.

Za chvíli přijde právník, aby odnesl tuhle knihu, a já si nejsem úplně jistá, co jsem od té chvíle čekala. Završení? Určitě nějakou míru usmíření. Povzbudivý vzkaz, který by tě provázel do nádherného života, jaký ti přeju.

Místo toho zjišťuju, že jsem to nejspíš nezvládla. Je to tak – jak si teď už jistě uvědomuješ, všechno se mi to úplně vymklo. Výsledky vyšetření zatím nepřišly. A tedy: Pokud na to bude čas, zkusím zkontaktovat laboratoř a zajistit, aby se dostaly do tohoto deníku. To znamená, že slepené stránky se vytrhnou a není potřeba o tom dál mluvit.

Ale věci se mají tak, že se s tebou musím rozloučit, i když leccos stále visí ve vzduchu.

Takže, moje milovaná holčičko, pokud budeš muset číst tu tajnou slepenou část, zkus se rozpomenout na všechno, co jsem ti řekla předtím, a buď ke mně co nejvelkorysejší.

Ještě předtím se ke mně prosím skloň a jen poslouchej.

Nebojím se, Melisso. O sebe vůbec ne. Nejsem zahořklá a už se ani nezlobím. Nechávám tě v péči muže, kterého z celého srdce miluji a který je tím nejlepším člověkem, s jakým jsem se kdy setkala. Vím, že se o tebe postará a bude tě milovat každým kousíčkem svého srdce. Jsem smutná jen z toho, že tě neuvidím vyrůstat, Melisso, a že tam pro tebe nebudu.

Nedostali jsme dost času. Není to fér. Ale věz, že každý den s tebou pro mě představoval čirou radost a nechávám ti víc lásky, než je možné slovy vyjádřit.

Snaž se nebýt smutná – alespoň ne kvůli mně. Buď statečná a silná a vždycky vlídná.

Doufám, že jsem rozloučení s tebou neodkládala příliš dlouho. Odpusť mi prosím, že jsem to udělala takhle.

Chci, abys věděla, že jsem na tebe hrdá. Víc už to snad ani nejde. Všechny mé nedostatky, které teď soudíš, se zrodily z chyb a omylů, ne z toho, že bych milovala málo...

A teď běž a užij si nádherný život. Moje milovaná krásná holčičko. Sbohem.

Tvoje vždycky milující máma

Melissa vnímala pohyb ramen, jak se snažila, aby se jí z úst nevydral žádný zvuk. To byl ten hluboce zakořeněný strach, že kdyby tomu dala průchod...

Odložila knihu na podlahu a ze všech sil se soustředila. Bylo těžké odhadnout, jak dlouho jí trvalo, než se začala znovu ovládat. A rozhodně si nebyla jistá, jestli je připravena se podívat na slepené stránky.

Od večeře s otcem uplynul už téměř týden, ale ona se stále nepřiměla to přečíst. Měla strach.

Co kdyby na to prostě zapomněla? Ty stránky vyřízla? Spálila? Utekla od toho všeho. Od Sama. Manželství. Mateřství...

Sáhla po kapesníku a prudce se vysmrkala. Dobře. Znovu prolistovala knihu a znovu se na ty stránky podívala. Nic vloženého tam nebylo.

Vstala, došla do koupelny, opláchla si obličej a potom našla malé nůžtičky na nehty. Stránky byly slepené ze tří stran. Eleanor to udělala tak, aby to vypadalo jako omylem slepené dvě stránky, ale vlastně to byly dvojstrany jako u obálky pro leteckou poštu nebo zasílaný PIN. Slepený byl jen okraj. Melissa ho začala opatrně odstřihávat a rozevřela stránky se známým úhledným rukopisem psaným černým inkoustem. První částí byla rekapitulace z matčina pohledu. Téměř se shodovala s tím, co jí otec řekl u večeře. Ten rozchod kvůli práci v New Yorku. Četla dál – a vzápětí zůstala naprosto vyvedená z míry.

Vlastně si byla jistá, že tam budou i výsledky genetického vyšetření. Špatné zprávy. Místo toho to bylo jen nesouvislé blábolení a slzy, které místy rozmazaly inkoust.

Když tvůj otec odjel do New Yorku, byla jsem úplně zdrcená, Melisso. Nemohla jsem uvěřit, že by mohl odjet. Nechat mě.

A potom to přišlo.

Ze stránky se na ni valila hrozná, ošklivá slova. Melissa odložila deník, už se ho nechtěla dál dotýkat. Ne.

Odsunula noční stolek, na který knihu položila, aby ji měla co nejdál. A potom ucítila nutkání něco rozbít. Vstala, došla k toaletnímu stolku a rozmáchla se, až odletěly všechny lahvičky, parfém, bižuterie i její oblíbené keramické misky, a roztříštily se o zeď. Potom se dívala na změť skla, zlomků a zlatavé tekutiny stékající po stěně.

Jenomže to nepomohlo.

Chvíli zůstala nehybně stát a sledovala zlaté jezírko vznikající na dřevěné podlaze. Když zjistila, že nemá o nic lepší pocit, věděla, co musí udělat.

Potřebovala nasednout do auta. Hned teď. Ano.

Potřebovala řídit.

+

Třicátá pátá kapitola

SAM – 2011

„Jak to myslíš, že je pryč?“

„Zmizela, Maxi. Bůhví kam. Poslala mi jen jednu krátkou esemesku. Píše v ní, že potřebuje nějaký čas pro sebe a že o ni nemám mít strach. Teď už mi nebere mobil.“

„Ježíši Kriste. Tak co se stalo? Pohádali jste se?“

„Ne, Maxi. Žádná hádka. Ráno jsem šel do práce a Melissa měla jít na schůzku kvůli tomu novému zaměstnání. Čekal jsem, že večer budeme oslavovat. Zamluvil stůl v restauraci. Místo toho jsem přišel domů a našel tady spoušť.“

„Jak to myslíš, spoušť? Chceš říct, že ji někdo napadl?

Dobrý bože, volal jsi –“

„Ne, ne, Maxi. Taky mě to napadlo, když jsem to uviděl – nějaké vloupání nebo něco podobného. Ale udělala to sama. Omlouvala se v té esemesce.“

„Dobře. Zatracená práce.“ Po krátké odmlce pokračoval:

„Musíme zachovat klid.“

„Ale no tak, Maxi. Nedokážu zůstat v klidu. Vždyť ani nešla na schůzku s tím vydavatelem. Co to znamená? Opustila mě?“

Max jen mlčel.

„Odchází ode mě? Maxi? O tohle tu jde? Říkala ti o tom něco během vaší večeře? Bála se o tom se mnou mluvit?“

„Ne. Nemyslím si, že šlo o tohle.“

„Chci říct, myslel jsem si, že je to mezi námi v pořádku. Že se to zlepšilo, že k sobě máme zase blíž. Měl jsem poslední dobou hodně práce. Zatraceně. Chci říct – s tou nabídkou na podíl ve firmě a taky s bratrem. Ach bože, Maxi. Mám o ni hrozný strach.“

„Pošli jí další zprávu.“

„Poslal jsem jich spousty, ale neodpovídá. V té esemesce napsala jenom, abych neměl strach. Ale jak to mám udělat?“

„Taky to zkusím, Same, pošlu jí esemesku a vyrazím k tobě.“

„Dobře. Takže se ti vážně o ničem nezmínila? Myslím o nás?“

„Ne. Opravdu ne.“

„Tak si nemyslíš, že jde o tohle? Myslím, že je mezi námi po všem?“

„Netuším, o co jde, Same. Prostě zůstaň na místě, já vyjíždím.“

„Do háje.“

O půl hodiny později Sam stále ještě seděl na podlaze v jejich ložnici s hlavou v dlaních a čekal na Maxe. Melissa o tom neměla tušení, ale přesně tuhle polohu zaujal na pánské toaletě poté, co odmítla jeho žádost o ruku.

Sam netušil, jak by mohl milovat Melissu ještě víc než teď. Držel srdce na dlani. Teď ho napadlo, že v tom je možná ten problém.

Sam miloval Melissu od okamžiku, kdy ji zahlédl asi tři týdny po smrti její matky, jak si hraje ve škole s beruškou.

Nikdy o tom nikomu neřekl, protože by určitě namítli, že to nemohla být láska, vždyť byl sám ještě dítě. Nejspíš to byl soucit a možná okouzlení. Ale ne, Sam věděl svoje.

Melissa ho vždycky fascinovala – už jako dítě. Měla něco v očích. Něco bylo i na její pleti. Způsob, jakým se jí vždycky rozzářil a ožil obličej, když hovořila. Sam byl o čtyři roky starší a živě si pamatoval den, kdy zjistil, že mají narozeniny ve stejný den. V tu chvíli ho zaplavilo štěstí. Vnímal to jako první znamení.

Potom se stala ta hrozná věc a Sam netušil, co říct nebo jak se chovat. Melissa se vrátila do školy pouhý týden po pohřbu a všechny od sebe odháněla a tvářila se, jako by se nic nestalo. Zřetelně dávala najevo, že o tom nebude mluvit, když se jí zeptal, jestli může nějak pomoct, jen pokrčila rameny. „Nic se neděje.“

O pár týdnů později za ní šel jednoho dne dozadu do sadu, zatímco ostatní děti zůstaly na hřišti, schoval se za strom a pozoroval ji. Seděla se zkříženýma nohama na zemi a hledala v trávě nějaké broučky. Po chvíli našla berušku a začala si nahlas prozpěvovat.

Sluníčko, sluníčko, popojdi maličko, stojíš tu u cesty, stane se neštěstí...

Zvedla ruku, aby nechala berušku odletět. Zopakovala ten popěvek, jako by si poprvé uvědomila význam těch slov. Beruška se chvíli nehýbala, tak začala znovu – tentokrát se jí ale zlomil hlas, když sluníčko odletělo.

Sam si byl jistý, že pláče, ale netušil, co dělat. Nenáviděl, když někdo brečel. Jeho matka. Jeho sestřenice. Kdokoli. Uvažoval, jestli má dojít pro učitelku. Ukázat se? Bál se, že Melissa se bude zlobit, že ji sledoval.

Nakonec ji dál nenápadně pozoroval. Cítil se přitom stále provinileji a čím dál bezmocněji. Trvalo dlouho, než se Melissa zklidnila, otřela si tváře rukávem a zvedla bradu.

Potom vstala a v tu chvíli začala zvláštně cukat hlavou, jako by se snažila znovu ovládnout. Počkala, až cukání přestane, potom si oprášila sukni, utáhla culík do gumičky a vrátila se zpátky do třídy.

S každým rokem byla Melissa krásnější, ale i odtažitější. Nakonec se spřátelili, ale ona ke všemu přistupovala zamračeně – jako by se zlobila na celý svět. Někdy na ni čekal na konci ulice a nabídl se, že jí odnese školní batoh, ale ona tvrdila, že to je trapné. Když později přešla na gymnázium, snažil se v autobuse zapříst hovor, ale podle výrazu jejích očí, které jako by se dívaly skrze něho, se obával, že nemá ani tušení, co k ní cítí.

Jednou sebral odvahu a pozval ji do kina, ale zdálo se, že ji to nepříjemně překvapilo, podivně stáhla hlavu mezi ramena. Vypadala jako želva. „Nemyslíš to jako rande, Same? Neblbni.“

A potom o několik let později zasáhl osud. Sam vždycky věděl, že se bude věnovat architektuře – doma si z něho celý život dělali legraci, že má neustále křeč za krkem, protože chodil vždycky s hlavou zvednutou nahoru a prohlížel si budovy. Byl okouzlený a unešený. Podívejte se na ten oblouk. Podívejte se támhle na ty balustrády. Představa sedmi let studia byla sice trochu znepokojivá, ale Sam správně odhadoval, že to bude stát za to. V první části studia se ze všech sil snažil na Melissu zapomenout. Chvilku si myslel, že se možná zamiloval do dívky jménem Sandra. Potom že možná miluje dívku jménem Madeline. A potom ve čtvrtek 25. října vešla Melissa zpátky do jeho života a on se smířil s pravdou.

Tou dobou byl v posledním ročníku bakalářského studia.

Netušil, že si Melissa vybrala stejnou univerzitu.

25. října. Nejšťastnější den jeho života.

Teď se podíval na rozbité sklo, porcelán a kameninu a lahvičku od parfému poházené po dřevěné podlaze.

Popravdě řečeno, nikdy si nebyl úplně jistý, jestli ho bude Melissa také milovat. Nikdy úplně nevěřil, že ji získá.

Melissa měla v hloubi duše něco, co naznačovalo, že mu nechce dovolit, aby ji miloval. Nejspíš naivně si myslel, že se to časem změní. Že se jen bojí lásky.

Možná je pravda úplně jiná. Možná se nechtěl smířit se skutečností, že on není ten pravý muž.

+

Třicátá šestá kapitola

MELISSA – 2011

Melissa už jednou do Cornwallu utekla.

Počkala asi dva dny po té špatné zprávě o matce a rozhodla se, že vyrazí zjistit pravdu. Nemělo smysl racionálně zkoumat, proč si představovala, že matku najde v Cornwallu, ale v osmi letech měla tolik krásných rodinných vzpomínek spojených s chatou v Porthlevenu, že byla přesvědčená, že pokud se do té chaty dostane, všechno kolem ní bude zase v pořádku. Poslední dva dny se všemi těmi hrůzami se tak vymažou.

Sbalila si do batůžku pyžamo, prádlo a pár triček a vyklouzla z domu dřív, než se otec a babička probudili. Věděla, že na nádraží je to dlouhá cesta, ale vybrala si dobré boty.

Hustě pršelo. Vzpomínala si, že si přála, aby si vzala jiný kabát, ale nakonec usoudila, že nový pořídí s maminkou v Cornwallu. Půjdou nakupovat do Truro. Vzpomínala si, že je to u vody, zatímco tatínek si chodil prohlížet galerie a obchody se starožitnostmi, ony procházely obchod po obchodě a na konci výpravy dostala obrovský zmrzlinový pohár.

Ano. V Cornwallu všechno nakoupí. A všechno se tam dá do pořádku.

V prasátku měla čtyři libry a osmdesát pencí. Netušila, kolik bude stát lístek do Cornwallu. Muž v pokladně se na ni díval podezíravě, když mu podávala peníze.

„Cestuje s tebou maminka nebo tatínek, mladá dámo?“

„Dnes ne. Maminka mě ale vyzvedne, a jestli to nestačí, doplatí ten zbytek.“

„Aha.“

Ten muž navrhl, aby si sedla a počkala, on jí zjistí, kdy jede vlak. Melissa si myslela, že je moc hodný, a trpělivě čekala na sedadle, i když jí to připadalo hrozně dlouhé. Potom si uvědomila, že to byl podvod. Došlo jí to ve chvíli, kdy dovnitř vrazil Max a křičel: „Díky bohu!“ Vedle něho byla nějaká policistka.

Vzpomínala si, že se Max rozplakal. Nikdy předtím neviděla muže plakat. Objal ji tak, že cítila, jak má chladné a mokré tváře. Vybavovala si, že jeho slzy ji vyděsily víc než cokoli jiného, co do té doby zažila.

Tentokrát se Melissa rozhodla jet autem.

Usoudila, že pojede po silnici A303, kterou měla vždycky ráda. Sice to znamenalo mnohokrát snížit rychlost kvůli měření kamerami při průjezdu spoustou vesnic, ale bylo jí to jedno. Měla ty vesničky ráda. Líbila se jí barva kamene, obchody se starožitnostmi i tabule na chodníku, na nichž byl křídou namalovaný šálek s kávou a koláč. Líbilo se jí, jak si lidé povídají vedle cesty, a představovala si, že by na nějakém podobném místě mohla žít úplně jiným životem. Ano. V nějaké podobné vesničce v Oxfordshire. Se psem a s krbem. A se Samem a jeho sny, jak kreslí své utajené plány na rozšíření a rekonstrukci. Napadlo mě, že bychom mohli použít hliník. Ocel a sklo. Moderna by se mohla potkávat s došky? Co si o tom myslíš, Melisso?

Poslouchala klasickou hudbu, měla ji puštěnou příliš hlasitě. Také velmi špatně řídila – mezi jednotlivým měřením rychlosti jela příliš rychle. No a co?

No.

A.

Co.

Pokud ji nestopne nějaká pitomá hlídka, bylo jí to jedno. Zastavila se, jen aby natankovala benzín, zaběhla na toaletu a dala si silnou kávu.

Vnímala podivný pocit v žaludku. Nebyl to hlad, nebyl to ani podrážděný žaludek. Nakonec nechala kávu vystydnout v držáku vedle řadicí páky.

Vzpomněla si na ně jen občas – na ta zoufalá zahnívající slova v matčině deníku. Většinou se jí dařilo moc nepřemýšlet, věnovat se jen řízení.

Odhadovala, že cesta bude trvat tak čtyři a půl hodiny, ale na silnici probíhaly na několika místech opravy, takže do městečka Truro dojela až po půlnoci. Chtěla pokračovat, dojet až na Lizard, ale nebyla si jistá, kde by takhle pozdě sehnala ubytování, tak se rozhodla zastavit u prvního hotelu, který uvidí.

Zapsala se, vzala malou tašku, do které si dala jen věci na převlečení a hygienické potřeby. Podívala se na telefon a našla tam spoustu esemesek od Sama a tři od otce.

Poslala jim zprávu, že se omlouvá, aby o ni neměli strach a aby ji nechali být. Je v pořádku, potřebuje jen trochu prostoru pro sebe.

Prosím.

Potom znovu vypnula telefon a lehla si na postel.

Přesně si vybavovala, jaký to byl pocit – když si jako malá holka byla na nádraží jistá, že pokud se jí podaří dostat se do vlaku, najde tu správnou podobu svého života. Jinou, paralelní podobu, v níž se špatné věci dají napravit, a všechno bude v pořádku.

Neplakala, protože o tom byla přesvědčená.

Zřejmě ji v nějaké chvíli přemohla únava a najednou se probudila ve čtyři ráno úplně oblečená. Zalezla si pod deku a podřimovala do šesti. Potom se osprchovala, převlékla a vyrazila na snídani. Zjistila ale, že vůbec nemá hlad.

Kávovar nevypadal vůbec slibně, tak místo toho zkusila pomerančový džus. Když seděla, popíjela a uždibovala z toastu, dostala nápad. Nevšímala si záplavy esemesek, ale zadala do Googlu jméno chaty. Zaskočilo ji, když se jí ten domek objevil před očima – vůbec se nezměnil, snad jen barva předních dveří. Stejné dva terakotové květináče s malinkými stromy u vchodu. Chata se stále na léto pronajímala, o pronájem se starala malá agentura. Webové stránky se nahrávaly velice pomalu, ale Melissa za chvíli zjistila, že mimo sezónu je po domluvě možný i krátkodobý pronájem. Asi tam není plno, protože nejsou prázdniny.

Zavolala na uvedené telefonní číslo a překvapilo ji, když zaslechla jméno. Paní Hubertová. Dobrý bože.

Snažila se mluvit klidně. Vysvětlila, že je nedaleko a zajímalo by ji, jestli si lze chatu krátkodobě pronajmout. Mohla by platit za každý den? Vzpomínala si na to z dětství.

Paní Hubertová ji ujistila, že to možné je, protože nejsou prázdniny, takže nemovitosti lze pronajímat krátkodobě – minimálně ale na tři dny. Mimosezónní ceny se zdály rozumné. Chata byla lacinější než hotelový pokoj. Paní Hubertová ještě dodala, že se teď stará o pět chat, a zeptala se, kdy tak asi Melissa předpokládá příjezd.

„No, chtěla bych přijet už dnes.“

„Ach božínku,“ vydechla paní Hubertová zaskočeně. Vysvětlila, že ví ráda o věcech předem, aby mohla všechno připravit, také uvítání pro své hosty.

Takže je to určitě ona.

Melissa ji ujistila, že čisté povlečení a ručníky jí úplně stačí, nic zvláštního není potřeba. Základní potraviny si nakoupí cestou.

Paní Hubertová jí slíbila, že na ni bude čekat ve tři odpoledne u chaty a postará se, aby tam její manžel odvezl nějaké dřevo. Večer už je tady na pobřeží chladno. Vítr vane od moře. Uvědomuje si to?

Uvědomovala.

Když se blížila k cíli, zachvátila ji panika. Chata stála na okraji městečka u lesíka a zbývalo už jen ostře zabočit na prašnou cestu, která se vinula mezi stromy k domku. V tu chvíli si uvědomila, že udělala dobře.

Vzpomněla si, že když jednou jeli skrz nedaleký lesík večer na jídlo do hostince, zažila jedno z nejkrásnějších překvapení svého dětství. Ze stromu se odlepila sova a letěla pod nebesy větví před nimi. Melissu překvapilo, jak velké má rozpětí křídel a jak tiše a bez námahy pták klouže vzduchem.

Tiše letěla před nimi, plula ze strany na stranu, ocitla se tak nízko, že se její stín objevil ve světlech reflektorů na cestě před nimi.

„Jejda,“ bylo všechno, co ze sebe tehdy Melissa dostala, matka jen natáhla ruku a beze slova pohladila Maxe na krku.

Melissa teď zahnula na malé parkoviště před chatou a užasle vnímala paradox té situace. Příjemné pocity a šok z toho všeho ve chvíli, kdy se všechno ostatní rozpadlo na malé kousky.

Paní Hubertová – starší a poněkud zakulacenější, ale jinak skoro stejná s trvalou na šedivých vlasech a mávající rukou – stála u dveří a vyhlížela ji.

Melisse se snad nikdy tak neulevilo, jako když teď viděla tenhle známý obrázek. Lesklé dveře, teď tmavě modré, hrdé rostliny a paní Hubertovou, která si otírala dlaně do zástěry. Melissa zavřela oči a zůstala chvíli nehnutě sedět. Hrozná rozhodnutí...

... ale to pravé místo.

+

Třicátá sedmá kapitola

Porthleven se od Melissina dětství změnil jen nepatrně. Na vodě se pohupovaly lodě. Racci chytali drobečky. Rybáři čekali u svých sítí, protože počasí jim nepřálo.

Vrátili se sem s otcem jen jednou, bylo to nedlouho po Eleanořině smrti. Max se ze všech sil snažil, aby jim to pomohlo – představoval si, že nostalgie a známé prostředí by jim oběma mohly poskytnout útěchu. Jenomže to nefungovalo. Asi se sem vydali příliš brzy a jenom to podtrhlo pocit ztráty. Prázdná židle u stolu. Proto pro další dovolené zvolili opačný extrém – vyhýbali se všemu, co by jim ty krásné doby připomínalo.

Teď to najednou bylo jinak. Melissa byla ráda, že se do Porthlevenu vrátila.

Její otec...

Bylo po sezóně a ve vzduchu už byl cítit blížící se podzim. Takový klid tu nikdy nezažila a moc se jí líbil. V restauracích a kavárnách byla spousta volných stolů, některé galerie a obchůdky zkrátily otevírací dobu, spousta místa v úzkých uličkách umožňovala člověku bloumat bez obav, že pokud někomu ustoupí, mohl by zády nebo batohem něco shodit.

Tu první noc Melissa špatně spala a při chůzi cítila únavu. Bylo to vyčerpání, ale byla ráda, že je venku. Těšila se z čerstvého vzduchu.

Zapomněla, jak hluční jsou racci. Jak dunivé je moře. Jak zní silný vítr, když pohupuje rybářskými loďkami v přístavu. Všechno tu bylo příjemné. Ty zvuky překrývaly slova, která se jí honila hlavou.

Můj otec...

Telefon nechávala zatím vypnutý a dívala se do dálky, kde pobíhali bílí koně. Těšilo ji, že si vzala alespoň nepromokavý kabát a šátek, teď našla v kapsách dokonce i rukavice. Všechno si zapnula až ke krku, takže jí límec zakrýval ústa až k nosu.

Z chaty se vydala doleva a během deseti minut se dostala na jednu z ulic vedoucích k přístavu. Odtamtud pokračovala na západ ke starému kostelu a přístavní zdi. Byl odliv a otevřené moře vzadu působilo neklidně a naštvaně.

Můj otec...

Vítr foukal tak, že jí slzely oči, ale nevadilo to. Pokračovala po ulici kolem přístavní zdi a sešla dolů na pláž. Občas se do ní opřel boční vítr, kabát se jí nadouval a kapuce jí sklouzla z hlavy. Melissa si stáhla kapuci pevně šňůrkou kolem obličeje.

Na pláži minula několik párů se psy a jednu rodinu – oba rodiče se třemi malými dětmi, jedno bylo v kočárku, s nímž se po písku velice špatně jelo.

Kousek dál vystoupala po schodech zpátky na ulici a rozhlédla se po pláži. Vítr ještě zesílil a občas se opřela o zábradlí a dívala se, jak se rodiče stále potýkají s kočárkem. Nechápala, proč to vlastně dělají. Proč proboha nejedou po asfaltové ulici mířící do města? Potom si ale všimla, že matka vytáhla z velké stříbrné plážové tašky, kterou nesla, kyblíčky a lopatičky.

Překvapení pokračovalo, když dvě menší děti odkoply boty, stáhly ponožky a bez ohledu na počasí si začaly hrát v písku. Za chvíli matka vyndala z kočárku i batole a posadila ho na písek. Otec mezitím vytáhl z batohu termosku, posadil se na písek a nalil oběma kouřící šálek teplého nápoje. Seděli vedle sebe a chránili děti před větrem.

Melissa se dívala, jak muž objal ženu kolem ramen, hladil ji, aby ji zahřál. Měla pocit, jako by se v jejím nitru něco zlomilo.

Vzpomněla si na Sama, na to, co říkal na Kypru. Samozřejmě že chce být otcem. Proč také ne? Copak o to nestojí většina mužů?

Melissa zavřela oči.

Moc se omlouvám, Melisso. Neexistuje snadný způsob, jak tohle sdělit, ale je nepatrná možnost, že Max není tvůj otec... Potřebuju, aby sis tohle přečetla velice pozorně a dovolila mi, abych ti vysvětlila – prosím –, proč jsem to celé roky uchovávala ve svém nitru...

Melissa si ho představila.

Maxe, který ji na téhle pláži učil jezdit na prkně. Maxe, který ji večer bral do řeznictví pro tučné klobásy na grilování a ráno do pekařství u pláže pro čerstvé rohlíky na snídani a pirohy na oběd. Max, který ji objímal tak pevně, až se bála, že jí popraskají kosti.

Bylo to jako hluboký smutek. Ano. Stejná otupělost. Stejný pocit, který jako by vycházel z něčeho mimo vás a vy jste jen čekali, až se ta chyba vysvětlí a napraví. Čekali jste, že někdo přijde a oznámí: Pardon. Promiň. Špatná informace. Naše chyba.

Byl to stejný pocit, jako když seděla před všemi těmi lety v čekárně na nádraží a nechápala, co se stalo. Měla pocit, že když pojede jinam, přesune se na správné místo, tak se chyba napraví.

Melissa se opřela o zábradlí a položila si čelo na chladný kov. Nejvíc ze všeho ji překvapilo, že už se na matku nezlobí. Že vztek ji už přešel. Místo toho cítila vztek spíš na někoho nebo něco, kdo jí nadělal ze života takovou paseku. Kdo rozhodl, že si bude muset tímhle vším projít? Že všechny ty rány doteď stále ještě nestačily?

Melissa moc často neklela. Teď ale v duchu křičela každé sprosté slovo, které kdy zaslechla.

Přišla jsem o matku a teď mám ztratit i otce?

Nejradši by všechna ta slova křičela nahlas. Do prdele. Vykřičela je do větru. Měla ale obavu, že ty děti na pláži by ji slyšely.

Už se dál nedokázala na šťastnou rodinu dívat, tak se otočila zpátky k městečku a tentokrát vykročila rychleji. Vítr ji postrkoval kupředu a měla pocit, že ji při každém třetím čtvrtém kroku nadnáší. Když se vrátila na hlavní ulici, zašla do malé kavárničky a s bušícím srdcem si objednala cappuccino. Posadila se ke stolku u okna, čekala, až jí nápoj přinesou, a pročítala jídelní lístek. Rozhlédla se kolem a zarazilo ji, jak odloučeně od všeho ostatního se cítí. Jako by se ocitla v nějaké bublině.

Ano. Jako by vystoupila ze svého těla a zpovzdálí se na sebe dívala.

Servírka – krásná vysoká dívka s tmavými vlasy upevněnými do uzlu jednou stužkou – opatrně kráčela přes místnost a dívala se na pěnu na nápoji v obavách, aby ho nerozlila.

Melissa pokývnutím poděkovala. Zvedla šálek k ústům, ale ucukla. Vůně jí připadala štiplavá a káva příliš horká.

Podívala se na přístroj za barem – byla to velice dobrá značka. Všechno vyleštěné, ty správné trysky, pára na pěnu. Znovu zvedla kávu ke rtům – ale nešlo to –, pořád jí připadala příliš horká a nebylo to ono.

Přála si, aby si vzala matčinu knihu s sebou, potřebovala si to celé přečíst znovu. Najednou ji zachvátila panika, že ta slova zůstala v deníku na stolku v chatě, a kdyby se jí cokoli stalo, někdo je najde. A přečte si je.

Cítila, jak se jí znovu rozbušilo srdce, a uvědomila si, že tohle ji mělo napadnout už dřív. Spěchala k pultu, nechala tam mince za kávu a nějaké spropitné.

„Ta káva nebyla v pořádku?“

„Promiňte, ale musím běžet.“

Vrátila se do chaty, v jedné z kuchyňských skříněk našla zápalky a zatopila v kamnech; všechno bylo dokonale připraveno. Oheň slibně zahučel, ale věděla, že musí počkat, až se pořádně rozhoří. Vzala si z koše s dřevem ochrannou rukavici, otevřela kličku a přidala tři další velká polena.

A když potom sledovala, jak se barva za skleněným okénkem mění v pronikavou záři, kterou potřebovala, naposledy si přečetla matčina slova.

Když tehdy tvůj otec odjel do New Yorku, byla jsem zoufalá, Melisso. Nemohla jsem uvěřit, že odjel. Opustil mě…

… Ve své tvrdohlavosti jsem byla přesvědčená, že když s ním odmítnu jet, přiměje ho to zůstat a uchrání ho to před zklamáním. Myslela jsem si, že to dělám pro něho. Z lásky.

Když se teď ohlížím zpátky, nejsem si jistá, jestli to nebylo ze sobectví. Nechtěla jsem žít v zemi plné zbraní a nechtěla jsem být s člověkem, který bude jménem nějaké nenasytné banky promlouvat na tiskových konferencích.

A ano, přesto jsem chtěla být s Maxem.

Zalezla jsem si do postele, Melisso. A zůstala jsem tam celé dny, nedělám si legraci. Asi to byla nějaká deprese. Prostě jsem zatáhla před světem závěsy.

Mí dva nejlepší přátelé byli tehdy Amanda (možná ji znáš, myslím, že s vámi zůstane v kontaktu) a kamarád z vysoké školy, toho asi znát nebudeš.

Nejdřív přišla Amanda, zůstala se mnou a zachránila mi život. Chtěla, abych šla k lékaři, ale odmítla jsem. Tak zůstala se mnou, vařila mi polévky a nutila mě jíst v posteli, spala na rozkládacím lehátku vedle mě. Jenomže potom musela jet na služební cestu, tak zavolala toho druhého kamaráda, aby se o mě postaral.

Byl moc hodný a milý, Melisso, ale já byla s každým dalším dnem zmatenější a smutnější z toho, že se tvůj otec neozývá.

Potom se stalo něco hrozně hloupého. Po více než týdnu, kdy jsem o Maxovi neměla žádné zprávy, jsem se jednou večer s tím kamarádem opila. Není to omluva. Je to jen hloupé. Byla jsem slabá a na dně a hledala útěchu.

Oba jsme toho hluboce litovali – on stejně jako já, protože se bál, že budu mít pocit, že využil situace. Ale musím zdůraznit, že to tak nebylo. Prostě jen šílenství v prázdnotě.

Poslala jsem ho pryč, za další dva dny se Amanda vrátila a já konečně vylezla z postele. A za další týden stál u dveří tvůj otec.

Jak víš, brzy jsme se vzali a vzápětí jsem otěhotněla.

V hloubi duše i srdci jsem si byla vždycky jistá, Melisso, že tvým otcem je Max. Pravda ale je, alespoň podle načasování, že existuje možnost, i když malá, že tomu tak není.

Měla jsem o tom říct Maxovi? Podstoupit nějaký test?

Usoudila jsem, že to není potřeba, protože jsem cítila, že jsi jeho. A sobecká pravda? Milovala jsem ho tak, že jsem nedokázala snést ani náznak rizika, že bych ho mohla znovu ztratit.

Teď si ale uvědomuju, že pokud v budoucnu podstoupíš nějaké genetické vyšetření, mohlo by to vyjít najevo. Nejsem odborník – ale krevní skupiny? DNA? Prostě tak nějak.

A ze všeho nejvíc mě děsí, že kdyby Max nebyl tvým biologickým otcem, nebudu tam, abych vysvětlila, jak to skutečně bylo, a můj milovaný muž a ty byste si o mně mysleli hrozné věci. Možná ještě horší, než jaká je pravda.

Přísahám, že předtím ani potom jsem nikdy nebyla nevěrná. A tohle by se nestalo, nebýt té zatracené práce. Ale – nevymlouvám se. Kdyby tvůj otec tohle věděl, zlomilo by mu to srdce, proto jsem se celou dobu tvářila, že se nic takového nestalo. Pro sebe jsem tomu říkala projev lásky. Možná ale nebudeš souhlasit.

Prosím, doufám, že mě nebudeš nenávidět...

Chvíli trvalo, než stránky shořely. Melissa je vkládala do ohně jednu po druhé. Potom znovu knihu prolistovala, aby vytrhla všechno, co na ně odkazovalo, ty stránky vzápětí také pohltily plameny.

Zavřela skleněná dvířka a sledovala, jak oheň stravuje papír. O tomhle se Max nikdy nedozví. V žádném případě. Je úplně jedno, co si o tom myslí ona, záleží jen na tom, že její otec by o tom neměl vědět.

Její otec.

Chvíli si Melissa pohrávala s myšlenkou, že do plamenů hodí celý ten zatracený deník, ale něco ji zadrželo.

Vytáhla laptop, zadala heslo na wifi, které bylo v chatě v deskách s informacemi, a hledala právníka, který jí deník předal. James Hall. Zapnula znovu telefon a všimla si několika dalších esemesek a vzkazů od Maxe i Sama. Cítila se provinile, ale co jiného může dělat?

Zavolala do londýnské kanceláře a požádala, jestli může mluvit s panem Hallem. Náhodou byl přítomen. Samozřejmě že se na ni pamatuje.

Šeptem jí svěřil, že to byl on, kdo navštívil její matku a vyzvedl tu knihu. Předtím se o tom nezmínil, protože měl vzhledem k souvislostem obavy, že by ji to mohlo rozčílit.

„Dobře. Vůbec mi nedošlo, že jste se s ní setkal.“

„Byla to velice milá a statečná žena.“

„Děkuji vám.“

„Co pro vás mohu udělat?“

„V tom deníku se píše, že pro mě máte ještě dopis.“ Eleanor jí to vysvětlila na závěr své zpovědi. Kdyby Melissa chtěla nebo dokonce potřebovala znát jméno toho druhého muže... Je v obálce u právníka.

„Mohl byste tu obálku zničit?“

„Zničit?“

„Ano. Pošlu vám e-mail, abyste měl mé rozhodnutí písemně potvrzené.“

„Jste si jistá?“

„Ano. Naprosto jistá.“ Nastala odmlka.

„Promiňte. Máte s tím nějaký problém, pane Halle?“

„Ne, ne. Jenom –“

„Copak?“

„Nerad bych odbočoval.“

„Ne. Prosím, pokračujte.“

„Jen že přesně to vaše maminka předpokládala.“

„Asi to úplně nechápu.“

„No, když mi vaše maminka dávala ten deník a oddělenou zapečetěnou obálku...“

„Ano?“

„Říkala, že obálku si máme ponechat, až dostanete tu knihu, a bude záležet na vás, jestli si potom vezmete i ji.“ Nastala ještě delší pauza a Melissa vnímala v uchu vlastní tep, jak si tiskla sluchátko k hlavě.

„Jistě chápete, že to bylo velice nezvyklé přání. Ale naprosto zřetelně si vzpomínám, jak řekla, že doufá, že ta obálka vás nebude vůbec zajímat.“

„Prosím?“

„Vaše matka. Říkala, že pokud to všechno udělala správně, myslí si – no, že nás požádáte, abychom ji zničili.“

„To řekla?“

„Ano. Tehdy mi to připadalo trochu záhadné. Že podstupuje všechny ty komplikace, aby zanechala v naší péči něco, o čem doufala, že to budete chtít zničit.“

Melissa zadržela dech a znovu se zadívala do plamenů.

„Říkala ještě něco?“

„Vlastně ano. Říkala, že by na vás byla velice pyšná.“ Melissa si položila mobil na hruď a tiskla si ho na svetr.

Znovu se podívala do kamen, ze stránek už zbyly jen černé vznášející se konfety. Sledovala, jak oheň zvedl některé ze zuhelnatělých kousků, které padaly zpátky do plamenů.

„Tohle řekla?“

Její otec...

„Ano, řekla.“

„No, mnohokrát vám děkuji. Pošlu ten e-mail.“ Uvědomila si, že se jí začíná chvět oko, odkašlala si a najednou potřebovala co nejrychleji ten telefonát ukončit. „Potvrdíte mi, až to bude vyřešené?“

„Samozřejmě.“

Potom Melissa seděla, dívala se do plamenů, telefon stále svírala v ruce a čekala, až chvění povolí.

Jedno rozhodnutí. Zbývalo ještě jedno.

Přiložila další polena a stále měla pocit zvláštní odtažitosti. Jako by pozorovala samu sebe. Takový pocit mimo vlastní tělo.

Jako by vnímala své tělo zvenčí.

Ano. Vnímání. To bylo to slovo, které hledala.

Dívala se na sebe, jak sleduje plameny, a po chvíli přemýšlela o osudu a příležitosti. A pravděpodobnosti.

Padesát na padesát.

Vytáhla z kabelky minci a položila ji na stůl. Panna znamená, že ten gen má. Orel, že nikoli.

Jako první padla panna. Potom orel. Potřetí a počtvrté to byla panna. Nic ale necítila.

Samozřejmě. Není důvod k úlevě nebo strachu, dokud nepodstoupí skutečné vyšetření.

Melissa přesně věděla, co by na to řekl Sam. Tvrdil by, že na tom nezáleží. Že mu bude úplně jedno, kdyby si musela nechat odstranit obě ňadra; že by mu nezáleželo na tom, kdyby kvůli tomu nechtěla děti.

Jenomže to nebyla pravda. Protože pravdu jí řekl v té restauraci na Kypru. Že si nedokáže představit život bez toho, aby se stal otcem.

Ano, a teď by to určitě popřel. A překroutil. Tvrdil by, že teď to vzhledem k novým okolnostem vnímá úplně jinak.

Jenomže navždycky by to mezi nimi zůstalo. Pravda. A jednoho dne by ho přistihla, jak se dívá na nějakou rodinu na pláži...

V tu chvíli si Melissa pomyslela, že matka musela tohle všechno zvládat sama. Otočila se do rohu místnosti a jako by ji viděla u stolu v její ložnici s krásným plnicím perem, jak se na ni usmívá. V tu chvíli si vzpomněla na něco jiného.

Uvízlo jí to, když předtím listovala deníkem, aby se rozhodla, které stránky zničí. Ano. Zalistovala poslední částí – tou, která byla věnovaná mateřství. Předtím ji jen rychle prolétla – příliš ji to jitřilo. Recept na utřený banán a avokádo. Rady, co dělat při kolice. Nekupuj si dřevěnou vysokou stoličku – příšerně se to čistí.

Moře slov. Znervózňující.

Znovu vzala knihu, obracela stránky a olizovala si prsty.

Kde? Kde to je? No tak – no tak.

Recept po receptu. Poznámky o postýlkách. Stránka o spaní a rituálech před spaním.

A potom to tam bylo...

... To zvláštní vědomí. Nevím, jak jinak to popsat, Melisso. Prostě jsem to věděla. Ještě předtím, než jsem si udělala těhotenský test, jsem to už věděla. Byl to takový pocit vědomí – jako bych chodila kolem v bublině. Takový zvláštní odtažitý pocit. Jako bych se na svět dívala najednou úplně jinak; s vědomím něčeho... Jen jsem ještě nevěděla, o co se jedná.

Ano. To je to slovo – vědomí.

Proč je mražení povyražení!

Dobře, tohle není vlastně ani recept, Melisso, spíš jen takový tip. Vím, že se dá koupit spousta skvělých jídel pro děti a jejich domácí příprava už vyšla z módy, ale připravit vlastní je opravdu snadné. Musím se s tebou podělit o to, jak jsem to dělala já. Připrav si očištěné ovoce nebo zeleninu a naplň tou směsí tvořítko na ledové kostky. Zamraž tu směs a potom kostičky nasyp do sáčků a označ. Stačí vždycky vyndat pár kostek, ohřát a máš pro děti skvělé a zdravé jídlo!

Je možné použít: očištěnou a uvařenou mrkev; brokolici; vařené jablko nebo hrušku; utřený banán a avokádo jsou skvělé (nedokážu se rozpomenout, jestli se to dá dobře zamrazit). Můžeš také zmrazit do kostiček hotové jídlo, když už je miminko větší, ale tahle jídla NESOL.

Šťastné zamrazování...

Eleanor toužila, aby ji na úplném konci držel za ruku Max. Jenomže tu nebyl. Ležela v nemocniční posteli a v hlavě si přehrávala knihu, kterou předala právníkovi. Stále znovu a znovu. Všechny ty nápady, recepty, dopisy a tajemství. Nedokázala se rozpomenout, co napsala, co ne.

„Už je na cestě? Můj muž?“

„Už jede.“ Sestřička byla moc hodná, seděla vedle ní u postele a držela ji za ruku. „Dali mu vědět. Jeho matka vyzvedne Melissu a on už je na cestě.“

Eleanor si uvědomila, že si za to může sama. Nechala to zajít příliš daleko. Je už pozdě.

„Potřebuju s ním mluvit. S manželem.“

„Ano, já vím. Potřebujete odpočívat.“

Sestřička sledovala, jak sebou Eleanor cukla. „Musíme vám na to dát něco silnějšího.“

„Ne. Potřebuju zůstat při vědomí. Musím mluvit s manželem.“

Eleanor zavřela oči a měla na sebe hrozný vztek. Snažila se rozpomenout, jestli se v části věnované dětem zmínila o soli. Napsala to tam? Bude to Melissa vědět? Napadne někoho jiného, aby jí to řekl? Řekla ona sama někdy Maxovi, aby dětské jídlo nesolil?

Ty tajné stránky. Jsou tam stále? Nebo je vytrhla?

A výsledky vyšetření. Kam se dostanou? Do nějaké kartotéky.

„Máte děti, sestřičko?“

„Dva kluky.“

„Já dceru, Melissu.“ Nechala oči zavřené, ale měla pocit, že se postel pohybuje. Vznáší.

„Psst. Opravdu si potřebujete odpočinout.“

„Bojím se, že mi něco neodpustí. Moje Melissa.“

Eleanor cítila, jak jí sestřička odhrnuje vlasy z tváře, pořád ten pohyb opakovala.

„Samozřejmě že odpustí.“

„Myslíte?“

To hlazení bylo uklidňující a Eleanor se vybavily jiné vlasy. Melissa, jak sedí na posteli s hlavou opřenou o kolena. Příjemné zlatavě hnědé vlasy stažené do culíku. Natáhla se, aby se jich dotkla. Tak příjemné a hedvábné v dlaních, že ji to přimělo k úsměvu.

„Řeknete jim, že je oba moc miluju?“

„Samozřejmě že řeknu.“

+

Třicátá osmá kapitola

MELISSA – 2011

Každý, kdo někdy čekal na výsledky nějakého vyšetření, které by mohly změnit jeho život, určitě ví, že existuje jenom jedna horší věc – dívat se na někoho, koho máte rádi, jak čeká na výsledky vyšetření, které by mohly změnit jeho život. Sam a Max jeli pro Melissu do Cornwallu. Vyrazili hned, jakmile jim poslala esemesku, v níž se nečekaně omlouvala, že utekla.

V níž psala, že je potřebuje.

Později v té samé kuchyni, kde kdysi její matka pekla a úplně nevinně si chtěla oprášit mouku ze svetru, jim řekla, že se rozhodla pro genetický test na riziko rakoviny prsu. Je jí to líto, ale to byl důvod jejího útěku. Rozhodla se, že vzhledem k matčiným problémům potřebuje vědět, jak to s ní je. Neřekla jim ale pravdu. Nezmínila se o dítěti. O třech těhotenských testech, které si přinesla z lékárny, a na každém z nich se objevil jasný modrý proužek.

Melissa odjela do Cornwallu s představou, že by mohlo být pro Sama lepší, kdyby ho opustila. Aby ho ušetřila toho všeho a aby měla jistotu, že nikdy nebude muset projít tím, co prožil její otec. V tu chvíli si uvědomila, že láska souvisí s člověkem, kterého milujete. Ne s vaším vlastním štěstím. Také by se mohla nadobro vzdát možnosti mateřství. Je mladá a ctižádostivá, místo toho by se mohla věnovat kariéře. Ten genetický test si ani nemusí dělat. Pokud by se nestala matkou, nemohla by ten gen nikomu předat. Prostě bude každý rok chodit na kontrolu. Mohla by vzít tu práci v Londýně. Nebo jít pracovat do zahraničí.

A potom za pouhé dva dny bylo všechno jinak. Odjížděla z Cornwallu s mužem, kterému bude vždycky říkat táta, on jel v jejím autě za nimi, zatímco ona seděla vedle Sama, a aniž by to tušil, nosila jeho dítě. Muselo se to stát na Kypru. Pár dnů měla podrážděný žaludek, což možná ovlivnilo antikoncepci. A ačkoli to bylo takhle v začátku, a i když je stále mladá a má strach, navíc takhle by si to nikdy nevybrala, najednou pochopila, že už nejde jen o ni. Poprvé v životě přesně pocítila, jak se v těch posledních týdnech musela cítit její matka. A to ji citově úplně rozhodilo. Najednou jako by jí záleželo na jediném. Jak seděla ve své bublině a dívala se na jiný svět venku, v hlavě jí stále dokola znělo, že její dítě tu věc mít nesmí.

Padesát na padesát. Panna.

Orel.

Melissa se rozhodla pro další telefonát. Usoudila, že Samovi o dítěti neřekne, dokud nebude mít výsledky genetického testu. Chtěla, aby měl alespoň jeden z nich možnost dozvědět se tu zprávu za lepších okolností. Mít dítě s člověkem, kterého milujete, i když k tomu nedošlo úplně záměrně, by mělo být něco nádherného. Člověk by se neměl cítit jako teď ona.

Aby věci urychlila, rozhodla se, že si zaplatí soukromou laboratoř. Informovala svého praktického lékaře a využila služby kliniky a laboratoře, kterou doporučuje Národní zdravotní úřad. Doufala, že to opravdu bude o něco rychlejší. Tak asi čtyři týdny. Dvakrát zašla za odbornicí na genetiku, která jí přes její původní váhání doporučila zajít za psychologem, jenž jí pomůže zpracovat dávný smutek.

„Zůstává tam spousta nevyřešených věcí,“ sdělila jí po první návštěvě. „Co kdybychom se pokusily s tím něco udělat, Melisso?“

Genetička také zkusila vyhledat onkologa Melissiny matky, aby zjistila, jestli se ještě dají najít výsledky toho prvního vyšetření. Byla to trochu rána naslepo, ale přesnosti jejího vyšetření by výrazně pomohlo, kdyby to věděli. Právník James Hall použil knihu od Eleanor jako důkaz souhlasu, že Melissina matka chtěla, aby dcera výsledky znala. Melissa tohle všechno podstoupila jen pod podmínkou, že Maxovi nikdo neřekne, že její matka to vyšetření tajně absolvovala. Eleanor dělala všechno pro to, aby ho toho stresu ušetřila. Nebylo by správné mu o tom teď říkat.

A tak se všichni snažili zvládnout ty čtyři dlouhé týdny čekání, každý jiným způsobem, ale všichni se tvářili, že je všechno v pořádku.

Melissa se stále omlouvala Samovi za ten útěk. Za to, že jemu a Maxovi přidělala starosti. Řekla mu, že si s ním o tom měla promluvit. Sdílet to s ním. Věděla to, ale prostě se strašně bála. Řekla mu jen tolik, že v tom deníku jsou informace naznačující větší pravděpodobnost poškozeného genu, než kdokoli předpokládal.

Sam ji povzbuzoval, chvílemi to bylo až nesnesitelné. „To bude v pořádku. Bude to negativní.“ Myslel to všechno dobře, ale Melissa měla pocit, jako by trochu shazoval a znevažoval její pocity. Ten příšerný strach. Nemohl vědět, že to bude v pořádku. Mohlo se stát, že si bude muset nechat odstranit obě prsní žlázy, jak by to mohlo být v pořádku?

Potom se ale cítila strašně provinile a uvědomila si, že on nemá tušení o jejich dítěti. Že neví, kolik je toho teď ve hře.

„Promiň, Same. Jen se bojím.“

„Já vím.“

Max běhal ještě víc. Ráno i večer. Vzal Annu na večeři – bylo to jejich první skutečné rande – a snažil se ze všech sil nemluvit o ničem z toho, co se kolem něho dělo. Nakonec to ale dopadlo tak, že si hodinu vyléval srdce.

„Omlouvám se, Anno. Že to na tebe všechno hrnu. Nemáš to zapotřebí. Je to sobecké a necitlivé, prostě nefér –“

Natáhla se k němu a nečekaně ho políbila.

„Promiň.“ Vypadala stejně překvapeně jako on.

„Proboha, to není potřeba.“ Teď políbil on ji.

Svěřila se mu, stále ještě zarudlá a v rozpacích, že ji velice potěšilo, že jí natolik důvěřuje, aby se s ní o své starosti podělil. Přitahovalo ji to k němu od prvního setkání a uvědomuje si, jak nevhodné to je – koneckonců je jejím nadřízeným. Proto to kompenzovala tak praštěným chováním. Řekla mu, že kdykoli ho zahlédla, měla takový zvláštní pocit kolem žaludku. Je to trapné, já vím – ale je to tak. Když už dnes mluvíme tak upřímně.

Následovaly další večeře a procházky, řekl jí o Sophii, potom si šel vyzvednout do galerie její dárek. Byl to obraz, na kterém byl s Melissou v dešti na pláži, na pozadí se klenula duha z fialové, růžové a jasně modré. Někomu by to mohlo připadat trochu sentimentální. Není to její obvyklý styl, poznamenal majitel galerie. Ale je zajímavé, že barvy duhy jsou záměrně poskládané špatně. Ve špatném pořadí. Vlastně je to velice chytré. Ano. Dostal jste velice pěkný kousek.

Max zavěsil obraz na stěnu a během těch čtyř dlouhých týdnů čekání s ním Anna začala běhat. Když běžel mlčky, ale v rytmu vedle ní, věděl, že nebýt toho mraku visícího nad jeho dcerou, byl by šťastný. Ano. Dokázal si představit, že je zase šťastný.

Nemohli tušit – Anna a Max –, jak daleko se během let v běhání dostanou. Že je čeká jeden maraton za druhým.

Nic z toho nemohli vědět. A proto Anna nezůstávala u Maxe přes noc, aby se to nedotklo jejího syna. Místo toho zůstávali ve dne dlouhé hodiny po milování v posteli, protože ani jednomu z nich se nechtělo vstát a vrátit se do reálného světa.

Marcus všechny překvapil. Šok z toho, co prožívala Melissa, jako by ho probral. Trávil dlouhé hodiny prací, aby oživil firmu, přijal otcovu nabídku překlenovací půjčky a pronájem bytu, aby se znovu postavil na vlastní nohy. Každý ze čtyř pátků navštívil Melissu a Sama, stavil se na večeři a informoval je o tom, jak jeho snaha pokračuje.

Když se Melissa vrátila zpátky do své kuchyně, vařila dál – pomalu se propracovávala matčinými recepty. Koláčky, velikonoční sušenky, kynutý chléb a dokonce se pokusila i o džem, který se jí zdál hodně těžký, ale i napoprvé byl skvělý.

Znovu udělala hovězí po burgundsku, tentokrát s rýží. A tajně připravovala návrhy svého blogu, upřesňovala své pokusy a nápady. Vnímala pocit spojení a útěchy, když používala matčin milovaný mixér a krabičku vykrajovátek na sušenky.

Ne všechno se povedlo, ale vzpomněla si na tu radu z deníku. Pečeme. Učíme se, stáváme se lepšími...

Potom se jednoho dne znovu rozhodla upéct plněné košíčky, zaběhla do nejbližšího supermarketu pro smetanový sýr a trochu pochybné jahody na polevu. Šlehala máslo s cukrem tentokrát ručně, použila vařečku. Její matka to občas také tak dělala, když nespěchaly, a ona měla ráda ten zvuk. Křupání, když člověk třel krupičky cukru o misku a zapracovával je do másla. Bylo to právě při této příležitosti, když se natahovala pro pomeranč, aby ho oloupala, kdy se přihodilo něco velice zvláštního. Sam dorazil domů o něco dřív, koláčky byly v troubě a ona seděla se zarudlýma očima v kuchyni na podlaze opřená o skříňku.

„Pane bože. Co se stalo?“

„Nic, všechno v pořádku, Same. Je to vlastně hezké.

Vzpomněla jsem si na něco příjemného...“

Potom se Melissa vrátila zpátky k počítači. Omluvila se londýnskému vydavateli, že byla nemocná, proto nemohla přijít na schůzku, a překvapilo ji, že dostala druhou šanci. Setkání probíhalo lépe, než předpokládala, tak jejich nabídku přijala, protože to vlastně bylo úplně jedno, když je to jen dočasné a navíc na volné noze. Brzy se práce stejně vzdá, kvůli dítěti. Ano, bude to představovat nový plán na pokračování kariéry, když bude mít miminko takhle mladá, ale kouzlo psaní bylo i v tom, že může nějakou dobu pracovat z domova. Působení na volné noze bude vlastně výhodou.

A při tom všem si neustále připomínala, že má uvažovat co nejpozitivněji a snažit se neustále něco dělat. Vařila téměř každý den, pročítala znova a znova matčin deník, když uprostřed noci nemohla spát a toužila slyšet její hlas.

Samovi neuniklo, že přestala pít kávu a alkohol, ale vymluvila se, že se rozhodla pro zdravější životní způsob. To kvůli nejistotě a obavám z rakoviny.

Výsledky vyšetření se měla dozvědět ve čtvrtek. Sam řídil a jel s nimi i Max, i když Melissa trvala na tom, že do ordinace otec nepůjde.

Cestou ani jeden z nich nepromluvil.

Byl chladný den, ale bylo jasno a obloha byla tak modrá, že měla Melissa pocit, jestli té krásy není příliš. Neladilo to.

„Připravená?“ zeptal se Sam, když stáli za dveřmi v prvním patře.

„Ne.“

Panna. Orel.

Uvažovala, jestli neměla požádat o sdělení výsledků telefonicky. „Mám je požádat, aby to o chvíli odložili? Chceš se projít?“

Bylo by to po telefonu lepší nebo horší? Nedokázala se rozhodnout.

„Ne.“

Když se konečně ocitli uvnitř, seděli vedle sebe a čekali na lékařku, která přišla z vedlejší místnosti. Usmívala se.

„Mám dobré zprávy, Melisso.“

Byl to Sam, kdo projevil radost nahlas. Byl to takový zvláštní zvuk, nebylo to slovo a vlastně ani výkřik.

„Promiňte.“ Chvíli vypadal zahanbeně.

„Neomlouvejte se. Je to důležité, čekali jste na to.“

„Jste si jistá?“ Melissa si znovu všimla oblohy. Oknem vnímala její modř. Takže nakonec to není žádný podvod. Bude si to pamatovat navždy, alespoň si to pro sebe říkala – tuhle modrou nádhernou oblohu.

Lékařka hovořila o podrobnostech, ale to všechno už vnímala Melissa jakoby z dálky. Vyšetřili všechno, co se dalo. Není to samozřejmě naprostá záruka, že nikdy nemůže dostat rakovinu prsu. Rozumí? Ale nenašli žádnou genetickou chybu z těch, které věda zatím zná, nic, co by zvyšovalo riziko.

Výsledek je negativní.

Melissa požádala Sama, jestli by mohl počkat venku. Měl by jít výsledek co nejrychleji sdělit Maxovi, ale Melissa měla ještě pár otázek.

Lékařka jí nalila sklenici vody, Sam ji políbil na čelo a zavřel za sebou dveře.

„Chcete se zeptat na vyšetření vašeho otce?“

„Pardon?“ Melissa se chtěla jen zeptat, jestli někde našli matčiny výsledky.

„Váš otec souhlasil, že jeho výsledky vám můžeme sdělit.

Jemu jsme telefonovali už dřív.“

„Jaké výsledky? Netuším, o čem to mluvíte?“

„Chtěl také podstoupit genetické vyšetření. On vám o tom neřekl?“

„Ale proč? Nechápu to. V jeho rodině rakovina není. Proč by proboha něco takového chtěl?“

„Bál se, že pokud vaše výsledky vyjdou pozitivně, mohlo by to být třeba z jeho strany rodiny. Že nelze s určitostí říct, že to přišlo ze strany vaší matky.“

Melissa stále nechápala.

„Ale to nedává smysl. To je úplně iracionální. Rakovinu přece měla moje matka.“

„Když se člověk bojí, nechová se racionálně.“

„A vy jste s tím souhlasila? Proč?“

Melisse teď bušilo srdce. DNA. Krevní skupiny. Dobrý bože. Co když bylo součástí i potvrzení otcovství?

Ne. Prosím ne.

„Požádala jste nás, abychom mu neříkali, že vaše matka to vyšetření podstoupila. To jsme museli respektovat. A proto jsme za daných okolností souhlasili. Mysleli jsme, že mu to pomůže smířit se s realitou.“

„A matčiny výsledky? Našli jste je?“

„Ano.“

„Byly pozitivní, že?“

„Ano, byly, Melisso.“ Zavřela oči.

Panna. Orel.

A potom v ní najednou narůstala nepříjemná myšlenka.

„To otcovo vyšetření. Moc genetice nerozumím. DNA a všechno ostatní. Netuším, proč to vlastně otec udělal?“

„Jak říkám. Nechtěl, aby z toho vinili vaši matku. Kdyby to nedopadlo dobře. Chtěl mít jistotu.“

„Dobře. Ano. Ale ten jeho test. Ukázal něco? No, myslím něco překvapivého?“ Bála se zeptat přímo na jejich shodu.

Otec stojí venku na chodbě. Melissa se snažila vyčíst to lékařce z očí.

„No, je tam standardní rodinná shoda DNA. Myslím mezi vámi a vaším otcem. 99,9 %. To jsme očekávali. Ale nic nezvyklého jsme nenašli.“ Lékařka se dívala na monitor počítače. „Jak říkám – dnes ráno se na výsledky zeptal telefonicky a sdělil nám, že vám můžeme říct všechno. Ale nic tu není. Nic, z čeho byste měla mít obavy.“

„Prosím, neříkejte mu, že matka měla ten poškozený gen.“ Melissa cítila, jak se jí úleva rozlévá všemi svaly těla. Jako kdyby si do té chvíle neuvědomila, v jakém napětí měla většinu svalů.

„Neřeknu. V pořádku, Melisso?“

„Naprosto.“

Myslela na matku. Na to, jak ji milovala a přála si ji už tehdy před lety zbavit všech obav. Jak je ráda a vděčná, že od ní má tu knihu. Že ji má u sebe.

Venku na chodbě se nejdřív se Samem i otcem dlouze objala, potom Sama požádala, aby zůstal chvíli nahoře, a odvedla Maxe dolů pod záminkou, že by si dala něco teplého k pití. Když potom byli sami ve výklenku u automatu, odkašlala si.

„V tom deníku mamka píše, že odvedeš skvělou práci.“

„Prosím?“

„Hned na začátku té knihy. Říká, že odvedeš skvělou práci, když se o mě budeš starat.“

Maxovi se v tu chvíli změnil výraz očí. Na chvíli jako by odpluly, ale potom se vrátily a zadívaly se do jejích. Tázavě.

„Měla jsem ti to říct už dřív. Protože měla pravdu, tati. A já ti za to nikdy pořádně nepoděkovala.“ Políbila ho na tvář, potom ho požádala, aby chvíli počkal, že zaběhne pro Sama.

„Budeš v pořádku, tati?“ Položila mu dlaň na tvář.

„To jsem už teď.“

Sam o patro výš hledal něco na svém telefonu.

„Same, musím ti něco říct.“

„Beru vás na oběd. Žádné námitky. Tebe i Maxe. Bude to něco úžasného. Něco příšerně drahého.“

„Podívej se na mě. Potřebuju, abys mě chvíli poslouchal.“

„Šampaňské.“

Ona šampaňské pít nebude. Nemůže.

„Potřebuju ti něco říct. Musíš mi slíbit, že se nebudeš zlobit, že jsem ti to neřekla už dřív.“

Naklonil trochu hlavu.

„Jsem ještě mladá. Asi jsme mladí oba dva. A takhle jsem to neplánovala. Ale měl bys vědět, že jsem nikdy nebyla šťastnější.“

„Moc ti nerozumím, Melisso. Samozřejmě že jsi šťastná.

Ten test je negativní.“

„Ne.“ Vzala ho za ruku a položila si jeho dlaň na břicho. Dívala se mu přímo do očí. Otočil hlavu a tázavě přimhouřil oči.

Melissa si na chvíli představila jinou tvář, jak přihlíží a naslouchá. Pohled milých očí. Teplý písek. Jak běží po pláži.

„Budeme mít miminko, Same. Asi se to stalo na Kypru. Když jsem měla tu střevní chřipku. Stalo se to náhodou, ale nelituju toho. A potřebuju vědět, co si o tom myslíš ty. Chci říct, jestli si myslíš, že to načasování, když vstupuješ do firmy, není dobré. A jestli se moc zlobíš, že jsem ti o tom neřekla. Jenomže kvůli tomu všemu, co nad námi viselo, jsem se bála... Řekni něco, Same. Prosím, řekni něco.“

„Dítě?“ Vypadal, že nic nechápe.

„Ano. Dítě.“

„Pane bože.“ Zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Ty jsi vážně v šoku.“

„Samozřejmě že jsem.“

„A je to špatný šok? Chci říct, zlobíš se moc? Že jsem ti to neřekla?“

„Ne, Melisso. Je to velice příjemný šok. Miminko? Opravdické miminko?“

Objal ji a pevně ji k sobě přitiskl. Nehnutě stáli, on ji objímal a kolem nich se pokoušela protáhnout nějaká sekretářka s náručí plnou desek.

Melissa se od něho odtáhla. „Samozřejmě to znamená, že máme problém.“

„Myslíš tu práci? Tu novou smlouvu? S tím si nedělej starosti. Postarám se o nás, dokud...“

„Ne, ne. Nemyslím peníze.“

„Tak co?“

„No – jde o to, že jsem zjistila, že se cítím nějak úplně jinak. Připadám si taková starosvětská.“

Tehdy se Melissa rozpomněla na poslední kapitoly v matčině knize. Nebyly tam jen různé tipy a triky, ale také spousta radosti. Kolébky a postýlky, lepší a horší chvíle.

A jednoho dne... Budeš přesně vědět, o čem píšu. Protože to bude najednou smysl tvého života...

Sam stále vypadal zaskočeně, a když ze dveří jedné z vyšetřoven vyšel někdo z personálu, museli ustoupit, aby se kolem nich mohl protáhnout.

Melissa se dívala přes zábradlí do atria pod nimi, kde se právě objevil Max a nesl papírový podnos se třemi nápoji.

Potřebovala to vyslovit dřív, než se k nim připojí.

„Budu se tě muset zeptat, jestli si mě vezmeš, Same.“

A tentokrát uviděla poprvé, jak želví krk dělá on. Stáhl hlavu mezi ramena a bylo na něm znát překvapení, než zavřel oči. Na chvíli úplně ztuhl, jako by tomu nemohl uvěřit, ale vzápětí oči otevřel, políbil ji na čelo a potom na každé z víček. Melissa se cítila trochu trapně, protože z další ordinace vyšel nějaký člověk, díval se na ně a čekal, až bude moci projít.

„To znamená ano, Same?“

Znovu ji velice pevně objal, když Max pod nimi zvedl tři kalíšky s nápoji, aby naznačil, že si mají pospíšit.

„To je ano, Melisso.“

+

Pomerančová kůra

+

Dcera jí pomeranč na kuchyňském stole. Odděluje jednotlivé dílky jeden po druhém a vkládá si je mezi zuby. Cukne sebou v očekávání a potom se usměje, když se jí šťáva rozlije po jazyku.

Matka to sleduje od sporáku a usmívá se také. Odloží škrabku na kůru do dřezu a skloní se, aby se podívala do trouby. V té levé se pečou košíčky. V té menší vpravo se vpíjí jehněčí kýta do směsi cibule, vína a bylinek. Podívejte se té matce zblízka do očí.

Vidíte, jak se její výraz mění, když se znovu otočí k dceři.

„Až tyhle dortíky zchladnou, můžeš si vzít jeden s mlékem, a potom je už čas jít spát.“

„Nejsem unavená.“

Matka zavrtí hlavou a otočí se tak, aby dcera neviděla její široký úsměv, když bere z okraje stolu minutku a zasune si ji do kapsy. Dítě už vypadá unaveně, určitě bude spát deset minut poté, co si položí hlavu na polštář.

„Poslyš – maminka půjde ještě chvíli psát. Ty si umyj ty upatlané ruce, až dojíš. Ano? Potom koláček a do postýlky.“ Matka vstane, zkontroluje minutku v kapse a projde kolem stolu, cestou odhrne dceři ofinu z očí a políbí ji na čelo. Potom pokračuje přes halu s dubovou podlahou a nahoru po schodech. V rohu ložnice je výklenek s velkým oknem. Posadí se k velkému toaletnímu stolku, který zároveň slouží jako psací stůl, a na chvíli se zadívá na strom za oknem. Vítr ho sklání doleva. Za chvíli se na příjezdové cestě objeví manželovo auto a holčička se rozběhne přivítat otce. Upatlané ručky bude mít stále ještě neumyté.

Matka otevře laptop...

Pomerančová kůra... a další příběhy

Od food bloggerky Melissy Danceové

Melissa se nakloní, aby napsala datum. Březen 2015. Slyší Samovo auto přijíždět přes štěrk a usmívá se, protože ví, co se bude dít dole.

Takže – co napsat dnes? Ach, ano.

Dnes se znovu podělí o to, jak to všechno začalo. Jak vzácný deník vyvolal vzpomínky. A z nich vzešel blog. A ten proměnil ženu, která si dlouho myslela, že vaření souvisí jen s jídlem, v někoho, kdo dokáže putovat časem.

Dnes bude psát o dítěti u kuchyňského stolu v Cornwallu, které si neumí oloupat pomeranč, kňourá a dožaduje se pomoci. Matka – která s úsměvem tře máslo a cukr – víš co, Melisso. Nejdřív ti ukážu, jak se škrábe kůra, teprve potom ho oloupeme. A můžeme tu kůru dát do koláčků místo vanilky. Podívej, co ty na to?

Ano. Napíše znovu o té přeměně. O vzpomínkách a kouzlu jediné jednoduché vůně.

Škrabej kůru z pomeranče. Zavři oči. A ocitneš se v minulosti. Proletíš časem.

Dítě u stolu. Pomeranč na talíři. Natahuje ulepené prstíky...

... Aby vzala matku za ruku.

+

Poznámka autorky

Děkuji vám, že jste si přečetli Melissin příběh. Je samozřejmě celý smyšlený, ale téma vychází z mého života a z toho jsem měla obavy.

Když mi bylo sedmnáct, maminka mi zemřela na rakovinu a já dlouho přemýšlela, jestli ta zkušenost může mít nějaké místo v mém spisovatelském životě. Potom jsem jako moderátorka zpráv televize BBC dostala za úkol odstartovat místní Závod o život, aby se vybraly peníze na výzkum léčení rakoviny. A tam byly všechny ty nádherné paní, mnohé z nich měly na zádech přišpendlené jediné slovo. „Máma.“ Bylo to zároveň traumatizující i zklidňující a já si uvědomila, že jako spisovatelka mám snad co říct...

Dlouho mi trvalo, než jsem našla dostatečně silný příběh, aby dokázal to téma donést co nejblíž k lidským srdcím. Když ale Melissa a Eleanor konečně vešly do mé pracovny, román se psal skoro sám.

Můj příští román je Hledání a o novinky se s vámi budu dělit na svých webových stránkách www.teresadriscoll.com. Budu ráda, když se se mnou spojíte přes Twitter nebo moji facebookovou autorskou stránku.

Ještě jednou vám děkuji, že jste můj debut přečetli. Pokud mi chcete napsat, co si o něm myslíte, bude to pro mě hodně znamenat. A co je nejdůležitější – cítím se velice hrdá a vyvolená, protože tady jsem se konečně podepsala jako autorka.

S přáním všeho nejlepšího Teresa Driscollová

+

Poděkování

Moje cesta k vydání knihy byla dlouhá a moc děkuji všem, kteří mě na ní podporovali – především mému skvělému manželovi a dvěma synům, kteří ve mě nikdy nepřestali věřit.

Velký dík patří i mé vynikající agentce Madeleine Milburnové, která mi tohle všechno umožnila, a také mé trpělivé a velice chytré a šikovné redaktorce Claire Bordové, a samozřejmě celému oddanému týmu nakladatelství Bookouture.

+

Teresa Driscollová

Dárek na rozloučenou

Z anglického originálu Recipes for Melissa, vydaného nakladatelstvím Bookouture v Ickenhamu ve Velké Británii v roce 2015, přeložila Ivana Nuhlíčková

Obálku navrhla Soňa Šedivá

Redigoval Karel Rehek

Vydala Euromedia Group, k. s. – Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2016 jako svou 1792. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

+

Table of Contents

Start

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Poznámka autorky

Poděkování