Povídky

Drescher, Alex

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Korektura: Vine2

Alex Drescher

POVÍDKY

Křik volavky

2008

Když zavřela dveře, překvapilo ji, s jakou rychlostí se na ni ten malý a obtloustlý makléř vrhl. Ještě před chvílí ji zahrnoval nudnými historkami o skvělých obchodech a slavných lidech, se kterými jednal, nebo které obral, ale teď mu v očích žhnula touha, jež mohla hravě konkurovat požáru letní stepi. Během okamžiku se osvobodil ze svého nechutně drahého kabátce, hedvábné košile i nabíraných kalhot a pak ji v návalu vášně přirazil zády ke dveřím, že zadunění museli slyšet až v přízemí.

Tento muž rozhodně nechodil kolem horké kaše. Přeskočil stovky let vývoje mezilidských vztahů, vynechal dvoření, rituální sbližování a nadbíhání, a hned se jí chtíčem roztřesenýma rukama dobýval pod suknice. Za jiných okolností by takového muže ocenila, nesměl by ale mít jen pět stop na výšku a stejně tolik i našíř. Takový měl zcela jistě začít u květin nebo nějakého drobného, leč vkusného šperku.

Snažila se vymanit z jeho sevření, ale bylo to marné. Tiskl se k ní a jeho horký a přerývaný dech se pomalu přesunul k jejímu ušnímu lalůčku. To nebylo špatné. Po chvíli ho však přestalo bavit stát na špičkách. Rychlým pohybem jí z vlasů vytáhl kostěný hřeben a sledoval, jak se na její záda snáší záplava tmavých kadeří. Pak jí prudkým trhnutím obnažil bělostné rameno a zasypal je polibky, zatímco jeho nenechavé ruce zápolily se složitým zapínáním hedvábných šatů. Než se nadála, její počestnost chránily už jen tkanice od spodničky.

Něco už zažila a věděla, že jiní muži by ve stejném čase začali teprve rudnout a nervózně pokašlávat. Rychlost a verva, s jakou se snažil dosáhnout svého, jí na moment vyrazila dech. Sice přijala jeho pozvání na skleničku vína, když jí učinil zajímavou nabídku na zhodnocení jejího kapitálu, ale taková přímočarost by vyděsila i protřelou přístavní běhnu. Pokusila se jej praštit přes prsty, které byly mnohem živější, než se slušelo na ruku obchodního magnáta, ale dosáhla jen toho, že jí bolestivě sevřel útlá zápěstí.

„Mám rád ženy, které se nedávají tak snadno,“ zachrčel a jeho výmluvný pohled jí prozradil, že jen čeká na záminku, aby ji mohl udeřit. Nedala mu ji a nechala sebou smýknout po pokoji. Jejich vzájemně propletená těla se v otočce otřela o zeď, překotila nízký stolek s měděným umyvadlem a o několik palců minula úzkou postel. Pak dopadli na podlahu. Tohle hlasité zadunění, pro personál v přízemí výmluvně doprovázené prachem sypajícím se ze spár mezi stropními trámy, už nešlo přeslechnout. „Věděl jsem, že dojdeme vzájemného porozumění,“ pronesl vzrušeně, zatímco se snažil odhalit systém, jakým by se dala rozepnout viditelně drahá a luxusní spodnička bez nebezpečí jejího poškození. „Vaše investice,“ pokračoval přerývaně, „bude v našich rukách v naprostém bezpečí… Zmnožíme ji. Uvidíte… Tak krásná žena… by si neměla lámat hlavu nad investicemi, zejména… když tak nedávno ovdověla. Bude mi potěšení uspokojit vaše potřeby,“ dodal po chvíli vítězoslavně, když odhazoval ten proklatě odolný kus látky. „Pro naše zvláštní klienty máme speciální služby a neuvěřitelné výnosy…“

Když se majetnicky zmocnil jejího ňadra, sykla bolestí. Jeho pečlivě pěstěné nehty na nich zanechaly sytě rudé půlměsíčky. To už vážně přehnal! Chtěla se ohradit, ale jeho nenechavá pravice náhle sama pustila svoji kořist a z úst mu vyšlo zachrčení, prosté jakékoliv vilnosti. Pak se z ní bezvládně skulil na podlahu.

No konečně, pomyslela si vyčerpaně a pomalu se posadila. Už si začínala myslet, že to snad nikdy neskončí. Moc nechybělo a užil si, hnusák jeden…

Znechuceně pohlédla na jeho malé a sádlem oplácané tělo. Náhle mu byl k ničemu jeho majetek a konexe. Ležel před ní takový, jaký byl ve skutečnosti – nicotný, ubohý a směšný.

Oblékla se a pečlivě upravila. Když se k němu vrátila, jeho rty, pokryté hustou pěnou, již začaly promodrávat. Už byl čas – odcházel. Držel se ale dlouho. Velmi dlouho. Od doby, kdy mu vylepšila víno, uběhla dobrá hodina. Taková odolnost ji potěšila. Přece jen dnešní den nebyl úplně marný.

Chvíli, kdy Robivoj Mazný naposledy vydechl, si pro změnu plnými doušky užila ona…

♦ ♦ ♦

Po návratu do doupěte zjistila, že na ni čekal. S unaveným povzdechem před něj hodila cestovní brašnu, která po dopadu na stůl vydala nezaměnitelný, zlatě kovový zvuk, který tolik miloval.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se jí, aniž vzhlédl od zářící plochy vlnového zrcadla, na němž mu trojice obslužných démonů právě vykreslovala složité vzorce.

„Ano,“ odvětila.

„A náš klient?“

„Spokojený. Jako vždy.“

Neubránil se uchechtnutí. V podstatě ale měla pravdu, žádný z jejích klientů si dosud nestěžoval. „Máš to?“ zeptal se jí věcně. „Měla jsi přesné instrukce, pokud se nemýlím.“

Přikývla a pěstěným ukazováčkem poklepala bok nadité brašny. „Je tu vše, co jsi chtěl.“

Konečně si získala jeho plnou pozornost. Přitáhl k sobě brašnu, otevřel ji a pak na stůl vyklopil její obsah. Váček s hotovostí jej potěšil, ale nebyl tím hlavním, co si od dnešní akce sliboval. Chvíli pročítal listiny, které našla, ale pak nalezl to nejcennější, co Robivoj Mazný vlastnil – několik podlouhlých stříbrných destiček pokrytých složitými runovými vzory.

„Hodná holka,“ pochválil ji, aniž na ni pohlédl, a pak se otočil zpět k vlnovému zrcadlu, aby mohl démonům uložit nový úkol. Přitom jen utrousil: „Tam na poličce…“

Počkal, až si vzala malou fiolu a vypila její obsah, a pak se znovu vrátil ke své práci. Čas kvapil a on se musel postarat o účty, které pro Mazného vedli trpaslíci, a že jich nebylo málo…

♦ ♦ ♦

Už cestou na úřad mi začalo být jasné, že dnes bude v práci veselo. A jako obvykle jsem měl pravdu. Před branou mě čekal remcající dav žadatelů a stěžovatelů a na písárně zase hora pergamenů k vyřízení. To mému vrozenému optimismu zasadilo citelnou ránu.

Potom jsem se ve dveřích své, druhdy tak milé kanceláře srazil s dvojicí nasupených berních úředníků, potácejících se pod vahou objemných spisů. Netrápilo by mě to, kdyby je nechtěli složit právě u mě. Tak jsem jim vyčlenil prostor nalevo od dveří, kde byl ještě vidět kousek dlažby, a příští červenec, protože dříve se k tomu nedostanu. Teď už o nějakém optimismu nemohla být ani řeč. Proč proboha tak kvaltovali? Chápu, že zátah na pašíře byl velký úspěch, ale těch mám plnou kancelář. Všechny svazky ležící na podlaze podél zdí, i pergameny vršící se v kupách na stole, policích i ve skříni – to všechno jsou velké úspěchy. Mordy, loupeže, krádeže, nelicencovaná prostituce, hazard, vyřizování účtů, rvačky a k tomu i uhranutí, kletby, zombifikace, nedovolený chov magických tvorů a jiné kratochvilné černomagické rituály. A všechno to čekalo jen na mě. Až to vyřídím, založím, pošlu na Inkvizici nebo k soudu, prostě až s tím něco udělám. Já, Klopp Yggredd, královský prokurátor.

No a pak přišla další rána. Zrovna jsem si chtěl zalít jahodník v naději, že mi vnese do mého šedého života trochu světla a pas tělových barev, když do mé kanceláře vletěl uřícený aspirant a s očima navrch hlavy mi tlumočil vzkaz od mého šéfa Gerda Tattera, plus minus v tom znění, že mám okamžitě zvednout zadek ze židle a hnout kostrou stejným směrem, kterým se ubírá právě povolaná setnina královské gardy. Jestli můj šéf něco umí, tak být přesvědčivý. Neuběhla totiž ani minuta a já už byl oblečený, opásaný mečem a opařený horkým jahodníkem, který jsem do sebe hodil na jeden zátah.

Cesta tentokrát netrvala dlouho. Sice bylo fajn, že jsem se nemusel plahočit přes celé město, na druhou stranu mě však nepotěšilo vědomí, že se už zločiny páchají i v sousedství. Pak jsem uviděl obrovský dav vzteklých a nadávajících lidí, který se tísnil před vchodem ctihodné firmy Mazný, Krutil a partneři, a pochopil, proč jsem dostal k ruce setninu gardy. Když jsem kráčel opancéřovaným špalírem, zřetelně jsem cítil, jak mě propalují nenávistné pohledy.

Po desetiletí ukrývaná zášť vůči mému plemeni se tu spojila se zoufalstvím nad ztracenými penězi. Vždyť jako S’an jsem přece zodpovědný za vše, co postihne zdejší lid. Když vám kroupy potlučou úrodu, kdo za to může? S’anský čarodějník. Když dostanete zákal, kopřivku či dýmějový mor? Určitě je na vině S’an. A když vám chcípne koza, je to zase dílo toho proklatého S’ana. A teď jsem mohl i za jejich finanční ztrátu.

„Hajzle!“ zakřičel na mě první odvážlivec.

„S’anská zrůdo!“ přidal se jiný.

No fajn, tak si přisaďte, pomyslel jsem si znechuceně. Co vám udělali mí předci, to vím, ale co jsem vám udělal já?

„Ať se smažíš v pekle!“ popřáli mi ještě na závěr, ale to už jsem vcházel mohutnými vstupními dveřmi do sídla jedné z nejbohatších kněžegradských společností. Pokud jsem si myslel, že tím to nejhorší skončilo, krůtě jsem se zmýlil. Zmatek a zoufalství, které zde panovaly, byly srovnatelné s tím venkovním. Nevím, jak často se vám poštěstí vidět pohromadě tucet vzlykajících makléřů, ale mě ten pohled vůbec nepotěšil.

„Konečně jste zde, pane,“ přivítala mě první přátelská tvář dnešního dne. Divil bych se, kdyby tomu bylo jinak – patřila totiž poručíku městských biřiců, kteří sem dorazili jako první. „On je tam…,“ dodal ještě a ukázal na bohatě zdobené ebenové dveře v prvním patře.

Slavibor Krutil seděl v hlubokém, elegantním a kůží potaženém křesle, hlavu měl v dlaních a rytmicky se kolébal ze strany na stranu. „Katastrofa, to je katastrofa,“ opakoval stále dokola. „Pane,“ oslovil jsem jej a opatrně mu položil ruku na rameno. Na moment přerušil své kolébání a pohlédl mi do očí. „Jsme zničeni, víte?“ řekl mi nečekaně příčetným hlasem. „Úplně a definitivně.“ Pak ukázal na řadu nervózně poblikávajících vlnových zrcadel. „Všechna naše aktiva jsou pryč. Nostro účty u Malestských bankovních domů, cenné papíry na svěřeneckých účtech, prostě všechno. Máme více než tisícovku klientů. Co jim teď jenom řeknu? Že jsme bankrot? Vždyť nás zlynčují!“ dodal ještě a zoufale se rozeštkal. „Je to katastrofa. Letos jsme měli dosáhnout rekordního zisku,“ svěřil se mi, když se konečně trochu uklidnil. „Vše šlo jako na drátkách. A teď tohle. Ověřoval jsem to snad stokrát. Ty příkazy k převodům zadal Robivoj, tedy můj společník Robivoj Mazný.“

„Můžu s ním mluvit?“

Pokrčil rameny. „Od rána se tu neukázal. Nevíme, co s ním je. Doma není, poslal jsem za ním kurýra a jeho manželka nic neví. Prý včera nedorazil domů…“

„A ty výběry se staly včera, že?“

Přikývl. „Včera večer.“

„Dobře, pane Krutile,“ pronesl jsem. „Přebírám tento případ. Nikdo nesmí do budovy ani ven, dokud všechny nevyslechneme a do příchodu našich expertů ať se nikdo netkne zrcadel a účetních dokladů.“

Nervózní makléř jen přikývl.

♦ ♦ ♦

Po šesti hodinách stále se opakujících: „Nevím“ a „Nevzpomínám si“ mi už třeštila hlava. Předal jsem stoh protokolů aspirantovi a pustil domů poslední plačící svědkyni, která po mně celou dobu vrhala kradmé pohledy, jako by čekala, kdy už konečně popustím uzdu svým barbarským choutkám a vezmu si ji rovnou na stole. To je však dost dobře možné snad jen v šestákových manuskriptech. Po tolika výsleších bych se totiž na stůl položil leda tak sám…

Vrátil jsem se do hlavního sálu, kde zatím řádili Allenovi agilní podřízení. Bylo zajímavé sledovat je při práci, jak obcházeli kolem stolů a přepážek s těmi podivnými detekčními přístroji, virgulemi a siderickými kyvadélky, jak posvěcenou křídou malovali na podlahu složité vzory a v nich zapalovali svíce a kuřidla.

Tak vypadal denní chleba u nás zaměstnaných mágů. Jednou za čas sice dělali i nějaké chuťovky, jako třeba astrální sledování, ale většinou jen sbírali důkazy při ohledačkách a domovkách. Ale i tak jsme si na příliv mladých, zapálených a ideály prodchnutých mágů nemohli stěžovat.

Zejména díky mému příteli Allenovi, který se před lety uvolil při Úřadu královského prokurátora zřídit oddělení pro magickou detekci a sledování. Byl čerstvým objevem Univerzity, její vycházející hvězda, které každý prorokoval zářivou kariéru a vysoce lukrativní živnost v soukromém sektoru. Později se mi přiznal, že prostě nedokázal odolat nabídce dvojnásobné práce za poloviční plat. Díky bohům za jeho rozhodnutí, protože jeho oddělení vděčíme za vyřešení pěkné řádky případů.

Jelikož takový případ nemáme každý den, dal jsem si tu práci a nahnal sem celé Allenovo oddělení, a když říkám celé, tak skutečně myslím celé. Takže úplně v rohu místnosti, ve stínu, kam nedosáhlo světlo lamp, seděl jeden z nejutajenějších pracovníků magického oddělení, který z principu odmítal nejen opouštět svoji útulnou kobkokancelář, umístěnou v suterénu úřadu, ale i do ní kohokoli pouštět.

Když mě uviděl, pochopil, kdo stál za jeho vytažením z nánosu prachu a pavučin. Jenomže já nemohl jinak. Kirk je sice neurotický samotář s tolika patologickými povahovými rysy a fobiemi, že by z něj byli ve Špitále milosrdných bratří v Pomezí u vytržení, ale jen stěží byste našli někoho schopnějšího. Je to prostě génius s analytickými schopnostmi daleko za hranicemi lidského nadprůměru. V jiných oblastech už to sice není ani zdaleka tak slavné, ale od křížence člověka a goblina nikdo nečeká kdovíjakou sociální adaptabilitu.

„Máš něco?“ zeptal jsem se jej bez obalu.

Vycenil své zažloutlé tesáky a s chrchláním si odplivl. „Všechno ukazuje na to, že Maznýmu ruplo v kouli a včera večer osobně vybílil všech osmadvacet firemních účtů vedených u trpaslíků.“ Poškrábal se zamyšleně na hlavě. „Až na jednu maličkost. Ty výběry byly v různých bankách provedeny ve stejnou dobu. Na chlup! A to je jaksi z povahy věci vyloučeno, že? A další zajímavost – všechny peníze odešly na anonymní účet u Malestské banky Sekera a Budil a odtud začaly v různých časových intervalech skákat na další a další účty, větvit se a zase spojovat a dělají to dosud.“

„Takže, jinými slovy, nejdou bloknout, co?“

Rozpačitě zamručel. „Máme co do činění s hodně šikovným čímanem, který si obstaral do svého zrcátka pěkně rychlého démonka. Já mám víc než slušný maníky,“ dodal láskyplně, hledě na trojici démonů vyčkávající za sklem jeho vlastního zrcadla, „ale ten jeho byl o třídu výš. Tenhle démon dokázal několikanásobně zmnožit Mazného tvář a plynně s těmi kopiemi manipulovat. Byl rychlý a chytrý. A taky namyšlený. S těmi výběry to přehnal, předváděl se. Ukazoval svému pánovi, co dokáže. Podle mě jel v krvi nemluvňat…“

Tohle bylo sice nezákonné, ale s tím teď nic nenadělám. Pašuje se do Kněžegradu v takovém množství, že okolní země musí mít davy chudokrevných dětí. Mě ale zajímal Mazný a jeho peníze. Udělal to? Mohl to vůbec udělat? Tohle byla práce profíka. Mohl mít komplice? Proč by to ale dělal? Byl jako lilium. Nehrál, nejel v konopí ani v novotách pašovaných z východu a nespekuloval s vlastním majetkem. Rádný měšťan, ctnostný manžel, dobrý otec. Jediné, co bylo podezřelé, bylo, že se vypařil.

„Kde bych mohl takového démona sehnat?“

Kirk se na moment zamyslel. „V Kněžegradu je jen pár opravdu schopných chlápků, kteří by dokázali evokovat démona téhle kategorie, ale ta bestie by se tolik nesnažila. Tohle byl invokovaný démon, přilákaný a dobrovolně ujařmený. Hledáme někoho, kdo dokáže přilákat démona třídy jedna, přesvědčit ho a uzavřít s ním smlouvu. A takového chlápka znám jen jednoho. Říkají mu Kopta, ale je to jen přezdívka. Je jako duch, nenajdeš ho. Můžeš mu jen nechat vzkaz v mrtvé schránce někde mezi zrcadly a on tě pak kontaktuje. Když se mu líbíš, prodá ti, co potřebuješ, a pak zase zmizí.“

„Chci ho najít!“ řekl jsem mu.

Kirk se zašklebil. „To bude drahý…“

„Objednej si u něj nějakou hodně drahou hračku,“ poradil jsem mu sladce. „Stejně mu ji pak zabavíme…“

Jen se pousmál.

♦ ♦ ♦

Její nová známost právě umírala. Byli spolu na dobré večeři, pili nejlepší vína a pak mu dala jed. A teď konečně přicházel její čas. Vždyť byla Lana Keziah, žena zpovídající mrtvé. Byl nejvyšší čas udělat, proč sem přišla. Vykrást tomu chlípnému zmetkoví účty by nebylo možné, kdyby ona nezískala hesla a všechna jeho skrytá tajemství. A ty byly jen na jediném místě – v jeho hlavě. Byla to její zvláštní schopnost. Měla ji už jako dítě a právě kvůli ní ji její matka kdysi odvedla do toho prokletého ústavu pro choromyslné. Po všech těch letech, kdy tam byla pro potěchu personálu, ji objevil Vincent Rata. Dal jí na výběr a ona neváhala. Utekla s ním. Když přitiskla rty na čelo umírajícího, svět kolem ní implodoval a v jediném záblesku ji pohltil. Rychlostí myšlenky se řítila prázdným prostorem a pak se ocitla v hlavě Bezděka Tolivy, obchodníka a dovozce hedvábí. Okamžitě začala pátrat po všech upotřebitelných informacích. Termíny a trasy karavan se dají prodat lupičským bandám, po informacích o úplatných celnících zase s radostí skočí movití kupci. Pak v synapsích umírajícího mozku objevila čísla účtů, o jejichž existenci neměli tušení ani berní úředníci, a přístupová hesla. Pomalu se přesunula po vláknu ke vzpomínce o zůstatcích. Její pán bude potěšen. Nejde to sice srovnávat s Mazným, ale i tak získají víc, než jiní vydělají za deset let.

Vtom se zarazila. Opravdu nazvala Vincenta Ratu svým pánem? Člověka, který ji nutil dělat to, co dělá, aniž by z toho měla víc než byt, stravu a trochu toho lektvaru, jenž brzdil její nemoc? Nesnášela jeho povýšený postoj, přezíravost, s jakou na ni nahlížel. Byl studený, nepříjemný a odměřený. Dokonce i když mu musela být po vůli, tvářil se, jako by jí tím prokazoval bůhvíjakou milost.

Říkal jí s despektem, že je jen hloupá volavka. Když si na to vzpomněla, zmocnil se jí vztek a bylo to, jako by ji zachvátily plameny. Nyní, když dlela mimo své fyzické tělo, v jehož žilách koloval onen elixír, její hněv mohl získat pevné obrysy. Získal tvar lidské postavy, její postavy, a náhle měl její tvář. Ona se stala hněvem a pak vybuchla.

Když se probrala, bylo to, jako by v ní ten dlouho potlačovaný vztek něco spustil, obnovil něco dávno zapomenutého, zasutého v hlubinách jejího podvědomí. Náhle si s překvapením uvědomila, že necítí onu svazující otupělost navozenou dryákem. Tlumil ji tolik let, že si už ani nepamatovala, jaké to je bez něj. Musela jej pít, protože jinak by se vrátila do ústavu, alespoň tak jí to Rata kdysi řekl. Dnes zjistila, že jí lhal. Bez „léku“ se cítila mnohem silnější, cítila se být úplnou a dokonalou. Během dospívání ji schopnost vidět poslední vzpomínky umírajících dostala do blázince. Její další mimořádné schopnosti, které nyní v sobě doslova cítila, by ji přivedly na hranici.

Během oblékání v ní uzrálo rozhodnutí. Vincent Rata se o tom nedozví. Nějak to udělá, ale jeho lektvar už do úst nikdy nevezme. Vyšla z pokoje a po rozvrzaných schodech sešla k recepci. O úzký pult se tam opíral další z Vincentových zaměstnanců. Tobold možná nebyl chytrý, ale jeho mohutná postava se svaly jako bochníky a hlava poznamenaná bezpočtem bitek budily u problémových hostů respekt. Když ji uviděl, jenom nakrčil obočí. „Hotovo?“ zeptal se jí celkem zbytečně, a když přikývla, pronesl: „Snesem ho do sklepa. Už jsem tam nachystal novou díru. Řekni ale Ratovi, že ještě pár maníků a budem je muset dávat na patro. Sklep je plnej.“

♦ ♦ ♦

Když jsem nechal pověsit na úřední desku zatykač na Robivoje Mazného, měl jsem silný pocit, že je to zcela zbytečné. Ten člověk možná byl podezřelý, ale chyběl mu motiv. Proč by to dělal? Nic jej netrápilo, leda tak dobré bydlo, ale kvůli tomu by si chlap pořídil milenku, ne zatykač pro defraudaci.

Prošel jsem všechny výpovědi snad stokrát a stále se mi nepodařilo dát dohromady časový snímek jeho posledního dne. Všichni se shodli, že v době oběda odešel z firmy na nějaké obchodní jednání a od té doby jej nikdo neviděl.

Měl jsem v ruce seznam dvanácti podniků, do nichž měl ve zvyku chodit, a volné dopoledne, které bylo jako stvořené pro malou procházku. Prvních šest podniků bylo v pohodě. Přišel jsem, poptal se a odešel. Ze sedmého mě vyhodili s odůvodněním, že jsou slušný podnik. Tak jsem jeho majitele vyzpovídal na ulici. Asi si na mě bude stěžovat, protože na ní ležel, zatímco já mu z ruky páčil svitek s nějakou kletbou, kterou na mě chtěl použít. Prý v sebeobraně. Zmetek jeden rasistický! V každém případě ani tady Mazný nebyl.

Nakonec jsem skončil u osmého. Čas se zřetelně nachyloval k poledni a mně se zcela pochopitelně začal ozývat žaludek. Taverna u Lístku vypadala více než dobře, a tak jsem místo obligátního průchodu kuchyní nakráčel dovnitř hlavním vchodem. K svému překvapení jsem se náhle ocitl uprostřed Starolesa. Omámen zdařilou iluzí stromů, slunečního svitu pronikajícího skrz zelené listoví a zpěvu ptactva jsem si našel volný stůl vyřezaný z jediného kusu palisandru, zdobený jemnými přírodními motivy vinoucího se vína a břečťanu, a posadil se na podobně vyšperkovanou židli. Podlahu pokrýval sytě zelený pažit, ve kterém rašily malé bílostříbrné kvítky. Elfí kouzelníci se tady museli opravdu vyřádit, ale celkový dojem byl nezapomenutelný. Ostatní hosté mi věnovali zamyšlené pohledy. Byl tu tak tucet elfů a pár lidí, ale S’an jen jeden – já. Když zjistili, že jsem jen další zákazník, nechali mě být a vrátili se ke svým záležitostem. Nabídka jídel byla více než pestrá. Některé ze servírovaných živočišných druhů jsem znal jen z knih. A ceny byly také exkluzivní. Vzhledem k vysokému datu jsem po krátké prohlídce svého kapsáře zvolil neutrální jáhlovou kaši s cibulí a špekem a kousky jehněčího. Za její cenu bych sice mohl mít celou ovci, ale kdy se mi zase poštěstí obědvat na stříbře…

Právě jsem se bavil čtením oznámení na malé cedulce, že veškeré vybavení podniku je chráněno komplikovanou a bolestivou kletbou, takže se hostům nedoporučuje je bez vědomí personálu vynášet ven, když tu se náhle na mém stole objevila značně zaprášená láhev s takřka nečitelnou etiketou. Vytáhlý elf v elegantním zeleném kabátci, který ji přinesl, se jen uklonil. „Ctihodný Ciborius, majitel, se nechává poroučet a dovoluje si vám na účet podniku nabídnout toto osvěžení. Nemáme příliš často možnost zde hostit s’anské přátele. Doufáme ale, že budete spokojen.“ Víno bylo naprosto dokonalé, a když jsem dojídal, dostavil se k mému stolu i sám majitel. Elf jako vyšitý. I kdyby mi to nenapovědělo jeho jméno, určitě by ho prozradilo splývavé roucho vyšívané stříbrem, dlouhé jako uhel černé vlasy nad ušima spletené do několika copánků a špičaté uši.

Když se střetly naše pohledy, překvapením jsem zamrkal. V jeho očích se nezrcadlila staletí. Byla tam celá milénia. Musel pamatovat časy, kdy lidé objevili oheň a seznamovali se ránou klackem do hlavy. Ve svém věku určitě disponoval neskutečnými schopnostmi a měl v malíčku většinu elfských triků včetně… „Telepatie,“ doplnil mě elf s odzbrojujícím úsměvem. „Promiňte, že jsem narušil soukromí vaší mysli, ale nemohl jsem prostě odolat. Mohu si přisednout?“

Přikývl jsem a sledoval, jak elf elegantně až obřadně zaujal místo naproti mně a mírným pokývnutím poděkoval za pohár, který k němu přistavil číšník. „Určitě si lámete hlavu, proč jsem se rozhodl věnovat gastronomii, že?“ položil mi otázku, která mě skutečně před chvílí napadla. „Je to jednoduché. Studuji lidský druh. Jsem možná jediný elf, kterého lidé fascinují z vědeckého hlediska, ale považuji vás za velice zajímavé. Pro své výzkumy jsem potřeboval místo, kam budou lidé dobrovolně a nic netušíce chodit. Samozřejmě, že mě zajímají i lidské poddruhy, jako jsou například S’anové,“ dodal ještě. „Ale nemusíte mít žádné obavy. Neměl jsem záměr jít do hloubky, a tak jsem vás sondoval jen na povrchu. Zajímaly mě vaše pocity z tohoto místa, ze mě a tak. V žádném případě neznám žádné z vašich služebních tajemství.“ Nějak jsem mu nevěřil. Asi profesionální deformace…

Elf se zatvářil dotčeně. „Teď jste mě ranil, příteli.“ Pak se zarazil a omluvně svěsil hlavu. „Už jsem to udělal zase. Promiňte.“

„Možná byste mi mohl pomoci,“ odvětil jsem. „V rámci té upřímné omluvy,“ dodal jsem ještě poťouchle a vědomě se mu otevřel dost dlouho na to, aby zaregistroval moji otázku. Zachmuřil se. „Tvář toho muže si vybavuji. Byl tady včera. Kdybyste dovolil,“ omluvil se na moment a zpěvavou elfštinou něco pronesl k číšníkovi, který se právě věnoval hostům u vedlejšího stolu. Ten kvapně odkráčel, ale jen proto, aby se vzápětí vrátil s malým ohmataným notesem s listy z pravého papyru. Zručně v něm nalistoval jednu z posledních stránek a krátce se začetl do půvabných, leč pro mě zcela nečitelných kudrlinek.

„Dělám si poznámky o zkoumaných subjektech,“ pronesl na vysvětlenou. „Mám ho tady,“ řekl po chvíli. „Zkoumaný subjekt sem dorazil včera v poledne. Objednávka – lehké masité jídlo. Ostřice, pak dezert s ořechy a medem. K tomu lehké víno. Klasická strava, pokud plánujete milostný výpad, abych tak řekl. Objekt vyzařoval pocity nervozity, nedočkavosti a touhy. Chvíli jsem měl dokonce strach, aby to jeho srdce vydrželo. Pak se dostavila jeho partnerka. Vysoká a štíhlá brunetka. Elegantní, ale odměřená. Bez objednávky. Jen sklenice čisté vody. Co mě ale opravdu zarazilo, byl obraz její mysli. Zatímco její partner zářil jako maják, ona byla jako ledová pustina. Můj pokus o hlubší sondu, samozřejmě jen z čistě vědeckých pohnutek,“ dodal kvapně, „se minul účinkem. Vlastně, kdyby to byla elfka, řekl bych, že mě odrazila, ale nevím o tom, že by to dokázali i lidé.

V každém případě se zpočátku bavili o nějaké investici jejího kapitálu a on jí pak navrhl věc prodiskutovat v soukromí. Zaplatili a tady Velenus jim objednal kočár.“

Štíhlý elf, který mi právě doléval sklenici, přikývl. „Ano. Je to tak. Máme ujednání s jedním drožkářem. Jmenuje se Zastimír Hučný. Ten je včera odvážel.“

Když jsem jej odcházel vyslechnout, má hotovost se sice rovnala nule, ale i přesto jsem měl silný pocit, že jsem dostal víc, než jsem očekával.

Ztemnělá místnost byla plná harampádí. Rozbité stoly, rozlámané židle, odrbané koše páchnoucí rybinou. Světlo sem pronikalo jen přes úzké škvíry zabedněných okenic a vířil v něm všudypřítomný prach. Vzduch tu byl těžký až k zalknutí a tak přesycený všemi možnými pachy, až mu z toho šla hlava kolem. Přesto tu zůstával. Bylo to dobré místo. Hluk ze sousedního skladiště a vše přebíjející pachy jej činily neviditelným i pro smečku ohařů. Muž, kterého ostatní znali pod jménem Kopta, seděl zády opřený o zeď a jeho hbité prsty se míhaly na skleněné ploše přenosného vlnového zrcadla, které měl opřené o stehna. Jako by to byly tenké pavouci nohy, ze zrcadla vycházela trojice stříbrných drátků, vedoucích k magicky stíněným dózám z pálené hlíny, ležícím na podlaze. Zatímco uzavíral obchod, astrální pomocníci dohlíželi na jeho ochranu.

Objednávka, kterou dostal, jej zaujala. Zájemce, s nímž už kdysi jeden menší obchůdek uzavřel, se tentokrát rozhodl investovat do pomocného démona extra třídy. Polapit v mrazivých temnotách astrálního světa tak silnou bytost bylo ale skoro nemožné. Za jeho kariéru se mu to podařilo všeho všudy třikrát. Prvního si nechal. Druhého prodal už před lety, a pokud byla pravda, co se k němu doneslo, jeho nový majitel posléze skončil s mozkem na kaši. A třetího démona prodal teprve před půl rokem, a to jako na potvoru za polovinu nyní nabízené sumy.

Nabídka byla lákavá. Chvíli zvažoval pro a proti a pak na ni kývl. Ty peníze se budou hodit. Ještě dnes začne s očišťováním a meditacemi a o nejbližším úplňku provede příslušné invokační obřady. Už teď se začal těšit. Z příjemných úvah jej náhle vyrušila nervózní gesta démona, který na něj mával ze zrcadla. Když si přečetl jeho hlášení nakreslené spárem na skleněnou plochu, srdce se mu rozbušilo jako o závod. Signál zákazníka byl s pravděpodobností na osmdesát šest celých tři desetiny procenta modifikován astrální entitou síly dva. Jdou po něm!

Zaklel. Kvapně vypnul vlnové zrcadlo, posbíral ze země hliněné schránky a naházel je do brašny. Spěchal jako ještě nikdy v životě. Zaměřili jej a on nechtěl, aby jej v železech poslali do Lantrosské kartouzy na celou věčnost.

Když vybíhal ze skladiště, bylo jasné, že má s věčností své zkušenosti. Zpod pramene neposedných vlasů mu totiž vykouklo špičaté ucho.

Drožka zastavila před nenápadným třípatrovým domem. Oprýskaný vývěsní štít hlásal, že U kachny a lišáka jsou volné pokoje a jejich cena se počítá od hodiny. Ideální místo pro dostaveníčko nebo pro konzumaci uzavřeného obchodu, jak mě přesvědčila dvojice právě odcházejících šlapek. Při pohledu na mě se zaraženě zastavily a jedna mi dokonce nastavila obě zápěstí s otázkou: „Šťára, že jo?“ Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Tak že by nějaká potřeba?“ zeptala se druhá v naději, že si u mě udělá laciné oko. „Pro úřední oud dycinky grátis…“

Měl jsem co dělat, abych se nezačal smát, a tak jsem použil obligátní: „Rozejděte se!“ a ony se ztratily jako pára nad hrncem.

Tady měl Zastimír vysadit podivnou dvojici. Jak stařičký vozka poznamenal, tomu chlapovi prý z očí koukaly věci, na které by „neměl ženáč ani pomejšlet“, a ta holka se zase tvářila jako ledová královna a přitom se k němu měla jako obyčejná šlápota. Výpověď starého drožkáře mě přivedla na novou hypotézu. Ani hazard, ani dluhy, ale ženská. Co když slušný a poctivý Robivoj Mazný na stará kolena zblbnul? Možná se teď s ní vyhřívá u Jižních moří…

Penzion zevnitř vypadal stejně zanedbaně jako zvenčí. Zdi pokrývaly nánosy prachu, sem tam otřené ramenem některého z opilých hostů a lampy, osvětlující vstupní halu, vydávaly čpavý zápach, protože olej v nich byl stejně nekvalitní jako vše kolem.

Můj příchod zaznamenal muž s býčí šíjí utopenou mezi mohutnými rameny, ze kterých mu vyrůstaly paže objemem připomínající kvalitní dubová polena. Seděl na židli za pultem recepce a vše nasvědčovalo tomu, že to tu má na povel. V lepších podnicích se sice post recepčního nemíchá s funkcí vyhazovače, ale tady si s podobnými zbytečnostmi nikdo hlavu nelámal.

„Čím mohu posloužit?“ ozval se a pomalu vstal. Jizvy na pažích a v obličeji a nadvakrát přeražený nos jej spolehlivě zařadily do kategorie pouličních rváčů. Jsem na kněžegradské poměry dost vysoký, ale tenhle chlap mě úspěšně dotahoval. V ramenou na tom byl ale dvakrát lépe a obvodem jeho hrudníku jsem se raději odmítl zabývat. Mám dost vlastních důvodů k pocitům méněcennosti. „Ráčej nějakou echt cimru? Účtujem po hodině a na celou noc dáváme slevu.“

Ukázal jsem mu placku. „Klopp Yggredd, královský prokurátor, mám několik otázek.“

Rozpačitě rozhodil ruce. „Jestli budu moct vodpovědět, co by ne…“

„Včera sem kočár přivezl muže a ženu.“

„To je dost možný, ale sem choděj i jinak skuplovaný páry. Je to sice proti přírodě, ale proti gustu…“

Ukázal jsem mu zatykač na Mazného. „A co tento muž, viděl jste jej?“

Pečlivě si makléřovu podobiznu prohlédl a pak se poškrábal na hlavě. „Asi jo, moh by to bejt von. Včera odpoledne sem dorazil s jednou, neznám ji, od fochu asi nebude, a vzal ji na sedmičku. To je náš nejlepší pokoj. Zaplatil na tři hodiny, ale zdrželi se tam sotva jednu. Tidle nafintění panáci nemaj žádnou výdrž, milosti, to vám povídám.“

„Neviděl jste, jestli měli nějaká zavazadla, nebo třeba vlnové zrcadlo?“

Jen pokrčil rameny.

„Můžu se podívat do toho pokoje?“

Vzal z věšáku svazek klíčů a pokynul mi. „Ráčej mě následovat, vašnosti. Vezmu vás tam.“

Pokoj byl malý a v podstatě i dost neútulný. Pokud toto byla nejlepší nabídka podniku, pak pobyt v těch ostatních musel být aktem hrdinství, nebo čirého zoufalství. Nechci být cynický, ale bylo tu jen to nejnutnější – jedna stará postel se slamníkem, nočník, džbán s vodou a umyvadlo. Pomalu jsem překročil práh. Tady se moc neuklízí, takže by tu mohla být i nějaká stopa, pomyslel jsem si ještě.

Tak moc jsem chtěl najít něco, co by mi osvětlilo osud Robivoje Mazného, že jsem úplně zapomněl, ke komu se mohu otočit zády a ke komu ne. Když mě kolohnát vzal něčím přes hlavu, svět kolem mě vybuchl v oslnivém záblesku bolesti a hned vzápětí zase zčernal.

♦ ♦ ♦

Když jsem konečně procitl, ležel jsem tváří na podlaze z udusané hlíny a kousek ode mě čněly do výše dva páry nohou v obnošených škorních. Hlava mi třeštila a před očima mi poskakovala divná zlatá kolečka.

„Měl jsi toho hajzla zabít,“ uslyšel jsem vzrušený, pisklavý hlas. „K tomu jsi přece nepotřeboval Ratovo svolení, ne?“

„Vždyť jsem ho praštil okovanou holí!“ odvětil omluvným hlasem zrádný recepční. „Nemůžu za to, že má tak tvrdou palici…“

„Tak ho doraž teď, Tobolde,“ pokračoval neznámý. „Zahrabem ho tu s ostatníma a bude klid! Vincent ani ta jeho běhna se to nemusej ani dozvědět. Víš dobře, že nám ty jejich kšeftíky přihrály pěknejch pár denárů. Ještě pár takovejch melouchů a máme vystaráno do konce života!“

„Hm, hm,“ odvětil Tobold.

„Povídám, vezmi si na toho slídila palici a vyraž mu mozek z hlavy. Jedna rána do týla, jako v aréně, pamatuješ? Bude po něm i po problémech!“

Uchopily mě něčí nešetrné ruce. Zvedly mě jako loutku a vlekly po podezřele zvlněné podlaze až k čerstvě vykopané díře. Dvakrát jeden metr a dalšího půl metru do hloubi. Moc se nepředřeli. Na to, až dostanu do hlavy palicí, jsem už nečekal. Tobold měl sice sílu jako býk, ale tím jeho výbava končila. Zavřel jsem oči a pokusil se zapomenout na bolest pulzující mi ve spáncích. Když jsem se jej dotkl, vykřikl. Možná se jen lekl, protože čekal, že budu stále v bezvědomí, nebo možná ucítil, že došlo k propojení. Pánem tohoto okamžiku jsem však byl já. Vím, že jsem ho mohl vysát, vzít mu jeho životní energii a bylo by po všem. S’anové to umějí už od nepaměti. Problém nebyla ani přísaha, kterou jsem musel složit už hodně dávno. Bylo to jednodušší. Nechtěl jsem mít červené oči. Chodit po městě s duhovkami barvy krve by mě velice rychle dostalo na samotný vrchol suchého roští, kolem kterého by samou radostí poskakoval dav Inkvizitorů, a týden dovolené jsem si už vzít nemohl.

Když jsem se s ním spojil a předal mu s plnu parádou všechnu bolest, kterou mi on sám způsobil, zapotácel se, s klením mě pustil ze svého ocelového sevření a já se konečně mohl opět postavit na nohy.

„Co to… jak…?“ vyrazil ze sebe překvapeně.

„Můžu ti zajistit mírnější trest,“ pokusil jsem se zapříst hovor. Tobold hmátl po palici. Byla na dlouhé násadě s nepříjemně masivní ocelovou hlavicí. „Seznam se s mou kamarádkou,“ pronesl kolohnát ledově. „Říkám jí Amnestie, protože mi zajistí, že nebude žádný trest…“

Rychle jsem šlehl pohledem po zšeřelém podzemí a zhodnotil své šance. Kupodivu mnohem nebezpečnější mi připadal jeho kolega. Byl nižší, s menší muskulaturou, zato však zalitý do několika pídí vše odrážejícího sádla. Podle špinavé zástěry a sekáčku v jeho pravici jsem usoudil, že tohle bude místní kuchař. Nesnáším tlouštíky. Vždycky se s nimi strašně nadřu… Sáhl jsem k boku, ale místo jílce meče jsem v pravici sevřel jen vzduch. Pak jsem jej uviděl. Stál opřený o zeď necelé dva metry daleko, a jelikož se už ke mně blížila Toboldova palice, bylo jasné, že to k němu nestihnu.

Jediné, co mi zbývalo, byla improvizace. Podběhl jsem pod hvízdající násadou a dostal se Toboldovi na tělo. Jedna dvě rány by to měly vyřešit.

Při čtvrté mi došlo, že je to, jako bych bušil do žulové zdi, a Tobold se mi už začínal posmívat. Na tváři se mu objevil uštěpačný a současně i blahosklonný úšklebek. Nejsem na to zvyklý. Jsme rychlejší a silnější než obyčejní lidé, ale tenhle chlap asi nebyl člověk, spíš gólem.

Možná by mě za jiných okolností trápily výčitky svědomí, ale teď na to nebyl čas. Praštil jsem ho pod pás. Slušně řečeno. Jen jednou jedinkrát, ale spolehlivě jsem tím dokázal, že to byl jen obyčejný člověk.

Když jsem bral ze země jeho palici, ještě pořád se nekontrolovaně třásl a z úst mu šla pěna. Teď byl na řadě tlouštík. Tvářil se dost zuřivě a jeho sekáček se výhrůžně blýskal.

S palicí v ruce jsem však už nebyl k zastavení. Blokoval jsem jeho sek násadou těsně pod hlavicí a druhý konec mu pohroužil do břicha. To se povážlivě zavlnilo, on vyhekl, ale jinak nic víc. Další sek sekáčkem a další kontra. Nemám ve zvyku dělat stejnou chybu dvakrát. Tentokrát se konec násady se zapraštěním střetl s jeho tváří. Pokračoval jsem však v pohybu a obloukovým úderem umístil ocelovou hlavici doprostřed kuchařova hrudníku a poslal jej proti zdi. Když na ní přistál, hlasitě to zadunělo a na těle mu proběhlo několik vln tam a zase zpátky.

Konečně byl čas se zastavit a bilancovat. Výsledek mě moc nepotěšil. Prokurátor dva, potencionální svědci nula. Ksakru!

♦ ♦ ♦

„Hotovo, pane,“ vytrhl mě z neradostných myšlenek hlas jednoho z biřiců. Pohlédl jsem na toho polonahého, zpoceného a špinavého muže s lopatou v ruce. „Je to tu učiněný hřbitov, přesně jak jste říkal. Našli jsme dvaadvacet mrtvol.“ Přetřel si hřbetem ruky zpocené čelo, zanechávaje na něm dlouhou tmavou šmouhu, a pokračoval: „Koronerovi pacholci je už vynášejí. Běhaj s nosítkama do sklepa a ze sklepa jako zdivočelí a melou cosi o přesčasech.“

Poděkoval jsem mu a zanechal jej uprostřed toho malého, ryze soukromého hřbitůvku společně s tuctem jeho lopotících se kolegů. Zařadil jsem se za jedna nosítka a vyšel před hostinec. Tam, obklopeni kordonem stráží s lucernami, prováděli koronerovi asistenti předběžná ohledání těl a zajišťovali jejich převoz na Univerzitu. Pomalu jsem kráčel kolem té řady těl zakrytých prostěradly a díval se na vyčnívající bosé nohy. Hledal jsem jedny konkrétní – relativně čerstvé a pěstěné, patřící Robivoji Maznému. Byly tady i se zbytkem Robivoje. Takže žádný pobyt u Jižních moří…

Většinou se o mrtvých vypráví, že vypadají, jako by jen spali, ale Robivojova tvář spíše vypovídala o hrůze jeho posledních okamžiků. Promodralá, s černým jazykem a se stopami zvratků kolem rtů – otrava jako vyšitá. Nechci předbíhat, ale až se udělají pitvy u všech nalezených těl, výsledky budou nejspíše shodné. Podle způsobu provedení to byla jednoznačně práce nové lupičské bandy. Dva její členové už sice škodit nebudou, ale bohužel to byly jen malé ryby. Pokud Tobold, který tuhl nedaleko, mluvil pravdu, tak těmi hlavními byli Vincent Rata a černovláska, která mu zřejmě dělala volavku. Její popis jsem už sice měl, ale Rata pro mě byl naprostou záhadou. Nové jméno, žádný záznam. Musel jsem je ale co nejrychleji najít. Když jsem nechtě odhalil jejich podnik, určitě jsem je vyplašil. Den, maximálně dva budou vyděšení. Pak se ale uklidní, přestanou zmatkovat a zmizí. Ztratí se v anonymitě velkoměsta, nejspíš si změní jména i podobu a už je nikdy nenajdu. Nebo sednou do kočáru, prásknou do koní a zmizí v cizině.

S čerstvým a ještě schnoucím protokolem o ohledačce jsem proto okamžitě vyrazil do města. Cestou jsem veliteli biřiců přikázal, aby vyslechli každého, kdo se tu jen mihne, a pak jsem se zastavil v jednom ošuntělém krámku na malý nákup, protože na návštěvu, kterou jsem hodlal absolvovat, nešlo přijít s prázdnou…

♦ ♦ ♦

Když dorazila na křižovatku a před sebou uviděla mumraj panující před penzionem, strnula. I když ji sem Rata poslal se vzkazem, nyní to vypadalo jako řízení osudu. Prasklo to, pomyslela si zděšeně a srdce jí začalo bít jako splašené. Kopali v temném sklepě, našli je a vytáhli ven. Dostali Tobolda i toho vyžraného Knutu a určitě z nich mučením vytáhnou všechno, co vědí. A pak po nich půjdou. Po ní i Ratovi. Co je asi tak za všechny ty vraždy může čekat? Oprátka, nebo rána sekerou do zátylku? Ratu možná, ale ji jako travičku zahrabou zaživa. Možná jí předtím probijí srdce kůlem, ale možná také ne. Musí zmizet. Hned a co nejrychleji.

Pak si uvědomila, že musí varovat Ratu, protože bez něj nemá žádnou šanci. Vždyť z jejich společného lupu zatím neviděla ještě ani denár. A pokud jej chtěla vidět, musela se k němu vrátit a varovat jej…

Náhle ji jako blesk udeřil pocit hrozícího nebezpečí. Intuice, předtucha? Nevěděla, ale vedena tím pocitem se otočila a rozběhla se zpět. Po chvíli zaslechla dusot okovaných vojenských bot a volání, aby zastavila.

Běžela jako o život a na nejbližší křižovatce zahnula do úzké uličky mezi domy. Přeskočila nízkou zídku, na dvoře se prosmýkla mezi hromadami navršených odpadků a průjezdem vyběhla zpět na ulici. Pak se zastavila a naslouchala. Nic neslyšela. Nebezpečí pominulo, pomyslela si spokojeně, když tu ji náhle uchopily něčí svalnaté ruce a neurvale s ní smýkly zpět do průjezdu. Byla tam tma a ona slyšela jen jeho přerývaný dech. Když ucítila lacinou pálenku, znechuceně nakrčila nos. Pak si uvědomila, že nejsou sami. Útočník měl dva kumpány.

Byla zmatená. Jak to, že ji před tímto přepadením intuice nevarovala? Že by nebyla zase tak spolehlivá? Pak jí došlo, že ji možná nevarovala proto, že tyto nepovažovala za hrozbu… „Copak tady děláš, křehulko?“ zašeptal jí věznitel spiklenecky do ucha. „Možná bude dobrý, když si obrátíš kapsy a dáš nám, co máš zrovinka u sebe.“

„Teda,“ přidal se druhý, „pokud chceš žít…“

„A co si tak trochu užít?“ předložil svůj návrh třetí. „Ta buchta je tu sama a my máme zrovinka něco volnýho času…“

„Neblbněte!“ zděsil se druhý. „Co když někdo přijde? Migněte ji něčím a vemte, co má u sebe. Nebo jí udělejte kudlou na krku druhou pusu!“

„A co takhle ji mignout po kebuli a pak si na ní užít, dokavaď je ještě teplá?“

Ani jedna z nastíněných variant se jí moc nezamlouvala. „Mám tady nějaké peníze,“ pronesla smířlivě. „Koukejte, prosím, vemte si je. A tady je prsten a náušnice…,“ dodala ještě, když si je vyvlékala z boltců. „Jen mě nechte jít.“

Muž, který ji držel v sevření, se spokojeně uchechtl. „Jak je najednou poslušná a přičinlivá, co, chlapi?“

Náhle ji do očí udeřila vize čtyř biřiců stojících uprostřed dvora plného odpadků. V jediném okamžiku pochopila, že pocit bezpečí byl jen iluze. Za žádnou cenu mě nesmí dostat, pomyslela si zděšeně. Nikdy se do toho špitálu nevrátí. Jestli ti dva z penzionu promluví na mučidlech, Rata to má spočítané, ale s tím už ona nic neudělá. Bohužel. Odteď každý jede jen na svoji halenu.

Pak jí došlo, proč ji intuice před těmito lapky nevarovala – oni nebyli hrozbou, ale spásou.

„Mám zlato,“ řekla hlasem, kterým si okamžitě zjednala jejich naprostou pozornost. „A teď utíkám před biřici. Za chvíli tu budou. Dostaňte mě odtud a nebudete litovat.“

Muž, který ji svíral, zašeptal: „Kolik?“

Neklidně se ošila. „Vím, kdo udělal Mazného a Krutila. Ten chlap má peníze ulité u trpaslíků, ale já vím, kde ho najdete…“

„Jsi šikovná holka, ale můžem ti věřit?“ obořil se na ni ten druhý. Pokrčila rameny. „Nemůžete, ale za minutu to stejně bude jedno…“

„Hele, chlapi,“ ozval se ten třetí, „tohle by měl slyšet kapitán. Ať rozhodne on, co s ní.“

„A pro koho děláte?“ zeptala se jich hlasem, který se jim s nezvyklou naléhavostí zařízl až do mozku.

Zmateně potřásli hlavami, jako by se té otázky chtěli zbavit, ale pak ke svému překvapení odpověděli takřka současně: „Pro Rmutu z klanu Kárových sedem.“

„Tak mě za ním zaveďte, škodní určitě nebudete,“ dodala ještě, zatímco si bleskově prohlédla jejich myšlenky a vložila mezi ně tu jedinou správnou: že to je moc dobrý nápad.

Když ji pak odváděli temnými a klikatými uličkami do hloubi Močidolských slumů, pochopila, jak strašně se mýlila její matka, když ji tehdy plačící a vřískající přivlekla do ústavu pro choromyslné a předala mnichům. Nebyl k tomu totiž žádný důvod. Nebyla nemocná. Právě naopak. Ona byla mocná…

♦ ♦ ♦

Návštěva Kirkovy kanceláře je opravdu zážitek. Byla to odpudivě provlhlá místnost s klenutým cihlovým stropem, bez jediného okna, krbu či kamen, kde podlaha neviděla koště už několik let a těch pár stolů a skříní, co tu bylo, se ztrácelo pod svitky, artefakty, fungujícími i vyhořelými zrcadly, klubky měděného a stříbrného drátu, fiolami s roztoky nejrůznějších barev a nádobami s démony.

Zvláště ty poslední mě naplnily posvátnou bázní. Kdyby se jediná z nich rozbila, osvobozený démon by tu z toho udělal kůlničku na dříví. A to nemluvím o tom, co by udělal s nerudným a pořád vzteklým poloskřetem, kterému jsem musel přinést láhev vína a kornout pečených kaštanů, aby se se mnou vůbec bavil. „Málem jsem Koptu dostal,“ zavrčel na mě vztekle místo pozdravu. „Spojil jsem se s ním a domluvili jsme obchod, ale když mu moji pomocníci začali opatrně nabourávat ochranu, asi to vycítil a zmizel.“

Tak tím mě nepotěšil. Jenže co jsem mu mohl vyčítat, když jsem si svoje podezřelé taky vyplašil? Posadil jsem se na rozvrzanou židli a otevřel víno. Pak jsem se natáhl pro dvě evidentně neobydlené dózy na démony, vyfoukl z nich prach a nalil nám až po okraj.

„Jsme v prdeli, co?“ odtušil Kirk melancholicky.

Pokrčil jsem rameny. Připili jsme si na zdraví, protože na úspěch už to nemělo smysl.

„Ten Kopta je vážně tak dobrej?“ nedokázal jsem se nezeptat, protože upřímně řečeno, jsem v oblasti vlnových zrcadel považoval za boha právě Kirka.

Přikývl. „Jeden z nejlepších. Vlastně by se dalo říct, že byl jedním z těch, co kdysi stáli za objevem vlnových zrcadel. Údajně má akademické znalosti jak alchymie, tak i tajných umění, ale hlavně mu to myslí. Propojení více zrcadel do skupiny byl jeho nápad a vidíš, byla z toho revoluce. Pak se ale někomu ta naprostá anarchie znelíbila a začal do toho zavádět pravidla, a když se pak věci chopili mágové a udělali z toho kšeft, odešel do ilegality. Nyní se považuje za bojovníka proti komerci.“

„Víš, zajímalo by mě, kdo to je. Kdo se za tím jménem skrývá,“ pronesl jsem zamyšleně. „Neříkej mi, že ho nikdo nezná. Vždyť vlnová zrcadla tu nejsou týden. Za ty roky se s ním přece někdo musel setkat.“

Kirk se zaškaredil. „Mám tady někde…,“ pokračoval, vstávaje, „nějaký svitek z té doby. Je to taková raritka, koupil jsem ho kdysi v aukci.“ Chvíli se prohraboval změtí pergamenů v knihovně a pak vítězoslavně zamával jedním, navinutým na nevýrazné lipové cívce. „Tady to je!“

Když vydělanou kůži rozvinul a začetl se do jejího obsahu, zachmuřil se. „Tohle je záznam z prvního setkání zakladatelů sítě. Bylo jich šest a naživu je z nich už jen Kopta.“

Něco mě napadlo. „Ukaž mi to,“ požádal jsem Kirka a pohlédl na datum. Bylo to jako rána z čistého nebe. Svitek byl starý více než padesát let a Kopta v něm byl zmiňován jako již dostudovaný mág.

„Divím se, že ti dokázal utéct,“ neodpustil jsem si malé rýpnutí. „Proč?“ podivil se.

„No třeba proto, že pokud dobře počítám, tak mu je dneska k osmdesátce…“

„A do prdele!“ zaklel Kirk a jediným dlouhým skokem se přenesl na druhý konec laboratoře, kde od problikávajícího zrcadla odpojil jednu dózu s démonem. Pak ji obrátil dnem vzhůru a bříškem prstu z ní odstranil nános špíny. Přimhouřil oči a snažil se rozluštit značku výrobce. Pak mi tu dózičku beze slova podal. Bylo tam opravdu napsáno Kopta, ale v elfštině…

♦ ♦ ♦

Když vyšlo slunce, jen stěží by někdo dokázal v Kněžegradu najít spokojenějšího člověka, než byla ona. Technicky vzato byla sice zajatcem, ale ani jako host by se nemohla mít lépe. Před pár hodinami předstoupila před obávaného vůdce této lupičské tlupy a okamžitě si získala jeho zájem. Kdysi to od ní možná vyžadovalo nějaké úsilí – musela předstírat, vymýšlet si, získat zájem nebo soucit a pak probudit žádostivost, ale nyní jí stačil jen jediný pohled, prosté gesto a použít hlas.

Sice pak musela přetrpět necelou hodinku v jeho posteli, ale výsledek stál za to. Dvě uhrančivé krásky, které se k němu předtím vinuly, byly s křikem odvedeny pryč a jejich místo zaujala ona. A právoplatně, protože pro něj měla cenu odpovídající téměř milionu denárů splatných ve zlatě.

Pro Dobroboje Rmutu sice nebyl žádný problém ubít k smrti člověka, se kterým se ještě před chvílí smál nad mázem piva, ale nebyl to žádný hlupák. A rozhodně nikdy nepromarnil příležitost vydělat si peníze a vždy rozpoznal ty, kteří mu budou ku prospěchu, a ty, které může hodit přes palubu. U ní to určitě poznal, protože nyní seděla v hlubokém křesle potaženém sametem, jež jí nechal přistavit hned vedle toho svého, místo aby plavala v řece obličejem dolů.

„Takže uděláme obchod,“ uzavřel nakonec jejich rozhovor. „Ty nám dáš toho chlapa a my se postaráme o to, aby tě nikdo nenašel, a za nějaký měsíc dva tě propašujeme z města i s desetiprocentním podílem.“

Přikývla. Zpočátku možná chtěla Ratu ušetřit, ale potřebovala mít nějaké trumfy při jednání, a tak se zachovala přesně v souladu s příslovím o košili a kabátu.

„Cítím v tom průser,“ ozval se zničehonic Rmutův pobočník. Překvapeně na něj pohlédla. Přech Dubný byl tichá voda. Moc toho nenamluvil a sveřepě si chránil své myšlenky. Cítila ale, že její přítomnost vnímá jako ohrožení svého výsadního postavení. „Biřici se ve městě rojí jako sršni,“ pokračoval Dubný. „Zabili Mazného a vybrali mu kšeft. Neměli bychom se do toho plést, nebo, a to by bylo možná i lepší, bychom ji mohli předat S’anům a dostat za ni odměnu…“

Rmuta na ni upřel nepříjemně zamyšlený pohled. Možná to nechtěla, možná se tomu dokonce i podvědomě bránila, ale nyní jí už nic jiného nezbylo. Jedinou myšlenkou k němu vyslala příkaz.

Dobroboj Rmuta se zarazil a jeho oči nabraly nepřítomný pohled. Pak, jako by procitl z těžkého snu, potřásl hlavou a obrátil se na svého zástupce: „Drž hubu. Paní Keziah tu zůstane a my se díky ní pořádně opeříme. Když prachy rozdělíme mezi bandu, nikdo z nás už nebude muset do smrti pracovat…“

„Ale šéfe,“ nedal se Dubný odbýt, „co když –“

„Dost už,“ uťal jeho námitky velitel. „Buď budeš jako ostatní poslouchat, nebo si to s tebou vyřídím. Tady a teď!“

Přech Dubný s prkennou úklonou odešel.

Věděla, že konflikt s tímto mužem je nevyhnutelný. Nyní už v jeho emocích dokázala číst jako v knize – byly plné touhy po pomstě. V náhlé vizi jej uviděla, jak na ni čeká před jejími pokoji. Toužil ji zabít a přemýšlel, kam potom ukryje tělo. Když jej napadlo, že ji vhodí do staré a vyschlé studny v sousedství, pochopila, že je nejvyšší čas jít za ním, aby náhodou něco nezmeškala.

„Půjdu si na chvíli odpočinout,“ oznámila Rmutovi a vstala z křesla. Potlačila krátké zívnutí. „Jsem unavená.“

„Jen běž,“ odvětil, „pošlu pár chlapů za Ratou, aby si s ním promluvili.“

Čekal na ni přesně tak, jak jí ukázala vize. V ruce držel meč, byl nervózní a lomcoval jím vztek. Když ji uviděl, rozběhl se jejím směrem. Jiná žena by začala křičet o pomoc nebo by se snažila utéct. Ona jen zavřela oči.

Náhle s děsivým zavytím upustil meč a zhroutil se k zemi, kde se začal zmítat jako posedlý, zoufale si tisknout pěsti k hlavě a řvát bolestí.

Stála jen pár metrů od něj a nezúčastněně sledovala jeho utrpení. Netrvalo to dlouho. Když se utišil, zkusmo mu sáhla na krk. Srdce ještě bilo, ale jeho mozek byl už mrtvý. Nevratně poškozený, se synapsemi spálenými a tak zpřetrhanými, jako by mu v hlavě řádil orkán. Během pár minut degradace jeho mozku postoupí o něco dál a pak jeho životní funkce ustanou úplně. To už ale bude ve svých pokojích a lidé, co ho mezitím najdou, si budou myslet, že dostal mrtvici. A vlastně budou mít skoro pravdu…

♦ ♦ ♦

Hospoda u Černého koně nebyla podnikem, do kterého přijdete, abyste se dobře pobavili a najedli. Za normálních okolností bych sem ani nepáchl. Znám spoustu lepších způsobů, jak přijít o život, a ještě více způsobů, jak trávit volný čas. Jenomže služba není družba, a když se mi podařilo u elfů získat kontakt na Koptu, musel jsem sem volky nevolky.

Nebyl to sice příjemný rozhovor, ale Ciborius nakonec ustoupil. Nevím, jestli za to mohl můj s’anský šarm, výhrůžka vězením za maření vyšetřování nebo poukaz na dlouholeté přátelství s knížetem Ravellinem, členem elfské Rady sedmi, ale nakonec mi dal jméno člověka, který elfského renegáta zná. Skromně přiznávám, že jsem šel za Ciboriem záměrně – elf jeho formátu prostě ví téměř všechno.

V jediné místnosti stál šenk a stoly narychlo sbité z prken, která sem kdysi naplavila povodeň. Kolem zdí pokrytých pavučinami a šmouhami zaschlé krve stála řada sudů s pivem a vedle nálevního pultu, ověšeného lacinými škapulíři, visela cedule varující před pitím na dluh.

Když jsem sestupoval po rozvrzaných schodech, mezi přítomnými zavládlo ticho. Překvapeně jsem se zastavil. Očekával jsem, že v takové špeluňce najdu tradiční osazenstvo – opilce a zkrachovalé existence, jenomže tady na mě zírala směs lidí, elfů a půlelfů, kteří byli ošuntělí jen tolik, aby se neřeklo, a v jejich očích byl divný vzdor, o který přijdete teprve po pobytu za mřížemi.

Beze slova jsem se posadil k jedinému volnému stolu a objednal si místní specialitu – pivo. Když mi ho hostinský přinesl v malém kameninovém džbánku, přešla mě chuť. Bylo kalné a zvětralé a tak páchlo rybinou, že jsem musel děkovat nebesům za zákaz požívat v pracovní době alkohol. Odsunul jsem ho stranou a pohlédl do očí hostinského, který si mě vzdorně měřil. „Hledám Děpolda Strouhu,“ zeptal jsem se jej dost hlasitě, aby to zaslechli všichni přítomní.

„Kdo ho hledá?“ zeptal se mě vysoký elf s tetováním lovců lidí na tváři.

Pomalu jsem se postavil. „Já, Klopp Yggredd.“

„Znám tě,“ odvětil. „Odejdi. Nejsi tu vítán.“

„Nechci nic víc než mluvit s Děpoldem Strouhou,“ pronesl jsem rozhodně. „Pak odejdu.“

Potetovaný elf se ale tak snadno nevzdával. Přistoupil ke mně a zavrčel: „Zmiz, nebo dopadneš špatně!“

Elfové jsou rychlí, o hodně rychlejší než lidé, ale nejsou tak rychlí, jak si občas myslí. Měl to být čistý direkt na moji bradu, po kterém bych se svezl na podlahu a byl za přispění ostatních vynesen ven, ale úder mě minul o dobrou dlaň.

Učili mě, že bych neměl odmítat pomocnou ruku, tak jsem jej chytil za tu jeho, přitáhl si ho blíž a odměnil za pohostinnost pravým hákem. Když s překvapeným výrazem padal k zemi, jeho společnici už na nic nečekali a s tasenými meči mě začali obstupovat. Nenechal jsem se dvakrát pobízet a ukázal jim své služební železo. „Dost!“ ozval se hlas, který svojí autoritou všechny přítomné zmrazil na místě. Zpoza šenku vyšel muž a Děpold Strouha to určitě nebyl. Pod kapucí dlouhého pláště se skrývala bezvěká tvář lemovaná zlatými vlasy, zpod nichž vykukovaly špičaté uši. „Starý Ciborius vám musí hodně věřit,“ pronesl zamyšleně, a když viděl můj tázavý pohled, dodal: „Vím, že jste s ním mluvil. Určitě vám už došlo, že žádný Děpold Strouha neexistuje.“

„Vy jste Kopta?“

Přikývl. „A čemupak vděčím za zájem s’anského prokurátora o moji osobu? Snad to nebude kvůli firmám, které jsem obral? Udělal jsem tím království službu. Praly peníze z obchodu s konopím.“

„Včetně firmy Mazný a Krutil?“

Elf zavrtěl hlavou. „S tímhle nemám nic společného.“

„Pachatel zavraždil jednoho ze společníků a přes vlnové zrcadlo vybílil všechna firemní konta. A použil k tomu démona, kterého jste mu prodal vy. Chci toho zmetka dostat. Našel jsem Mazného a s ním dalších jednadvacet mrtvol. Je to dost k tomu, abych vás teď mohl požádat o pomoc?“

„Jistě se vám doneslo, že v současné době jsem jaksi na štíru se zákonem.“ Okolostojící se začali pochechtávat. „Lidská spravedlnost mě stíhá jako psance a knížata mého lidu se mě veřejně zřekla. Jsem renegát. Proč bych vám měl pomáhat?“

„Třeba ze stejného důvodu, pro který jste se stal tím renegátem…,“ odtušil jsem.

„Promiňte mi tu upřímnost, ale idealismus mě přešel už po dvou tisícovkách let života na této zemi,“ odvětil elf. „Nějaký další motiv?“

Krátce jsem se zamyslel a pak mu učinil novou nabídku: „Když udělali Mazného a spol., zmizelo skoro sedm set tisíc ve zlatých prutech, obligacích, podílech a v pokladničních poukázkách. Ten někdo vyrazil s největší pravděpodobností peníze i z těch dalších mrtvých, které jsme našli. Když mi pomůžete dostat člověka, který je má, existují dvě možnosti. Buď si vezmete celou naspořenou částku a zmizíte. V tom případě po vás ale půjde celý Kněžegrad. Nebo se spokojíte s deseti procenty nálezného podle zákona a já vám zařídím osvobození od daně a nehynoucí vděčnost koruny, včetně menšího chaosu v zatykačích na vaši osobu. Co vy na to?“

Po chvíli mlčení jen pronesl: „Pojď se mnou…“

Když jsme sestoupili po nechutně vyhlížejícím schodišti do sklepa, přivítal mě neuvěřitelný puch rozkladu. Všude, kam jsem se podíval, se válely odpadky a mezi nimi pobíhaly krysy. Beze slova mě odvedl k nenahozené cihlové zdi. Dotkl se amuletu vytaženého ze záňadří a tam, kde bych to nikdy nečekal, se před námi otevřely dveře. Překvapeně jsem hvízdl. Tohle byla poctivá a taky hodně drahá trpasličí práce.

Stačil jediný krok přes práh a smetiště i obtížní hlodavci byli rázem zapomenuti a já se ocitl v dokonale čisté místnosti s dlouhými řadami stolů, na nichž stála vlnová zrcadla pospojovaná tolika sáhy stříbrných drátů, že by z nich menší vesnice mohla být živa i několik let. Na zdech visely nákresy prapodivných diagramů a magických pantaklů, popisy invokačních rituálů a výpisy z efemerid a mezi tím vším činorodě pobíhal tucet lidí a elfů nejrůznějšího věku a vzezření.

„Vítej v mé svatyni,“ oznámil mi s pýchou Kopta. „Odtud dokážeme sledovat veškerý pohyb mezi zrcadly. Nic nám nezůstane utajeno. Něco se dá využít, něco se ziskem prodat. Informace, milý S’ane, jsou artikl budoucnosti.“

To nejlepší na nás ale teprve čekalo. Když nad tím tak zpětně uvažuji, je s podivem, že mě pak nechali jít. Viděl jsem totiž jejich nejtajnější zbraň – obsidiánové obětiště s kotlíkem plným řeřavých uhlíků a několik řad regálů, zahalených v dýmu kuřidel, na kterých stály stovky dóz s uvězněnými démony.

„Zřízení tohoto megaartefaktu nám zabralo přesně třicet let,“ svěřil se mi Kopta pyšně. „Díky těmto astrálům ale dnes dokážeme najít cokoliv, co si usmyslíme. Včetně toho maníka, co používá mé zboží.“

Náhle kolem nás prošel zasněně se tvářící čaroděj, který za pronášených modliteb něco položil na rudě žhnoucí uhlíky. Místností se začal linout pach spáleného masa.

„Vy jim tady obětujete…,“ hlesl jsem vyděšeně.

„Vepřová srdce,“ uklidnil mě elf. „Věděl jste, že se prasata stavbou těla podobají lidem?“

„Někdy nejen stavbou těla,“ odtušil jsem.

Když jsme dokončili obhlídku, Kopta mi položil z jeho pohledu asi zásadní otázku: „Takže když jsme teď ti spojenci, chci si udělat jasno. Předevčírem mě někdo málem načapal u jednoho ryze soukromého melouchu. Byl to někdo od vás?“

Přikývl jsem. „Kirk.“

„Ten malý skřet? Slyšel jsem o něm. Je dost dobrej.“

„Taky bývalý zákazník,“ neodpustil jsem si poznámku.

Elf se zarazil a pak zavrtěl rezignovaně hlavou. „Fakt si budu muset dávat pozor na to, s kým dělám obchody…“

♦ ♦ ♦

Pro Vincenta Ratu nezačal den právě nejlépe. Když se probudil, zjistil, že Lanino lůžko zeje prázdnotou. Včera ji poslal za Toboldem s banálním vzkazem a ještě se nevrátila. Pak si v zrcadle s hrůzou přečetl zprávu o nálezu dvaadvaceti mrtvol v hotelu U kachny a lišáka. Kdyby to alespoň byla jediná zpráva, ale nebyla. Všechny magické portály se předháněly ve snaze zahrnout své klienty novými informacemi. Jeho výnosný podnik se rázem stal tématem číslo jedna.

Když si uvědomil, že Lanu mohli zatknout a že ji teď možná vyslýchají S’anové, polilo jej horko. Tušil však, že ta situace jednou může nastat, že mu bude kněžegradská půda horká, a za tím účelem měl připraven záchranný plán. Potřeboval k němu jen hotovost, novou identitu a jednoho hodně rychlého koně.

A to vše na něj čekalo. Stačilo se jen spojit přes vlnové zrcadlo s člověkem, který mu vedl účty. Když to udělal, k jeho překvapení nějaký výboj změnil zrcadlo za ohňostroje jisker v kus skla v ohořelém rámu. A pak jej, když se mu konečně podařilo zprovoznit záložní zrcadlo a navázat spojení s tím zatraceným makléřem, dostihla se zdrcující silou další krutá rána. Ten prohnaný darebák mu s hraným údivem začal tvrdit, že přece z pověření jeho právního zástupce před několika minutami zrušil všechny jeho pozice, zkapitalizoval aktiva a výtěžek převedl na k tomu určené účty. Vincent to nedokázal pochopit. Jakého právního zástupce? Vždyť žádného nikdy neměl!

Myslel si, že to je nějaký nejapný žert, a chtěl tomu pitomci říci od plic, co si o něm myslí, ale jeho zrcadlo už nebylo aktivní. Právě když přemítal, co se to u všech všudy děje, proměnila se masivní závora na dveřích jeho úkrytu ve změť třísek a dveře přistály na podlaze. Pak dovnitř vběhla šestice po zuby ozbrojených chlapů. První, co si uvědomil, bylo, že nejsou maskovaní. To znamenalo jen jediné – nepočítají se svědky!

Vyskočil ze židle ve snaze jim utéci co nejdál a co nejrychleji, ale neměl šanci. Rval se s nimi, několikrát je i kousl, ale pak jej prudký úder pěstí do tváře srazil na podlahu. V ústech ucítil železitou pachuť krve.

„Máš to marný, Rato,“ oznámil mu jejich vůdce, jehož tvář zdobila dlouhá a špatně zhojená jizva. „Chceme tvý prachy! Do posledního groše a chceme je hned,“ dodal ještě a na důraz svých slov smetl mečem ze stolu všechny věci, včetně vlnového zrcadla. To zajiskřilo neméně efektně jako to předešlé a navěky zčernalo.

Než stihl cokoliv říci, zjizvený hromotluk jej zvedl a přirazil zády ke zdi. Pak se mu o hrdlo opřelo nepříjemně chladné ostří. „Mám ti vyřídit vzkaz od Lany Keziah,“ zašeptal mu do ucha. „Prodala tě. Nemáš to ale brát osobně. Říkala i něco o nějaké blízké košili, nebo tak nějak…“ Krátce se odmlčel. „Můžeš si to udělat lehký, nebo těžký. Byls v armádě, mladej? Tam říkaj, že pakárnu si každej dělá sám…“

Pochopil a zachrčel: „Co mám udělat?“

„Převeď všechno sem,“ odvětil a podal mu stříbrnou destičku zdobenou řadou čísel a trpasličích run.

Třesoucí se rukou ukázal na rozbité vlnové zrcadlo. „Vy jste ale…,“ začal koktat, „rozbili…“

„Drž hubu!“ uťal jej Jizvák. „A převeď ty prachy!“

„Jak?“ zaskřehotal zoufale. „Zrcadlo je pryč a někdo… někdo ty prachy vybral…“

„Ty hovado!“ zařval mu do obličeje. „Co to tady na mě zkoušíš?“ Prudký úder pěstí ho odhodil mezi přihlížející, kteří jej okamžitě zasypali záplavou ran a nepřestali, ani když se zhroutil na podlahu. Řval bolestí, proklínal je, bědoval i sliboval, ale jako by jej neslyšeli. Během okamžiku mu něčí okovaná bota rozdrtila nosní kůstky a očnici a kyj zlomil ruku v lokti. Chtěl spolupracovat a říci jim, že nic nemá, ale po dalším zásahu kyjem se už přestal snažit…

♦ ♦ ♦

Není pravda, že kdo pozdě chodí, uškodí tím pouze sobě. Když jsem dorazil k troskám činžovní barabizny, kterou mi označili Koptovi lidé, bylo mi okamžitě jasné, že mě někdo předběhl a už stihl Ratovi uškodit. Podle hluku, který ke mně zevnitř doléhal, to musel být někdo ze soukromého sektoru, protože si na rozdíl ode mě mohl dovolit přeskočit poučení a další obvyklé procedurální tanečky a rovnou začít s jeho výslechem.

Zaposlouchal jsem se do kakofonie úderů, křiku a nadávek a pokusil se odhadnout poměr sil. Bylo jich nejméně pět a já byl sám. Jsem už u fochu dost dlouho na to, abych si na podobné situace zvykl. Tak jsem jen pevně sevřel meč v pravici, seběhl po schodech do sklepa a skrz vyražené dveře vpadl dovnitř. Moc jsem se nespletl. Bylo jich šest plus Rata, bezvládně visící na provaze za ruce, z nichž jedna byla evidentně zlomená. Jeho obličej nápadně připomínal flák syrového masa.

„Jste zatčeni! Odložte zbraně a dejte ruce nad hlavu.“ Opravdu nevím, proč tu větu vůbec říkám. Co dělám svoji práci, ještě se mi nikdo nevzdal, o odložení zbraně ani nemluvě. A nejinak tomu bylo i nyní. Jediné, čeho jsem dosáhl, bylo, že se přestali věnovat Ratovi a obrátili se svorně čelem ke mně. Někteří mi byli povědomí a já jim také. Zřejmě klienti…

Evidentně jim dlouhodobá práce na čerstvém vzduchu nedokázala napravit životní hodnoty, takže jim příště vyměním kamenolom za sirné doly. Pokud samozřejmě ještě bude nějaké příště… „Nechte ho být,“ řekl jsem jim. „Nic z něj nedostanete. Jeho peníze mám já a jsou dobře schované. Teď jsem si přišel pro něj. Odejděte! Dávám vám minutu…“

Asi po dvaceti sekundách na mě zaútočili první dva. Zbytek se přidal během pár okamžiků. Pak už to šlo ráz na ráz.

Vyhnul jsem se dvojici rezavých mečů a jednoho z šermířů udeřil jílcem do obličeje. Prudký úder jím smýkl dozadu, kde narazil do zdi a svezl se k zemi. Zatímco se celý otřesený pokoušel znovu postavit na nohy, využil jsem nabízející se šance a ťal jeho kolegu přes krk. S křikem se odpotácel stranou, tiskna si ruku na ránu, ze které v pravidelných intervalech tryskala krev. Pak jsem dorazil toho se zlomeným nosem. Rychle, čistě, leč nikoliv bezbolestně.

„Tak, kde to vázne?“ zeptal jsem se zbývajících. Vždy se najde alespoň jeden, co se nechá vyprovokovat. I tady se našel. S řevem a šavlí nad hlavou překonal několik metrů, které nás dělily, a ze všech sil ťal. Když jsem ránu blokoval, ocel zaskřípěla o ocel a do tváře mě udeřil horký odštěpek. Můj meč byl v pořádku, ale v jeho šavli byl zářez hluboký do půli čepele. To jsou ty nekvalitní skřeti padělky. Než se rozmáchl k druhému úderu, bodl jsem ho rovnou do srdce.

Kdyby byli sehraní, měl bych problémy. Tohle ale byli jen pouliční rváči bez valných zkušeností. Navíc jsem byl, na rozdíl od většiny jejich běžných zákazníků, ozbrojený. Musel to pro ně být docela šok a v takové chvíli obvykle stačí už jen málo k tomu, aby je definitivně opustila odvaha.

Když jsem se vyhýbal úderu franciskou, která by mě dokázala rozpoltit od hlavy až k patě jako krmníka, nemohl jsem odolat a, přiznejme si to, docela efektně toho sekerníka podsekl. Když dokončil salto a na podlaze s křikem zjistil, že nemá nohy, jeho společníci už na nic nečekali a vzali nohy na ramena. Sice ne tak doslova jako ten beznohý ubožák, ale i tak jsem byl spokojený. Překračuje nehybná těla na podlaze, došel jsem až k Ratovi. Hlava mu bezvládně visela na prsou a jen pomalu se zvedající hrudník dokazoval, že je dosud naživu.

Když jsem mu nožem přeřezal pouta a pak jej opatrně položil na podlahu, probral se a otevřel oči schované za pytlovitými otoky. Nějakou dobu mu trvalo, než mě poznal. „S’a… an,“ zachrčel. „Jse… jsem… zatče… nej?“ dodal ještě po chvíli namáhavě. „Technicky vzato, ano,“ přitakal jsem, ale bylo mi jasné, že jakékoliv předání světské spravedlnosti by bylo už jen ztrátou času. „Necítím… nohy,“ oznámil mi lapaje po dechu. „Ti zmetci… mi… přerazili hřbet. Chcípnu tu… jako mrzák, co?“

„Ano, umřeš,“ odpověděl jsem mu po pravdě. „Ale nebude to hned. Budeš se trápit pěkných pár hodin, možná i dní.“

„Ta děvka,“ ulevil si Rata. „Po tom… všem, co jsem pro ni… udělal,“ dodal trpce. „Vytáhl jsem ji… ze sraček. Nebyla nic. Blekotala… jako idiot a jen se… křenila na každého, kdo… ji v tom blázinci obtáhl.“

„O kom mluvíš?“ nemohl jsem se nezeptat.

„O Laně. Laně Keziah, o kom… jiném. Ta coura… na mě poslala… tyhle chlápky. Prachů se jí zachtělo. Cha cha,“ rozesmál se, ale takřka okamžitě jeho smích přešel v bolestivý kašel, po němž mu na rtech zůstala krev. „Jenomže já… žádné prachy… nemám. Někdo mi je sebral.“

Jenom jsem přikývl. Byl jsem u toho, když se Koptovi a jeho lidem díky jejich artefaktu podařilo prolomit ochrany Ratova vlnového zrcadla a zjistit jeho polohu. Když jsem od nich odcházel, právě dokončovali převody jeho nemalého jmění. Kam si nechali poslat svých deset procent nálezného, jsem se raději neptal…

„Uděláme obchod, Vincente,“ pronesl jsem tiše. „Co ty na to? Už nebudeš cítit žádnou bolest. Vůbec žádnou a odejdeš tiše a v míru, jako bys ležel na smrtelné posteli.“

„S’anský čáry,“ řekl, přikyvuje. „Znám je. Co za to?“

„Chci výpověď. Se vším všudy, a chci dostat tu tvoji holku.“ Ušklíbl se. „S radostí. Tu čubku… ti naservíruju na… stříbrným tácu.“

Položil jsem dlaň na jeho zakrvácenou tvář, zavřel oči a rychle si jej prohlédl vnitřním zrakem. Zlomeniny, natržená slezina, plíce poškozené úlomky žeber a nádavkem i krvácení do mozku. Pak došlo k propojení a já náhle pocítil všechnu tu bolest, která mu pulzovala v těle. Měl jsem co dělat, abych neomdlel. Když jsem mu odklonil dráhy bolesti, v jeho tváři se objevila úleva.

Splnil jsem svůj slib a nyní byla řada na něm. Mluvil dost dlouho na to, abych vše pochopil, a když skončil, smířený se sebou i celým světem, zhasil jsem jeho život stejně snadno, jako když sfouknete svíčku…

Na krátký moment se zarazil a několikrát nevěřícně zamrkal. Pak udeřil rukou do stolu. „Zatraceně!“ zaklel vztekle. „Ten chlap mě zostudil. Před nosem mi vzal peníze a zabil mé muže. Kdyby se mi dostal do rukou…“

Takřka neznatelně se pousmála. „Ještě máme šanci peníze získat zpátky, nebo se mu alespoň pomstít, nemyslíš? Stačí na něj mít tu správnou páku. I na Yggredda nějaká musí existovat. Jen je třeba ji najít…“

Chápavě se ušklíbl. „Máš pravdu. Určitě má rodinu nebo přátele. Zatlačíme na něj tak, že nám peníze ještě rád předá. Bude prosit o slitování a pak sám položí hlavu na špalek…“

„Že bys ho nechal trochu proklepnout?“

„Hned teď pošlu lidi…,“ prohlásil a pak ji poplácal po zadku. „A teď pojď, kotě, a ukaž mi, jak dokážeš bejt vděčná…“

♦ ♦ ♦

Jakmile se dozvěděla o tom debaklu, v první chvíli nedokázala svůj hněv vůbec ovládat. Byla překvapená, něco takového se jí dříve nestávalo. Vztek v ní bouřil neskutečnou silou a jen z posledních sil se ovládala, aby nikomu neublížila. Věděla, že by toho byla schopna a nemusela by se ho přitom ani dotknout. A to, co potkalo toho idiota Dubného, by proti tomu byla procházka růžovým sadem.

Připadalo jí, že s každým dnem, s každou hodinou, kterou strávila osvobozená od lektvaru, její schopnosti sílí a rozvíjejí se. Když na ni poprvé zaútočily myšlenky lidí, které potkávala, zaskočilo ji to, ale naučila se potlačovat jedny, aby se mohla soustředit na jiné. Možná právě proto byla nyní tak rozzuřená. Ten s’anský ohař způsobil, že její plán vyšel naprázdno. Nebyly žádné peníze a ona se v očích a hlavně myslích členů klanu dostala do postavení obyčejné táborové děvky, která za své pohodlí platí veliteli tělem.

Přes troje dveře slyšela, jak Rmuta vyslýchal ty dva zbabělce, a věřila každému slovu, které nešťastníci pronesli, aby se vyhnuli pomalé smrti. Její peníze teď měl ten S’an. To bylo už samo o sobě dost špatné, jenomže co když Rata řekl S’anovi všechno, co věděl? Její temná noční vize, po které se vzbudila zbrocena potem, by tomu nasvědčovala. Mohla si v takovém případě dovolit nechat S’ana naživu? Znal nejen její jméno, ale i to, kým je a kým se stala.

Na odchod z města nemůže prozatím pomýšlet. Ne, když ji hledají a když je zcela bez prostředků. Musí zatím zůstat tady a pojistit si své postavení. A k tomu bude potřebovat Ratovy peníze. Musí je za každou cenu získat.

Zatímco přemýšlela, Dobroboj Rmuta stál nedaleko, hleděl na ni a nepromluvil ani slovo. Když se konečně uklidnila, téměř ledabylým gestem jej osvobodila ze strnulosti. Ani nevěděl, co se stalo. Vlastně nevěděl, že se vůbec něco stalo. V jeho mysli těch několik minut vůbec nebylo.

„Se S’any je lepší si nezahrávat,“ navázal Rmuta na svůj předešlý monolog. „Jestli prachy fakt shrábli, tak je po nich. Maj je teď uložený v trezoru, nebo je dali k trpaslíkům. Není šance je dostat zpátky.“

Zavrtěla nesouhlasně hlavou a zastavila tok jeho myšlenek. Na jejich místo pak rychle naroubovala své vlastní.

♦ ♦ ♦

Opíral se zády o zeď a s rukama založenýma na hrudi sledoval tu ženu. Byla to ona. Ověřil si u několika kupců její jméno, aby měl naprostou jistotu, že je to ona. Kdyby se spletl, Rmuta by mu osobně táhl řemeny ze zad a do ran celými hrstmi sypal sůl. Nebyla ničím výjimečná, ničím zajímavá. Nebyla ani nijak zvlášť vysoká, ač si myslel, že jako S’anka musí být. Byla sice štíhlá, černovlasá a nápadně bledá, ale to bylo asi tak všechno. I oblečená byla tak nějak obyčejně. Žádná cizí extravagance. Sledoval ji už od božího rána a byla to dost nuda. Celý den seděla doma a pak šla na trh. Kdyby měl podat hlášení, tady by popis skončil. Neubránil se ušklíbnutí. Tahle domácí puťka že má být pákou na toho s’anského ohaře? Leda ve snu.

Stála zrovna u nějakého stánku a dohadovala se s trhovcem o ceně za dvě slepice.

Kývl na ostatní a smluveným gestem ji označil. Nebyl to jejich první únos a každý věděl, co má dělat. Ani si neuvědomila, co se děje. Během okamžiku dostala ránu obuškem, stejně jako překvapený trhovec, a pak ji hodili na připravený dvoukolák, zaházeli hadrami a zmizeli v boční uličce.

Doufal, že jeho šéf ví, co dělá, protože unést manželku hlavního královského kata, byť je to bratranec a jediný příbuzný Kloppa Yggredda, mohla být pořádná chyba…

♦ ♦ ♦

Když jsem se dozvěděl, že unesli Ruth, v první chvíli jsem tomu nedokázal uvěřit. V Kněžegradu jsou sice únosy na denním pořádku, ale ne S’anů. Jenomže všechno je jednou poprvé. Proč by ale někdo unášel manželku kněžegradského kata? Co by tím chtěl u všech bohů získat? Mírnější napnutí na skřipec? Můj bratranec není žádný boháč. Vydělává sice slušně, ale na nějaké vyskakování to není. I katovnu má jen v pachtu.

Když jsem Yppa našel, málem jsem ho nepoznal. Se strhanou tváří právě v katovně balil své nářadí. Byl postaven mimo službu. Oficiálně proto, aby se mohl dát dohromady, ale spíše se někdo bál, že mu hrábne a umučí nějakého lapku o dvě minuty dříve, než povolují předpisy.

„Ozval se někdo?“ zeptal jsem se jej tiše.

Zavrtěl hlavou. „Před chvílí jsem byl u výslechu. Říkali, že mohla utéct s nějakým chlapem…“

„Yppe,“ přerušil jsem jej, „znám ji stejně dlouho jako ty a vím, že by něco takového neudělala. Zajdu za pár lidmi, co mi dluží nějaké služby, a poptám se. Najdeme ji, nic se neboj. Buď doma, kdyby se ozvali ohledně výkupného…“

„Víš,“ řekl mi po chvíli, „nikdy si neodpustím, že jsem tady nebyl. Proč se to muselo stát zrovna, když jsem byl mimo město? Blbá služební cesta za úplně zbytečnou venkovskou popravou…“ Pak se na mě podíval a já měl náhle pocit, že se v místnosti ochladilo. „Až je najdeš, chci jít pro Ruth s tebou,“ pronesl ledovým hlasem a jeho ruka přitom spočinula na důvěrně známém toporu katovské širočiny.

„Proč jste nepřivedli toho chlapa?“ obořil se na ně Rmuta, sotva před něj dovlekli svázanou a roubíkem zpola zadušenou S’anku. „Co je mi po nějaké přeslici. Měli jste sem dotáhnout toho slavnýho kata, jeho bratrance. Měli jste sem přivést Yppa Yggredda, ne jeho starou!“

Oslovená šestice mužů se začala neklidně ošívat. Po chvíli rozpačitého ticha se mezi nimi konečně objevil mluvčí, který se mu pokusil roztřeseným hlasem oponovat: „Ten kat byl někde na rajzech. Šli sme po něm, to jo, ale vodjel prej někam mimo město a vy ste sám říkal, že chcete výsledky, jinak že nás víte co… Tak sme radši vzali tady tudlectu. Je to taky S’anka, sám to vidíte, takže je určitě taky příbuzná toho druhýho Yggredda…“

„Ty si myslíš,“ začal Rmuta slova vztekle drtit mezi zuby, „že tě tu platím za samostatný myšlení? Měli jste za tím katem vyjet z města a přivléct ho sem v řetězech. Nechtělo se vám do divočiny, co?“ Položila soptícímu vůdci konejšivě ruku na tu jeho, sevřenou v pěst. „Možná to nedopadlo zase tak špatně,“ pronesla tichým hlasem. „Yggredd nemá jiné příbuzné než tyhle dva. Když se něco stane téhle ženě, její manžel mu to nikdy neodpustí a to pro něj bude horší, než kdyby zemřel…“

Přistoupila k nehybně ležící S’ance a škubnutím za vlasy jí prudce zvrátila hlavu. Její pohled se střetl s nenávistným pohledem pomněnkově modrých očí.

„No vida,“ utrousila, „tak panička je už vzhůru…“

Ruth si ji jen beze slova změřila.

Lana Keziah se rozesmála. „Je to sice jen domácí puťka, ale ty jsou jako návnada nejlepší.“

Rastimír Smola s dutým nárazem přistál na zdi a v prudkém hekavém výdechu z něj vyšel všechen vzduch. Vypoulil na mě své veliké žabí oči a neschopen popadnout dech jen otvíral ústa jako ryba vytažená z vody. Chytil jsem jej pevně pod krkem a smýkl jím do strany. Narazil bokem do masivního pultu, ze kterého smetl vystavené šmuky, a zřítil se na podlahu.

„Hele, co se to tu…,“ ozval se jeden z jeho příručích, jehož z přilehlého skladiště přilákal hluk zápasu. Stačil mu jediný pohled do mých očí, podepřený stříbrnou plackou, kterou jsem ho trefil mezi oči, a okamžitě zmizel zpátky za závěsem i s palicí, co si na mě přichystal. Byl to chytrý kluk, na rozdíl od Smoly.

Nikým nerušen jsem ho přehodil přes pult mezi vitríny s nomádskou bižuterií. Jednu rozbil nohou, o druhou mu dutě křápla hlava. Na moment jsem měl strach, že jsem to přehnal, ale Smola byl hoch tvrdohlavý…

„Poslouchej mě dobře, ty nevděčný zmetku,“ začal jsem, pomalu k němu přicházeje. „Tentokrát ti přišiju všechny šmuky, cos koupil od galérky, a zabavím ti tenhle fajnový kvelb. Tvoje rodina půjde o žebrácké holi a ty skončíš v Lantrossu.“

„Co… co chceš, ty hovado…?“ vyrazil ze sebe, duse se nenávistí. Když jsem s ním pokácel zbytek vitrín, byl konečně přístupný diskuzi. „Někdo unesl manželku královského kata. Víš kterého, že? Ty víš o všem, co se ve městě šustne. Chci vědět, čí je to práce a kde ho najdu…“

„Já nic nevím,“ začal blekotat.

Zvedl jsem pravici sevřenou v pěst a zahnal jsem se k dalšímu vkladu do naší diskuze.

„Klopp Yggredd?“ ozvalo se najednou za mnou.

Plánovaný úder nedopadl. Pohlédl jsem na čtveřici zarostlých a zanedbaných mužů, kteří na mě mířili samostříly. „Kdo se ptá?“

„To je vedlejší,“ uťal mě jeden z nich neurvale. „My se ptali jako první!“

„Zabijte tu svini!“ zakvílel v tu chvíli Rastimír a ukázal na mě přitom prstem. „To je Klopp Yggredd!“

Tětiva samostřílu zadrnčela a krátká šipka přibila překvapeného Smolu k podlaze.

„Jeho se nikdo neptal,“ řekl střelec na vysvětlenou. „Lana Keziah vám vzkazuje, že má něco, co chcete, a vy zase máte něco, co chce ona.“

„Co mám mít?“

„Peníze Vincenta Raty. Předáte je zítra v poledne na Obilném trhu dvojici kejklířů v pestře pomalovaném voze a necháte je nerušeně odjet z města. Za dva dny vám vrátíme Ruth Yggreddovou.“

„Ty peníze jsou v depozitu královské prokuratury,“ namítl jsem. Mluvčí se ušklíbl. „Chceš jí něco vzkázat, až ji budem podřezávat?“

„Ty hajzle!“ zasyčel jsem vzteky bez sebe a tasil meč.

Trojice samostřílů mi okamžitě namířila doprostřed hrudi. „To bych nedělal,“ ozval se mluvčí varovně. „Pamatuj, máš jeden den. Jestli do toho zatáhneš další S’any nebo kohokoliv jiného, ona zemře. Je ti to jasné?“

Přikývl jsem. Než jsem stihl cokoliv říci, byli pryč.

Když jí donesli otlučenou misku s řídkou vodovou polévkou, vztekle ji hodila do zdi. Vlhká skvrna připomínající chobotnici se vpila do té předešlé. Odmítala jíst i pít a své strážce častovala výrazy, o kterých její manžel neměl ani tušení, že je zná. Nedělala si žádné iluze. Každý den mohla za dva měďáky číst o spoustě podobných případů a až na vzácné výjimky byly konce unesených vždy stejné. Nechtěla za čtvrt roku vyplavat někde za Kněžegradem s kamenem na krku.

Od dětství ji učili, že se musí o sebe umět postarat sama, a tak nemarnila čas fňukáním a promýšlela plán útěku. Jedinou cestou ven byly dveře. Bylo jí ale jasné, že čtyři palce dubového dřeva zpevněné železnými pásy nevyrazí. A za nimi byl strážný, který ji kontroloval špehýrkou. Uvědomila si, že on je klíčem k její svobodě, a začala počítat intervaly mezi jeho příchody. Pět minut nebylo nic moc. Při příští kontrole se jí přes špehýrku podařilo zahlédnout něco, co ji naplnilo nadějí. Dostat se z cely je totiž jedna věc, ale projít kolem bandy hrdlořezů je věc druhá. Konečně měla plán a mohla začít pracovat na jeho uskutečnění…

♦ ♦ ♦

Věděl jsem už s naprostou jistotou, že Ruth unesli, ale nevěděl jsem, kdo to udělal. Pro koho ti únosci pracovali, kdo jim za to zaplatil? Lana Keziah byla švorc. Musela se tedy dát po Ratově skonu do spolku s někým novým.

Nic bych za to nedal, že ti, co zabili Ratu, a ti, co se mnou hovořili u Smoly, patřili ke stejné bandě. Jenomže jen v Kněžegradu máme bezmála stovku gangů a vyznat se v nich dá pořádnou práci.

Měl jsem pro svoji hypotézu jediné vodítko, a proto jsem konec pracovní doby strávil v obecní márnici. Na rozdíl od nekrofilů byl ale můj zájem čistě vědecký a týkal se čtveřice již studených mrtvol, které jsem onehdá vyrobil.

Našel jsem je poměrně snadno, problém byl ale najít koronera, který by mi je vydal. Nakonec jsem sehnal jednoho asistenta, ale ten to odmítl udělat, protože je prý už nemůže odepsat z evidence. Chvíli jsme se o mrtvoly hádali a přetahovali, ale nakonec jsme našli kompromis. Ani jeden z nás je totiž nepotřeboval celé… Toho dne zažili úředníci evidence zločinců menší šok. Dostali tam moji žádanku o identifikaci pachatele podle vnějších znaků a k tomu zakrvácený kožený vak, ze kterého se jim na stůl vysypalo pár uťatých dlaní a něco očních bulv.

♦ ♦ ♦

„Tady to je,“ pronesl Allen rozhodně a ukázal na malý ovál nakreslený na mapě města, nad kterým ještě před chvílí zběsile kroužilo siderické kyvadélko. „Tady ji drží,“ dodal ještě a pak vrátil přihlížejícímu Yppovi šálu, kterou použil při hledání Ruth. Byla to její oblíbená šála, kterou nosila už celé roky.

Na stole před námi leželo krátké vyjádření z evidence zločinců, které hlásalo, že Ratu přepadly známé firmy patřící ke klanu Kárových sedem. Kývl jsem na hejtmana městské stráže Timota Sikoru. „Co myslíš?“

Pokýval hlavou a prstem na mapě obkroužil kolem vyobrazené budovy malé kolečko. „Tohle je území, které si loni vybojovali na Býcích. Klidně by tam mohli mít pelech.“

Když jsem se Allena zeptal, jestli by dokázal vykývat nad plánem budovy i Ruthinu celu, přikývl. Pak mi podal několik zaprášených svitků. „To jsou manuskripty, co jsi po mně chtěl.

V Univerzitní knihovně mi je půjčili s krajní nechutí. Pokud je pravda, co ti říkal Rata, pak to bude hodně riskantní. Ta ženská není nějaká pitomoučká volavka, je to dokonalá zbraň. Smrtelně nebezpečný protivník…“

S Yppem jsme se na sebe podívali, ale než jsme stihli cokoliv říci, do mé kanceláře vešel šéf. „Vidím, že kujete pikle,“ neodpustil si poznámku, ale chyběl jí obvyklý osten. Vypadal nějak unaveně. Pak s povzdechnutím dodal: „Je po pracovní době, tak mi nalejte.“ Když dostal sklenku Slunné stráně a zběžně pohlédl na mapu, sdělil nám, proč přišel: „Peníze nebudou. Mluvil jsem se strážcem královského pokladu a ten odmítl vydat cokoliv jiného než pytel loni zabavených padělků. Ano, těch, co vypadají, jako by je kreslila děcka…“

„Stejně nevěříme, že by Ruth po zaplacení vrátili,“ odvětil jsem nepřekvapen vývojem.

Přikývl. „Já taky ne. Zítra o poledni budeš, Kloppe, na příkaz Celiny osobně předávat peníze. Co budete dělat do té doby, je jen vaše věc. Předpokládám, že budete dnes chlastat s Allenem až do rána a on to případně také dosvědčí.“ Podíval se po nás. „Přiveďte ji zpátky a nenechte se přitom zabít. Vím, Kloppe, že máš pružný postoj k naší přísaze, ale zítra budeš všem na očích. Pamatuj na to.“

Hejtman Sikora se ušklíbl. „Máme ve zbrojnici pár zajímavých věciček. Nějak se ty mršky vyhnuly evidenci. Možná by se hodily…“

♦ ♦ ♦

Strážný opět přicházel ke dveřím. S co největším hlukem spadla z kavalce na podlahu a začala sebou mlátit, jako by ji stihl záchvat padoucnice. Hlasité skřeky, které vydávala, pronikly ven a chůze strážného okamžitě přešla v klus. Když viděl, jak se zmítá na podlaze, zakryl průhled a začal zápolit se závorami. Nepřestávajíc sténat se postavila ke dveřím a s rukama sevřenýma v pěst čekala, až se otevřou.

Když vběhl do cely, ze všech sil jej udeřila do hlavy a srazila k zemi. Pak si podkasala sukni, přeskočila nehybné tělo a vyběhla na chodbu. Kdokoliv jiný by začal bezhlavě prchat. Ona místo toho zůstala stát a zamyšleně sledovala hořící louč, zasazenou do kovové objímky trčící ze zdi. Z úvah ji vytrhlo až sténání probírajícího se strážného.

Opatrně, jako by se bála, a přitom s neskrývanou touhou se prsty dotkla tančícího plamene. Energie jednoho z pěti základních prvků světa zaplavila její nitro jako prudký příval. V jediné chvíli se její meridiány změnily v dravé bystřiny, kterými se hnala ona zářivá a nespoutaná životní energie. V ten jediný krátký okamžik měla pocit naprosté dokonalosti. Cítila se úplná a celistvá, jako nikdy předtím. Teprve nyní pochopila své předky a tíhu přísahy svazující všechny kněžegradské S’any.

Strážný se už mátožně postavil na nohy. Změřila si ho pohledem šelmy a vykročila k němu. Svět kolem ní se náhle rozpil do mnohobarevné šmouhy. Nestihl víc, než jen povytáhnout z pochvy tesák…

♦ ♦ ♦

Oválná budova centrálního tržiště bývala kdysi dominantou Močidolů. To bylo ale v dobách, kdy tu měla sídlo většina bohatých, zahraničních společností. Zdejší kanceláře bývaly svědky statisícových obchodů a v přilehlých skladištích čekalo na své kupce zboží ze všech koutů světa.

Pak ale Malesta získala svá privilegia a ze dne na den se odtud všichni odstěhovali za nižšími daněmi a zákony tak mírnými, že připomínaly spíše dobré rady. Močidoly nakrátko osiřely, ale pak se sem nastěhovali lidé hledající nový životní prostor, zkrachovaná, zločinci na útěku před zákonem, hazardní hráči, pasáci a prostitutky. A honosně vyhlížející tržiště se proměnilo v rejdiště krys. Čtyřnohých i dvounohých.

Noc byla tichá a velice tmavá. Proto nás překvapilo, že před vchodem stál jediný strážný a ten se ke své smůle ještě díval špatným směrem.

„Bylo opravdu nutné s sebou tahat tu popravčí sekeru?“ neodpustil jsem si otázku, zatímco jsem odtahoval nešťastníka stranou. „Mám z ní takový nepříjemný pocit…“

„To on měl taky,“ utrousil Ypp, zatímco zápolil se zámkem dveří. Opatrně jsme procházeli temnou budovou, vyhýbali se odhalení a já obhlížel místa, na kterých bychom při ústupu mohli nechat Sikorovy hračky. Měli jsme jen dvě a tak bylo třeba si to pořádně rozmyslet. Ypp sice hudral, že je to nesportovní, ale mě to nechalo chladným. My byli dva a jich tak pět tuctů. Nějak jsme přesilu přece museli vyrovnat…

Než jsme se doplížili ke kobce, kde měli podle kyvadla držet Ruth, šlo vše jako na drátkách. Bohužel, pak drátky došly. Uvnitř stroze zařízené cely na nás nečekala Ruth, ale úplně cizí mrtvola rozpáraná napříč trupem jako podsvinče.

„Co teď?“ zašeptal Ypp.

Jen jsem pokrčil rameny. „Musela utéct. Zkusíme ji najít…“ Náhle se na konci chodby objevilo několik postav. Živě o něčem diskutovaly a smály se. Asi to byli přátelé, ale ne moji. Než se zorientovali, bez dlouhého míření jsem do nich vysypal celý zásobník. Desítka malých kalených střel je nemilosrdně srazila k zemi a chodbou se k nám donesla ozvěna jejich překvapeného křiku. Meč je sice meč, ale taková čistá likvidace na dálku má také svoje kouzlo.

Zasunul jsem do samostřílu nový zásobník a zatáhl za nabíjecí páku. Mechanismus zareagoval krátkým zacvakáním a první z nové desítky střel byla položena na napnutou tětivu. Tanec mohl začít… A začal. Na další útok jsme nemuseli čekat dlouho. V první trochu větší místnosti se na nás vrhli hned čtyři najednou. Ypp si je odborným pohledem přeměřil, pak v rukou potěžkal sekeru a zeširoka se rozmáchl. Když dokonale ostrý list popravčího nástroje dokončil celý oblouk, zbyl na mě v té záplavě tryskající krve a změti volně poletujících končetin a orgánů jen jediný protivník a ten byl ještě ke všemu v šoku. Až mi bylo líto ho zastřelit. Ale jen chvíli. Maličkou.

„Příště mi jich nech víc, prosím tě, ano? Připadám si vedle tebe jako příštipkář,“ řekl jsem mu.

Jen si mě změřil chladným pohledem – „Bude dost pro oba.“

A měl pravdu. Následující čtvrthodina nebyla ničím jiným než řezničinou říznutou běháním, šermováním a v mém případě i trochou akrobacie. Když se situace kolem nás uklidnila, stáli jsme s Yppem uprostřed nějakého skladu obklopeni mrtvolami v různém stadiu rozporcovanosti.

Můj drahý příbuzný, opírající se o dlouhý topor své hrůzu nahánějící zbraně, si otřel zpocené čelo a odtušil: „Furt se hýbali. To fakt nesnáším…“

♦ ♦ ♦

„Zatraceně!“ zaklel Dobroboj Rmuta dopínaje si k pasu pochvu se širokým mečem. „Oni nás přepadli! Já věděl, že je chyba pouštět se do křížku se S’any. Nikdy jsme do toho kšeftu neměli jít. Ksakru!“

„Přece se tu nebudeš klepat z jednoho chlapa,“ odsekla příkře. „Jsou dva,“ odvětil, „a řádí tu jak morová rána. Moji chlapi nejsou na něco takového stavění.“ Zamyšleně se poškrábal ve vousech. „Ani nevím, co mě to vlastně popadlo. Jako by mi to nakukal sám rarach…“

„Pošli pro tu S’anku. Když jim řekneš, že ji před nima podřízneš, vzdají se.“

Věnoval jí rozčilený pohled. „Nějak moc se staráš,“ vyštěkl naštvaně. „Mám už těch tvých rad akorát dost. Jako bys mi otravovala mozek…“

Jenom se usmála. V tomto případě nemohla být o otravě ani řeč. Vždyť jen tu a tam vzala nějakou jeho myšlenku a nahradila ji vlastní. Nic, co by ho zabilo.

Potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit nějakého nepříjemného pocitu, a odchytil kolem spěchajícího služebníka. „Svolej všechny, kteří jsou schopni unést zbraň. Povedu je osobně. Musíme je zastavit. Rozumíš?“ Když muž přikývl, propustil jej a pohlédl na Lanu. „Ty půjdeš taky se mnou. Konečně, tenhle zmatek je tak trochu i tvoje vina!“

♦ ♦ ♦

Schovali jsme se v boční uličce a čekali, až kolem nás naši pronásledovatelé proběhnou. Bylo jich moc. Když zmizeli za rohem, prudce se zablesklo a pak se k nám, za ohlušujícího rachotu, přivalila oblaka čpavého dýmu, následovaná několika zakrvácenými a šokovanými lapky. Ani jsem se tam nemusel chodit dívat. Stačilo, že jsem věděl, že tou chodbou právě prolétla stovka ocelových kuliček, na kterých zapracoval nějaký zdatný alchymista. Spočítal jsem přeživší a s mečem v ruce vyšel z úkrytu. Už jich je tak akorát, pomyslel jsem si pomstychtivě…

Zrovna jsem vytahoval meč z posledního zákazníka, když se ozvala druhá exploze. Zvuk přišel zleva a byl již ztlumen řadou odrazů od zdí. Nějaká skupina se nás asi snažila obchvátit. Neúspěšně. Řídnou nám, hoši, řídnou, ale poučit se nedají. Bylo na čase pokračovat dál, najít Ruth a rychle odtud zmizet.

Další nešťastník se nás pokusil překvapit útokem z boční chodby. Yppova širočina opsala oblouk a dotěra se za nepříjemně čvachtavých zvuků rozpadl na dva nedotěrné.

Pak nás pronásledovatelé konečně dostihli. Vysypal jsem do nich vše, co mi ještě zbývalo v zásobníku, a pak odhodil samostříl do tváře tomu nejrychlejšímu.

Když se se zakrváceným obličejem svalil na podlahu, spočítal jsem ostatní. Mohl jich být tak tucet a všichni byli vzteky bez sebe. Konečně, po tom, co jsme provedli jejich kamarádům, ani nebylo divu…

Srazili jsme se a začala regulérní bitka. Až na to, že my byli jen dva. Prvního darebáka jsem proklál takřka bezděky. Sám mi naběhl na meč tak odhodlaně, že kdyby ho napodobili i ostatní, ani bych se nezadýchal. Bohužel se tak nestalo a já měl co dělat, abych odrazil útoky, které na mě pršely ze všech stran. Když začalo jít o život i mně, pokusil jsem se z té šlamastyky vysekat. Doslova.

V mezeře mezi protivníky, kterou jsem vytvořil jedním obzvláště povedeným sekem, jsem zahlédl Yppa. Činil se, seč mohl, ale jeho sekera nebyla defenzivní zbraní. I když se snažil uhýbat a vykrývat údery toporem, pokaždé se mu to nepodařilo. Zahlédl jsem nejméně dvě prudké rány, které se mu svezly po zbroji. Takové štěstí ale netrvá věčně.

Po chvíli se mé obavy naplnily. Yppova sekera na krátký okamžik uvízla v hrudníku jednoho lapky. Jeho kolegové okamžitě využili nabízející se šance. Prudkému výpadu šavlí už kalené kroužky Yppovy zbroje nedokázaly vzdorovat. Překvapeně vyhekl a nevěřícně pohlédl na krvavou skvrnu, která se mu začala pomalu šířit po hrudi.

Zrzavý a jizvami zbrázděný šermíř se ze svého úspěchu dlouho neradoval. Takřka vzápětí jeho bujná kštice, i s podstatnou částí lebky, zarotovala vzduchem a s nepěkným křápnutím se odrazila od zdi.

V rychlém sledu jsem vyřídil dva opravdu otravné útočníky a tomu druhému, ještě visícímu na čepeli mého meče, jsem sebral válečné kladivo. Na škole jsem měl k téhle zbrani výhrady, ale tady jsem po pár úderech rychle změnil názor. Kombinace meče a kladiva se totiž ukázala být více než přínosnou: Během několika okamžiků se prostor kolem mě zázračně vyčistil. Někdo by řekl, že to bylo jako mávnutím kouzelného proutku, ale ten s tím neměl nic společného.

Konečně jsem se dostal k Yppovi. Ztrátou krve se sotva držel na nohou a z posledních sil od sebe odháněl dotěrné lapky, kteří kolem něj kroužili jako mrchožrouti. Stačila dvě máchnutí kladivem. Ti šťastnější se pak dali na útěk.

Když to skončilo, Ypp mi věnoval nechápavý pohled a pak se s očima zašlýma bělmem skácel na podlahu.

Chytil jsem ho pod paždím, odtáhl trochu stranou a začal s prohlídkou. Nevypadalo to dobře. Zranění bylo hluboké a hrot šavle zasáhl plíci. Navíc nebyl zrovna nejčistší, takže pokud Yppa nezabije ztráta krve, infekce to může napravit.

Byl nejvyšší čas s tím něco udělat. Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl. Po chvíli koncentrace jsem oči zase otevřel. V druhé rovině vidění se bratrancovo tělo změnilo v nezřetelný obrys, na jehož povrchu žhnuly čáry energetických drah. Jeho zranění, kterým unikala životní energie, nyní vypadalo jako tmavá skvrna. Jindy zářivě jasné meridiány již v její blízkosti začínaly matnět. Položil jsem ruku na ránu a předal jí část své energie. Nebylo to léčení v pravém slova smyslu, spíše jen taková záplata, která měla na pár hodin zastavit následky těžkého zranění.

Když jsem skončil, cítil jsem se jako po výprasku. Důležitější ale bylo, že se Yppovi do tváře vrátila červeň. Rozkašlal se a pak otevřel oči. „Zvadl jsem,“ zkonstatoval sípavě.

Přikývl jsem. „Zase se ti udělalo špatně při pohledu na krev.“ Beze slova přešel moji poznámku a zaměřil pohled na spoušť, která nás obklopovala. „Hotovo?“

„Jen přestávka.“

„Pak musíme… dál. Najít… Ruth!“ pronesl s námahou a pokusil se zvednout, ale se zasténáním se zase zhroutil na zem.

„Zůstaneš tady,“ rozhodl jsem. „Já ji najdu. Ty se tu schovej a dělej mrtvého brouka. A ne aby ses jím stal, jasné?“

Než jsem vyrazil, věnoval jsem modlitbu s’anským bohům, kteří vládli v naší mlhou opředené domovině. Nevím, jestli někdy zavítají i do Kněžegradu, ale pokud ano, docela by se hodilo, i kdyby nad ním alespoň chvilku drželi ochrannou ruku.

♦ ♦ ♦

Rána jej bolela, jako by mu v ní někdo otáčel rozžhaveným železem, a při každém pohybu se mu zatmělo před očima. Přesun do nedalekého kumbálu plného harampádí jej stál zbytek sil, takže nyní ležel zhroucený na podlaze a zoufale lapal po dechu. On, který dokázal během hodiny sprovodit ze světa bez známek únavy všechny účastníky loňského pokusu o převrat.

S vědomím balancujícím na okraji věčné temnoty náhle ucítil, jak se jej dotkla dvojice jemných, hřejivých a láskyplných dlaní. Otevřel oči a zjistil, že se nad ním sklání žena, kterou by měl znát, a přesto ji nepoznával. V bledé tváři, lemované hustou a nepoddajnou hřívou vlasů barvy havraního peří, na něj s neskutečnou láskou hleděla dvojice rudě žhnoucích očí. „Ruth,“ zašeptal spokojeně.

Znovu jej pohladila a sevřela v náručí. Pak ucítil, jak mu na tvář dopadla horká slza. „Pojďme odtud,“ zašeptala mezi vzlyky. „Klopp tě šel hledat,“ odvětil. „Musíš mu pomoci. Čestný dluh… Dal mi část svých sil. Ať to porušení přísahy je alespoň k něčemu,“ dodal ještě, narážeje na její rudě žhnoucí oči, neklamně dokazující, že přijímala energii ze zapovězeného zdroje.

Přikývla, naposledy jej pohladila a pak zmizela. Překvapila ho rychlost, s jakou se ta malá a křehká žena nyní pohybovala, a taky zakrvácený tesák v její pravici. Pak konečně omdlel.

♦ ♦ ♦

Náhle jsem v hlavě ucítil takové divné ledové bodnutí, jako by se mi do ní někdo snažil dostat. Vtom mi na mysl vytanula slova umírajícího Raty o telepatické manipulaci a čtení myšlenek. Tohle určitě byla Lana Keziah! Hledala mě. Tak jako já ji… Vincent Rata se jí nepokrytě bál. Možná jsem se měl také bát a pokračovat v hledání Ruth, nebo jsem se měl vrátit pro Yppa a společně zmizet co nejdále odtud. Jenomže já se místo toho vydal tam, odkud ten divný pocit přicházel nejsilněji. Nemohl jsem si pomoci.

Když jsem vběhl do něčeho, co vypadalo jako parodie trůnního sálu, přivítala mě sporadická palba. Několik šipek ze samostřílů mi hvízdlo kolem uší a pak se s nepříjemným skřípěním odrazily od zdi. Jen jedna jediná se zabodla do zad mrtvoly, kterou jsem před sebou nesl jako štít. Netrefit se na pět metrů, to považuji za naprostý šlendrián!

Pak jsem uviděl, s kým mám tu čest, a pochopil. Deset chlapů, někteří moc staří, jiní moc mladí. Tři na sobě dokonce měli ještě kuchařské zástěry. A za nimi, zřejmě pro iluzi bezpečí, stála vysoká a štíhlá dívka a nebezpečně vyhlížející ramenatý muž v obnošené karacénové zbroji. Široký meč, který mu visel u boku, nevypadal jako rekvizita – jílec měl ohlazený od častého používání do nebývalého lesku. O klanu Kárových sedem se toho obecně moc nevědělo a vzhledem k úbytku členstva už to ani nemělo smysl dohánět, ale jednu věc jsem znal – jméno jejich velitele. Vsadil bych se o měsíční plat, že tohle je on…

Než ti amatérští válečníci překonali třes rukou a znovu nabili, byl jsem mezi nimi. Cítil jsem se stejně, jako kdybych topil slepá koťata. Válečné kladivo společně s mečem opsalo několik blýskavých oblouků a na podlaze bylo okamžitě plno. Jen jednomu se podařilo dokončit nabíjení a vložit šipku do drážky před tětivou, ale než na mě stihl namířit, mrštil jsem po něm kladivo. To udělalo ve vzduchu dvě elegantní otočky a pak se mu masivním zobcem zarazilo do čela. Ozvalo se takové nepříjemné „plop“, jako když otevřete přezrálý ořech. Kdybych se chtěl takhle trefit, v životě by se mi to nepovedlo…

Zbytku těch nešťastníků jsem si už nevšímal, protože ve chvíli, kdy se dali na útěk, Dobroboj Rmuta vytasil meč a vyrazil mi v ústrety. Konečně někdo, kdo alespoň podle jména umí bojovat… Pozdravil jsem jej po šermířsku a on můj pozdrav opětoval. Takže jsem se v něm nemýlil. Tohle ještě bude zajímavé… „Nevadí ti dělat té ženské marionetu?“ zeptal jsem se jej posměšně, ale vysloužil jsem si jen nechápavý pohled. „Ovládá tě, Rmuto. Ta ženská tě ovládá. Manipuluje s tvojí myslí. Je to její zvláštní schopnost, víš? Pověděl mi to chlap, na kterého poštvala tvé lidi. Jmenoval se Vincent Rata. Osvobodil ji z blázince.“

Rmuta nechával můj proslov bez povšimnutí. Zato ona s rukama založenýma na hrudi jen kroutila hlavou a znechuceně pomlaskávala.

Byl to nejlepší šermířský souboj oné noci a také nejdivočejší. Rmuta si svoje místo v bandě rozhodně nevydobyl učenými řečmi. Jeho styl sice postrádal eleganci, na niž si potrpí příslušníci lepší společnosti, ale byl účelný a hlavně smrtící. Vzájemně jsme si rozdali bezpočet ran a postupně vyzkoušeli všechny oblíbené finty. Výsledkem bylo, že já inkasoval dva nepěkně krvácející zásahy do ramene a paže a on měl jeden šrám na stehně.

Při další prudké výměně úderů jsem doplnil sbírku zranění o zásah do boku. Úder sice zachytila zbroj, ale modřinu tam budu mít pořádnou. Potrestal jsem jej úderem čepelí naplocho přes tvář. Ozdoben sytě rudým pruhem ode mě s klením odskočil. Vzniklou pauzu jsem vyplnil snahou o popadnutí dechu. Vypadalo to jako ve špatném románu. Zůstali jsme stát na tři kroky od sebe s meči v horním střehu a taková situace nevěstí nic dobrého. Pokud jsou totiž šermíři dobří, může to skončit hodně krvavou remízou…

Takřka ve stejném okamžiku jsme proti sobě vyrazili. Svět kolem mě zmizel a já viděl jen jeho. S tím, jak se blížil, jsem se připravoval ke konečnému tnutí. Ve stejnou chvíli zřejmě přiletí i jeho čepel a stejně poslouží i mé maličkosti. Hlavně nezavřít oči. Nebát se. Tnout a nebát se následků. Jak se to říká? Že smrt je jen slovo?

S hlubokým, kontrolovaným výdechem jsem jej sekl šikmo přes tělo. Štíhlá, stříbrem vykládaná čepel mu proťala ocelové plíšky karacénu mezi ramenem a krkem a pokračovala až k jeho boku. Karacén se rozevřel, jako bych mu rozepnul řemení. Pak se rozevřel i Rmuta.

Ve stejnou chvíli mě zasáhla jeho čepel. Měl jsem štěstí, že jeho meč byl o dobrou píď kratší než ten můj. Ale i tak hrot za příšerného skřípění proťal kroužky zbroje a zakousl se mi do těla. Měl jsem pocit, jako by mě šlehly ohnivé důtky. Když dokončil krvavou kresbu na mém těle, z náhle ochromené ruky mi vypadl meč. Pak jsem se rozkašlal a ztěžka dosedl na podlahu. Bylo to tak rychlé, až se mi z toho zatočila hlava. Nic jsem necítil, jen velkou prázdnotu. Pak jsem ji uviděl přicházet…

„Přišel jsi mě zatknout, S’ane?“ zeptala se mě jízlivě, zatímco si pohrávala s masivním prstenem na svém prsteníčku. „Vidím, že nejsi zrovna v kondici. Možná bys to už měl vzdát. Není to tak těžké,“ pronesla a z jejího hlasu mi nepříjemně zalehlo v uších. Ušklíbl jsem se a vyplivl krvavou slinu. „Možná by ses měla vzdát ty,“ učinil jsem jí sípavě protinabídku. „Stejně ti došli lidi.“ Ušklíbla se a mávla nad tou ztrátou rukou. „Ti nic neznamenali. Najdu si jiné, lepší. Už tvé peníze nepotřebuji. Až s tebou skončím, vezmu si něco z Rmutovy pokladnice. Je tam více než dost. Musím ti poděkovat za likvidaci těch, co by si na ni taky mohli dělat nárok…“

„Radši si z toho zaplať dobrého právníka. Když to uhraješ na pominutí smyslů, možná utečeš oprátce…“

Tvář jí znachověla. „Ty… Co si to… Já nejsem blázen! Rozumíš? Nejsem žádný blázen!“

Pokrčil bych rameny, ale jedno mě neposlouchalo. „Neříká to v Pomezí úplně každý?“

„To místo mi nepřipomínej,“ zasyčela. „Nic o něm nevíš a nic nevíš ani o mně!“

Neubránil jsem se úšklebku. „Byl jsem informován o obojím a vím, že jsi nebezpečná pro sebe i své okolí. Rata byl idiot, že tě z toho špitálu odvedl. Zaslepily ho peníze. Myslel si, že tě zvládne, že mu budeš navěky poslušně dělat volavku. Spletl se…“

Stačilo mi podívat se jí do očí, abych věděl, že mám pravdu. „Musíš se tam vrátit. Existuje pár starých, zapovězených rukopisů, kde jsou zmínky o takových, jako jsi ty. Říkalo se jim Sirény. Mámily a ovládaly lidi. Měly neuvěřitelné schopnosti – prý ovládaly telepatii, telekinezi, sugesci i manipulaci s pamětí. Možná to byli mutanti, možná výsledky šílených experimentů mágů z dob Velké války. Lidé je vyhubili, ale něco z jejich krve prý mezi lidmi stále koluje…“

Během naší diskuze se mě ještě dvakrát pokusila přetáhnout na svoji stranu. Pokaždé jsem v hlavě ucítil takový divný tlak, ale jinak nic. Dávat telepatické příkazy S’anům je evidentně stejně účelné, jako nabízet perly vepřům.

Když to zjistila, zmocnila se jí zuřivost. Mentální úder mě zasáhl jako beranidlo a já se složil na podlahu. Kam se na ni hrabou přízraky…

♦ ♦ ♦

Znechuceně odhodila tesák proměněný v tupou a zubatou trosku.

V žilách jí burácela nezkrotná bystřina energie a ona se cítila neskutečně silná a dokonalá. Byl to její první boj, a přesto si ho vychutnávala beze stopy strachu. Její protivníci neměli žádnou šanci. Byli tak pomalí, tak bezbranní. Srážela je jako kuželky, vyhýbala se jejich mečům a zabíjela je, aniž si stihli uvědomit, co se jim vlastně přihodilo.

Vtom zaslechla zdálky přicházející zvuky boje. Překročila několik nehybných nešťastníků, kteří udělali tu chybu, že se jí náhodou připletli do cesty, a začala mezi nimi hledat novou zbraň. Pak jen pokrčila rameny a z převráceného stolu jedním prudkým trhnutím odervala nohu. To bude stačit, pomyslela si, když ji potěžkala v ruce.

Když vybíhala z místnosti, její tělo se opět rozpilo do různobarevné šmouhy…

♦ ♦ ♦

Začala křičet a rozhodně to nebyl křik zraněné nebo naštvané ženy. Ten už poznám. Zvuk, který vydávala, stoupal do děsivých výšin na hranici slyšitelnosti a pak začal nabývat hmotné podoby. Vzduch se kolem ní rozvlnil jako hladina rybníka, do něhož někdo hodil kámen. Měl jsem nepříjemný pocit, že jsem to byl já…

Najednou mě uchopila neviditelná síla stvořená její mocí a mrštila mnou proti zdi. Prudkým nárazem se mi zatmělo před očima. Místo abych se po ní sesul k zemi, zůstal jsem k ní přitisknut s nohama bezmocně klimbajícíma ve vzduchu.

Vítězoslavně se usmála.

Smýklo to se mnou do strany a já jel zády po zdi, narážeje do všech výčnělků, výklenků a držáků na lampy, dokud se můj let nezastavil o sousední zeď. Před očima mi vyskočila záplava zlatavých jisker a zřetelně jsem zaslechl zvuk ne nepodobný zlomení suché větve. To byla moje žebra.

Konečně uznala, že už je čas k návratu na pevnou zem, a mrštila mnou proti podlaze. Nechtěla ale, abych se tam jen tak válel, a tak mnou vytřela podlahu až ke svým nohám.

Náhle nastalé ticho se mi zařízlo do uší jako nůž.

„Byl bys dobrý otrok,“ povzdechla si, „ale jsi jako škodná. Nejde tě ochočit, jen ztlumit…“

Tentokrát, když zase začala s tím nelidským jekotem, na mě ukázala prstem. Do těla se mi v tu chvíli zakousla tak neskutečná bolest, že mě ani na moment nenapadlo dusit křik hrdinsky za zuby.

V takových vypjatých chvílích prý člověku proběhne před očima celý život. Nevím, jsem S’an, ne člověk. Mně běžela hlavou jediná otázka: Který chudák asi dostane moje spisy?

Jedním z pilířů kněžegradského náboženství je víra, že si pro vás ve chvíli smrti přijde převozník. Po minutě agónie se vedle nás zjevila nezřetelná silueta. Tak to je ono, už je čas, pomyslel jsem si a doufal, že to utrpení brzy skončí.

Pak se převozníkovy obrysy na moment ustálily a mě do očí uhodily rozdíly oproti jeho tradovanému popisu. Sice existují národy, kde i muži nosí sukni, ale co to tělo oblé na špatných místech? Převozník je převoznice? A proč má, u všech všudy, rudé oči?

Ve stejnou chvíli, kdy mi toto blesklo hlavou, se divný převozník otočil k Laně Keziah a vší silou ji praštil přes hlavu něčím, co vypadalo jako noha od stolu.

A pak, propadaje se do černých hlubin bezvědomí, jsem zaslechl z dálky přicházející známý hlas plný zadostiučinění: „Já ti dám puťku, flundro špinavá!“

♦ ♦ ♦

V den předání peněz jsem společně s hejtmanem Sikorou a několika úředníky nejvyššího královského komořího stál v okně jednoho z domů s výhledem na Obilné náměstí. Měl jsem co dělat, abych sebou slabostí nesekl a nerozjely se mi stehy. Hrudník jsem měl kvůli zlomeným žebrům pevně stažený, ale i tak ve mně při každém nádechu dost divně pískalo. Ještě že se my S’anové tak rychle hojíme. Aspoň něco…

Asi dvě hodiny jsme sledovali cvrkot pod námi, ale žádný vůz s komedianty nedorazil.

Když jsem se vrátil na úřad, ten byl celý na nohou, protože našli Lanu Keziah. Byla v bezvědomí a nějak nejevila potřebu se probouzet. Vyšetřování její účasti na všech těch vraždách a únosu Ruth Yggreddové bylo nakonec stejně zmatené jako okolnosti jejího nálezu.

Ze všech hypotéz se nakonec ustálila ta pro všechny nejpřijatelnější, a to že se nepohodla se svými novými partnery a dostala od nich, co si zasloužila.

Každý večer jsem chodil za Yppem, který se ze ztráty své ženy roznemohl a musel ulehnout. To nám ale nebránilo v pořádání pravidelných karetních dýchánků, byť v tomto období jen v úzkém kruhu nejdůvěrnějších přátel. Někdo cizí by si mohl uvědomit, že byť je Ypp doma sám, panuje v katovně až příkladný pořádek a na kamnech je pořád něco dobrého k snědku.

Za pár dnů, když už byly Ruthiny oči opět pomněnkově modré, ji někdo vyhodil svázanou z neoznačeného kočáru před naším úřadem. Nic jí nebylo, ale nedokázala si vzpomenout, kde byla a kdo ji unesl. Podle očitých svědků byl kočár sice nápadně podobný drožce Zastimíra Hučného, ale jeho alibi na ten den bylo nezpochybnitelné.

Toho večera jsem obdržel lékařskou zprávu o stavu Lany Keziah a definitivně ukončil vyšetřování vraždy Robivoje Mazného. Jeden pachatel by mrtvý a druhý, duševně vyšinutá žena, k tomu neměl daleko. Medikus její stav označil za nevratné koma. Do objemné složky jsem založil poslední pergamen a na obal do kolonky Případ krasopisně vepsal: „Volavka“. Chvíli jsem se na fascikl beze slova díval a pak jej nechal odnést do spisovny. Leží tam dodnes, hned vedle stejně nevyřešeného spisu únosu bratrancovy manželky.

Když mi pak za pár týdnů šéf přidělil k vyřízení anonymní stížnost na divný zápach linoucí se z léta uzavřeného centrálního tržiště, nepokrytě se na mě přitom uculoval. A bylo nakonec dobře, že jsem tam zařizoval úklid já, protože někdo jiný by si mohl všimnout mé už oplakané opakovací kuše, která se tam ocitla „jen bůhví jak“…

♦ ♦ ♦

Když jsem přišel k sobě, zrovna mě vnášeli do nějakého domu plného elfů. Nevím, co se se mnou pak dělo, ale vím, že než jsem opět ztratil vědomí, elfové seděli kolem mě a zpívali pořád dokola jednu a tu samou píseň…

♦ ♦ ♦

Probudil ji dechberoucí chlad, cinkání nějakých nástrojů a tlumený hovor. Ležela na rovné desce, možná lůžku, ale nedokázala se pohnout. Vlastně nemohla ani otevřít oči. Zoufale se snažila alespoň zahýbat prsty, aby jim ukázala, že žije. Cítila se slabá, a když se nad tím zamyslela, měla neodbytný pocit, jako by jí něco chybělo, jako by něco ztratila. Zapřemýšlela, jestli náhodou nepřišla třeba o nohu nebo ruku, ale nemohla si vzpomenout. „Ta je zřízená, co?“ promluvil někdo vedle ní.

„Hm,“ odtušil druhý hlas. „Našli ji nedaleko strážnice na hranici Močidolů. Prý ji chudinku přepadli. Nezačneme? To opium už muselo zabrat.“

„Na co opium, stejně je v kómatu.“

Náhle ucítila lehké píchnutí na hlavě a kolem ucha jí začalo stékat něco teplého.

„Vidíš to?“ zeptal se ten druhý hlas prvního. „Tady to je. Na kůži jen modřina a pod ní vpáčená fraktura lebky. Podle mě jde o úder tupým předmětem. Tady ten úlomek tlačí na mozek. Musíme ho uvolnit, odsát krev a odstranit případnou sraženinu.“ Najednou měla pocit, jako by jí začalo táhnout do hlavy.

„Když to platí magistrát, tak jí tam dáme stříbrnou destičku…“

„A co ta poškozená tkáň tady kolem?“ zeptal se první hlas zvědavě.

„Nu,“ odvětil druhý, „pokud budeme věřit starým rukopisům, tak by tam neměla být žádná životně důležitá centra. Stejně je ale otázkou, jestli se ta ženská ještě někdy probere. Po tak těžkém otřesu mozku…“

„Tady v přijímacích papírech se píše, že byla identifikována jako Lana Keziah, chovankyně Špitálu Milosrdných bratří v Pomezí, toho času na útěku. Po rekonvalescenci si pro ni prý přijedou.“

„No vidíte, pane kolego,“ pronesl ten druhý potěšeně, „i kdybychom něco zbodali, v blázinci se to ztratí…“

„Jako byste mi četl myšlenky…“

V tu chvíli jí došlo, co ztratila. Kdyby mohla, začala by křičet…

Právní klička

2010

Minulost

Noc byla tmavá, chladná a s nepatrným příslibem jara ve vzduchu. Nebe bylo potaženo neproniknutelnou černí hustých mraků. Uprostřed ulice hořel nákladní automobil, kterému granát z ruského tanku T‑34 rozerval předek. Na hrbolaté dlažbě mezi domy se povalovaly chladem ztuhlé mrtvoly několika neopatrných příslušníků Wehrmachtu, které zkosil kulomet ve věži tanku. Vypadaly jako tmavé hromady hader pohozené na ulici. U trosek nedalekého krámku ležel jeho majitel s uťatou hlavou a ve ztuhlých rukách držel ukořistěnou mauserovku. Marně se snažil přispět k osvobození svého města, kus nárazníku, odervaný výbuchem z čelní masky Němci zabavené Pragovky, jej dekapitoval stejně spolehlivě jako sekera gilotiny. Jeho manželka ležela pod hromadou cihel a trámů, ve které se proměnil jejich dům jenom proto, že sovětský velitel tanku považoval hokynáře za příslušníka německé domobrany. Srdce se jí zastavilo už před hodinou a její tělo pomalu chladlo na teplotu předjarní noci. Obrovský trám jí rozmačkal hrudní koš jako nic a téměř ji rozpůlil. Kolem jejího těla byla kaluž již téměř ztuhlé krve.

Noční větřík uchopil molekuly tvořící její pach a roznesl je po ulici. Proletěly až k náměstí, kolem prázdných a vyrabovaných domů a pronikly rozbitými okny i do většiny místností. Několik málo molekul převzal v domě u náměstí slabý průvan a zanesl je do sklepa.

V hromadě uhlí v rohu největší sklepní místnosti se něco pohnulo. Sergej Prochorov se začal pomalu probírat z letargie, do které upadl přede dvěma dny při východu slunce. Pomalu otevřel oči. Nemusel si zvykat na tmu, on byl noční tvor. Tělo mu během letargie upadlo do strnulosti, kterou měl zejména v zimních měsících problém rozhýbat. Během té doby, co tu ležel, prochladl a nyní měl teplotu vyrovnanou s okolím. Trhavými pohyby se posadil a rozhlédl se kolem sebe. Pamatoval si to místo, pamatoval si bezpočet míst, ve kterých byl nucen nocovat.

Opatrně se postavil a udělal několik nejistých kroků. Po chvíli se to spravilo. Měl na sobě potrhanou sovětskou uniformu, kterou už před několika roky stáhl z nějaké mrtvoly. Časem k ní přidal i vaťák. Necítil zimu, ale nemohl chodit v mraze jen v rubašce a nevzbudit přitom nežádoucí pozornost. Pečlivě se začal oprašovat, ale válení se v uhlí mu moc neprospělo.

Vyšel po schodech ze sklepa a pomalu se vydal po ulici. Měl hlad. Nejedl už téměř týden. Co vypukla válka, měl sice spoustu bezpečného jídla, ale musel se naučit neohrnovat nos nad tím, co mu společnost připraví. Od roku 1940 se stal neviditelným souputníkem obou bojujících armád. Do té doby živořil v Bělorusku, ukrytý ve vřesovištích. Za oddíly postupujících Němců se poprvé do sytosti najedl, tehdy na sobě měl německou uniformu. Když se válečné štěstí obrátilo a přes jeho úkryt se převalila Rudá armáda, převlékl hadry a vydal se pro změnu ve stopách Sovětů. Zase měl co jíst a Sověti odkojení materialismem navíc nevěřili v jeho existenci. Věděl co je to materialismus. Kdysi narazil v lese na jednoho rudého komisaře. Byl to moc dobrý člověk. Dobrý, ale trochu moc tučný.

Ze vzpomínek ho vytrhly drásavé křeče cloumající mu útrobami. Hlad jej hnal kupředu, bez ohledu na bezpečí, bez ohledu na cokoliv. Začenichal. Citlivé chřípí se mu zachvělo, když ucítil pach krve. Neomylně se vydal k ruinám obchodu, kde cítil čerstvou mrtvolu. Dal by přednost živému jídlu, třeba někomu zraněnému, ale nemohl si vybírat. Nyní nebyl vybíravý a navíc začal cítit, že slábne. Postup Rudé armády byl nyní tak rychlý, že když se v noci probudil, byl daleko za frontou, a kde není fronta, tam nejsou ranění, jenom staré mrtvoly.

Přelezl hromadu cihel a poklekl před mrtvolou zaklíněnou pod střešním trámem. Opatrně se začal krmit. Jídlo už bylo studené, ale aspoň se ještě nekazilo. Dlouhé špičáky zarýval do bledé kůže a ze všech sil se z mrtvoly snažil vysát zbytky životodárné tekutiny. Nebylo jí už moc. Rukama začal shrabávat škraloup krve na zemi, aby alespoň na chvíli zahnal ten mučivý pocit hladu. Pořád mu to ještě nestačilo. Zkusil své štěstí i u bezhlavého těla, ale v tom nezůstala ani kapka krve a ta co vytekla, se vsákla do země.

Vztekle zavrčel a pomalu se vydal ztichlým městem ve snaze najít další kořist. Opatrně se ploužil podél stěn využívaje jejich stínu a hledal byť i jen nepatrnou vůni krve. Po chvíli bezcílného bloumání vylidněným městem k němu vítr přinesl lidský pach. Zpozorněl. Kde je člověk, je nejen jídlo, ale i problémy. Cítil člověka, nebyl dál než sto metrů, byl cítit čerstvou krví, adrenalinem a strachem, který mu čišel z každého póru. Rozhlédl se, ale nic neviděl. Ve směru odkud vál vítr, nikdo nebyl. Opatrně vystoupil ze stínu dívaje se do místa, kde cítil člověka.

Werner Burghoff, který zůstal v týle nepřítele, protože jej omráčil výbuch granátu, přísahal, že jej živého nedostanou. Když se skrýval v přízemí rozmláceného domu, uslyšel ozvěnu něčích kroků. Nikoho neviděl, ale pak se mu přímo do mířidel postavil někdo v sovětské uniformě. Nebyl dál než osmdesát metrů. Werner neváhal ani chvíli a stiskl spoušť.

Sergej Prochorov ucítil mohutný úder uprostřed hrudi. Puškový projektil projel jeho vyschlým tělem jako nůž máslem, trhaje mrtvou tkáň na kusy. Když mu tříštil páteř, předaná část kinetické energie Sergeje zvedla a mrštila jím přes ulici. Přistál na hrbolaté dlažbě, překvapený a dezorientovaný, ale hned se pokusil zase postavit. V páteři mu nepěkně zarachotilo. S velkou námahou si klekl, ale postavit se již nedokázal. Další ocelová kulka jej zasáhla přímo doprostřed čela. Před očima mu explodovalo oslnivé světlo. Když ucítil, že mu žhavý projektil v týle vyrval kus lebky, uvědomil si, že tohle se bude léčit dlouho. Hodně dlouho, pomyslel si ještě, než jeho hladem oslabený organismus utlumil životní funkce a upadl do kómatu.

***

V dubnu 1945 se s padlými velký problém nedělal. Sověti postupovali dále a vše nechali na revolučních výborech, které se ustavovaly v každé obci. Na kraji hřbitova pohřbili v narychlo vykopané jámě zabité Němce Avšak padlé Sověty, ateisty, jak bylo správně podotknuto několika přeživšími komunisty, nelze pohřbít v posvěcené půdě. V dubnu 45. roku už země nebyla zmrzlá a vykopat hroby netrvalo německým zajatcům dlouho. Z počátku to byl malý hřbitůvek, jenom pro padlé osvoboditele. Časem se hroby obložily náhrobky a postavil se malý pomníček, u kterého stávali pionýři.

Přešlo několik let a sousední město se začalo rozrůstat pod náporem mladých lidí z celé republiky, kteří sem přišli za prací. Jednoho dne parta dělníků odvezla náhrobky se jmény sovětských vojáků na jiný vojenský hřbitov. Co bylo dáno do země, už ale nikdo nevykopal, místo toho nad zetlelými ostatky vysadili lípy. Vznikl park, park uprostřed nového sídliště pro pracující třídu, která ovládla svět. Že tady býval hřbitov, věděl už jen málokdo, že byla válka, dokazoval jenom polozapomenutý pomníček na kraji parku. Občas děti, při svých hrách mezi stromy, našly ze země vyčnívající kousky leštěných žulových desek.

Nikdo si už ani nevzpomněl, že tudy prošla nějaká Rudá armáda. Válka byla pro většinu lidí jen něco divného, co se bralo na nudných hodinách dějepisu a popravdě řečeno, co to byla ta Rudá armáda? U pomníčku už nestáli žádní pionýři. Žádní pionýři už nebyli. Bronzové písmo z pomníku odnesli bezdomovci do nedaleké sběrny. Pěticípou hvězdu pro změnu odnesl nějaký výrostek, protože si myslel, že to je šuriken.

Krátce před současností

Paní Veselá neměla na světě mnoho radosti. Ze všech blízkých jí na tomto světě zůstal už jenom Ben, její prošedivělý krátkosrstý jezevčík, se kterým poctivě chodívala každý den na procházku do parku. Sedala na lavičku ve stínu stromů a přemýšlela o všem a o ničem, zatímco Ben šmejdil mezi stromy, honil vrabce a nosil jí klacíky. Věděla, že už dávno nechce aportovat, byly to drobné psí dárky a tak mu vždycky za každý poděkovala.

Bylo krásné sobotní odpoledne. Bylo příjemné teplo, slunce svítilo a park byl plný dětí. Byly v kočárcích, na kolech, na koloběžkách, nebo se alespoň honily v chladném stínu vysokých lip.

Že na druhém konci nějaký mladík pustil z vodítka dogu, paní Veselá nevěděla. Kdyby to věděla, asi by Bena přivolala k noze. Samec dogy byl neurotický a bytostně nesnášel jiné psy, stačil jenom okamžik k tomu, aby se vydal po pachu protivníka. Když uviděl pár desítek metrů daleko jezevčíka, vyrazil k němu jako střela. V hrudi mu srdce bušilo nadšením, protože si zase jednou mohl dokázat, že je velkým a silným psem.

Paní Veselou vytrhlo z úvah až Benovo zavřísknutí. Ve chvíli, kdy se po Benovi podívala, silné špičáky jeho křik navždy uťaly. Z roztrženého hrdla vytryskl proud krve a jezevčík ochabl jako hadrová panenka. S každým úderem jeho srdce z těla odcházel společně s krví i život. Než k němu paní Veselá doběhla, Ben už o sobě nevěděl.

Asi za hodinu paní Veselé veterinář potvrdil, že už jí na světě nezbyla žádná radost. Kdyby se toho večera neoběsila, možná by zjistila, že Benova krev vsákla do země a její pach se šířil kyprým humusem jako podhoubí. A to volání bylo tak lákavé, tak mámivé, že by vzbudilo i mrtvého…

Současnost

Stačily tři vraždy a noviny už byly plné článků o tajemném zabijákovi. Četl jsem ty profily rádoby psychiatrů o v dětství týraném homosexuálním gerontofilovi, pak pedofilovi, nakonec o heterosexuálním sadistovi, podle toho, jakého věku a pohlaví byla další mrtvola. Žádná spojitost, žádný motiv, jenom podobné místo činu a způsob zabití. Byla toho plná regionální příloha. Popravdě řečeno, tady u nás se nestalo nic, co by stálo za pozornost reportérů. Dalo by se říct, že jsme taková ospalá provinční díra.

Odložil jsem noviny stranou a napil se kávy. Miluji půlnoční šálky. Bez nich jako by den ani nemohl skončit. Trojice obětí mi pořád vrtala hlavou – starý děda, malé děvčátko a mladá žena. Ten pachatel byl doslova jako smrtka – bral všecko. Už před lety jsem se vyrovnal s faktem, že svět je plný podivných existencí. Při vší úctě, vždyť já ani nemůžu vyloučit, že si to samé nemyslí někdo o mně. A na druhou stranu, tenhle člověk může časem živit i mě.

Proč?

Protože jsem advokát. Podobná individua zajišťují, že řádně platím nájem své kanceláře, leasing mírně jeté Škody Claudia a poplatky za elektřinu od nedaleké větrné elektrárny. Kdyby jich bylo víc, mohl bych si dovolit platit sekretářku. Důrazně popírám, že bych sekretářku neměl. Mám ji. Ale už tři roky sedí doma, protože nemám na její mzdu a protože je jí pětasedmdesát, jinou práci už nesežene. Jsem výjimečný, taková bílá vrána mezi advokáty. Nejsem bohatý. A nejsem ani advokát chudých, já jsem pravý nefalšovaný chudý advokát. Není to proto, že bych byl špatný právník, ale za á asi jsem neměl štěstí, za bé zahrabal jsem se tady mimo metropoli a velkých obchodních případů a za velké cé taky mám určité bloky dělat určité věci. Tyhle předsudky, co je dobré a co je špatné, které do mě kdysi vložila maminka a vtloukl tatínek, mě, teď v dospělosti, opravdu hodně brzdí ve vydělávání peněz.

Hodil jsem šálek do kontejneru myčky a nastavil mycí režim na dvě ráno. Ještě, že vodárny zavedly ten zlevněný noční vodní proud, jinak bych neměl ani na tu vodu. Už jsem se chystal jít domů, do mých chladných šesti stěn staromládenecké garsoniéry, když se mi na stole rozdrnčel telefon. Že by klient? O půlnoci? Pěkná blbost…

Přesto jsem to zvedl. Na obrazovce se objevil lehce rozespalý obličej soudkyně Strauss-Rychlé. Byla to příjemná tvář, jenomže nenalíčená a se zarudlýma očima. To srazilo umělecký dojem o dva body. Taky nejsem nadšený z té nové módy panevropských spolumanželských příjmení. Takže další bod dolů.

„Dobrý večer,“ ozvala se soudkyně a přerušila mé bodování. „Pane doktore, doufám, že neruším.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dobrý večer, nerušíte,“ řekl jsem rychle, aby si to náhodou nerozmyslela a nezavolal někomu jinému. Cítil jsem v kostech, že mi přihraje kšeft.

„Takhle v noci nevolám moc ráda,“ pokračovala soudkyně, „ale nenapadl mě nikdo jiný, koho bych o tomhle čase nevzbudila.“ Tiše si odkašlala. „Pokud nemáte nic proti tomu, měla bych pro vás jedno ustanovení obhájcem. Máte něco proti?“

Okamžitě jsem začal kroutit hlavou a říkat: „Ne, nemám, vůbec ne, paní doktorko.“ Mám případ, budou peníze, blesklo mi hlavou.

„Dobře,“ řekla na to soudkyně. „Byl jste mi doporučen jako zcela bezproblémový advokát, který ví co je správné a co je potřebné…“ Pak nasadila poněkud oficiálnější tón: „To je do záznamu: Pokud nemáte výhrady, potvrďte doručení.“ Z telefonu začal vyjíždět text ustanovení. Když se papír přestal odvíjet, odtrhl jsem jej a položil na stůl.

„Potvrzuji doručení opatření soudu,“ řekl jsem do telefonu.

Soudkyně přikývla. „Potvrďte přijetí obhajoby.“

Vytáhl jsem z náprsní kapsy plastovou průkazku člena Advokátní komory a zasunul ji do zdířky v telefonu. Když se vedle číselníku rozsvítilo tlačítko ODESLAT ID, zmáčkl jsem je.

Soudkyně zkontrolovala na svém přístroji přijetí. „Přeji příjemnou noc, pane doktore,“ řekla mi na rozloučenou a pak, jako by si na to vzpomněla teprve teď, dodala. „Ještě jsem vám chtěla říct, že za půl hodiny bude proveden výslech vašeho klienta na policejním ředitelství. S ohledem na to, co spáchal, považuji sice celý případ za velmi jednoduchý a výsledek za předvídatelný, ale procesní normy trvají na vaší účasti. Vím, že nebudete dělat žádné problémy…“

Než jsem stačil cokoliv dodat, položila to.

***

Pokud mi řekla, že výslech začne už za půl hodiny, znamenalo to jenom jedno. Dnes v noci asi spát nepůjdu. Neuvěřitelnou rychlostí jsem se sbalil a jako střela vyrazil z kanceláře k autu. I když stále ještě platí nějaké to omezení rychlosti ve městech nad sto tisíc obyvatel, dnes jsem tomu nevěnoval pozornost. Řítil jsem se ztichlými a naštěstí taky prázdnými ulicemi s plynovým pedálem až u podlahy.

Když jsem prosvištěl přes náměstí, jediné místo, kde můžete na vlastní oči ještě vidět opravdovou dlažbu, zmerčila mě policejní kamera. V tom kalupu jsem úplně zapomněl, že ji tam policajti minulý týden nainstalovali. Její všetečné oko zaznamenalo nejen značku auta, ale stihlo naskenovat i ID čipy, které mám, jako každý slušný občan, na několika místech pod kůží. Nestačil jsem říct ani kurva a už za mnou blikalo policejní auto.

Poslušně jsem sjel ke krajnici. Policejní vůz zastavil přímo za mnou. Ve zpětném zrcátku jsem v něm zahlédl dvě tmavé postavy. Víc jsem nestihl, protože zapnuli reflektor. Se syknutím jsem odvrátil oči. Teď jsem viděl úplný kulový. Před očima mi běhaly zářící kruhy. Bezva finta, než jsem si pročistil zrak, stáli příslušníci u dveří mého vozu a černým pendrekem mi zaťukali na sklo.

„Stáhnout,“ řekl jsem a palubní počítač poslušně stáhl okénko na mých dveřích.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem oba policisty.

Jediný pohled do jejich nasupených tváří mě přesvědčil, že není dobrý.

„Jel jste nepřiměřenou rychlostí,“ vypálil po mně policista a šlehl pohledem na svého kolegu, který se nedbale dotýkal pouzdra s pistolí. Co kdybych zlobil…

Právě jsem se nadechoval, abych dokázal očividnou lživost digitálního záznamu z kamery včetně údajů o rychlosti vozidla, ale nenechali mě ani mluvit.

„Identifikujte se!“

Poslušně jsem vyndal z okna levé předloktí, na kterém jsem si vyhrnul rukáv. Policista mi po něm přejel scannerem a zkontroloval údaje, které se objevily na displeji jeho přenosného počítače.

„Kontrolní identifikace!“ zavelel a já si nechal naskenovat i levou stranu krku. Tam jsem měl další čip, který prý nejde vyndat. Takové cavyky jsem s dopraváky ještě nezažil – na ulici stačila jenom ruka, krk jsem nastavoval jenom na soudě a ve věznici.

„Vaše ID bylo potvrzeno,“ řekl policista a já si s úlevou oddechl. Když už bylo jisté, že přežiju, bylo načase začít dělat něco s tou pokutou, co mi hrozila.

„Pane důstojníku,“ začal jsem opatrně, ale hned jsem toho nechal, protože mě zarazil jeho pohled.

„Chcete mi něco?“ zasyčel mi do obličeje. „Si myslíte, že když platíte daně a máte plná občanská práva, že si tady můžete dělat ze silnice autodrom?“

Aha, komplex státního úředníka…

„Ne,“ řekl jsem jenom.

„Ne, co?“ zeptal se mě nechápavě.

„Ne, nemyslím si, že si můžu dělat ze silnice autodrom.“

„Hele, Franto,“ opáčil druhý policista, „se mi ten pán jeví nějakej študovanej.“

Zahleděl se na displej počítače a obočí mu mírně vyjelo nahoru. „Advokát,“ řekl hlasem, který nevěstil nic dobrého.

Druhý policista zakašlal a začal třít palec o ukazovák nad něčím, co měl asi být imaginární krajíc chleba. Má mě osolit – asi nemají v lásce advokáty.

Policista něco pomačkal na displeji svého minipočítače – to zadal druh a výši sankce. Pak to celé s ďábelským úšklebkem poslal na operační středisko k zavedení do databáze odsouzení. Odporné sebeuspokojení z něj doslova čišelo.

„Ukládám vám pokutu pět set Euro,“ začal a já už se smiřoval s tím nepěkným škrtem přes finanční rozpočet. Jenomže on pokračoval: „Dále vám ukládám pět dnů řádného vězení s možností vyplacení se za částku tisíc Euro.“ Ve vězení jsem až dosud neseděl, ale protože tolik nemám, asi brzo budu. „A k zajištění dobytnosti nároků státu vám zajišťuji vaše vozidlo. Prosím vystupte a vemte si z vozidla své osobní věci…“

Na policejní ředitelství jsem s vyplazeným jazykem doběhl minutu před začátkem výslechu.

***

Na dvoře před hlavním vchodem blikalo pět sanitek. Několik doktorů postávalo na schodech a kouřilo, zatímco obyčejní lapiduši na nosítkách vynášeli ven ovázané a zakrvácené policisty, nad kterými se v držácích klimbaly sáčky s krví nebo plazmou.

„To je maso,“ zaslechl jsem slova jednoho z doktorů mezi rychlými a nervózními šluky z cigarety.

„Ba,“ přisvědčil mu druhý, kterému se třásly ruce tak, že se nebyl schopen trefit filtrem do úst.

„Co se tu stalo?“ zeptal jsem se nejbližšího lapiducha, ale ten jenom zakroutil hlavou a beze slova pokračoval v chůzi.

Přišel jsem tedy k doktorům. Na zopakovanou otázku na mě upřeli značně nejistý pohled. Pak se podívali jeden na druhého a pak taky jenom zakroutili hlavami.

Na vrátnici jsem se identifikoval a prokázal se rozhodnutím soudkyně. Vrátný, mohutný, téměř dohola vystříhaný řízek v neprůstřelné vestě, je ukázal svému kolegovi. Ten pokýval hlavou a pokrčil rameny. Vrátný mi dokument vrátil a zmáčkl tlačítko, které se zabzučením odemklo elektronický zámek na katru.

Teprve po několika krocích jsem si uvědomil, že v téhle vrátnici obvykle sedívají dva dědoušci v penzi, kteří tohle místo dostali jako odměnu za budování kapitalistické vlasti.

Za katrem mě zastavila další dvojice policistů. Tito neměli jenom neprůstřelné vesty, ale i zásahové helmy. Po dalším ověřování mé totožnosti mi neustále mířili na hlavu brokovnicemi. Byl to dost nepříjemný pocit dívat se do černého otvoru o velikosti mého palce.

Pokyn: „Můžete jít!“ mě poslal dál, do hlubin policejního ředitelství. Ve dveřích výslechové místnosti jsem se srazil s knězem. Měl v ruce krucifix, kropenku se svěcenou vodou a pod paží držel bibli. Přes sutanu měl nataženou protiúderovou vestu. Tvářil se hodně poplašeně a pořád si pro sebe něco mumlal.

Chtěl jsem vejít do místnosti a seznámit se se svým klientem, ale než jsem stihl udělat krok, z místnosti mi v ústrety vyšel vrchní inspektor Vomacka, chytil mě za rukáv saka a něžně mě odvedl stranou. „Dobrý večer, doktore,“ zašeptal mi na uvítanou do ucha. „Se máte?“

Byla to řečnická otázka, nečekal odpověď. Když mě zády přitiskl ke zdi, řekl: „Víte, kdo je váš klient, doktore?“

„Ne, její Ctihodnost mi nesdělila žádné podrobnosti.“

Na inspektorově tváři se objevil cynický úšklebek. „Asi věděla proč,“ sdělil mi a jako můj dobrý přítel, kterým nebyl, mi začal z klopy saka oprašovat neexistující zrnka prachu. „Váš klient, doktore,“ začal se sebe pomalu soukat, „je trojnásobným vrahem.“

V krku se mi udělal knedlík. Byl poměrně velký a docela suchý. „Ten…“ zaskřehotal jsem.

„Ten,“ potvrdil mi vrchní inspektor moji domněnku. „Dnes v noci jsme jej zadrželi při pokusu o čtvrtou. Při zadržení vážně zranil pět policistů ze zásahové jednotky. Všichni museli být převezeni na jednotku intenzivní péče, a pokud budou mít smůlu, vašemu klientu se zvýší skóre…“

V duchu mě napadla ta záplava trestných činů, ze kterých budu muset klienta vysekat a částka, kterou mi za to dá můj, nyní milovaný, stát.

„Můj klient byl také zraněn?“ zeptal jsem se inspektora. „Je schopen výslechu?“

Vrchní inspektor kopl okovanou botou do postavy zhrouceně sedící na chodbě, kterou se mi do té doby dařilo úspěšně přehlížet.

Byl to vzlykající policejní doktor, který mi nepřítomně zamával třesoucí se dlaní před obličejem a po chvíli usilovného snažení ze sebe mezi vzlyky dostal: „Promiňte… promiňte… zprávy… dodám… omluvte mě… byl to… byl to… šok, jistě byl to šok,“ řekl již plynuleji jako by se zmátořil. Pomalu se zvedl a se svitem v očích, který věstil právě přijaté rozhodnutí, se začal opatrně sunout pryč. „Na šok jsou dobré sedativa,“ mumlal si ještě pro sebe, aniž by nám věnoval byť i jen jediný pohled.

„Bude dobrej,“ hodnotil jeho výkon vrchní inspektor. „Dá si jednu včeličku a hned se zvetí. Musíte prominout, doktore, to víte. Racionalismus a materialismus.“

Věnoval jsem mu nechápavý pohled.

„Těžko vysvětlit, lehko předvést,“ reagoval na to Vomacka, otevřel dveře do výslechové místnosti a rukou mě vyzval k vejití.

Ozbrojení policisté, stojící na chodbě, okamžitě zamířili na pootevřené dveře samopaly a chodbou se rozlehlo několikanásobné cvaknutí pojistek.

Výslechová místnost praskala ve švech. Uvnitř kostky o stranách ne větších než tři metry, stálo devět po zuby ozbrojených policistů, desátý seděl u počítače a jedenáctou osobou byl můj klient. Seděl na židli s pouty na rukou, s medvědem a s okovy na nohou. Na tváři měl nasazenou masku, jaká se dává kousajícím šílencům. (Do doby než prodělají nucenou korekci chování vypálením čelního laloku.)

Můj klient byl hodně zvláštní figurka. Na to jak vypadal, jak byl malý a zanedbaný, mi ten mumraj kolem něj připadal až nepatřičný. Byl takový drobný až vysušený. Jeho kůže vypadala jako starý a pokrčený pergamen a měla nezdravou barvu. Takovou mrtvolně šedou, blesklo mi bezděky hlavou. Z obličeje jsem mu toho, díky té masce, moc neviděl, ale zaregistroval jsem jeho vlasy. No vlasy, bylo to pár šedivých chomáčů, jako když pelichá pes, mastných a špinavých a spečených s něčím, co vypadalo jako hlína. Hlína? Typická ukázka houmlese, jaký ještě před pár lety, dle oficiálního tisku, bezúčelně zaneřáďoval naše města a metropole. Poslední mohykán. Patří spíš do muzea, nebo do ZOO, když už na Zemi nežijí skoro žádná zvířata, než do cely. Napadlo mě, že si tu větu schovám pro závěrečnou řeč před soudem. Pak jsem to zavrhl, byla víc cynická než k věci.

Jeho oblečení bylo více než neuvěřitelné. Pamatoval jsem si na vandráky a bezdomovce v jejich podivné slátanině bez ladu a skladu, podle toho jaká oblečení se jim zrovna podařilo najít ve veřejných odpadkových kontejnerech. Tenhle ale na sobě měl něco, co jsem naposledy viděl ve starých válečných filmech, jaké se promítají na kanále pro pamětníky (pamětníky, kteří válku sami nepamatují). Měl na sobě něco, co vypadalo jako rubaška z režného plátna a starý šedozelený prošívaný vaťák. Na nohách měl důstojnické kalhoty se širokým rudým lampasem a válenky. Bože, fakt válenky. V červenci! Jeden každý z těch neuvěřitelně špinavých kusů oblečení byl pokryt vrstvou šedavě bílo zelené plísně a musel už před desítkami let vypadat jako zpola zetlelý hadr. Kde se proboha to prase válelo?

Místnost byla doslova nasáklá pachem vlhké hlíny, rozkladu a lidského strachu.

Přistoupil jsem ke svému klientovi a zapomínaje, že má pouta, podal jsem mu ruku k pozdravu. „Dobrý večer, jsem váš obhájce.“

Muž mi věnoval krátký, znuděný a hodnotící pohled. Pak se odvrátil, aniž by řekl jediné slovo.

Policista provádějící výslech mi nohou přišoupl blíž židli a pokynul mi, ať se posadím. „Začneme výslech,“ pronesl a natočil ke mně jeden z monitorů, abych viděl protokolaci výslechu klienta. Byl to poručík Mertlik, vídáme se už nějaký pátek, znám jej a vím, že by do automatického přepisu ústní výpovědi nezasahoval, ale držel se předpisů.

„Jméno a příjmení,“ řekl k mému klientovi, kterému už před mým příchodem vznesl obvinění.

Odpovědí mu bylo jenom ticho. Policista i odkašlal a jako by mimoděk zapnul tlačítko elektronického překladatele, jehož jeden drátek vedl k uchu mého klienta.

„Jméno a příjmení,“ zopakoval ještě jednou. Pak se obrátil na mě. „Váš klient, nemluví česky,“ řekl mi na vysvětlenou. „Při zadržení ze sebe vyrážel slova, která zněla slovansky, zřejmě ruština, ale jistotu nemáme. Teď mu překladatel moji větu přeložil do jazyků národů Sovětského impéria.“

Překvapeně vydechl. Jako obvykle byl elektronický překladatel napojen na malý EEG přístroj, ze kterého program dokázal vyčíst podvědomou reakci mozku na mateřštinu. Další tlumočení již probíhalo pouze v tomto jazyku. Vydechnutí inspektora Mertlika bylo způsobeno výsledkem EEG. Buď byl ten muž mrtvý, nebo neměl mozek. Mertlik zkontroloval funkčnost EEG. Stroj byl v pořádku. Můj klient ne.

„Jakou řečí hovoříte,“ pronesl pomalým hlasem, ve kterém se odrážela jeho snaha zachovat si chladnou hlavu.

Počkal, až přístroj jeho slova přeloží do všech zadaných jazyků.

Muž mu věnoval krátký pohled a zpod masky mu uniklo něco jako zasyčení. Neodpověděl.

Mertlik se nervózně poškrábal na kořeni nosu. „Co teď?“ zeptal se sám sebe, protože odpověď od nikoho nečekal. Pak rezignovaně vytáhl zpod stolu svoji tašku. „Mám hlad,“ řekl na vysvětlenou, když tašku otevřel. „Manželka tušila, že se domů hned tak nedostanu, tak mi něco udělal na cestu.“ Z tašky vytáhl PET sáček, ve kterém měl zaletované dva krajíce chleba s nějakým kusem masa uprostřed. Můj ohryzek poskočil nahoru a dolu.

Sáček tlumeně pukl a místností zavoněla vůně čerstvého chleba, pravého domácího bůčku, který nám ostatní země unie dodnes nemohou zapomenout, a vůně čerstvě lisovaného česneku.

Všem přítomným se začaly sbíhat sliny ještě než se Mertlik poprvé zakousl. Všem až na klienta. Když k němu dorazila vůně jídla, začal si pro sebe něco tlumeně mumlat. Jak před ním Mertlik začal jíst a vůně ještě zesílila, začal sebou šít a nakonec úplně zešílel. Vypadalo to, jako by propadl panice. Všichni přítomní se na vzpouzejícího se muže vrhli a zalehli jej jako v rugby. Muž ječel a vzpouzel se, jako by jej Mertlik chtěl týrat žhavým železem.

Tato myšlenka napadla po chvíli i Mertlika. „Tobě vadí, že jím?“ zeptal se muže. „Máš hlad?“ Mužovou jedinou reakcí byly snahy o osvobození se.

„Nebo ti vadí co jím?“ pokračoval Mertlik v otázkách a přistrčil k muži krajíc. Muž zavyl, ale maska jeho projev ztlumila do přijatelné úrovně. „Vadí ti chleba? Nebo bůček? Nebo snad česnek, co na něm je?“ pronesl Mertlik a čekal, až tlumočník přeloží jeho slova. Při překladu slova česnek muž začal výt mnohem hlasitěji a ostatní policisté měli co dělat, aby jej dokázali udržet.

Mertlik se pousmál. „Takže to je česnek,“ řekl ke všem přítomným a už vážným hlasem pokračoval dále: „Že mě to nepřekvapuje.“ Když se od nikoho z kolegů nedočkal žádné reakce, řekl: „To jsem fakt jediný, kdy se doma tajně dívá na filmy s nevhodným obsahem?“ Nikdo nehnul ani brvou. „Kruci, já nemyslím porno!“

Policisté se spokojeně rozhýbali ze strnulosti, do které je dostal nebezpečný předmět hovoru. Filmy s nevhodným obsahem je mohly stát místo, porno je mohlo stát i pár měsíců v korekci sociálního chování.

„Dobře, vidím, že jsem na to sám,“ řekl po chvíli mlčení Mertlik. Přistoupil k muži a strčil mu k obličeji svoji svačinu. „Řekni mi, jakou řečí hovoříš, nebo ti to strčím do chřtánu!“

Muž se chvíli bránil, pak trochu ochabl a z jeho masky se konečně ozvala první slova: „Ja gavarju pa rúski.“

„Hovořím rusky,“ oznámil nám celkem zbytečně reproduktor tlumočníka.

„Jméno a příjmení,“ pokračoval Mertlik. Když muž mlčel příliš dlouho, rozevřel mu před očima oba krajíce a nechal jej pohlédnout na česnekem bohatě pokrytý bůček.

„Miňa zavut Sergej Alexejevič Prochorov.“

„Fajn,“ okomentoval jeho spolupráci Mertlik a složil chleby zase k sobě. „Teď už budeš vypovídat?“

Muž sice neřekl ani slovo, ale několikrát zřetelně přikývl.

***

Když výslech skončil a nám všem se opět vrátila schopnost logicky uvažovat a popřít co jsme zrovna vyslechli, Mertlik sebral se stolu chleba s bůčkem, s úctou jej potěžkal v ruce a pronesl: „Kdo po tobě kamenem, ty po něm chlebem. Tebe nesežeru, kamaráde, tebe nechám zalít do plexiskla.“

Moje první kroky vedly do veřejné knihovny. Potřeboval jsem něco zjistit a prostě bohužel nemám tolik peněz, abych si mohl dovolit mít doma přípojku na WorldNet. Poplatky za veřejnou informační síť jsou tak enormně velké, protože si nějaký chytrák myslel, že zpřístupnění informací všem lidem bude demokratické pouze, když se tak bude dít za stejných podmínek. Takže veřejně v knihovně, kde to mají všichni zadarmo, nebo doma, kde si to mohou dovolit pouze Rothschildové a vnuci Billa Gatese.

Časem to došlo tak daleko, že když je síť poskytována státem zdarma, je i právem státu kontrolovat obsah poskytovaných informací. Ze sítě ze dne na den, jako mávnutím kouzelného proutku, zmizely stránky s erotikou, s násilím i stránky s protiunijním humorem. Jak se horšila politická situace, zmizely z nabídek i stránky ze Severoamerické federace.

Všichni se tváříme, jako že je to tak v pořádku, ale není. Nakonec ale proč se vzpouzet, člověk si vždycky dokáže poradit. Ty stránky nikdy skutečně nezmizely, stále tam jsou. Jen jsou blokované. Všichni vědí, že naše prohlížeče jejich existenci prostě jen neberou na vědomí. Konečně, vždyť ty servery nejsou na území unie, jsou někde na nějakých Karibských ostrovech, nebo v Americe, v Číně, nebo třeba v Grónsku. Takže je unie nedokáže zničit.

Proto mám jeden moc užitečný minidisk. Jo, vím, že to je už dávno zastaralé médium, které skoro nikdo nepoužívá, ale terminály ve veřejných knihovnách tyhle předpotopní mechaniky mají stále ještě k dispozici. Stál mě několik stovek, ale téhle investice jsem nikdy nelitoval. Většinou jsem si zaskočil do zámoří na čumendu (prciny), ale párkrát jsem si srovnal znalosti dějin z učebnic s tím, jak to vidí druhá strana. Bylo to moc poučné… Na tom disku totiž mám takový malý a moc šikovný prográmek, jevící se běžnému laikovi jako neškodná aplikace, který dokáže zrušit blokaci prohlížeče.

Našel jsem si jeden volný terminál, kolem kterého nesedělo moc lidí, vsunul do něj svůj ID průkaz a přihlásil se na síť. Bez větších problémů jsem vplul do mělkého moře státem povoleného kyberprostoru. Jenom na dosah ruky jsem přitom měl celý oceán informací. Těch informací, které jsem zrovna teď potřeboval. Rozhlédl jsem se opatrně kolem sebe, jestli mě nesleduje nějaký zvědavec, nebo příliš horlivý spoluobčan a pak jsem do drivu zasunul svůj disk. Program na něm se rozjel automaticky. Pro kontrolní programy, které příslušným státním orgánům sdělovaly údaje o každé připojené osobě a informacích, které hledala a prohlížela, jsem pořád listoval sportovními stránkami s výsledky fotbalu. K čemu by mi byl odblokovací program, kdyby mi ještě během surfování dopadla na rameno tvrdá ruka spravedlnosti v podobě věčně bdělých agentů Úřadu pro informace.

Nevěděl jsem přesně, co hledám, ale tušil jsem, kde začít. Nalezl jsem v Americe jeden server s okultní tématikou. Teď už na to lidi moc nejsou, ani v tak praštěné zemi jako je Severoamerická federace, ale pár podivínů se tam stále ještě najde. Hledal jsem cokoliv, co by mi objasnilo tajemství mého klienta.

Přece nemůžu uvěřit jeho sdělení, že sice neví, kdy se narodil, ale pamatuje si, už jako dospělý chlap, Napoleona u Borodina. To je blbost, vždyť to bylo v roce 1812. Tak dlouho nemůže žít žádný člověk, ani kdyby měl vypadat tak hrozně jako Sergej Alexejevič Prochorov.

Procházel jsem nabídku a hledal cokoli, co by mi pomohlo se něčeho chytit. Marně, navíc jsem si zaboha nemohl vzpomenout, jak se řekne anglicky česnek. Tušil jsem, že tohle slovo bude klíčové. Ironie osudu…

„Do prdele,“ mumlal jsem si pod vousy. „Jak se ksakru řekne anglicky česnek. Jak se řekne česnek. Česnek…“

„Garlic,“ ozvalo se z ničehož nic za mnou a moje srdce postihl infarkt v jeho plné kráse. Prudce jsem se ohlédl. Nade mnou stál poručík Mertlik a bez hnutí brvy zíral na monitor počítače, na kterém jsem v plné kráse páchal trestnou činnost. „Česnek se anglicky řekne ‚Garlic‘,“ opakoval svá slova. „Mohu si přisednout?“

Přikývl jsem, nemoha najít správných slov.

Poručík to nijak nekomentoval. Přitáhl si židli od vedlejšího stolu. Spokojeně se u mě uvelebil. „Koukám, že se taky snažíte najít nějaké informace, co?“

Mlčel jsem jako zařezaný.

„To už zpřístupnili americké servery?“

Na tuhle řečnickou otázku jsem nehodlal reagovat.

„Tak dobrá doktore,“ rezignoval poručík. „Karty na stůl. Vím, co hledáte, a vím, kde to najdete. Co takhle se na chvilku spojit a hledat společně?“

Přikývl jsem. „Dobře.“ Když bude hledat se mnou, těžko mě pak udá. Bude spolupachatel.

Jako by mi četl myšlenky, ukázal mi plastovou kartu uživatele s neomezeným přístupem. Proti tomuhle byl můj disk jenom hračka pro děti. Tenhle mě může udat bez problémů, blesklo mi hlavou a můj mozek, který nepochopil, že mám nohy z rosolu, chtěl utéct někam hodně daleko.

„Klid,“ řekl mi poručík, který mi asi skutečně četl myšlenky. Z drivu vytáhl můj disk a se znechucením, jako by držel mezi prsty ocas chcíplé myši, mi jej předal. „Už to chce pořídit si něco novějšího,“ řekl mi pouze. Odhlásil mě a vyndal z počítače moji občanku. Pak do počítače vložil svůj kouzelný průkaz a přihlásil se sám. Jeho portál vypadal jinak než ten pro normální, obyčejné, lidi. Jeho prohlížeč bez problémů pronikal daty jako ohař sprintující za vyhlédnutou obětí.

Nešel jako já do zámoří. Místo toho se napojil na server Národní knihovny a tam si vynutil vstup do oddělení Zakázané literatury. O existenci takového oddělení jsem neměl ani potuchy. Myslel jsem si, že všechna zakázaná literatura byla zničena při kampani Dobrého vkusu před dvaceti lety. Jeho průkazka dokázala opravdová kouzla…

Na monitoru nám defilovaly virtuální regály s knihami, které už nikdy nespatří světlo světa. Nebyly to knihy v pravém slova smyslu, ale jejich elektronická podoba získaná naskenováním listu po listě. Zahlédl jsem kompletního Markýze de Sade. Mít jen jediný jeho román, jsem milionář. Byly tam i Leninovy spisy a nějaká kniha od Hitlera. To je ten Němec, co rozpoutal tu Druhou světovou válku. Byla tam i spousta jiných hovadin, ale hlavně, byl tam kompletní depozitář okultní literatury, co kdy ve světě vyšla.

Mertlik bez zaváhání zaparkoval pod heslem ‚Nosferatu.‘

„Tady najdete svého klienta, doktore,“ řekl mi a poodjel trochu s židlí, abych se mohl dostat k monitoru.

Vstoupil jsem do světa nepochopitelných hovadin. Po chvíli čtení jsem toho nechal. „Přece tomu nevěříte,“ řekl jsem poručíkovi. „Můj klient, je prostě jen nějaký vyšinutý jedinec, který je zpustlý tělesně i duševně a má asi nějakou genetickou anomálii, což by vysvětlovalo jeho neuvěřitelnou sílu.“

„Co ten česnek?“

„Alergie.“

„A co jeho EEG?“ zeptal se mě Mertlik.

„Porucha přístroje,“ odpověděl jsem.

„Že u jiných pak fungoval normálně,“ mlel si Mertlik svou.

„Telepatie? Zvláštní schopnost utlumit činnost mozku?“

„Co ten mrtvolný vzhled?“

„Kdo ví, kde se válel. Zasmrádl a hotovo.“

„S vámi je těžké diskutovat, doktore,“ řekl pak poručík. „Vy jste materialista tělem i duší. Teda jen tělem, vy asi na duši nevěříte, že?“

Pokýval jsem souhlasně hlavou. „Nějak mi to nesedí do mého světonázoru.“

Poručík rezignovaně vytáhl kartu z počítače. Brána do země za zrcadlem se okamžitě uzavřela. „Můžete jít se mnou?“ požádal mě.

„Jsem zatčen?“

„Ne, budete spasen.“

***

V budově policejního ředitelství bylo takhle k ránu docela ticho. Většina lidí byla doma, zůstala tu jen stálá služba a ostraha dole v celách předběžného zadržení.

Poručík mě zavedl do své kanceláře. Usadil mě do křesla a sám si sednul naproti. Podal mi minipočítač, ve kterém byl spis našeho případu.

„Prosím, podívejte se na pitevní protokoly těch tří obětí.“

Poslušně jsem na ně najel a zahloubal se do jejich obsahu. Ten, ale už po chvíli začal nebezpečně ztrácet materialistické základy. Všechny oběti zemřely vykrvácením. To mělo místo v oblasti krku, kde pachatel otevřel jednu, případně obě krční tepny. Všechny oběti vykazovaly shodný modus operandi. Poranění byla dle patologa způsobena ostrým předmětem kulatého tvaru, připomínajícím tesáky psovitých či kočkovitých šelem, které však již byly dávno vyhynulé. Všechna těla pak byla zcela vykrvácená. Nezbyla v nich doslova ani jediná červená krvinka.

Když jsem to dočetl, poručík mi ukázal protokoly o ohledání místa činu. „Byla tam nalezena nějaká krev?“ zeptal se mě.

Přečetl jsem si, že ne.

„Tak kam zmizela ta krev, když v lidech nebyla a na zemi jsme ji nenašli?“

„K činu došlo na jiném místě a do místa nálezu těla vrah pouze přesunul.“

Poručík zavrtěl hlavou. „Nalezli jsme neklamné známky zápasu. Místa nálezu těl jsou i místy spáchání činu.“

Z povinnosti odpovědět mě osvobodilo spásné pípnutí došlé pošty. Poručík se omluvil a na svém počítači otevřel soubor s došlou zprávou. Vítězně se na mě usmál. Pak mi dal zprávu přečíst. Byla od ošetřujícího lékaře, který provedl prohlídku mého klienta před započetím výslechu, abych si pak náhodou nestěžoval, že můj klient byl ve špatné kondici. Doktor to napsal až příliš jednoznačně: Ohledávaný subjekt je osobou mužského pohlaví, indoevropského etnika, zanedbaného zevnějšku. Při lékařské prohlídce nespolupracoval. Byly zjištěny následující anomálie – nedostatek srdečního tepu, absence dýchání, negativní EEG – byla by konstatována smrt mozku. Na těle zjištěny mrtvolné změny počátečního stádia. Dále zjištěno zvětšení třetích zubů horní čelisti vpravo i vlevo. Přes tato zjištění subjekt nepochopitelně vykazuje známky života, reaguje na vnější podněty, pozitivní jsou i testy na reflexy. Lékař navrhuje provedení hlubšího zkoumání za použití moderních lékařských metod.

„Tak co teď?“ zeptal jsem se poručíka nejistě.

Ten jenom pokrčil rameny. „Prochorov se, aniž by to blíž rozváděl, doznal k těm třem mordům a zřejmě dostane doživotí. Což vzhledem k tomu, že bez pomoci neumře, bude trvat hodně dlouho.“

„Mohu si promluvit s klientem?“ požádal jsem jej.

„Co by ne, už je po výslechu. Teď už klidně můžete rokovat jak je jen libo,“ odvětil. „Když mi ale podepíšete, že za ním jdete z vlastní vůle, vědom si všech rizik…“

„To vám klidně podepíšu.“

Za pět minut na to se za mnou zavřely dveře od cely Sergeje Prochorova.

Měl jsem v ruce jenom překladatele. Kdyby se na mě vrhnul, mohl bych ho leda ukecat.

Seděl bez hnutí na kraji postele a bez zájmu sledoval protější zeď.

„Pane Prochorove,“ začal jsem nesměle, „pamatujete se? Jsem váš obhájce.“

Strnule přikývl.

„Přišel jsem za vámi, abychom dohodli způsob obhajoby. Zítra, nejpozději pozítří bude soud.“

Upřel na mě své oči. Ukryté v hloubi masky, byly bez života, jako oči leklé ryby. „Mám hlad,“ řekl mi elektronický tlumočník a mě zamrazilo. „Dnes jsem nejedl, překazili jste mi hodokvas.“

„To byl pokus vraždy, pro který vás budou taky soudit,“ namítl jsem.

Věnoval mi mírně pobavený úsměv. „Vy říkáte vražda, já už jen hodokvas. Kdysi jsem tomu možná říkal stejně jako vy, ale to bylo dávno, to mi ještě v hrudi bilo srdce. Teď lovím a sytím se, jinak nebudu mít dost sil a strnu. Mám hlad, pořád mám hlad a mám ho i teď.“

Cítil jsem, jak se jeho pohled zaměřil na moji pulzující krční tepnu. „Zařídím vám nějaké jídlo,“ snažil jsem se jej uchlácholit.

Zavolal jsem dozorčího a přednesl svůj požadavek. Chvíli se tvářil docela nejistě, ale řekl mi, že uvidí, co se s tím dá dělat. Do dvaceti minut naší celu navštívil pracovník transfúzní stanice s malým kufříkem, ve které byly uloženy plastové pytlíky s krví.

Dozorčí pak do spisu přidal obligátní záznam o tom, že zadrženému byla poskytnuta strava. Výjimkou oproti normálu byla čtyři prostá slova: dva litry lidské krve.

Po jejich požití (měl jsem co dělat, abych se nepozvracel) se Sergejovi vrátila do tváří zdravá barva. Vypadal mnohem líp. Asi jako hodinu stará mrtvola, ale i to byl pokrok.

Zeptal jsem se jej, co je zač. Neřekl ani slovo, jenom se pousmál a pak na mě vycenil zuby. Ukazováčky si ještě nadzvedl sinalý horní ret, abych to lépe viděl. Byly tam špičáky dlouhé jako u vlka, nebo tygra.

Kdyby mi to řekl, stěží by to ve mně vyvolalo takový šok. „Vy… vy… vy jste upír.“

„Da,“ odvětil prostě, když k němu dorazil elektronický překlad.

„Ale vy neexistujete!“

Upír se mi vysmál do obličeje.

„Jak se to stalo?“

Upír se na chvíli zarazil. Strnul v něčem, co asi mělo být usilovné přemýšlení. Jeho paměť asi v mrtvém těle dost utrpěla. Pak pokrčil rameny. „Žil jsem,“ řekl mi. „Pak mě jeden kousl, umřel jsem a začal sám kousat.“

Bylo to jednoduché. Až moc jednoduché.

„Víte, že vás budou soudit, že vás asi odsoudí?“

„Zabít nemohou,“ řekl mi upír klidně. „Já nesmrtelný.“

„To nemohou, ale mohou vás zavřít na doživotí – navěky.“

Upír sebou cukl. „To nesmí. Já volný tvor. Lovec.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jste zatčen a bude soud. Pak už nebude žádný volný tvor.“

„Byl to jen hodokvas.“

„Byla to vražda.“

„Ptá se někdo ovce?“

„To s tím nemá co dělat,“ namítl jsem mu.

„Já nesmím být zavřený. Třeba mi krve, jak to udělat, když nesmíte mě zabít?“

„To nevím, asi vám budou dávat takovéhle sáčky.“

Upír se znechuceně ušklíbl. Pak opět na moment strnul. „Když vy mě uvolnit,“ řekl po chvíli, „já vám zaplatit. Já vím, kde jsou cenné věci. Viděl jsem lidi je ukládat. Zlato mužů s orlicí na přilbě, prchajících před mým lidem s krvavou hvězdou.“

Věnoval jsem mu krátký pohled jako, že nad tím uvažuji.

„Viděl jsem je a pamatuji to místo. Já vás tam zavedu.“

Chtěl jsem po něm, aby mi nakreslil mapu toho místa, ale byl to upír ze staré školy. Byl totálně negramotný.

Když jsem se vrátil do kanceláře inspektora Mertlika, poručík seděl za psacím stolem a díval se mi vyzývavě do tváře. V ruce držel videonahrávku z cely. Věděl všechno.

„Tak co s tím budete dělat?“ zeptal se mě. „Mám to oznámit šéfům?“

„Máte jiný návrh?“

Tázavě se na mě zahleděl. „Partneři?“

„Padesát procent?“

Přikývl. Malou kazetu s nahrávkou schoval do kapsy od saka. „Ne, že bych vám nevěřil, ale musím se pojistit,“ okomentoval to.

„Co teď, partnere?“ zeptal jsem se jej, užívaje nový titul.

„Nic, každý máme svoji práci. Až ji doděláme, pak se uvidí.“

Byl jsem už na odchodu, když mi Mertlik řekl: „Soud bude pozítří. Prokurátor nařídil, že Prochorov půjde zítra na tomograf.“

Byl jsem už ve dveřích, když jsem se otočil a řekl mu: „Když je to ten upír, Václave, nevadí, že je v cele s oknem a za patnáct minut bude vycházet slunce?“

Mertlik strnul a pak zbělel jako křída. „Kurva, to by byl průser,“ zařval a vyběhl z kanceláře zajistit přemístění mého klienta do nějakého stinnějšího místa. Jsou to všechno jenom bajky a Prochorov se tvářil docela klidně, ale co když ten jeho mozek už ani neví co je to slunce…

Na druhý den jsem šokoval soud svoji žádostí o konání případného hlavního líčení po soumraku. Odůvodnil jsem to výjimečným zdravotním stavem svého klienta.

***

Prospal jsem asi dvě hodiny a pak jsem zbytek dne, až do západu slunce, proseděl ve veřejné knihovně. Snažil jsem se o Prochorovově druhu přečíst všechno, co se dalo díky mému disku zjistit. Většina toho byla jen snůškou nesmyslů a lidových pověr, ale zrnko sem, zrnko tam. Sbíral jsem tu pravdu jako Popelka. Zaměřil jsem se i na obranu před upíry, nebo vampýry, či nemrtvými, nebo je‑li libo nosferatu. Osikový kůl mě rozesmál. V této době se musel upír cítit strašně bezpečně. Teď už stromy skoro nerostou a takový, jako osika, už ani neznám. Schválně jsem se podíval do botanické encyklopedie a můžu upřímně prohlásit: Takový strom jsem v životě neviděl.

Než jsem se zvedl k odchodu, rychle jsem ještě nahlédl do mé došlé pošty na Netu. To jsem si mohl odpustit. Dostal jsem do E‑schránky krátkou zprávičku od dopravní policie, která zjistila, že auto mám na leasing. Jelikož museli vozidlo vrátit leasingové společnosti, zajistili mi veškeré vybavení bytu. Druhá zpráva byla od leasingovky. Neslaným-nemastným, uctivě úředním slohem mi sdělili, že jako podezřelému ze závažného přestupku mi raději, pro zachování svého dobrého jména, vypověděli smlouvu.

Z knihovny jsem došel pěšky přímo na policejní stanici. Auto nemám a asi nějakou dobu ani mít nebudu. Den začal skvěle.

Vyšetření na tomografu byla neskutečná zábava. Do prostoru bývalé spisovny instalovalo několik policejních techniků velký přístroj určený k průzkumu Prochorovova těla. Pak přišli dva doktoři a tvářili se velmi učeně. Pak přivedli Prochorova, který si poslušně lehl na lůžko a nechal se skenovat. Pak oba doktoři utekli a odmítli s tím mít cokoli společného.

Inspektor Mertlik nechal přivést doktora ze včerejška. Ten, posilněn o dávku sedativ, nakoukl do výsledků, které mu vyjela počítačová tiskárna. Před očima měl průřez upírovým tělem.

Doktor si odkašlal, vytáhl z kapsy pleskačku a se slovy, že mu musíme prominout, že on to obvykle takhle nedělá, si pořádně zavdal. Pak nechal láhev kolovat mezi přítomnými, vyjma páchnoucího upíra.

Položil výsledky na stůl. Pro nás to byly jen divně barevné obrázky, ze kterých jsme nedokázali vyčíst nic podstatného. Doktor vyndal z náprsní kapsy pero a ukázal na jednu skvrnu. „Toto je hlava. Tadyhle uvnitř je mozek. Tento mozek ale metamorfoval do něčeho, co konzistencí připomíná spíše houbu, než klasickou mozkovou tkáň. Všimněte si podivných abnormalit v oblastech center zraku, sluchu a čichu. Ten chlapík musí mít neuvěřitelně ostré smysly. Jako zvíře, šelma.“

Propiska sjela o něco níže a zastavila se na tmavém flíčku velkém jako drobek. „Toto bylo srdce. Záměrně říkám bylo, protože nefunguje. Je atrofované a scvrklé, jako by seschlo. Nicméně pohleďte pánové níže, zde v dutině břišní není jiného orgánu než žaludku. Ten je však jako nový. Ostatní orgány chybí a dle zbytků cévního systému usuzuji, že časem zetlely. Srdce a žaludek však tohoto osudu byly ušetřeny.“

„Z toho vyplývá, doktore?“ zeptal se Mertlik.

„Že ten chlap je chodící mrtvola, která by dle všech racionálních předpokladů neměla chodit. Dle jeho současné tělesné stavby se dá soudit, že je to stroj na žraní. Nic velkého bych od něj nečekal.“

„Má nějaké abnormality, které se u něj dovyvinuly dodatečně?“

„Jako potom co přestal být, ehm, člověkem?“ zeptal se doktor zamyšleně a promnul si bradu. Pak ukázal na dvě místa na papíře. „Tady a tady,“ řekl. „Má jinou svalovou soustavu. Mnohem úspornější, ale přitom zajišťující lepší výkonnost a pak má zvláštní váčky tady v místě kde bývaly krční tepny. Co to však je, nemohu bez bližšího zkoumání, říct.“

„Jedové váčky,“ zamumlal si Mertlik pro sebe.

„Co by ne,“ odvětil doktor. „U tohohle chlapa je teď už možné úplně všechno.“

Když doktor odešel a Prochorova odvedli, zůstali jsme s Mertlikem sami. Chytil mě za paži a naklonil se k mému uchu. Tlumeně zašeptal: „Četl jste něco o tom, jak se nemrtví rozmnožují?“

Přikývl jsem. „Něco jsem četl o nějakém jejich mrtvolném jedu, či výměšku, kterým otráví-zkazí svoji oběť tak, že se časem změní do jejich podoby. Ale abych pravdu řekl, moc tomu nevěřím.“

Pobledlý Mertlik mi pak už řekl jenom jediné: „Pamatujete si, jak dneska ráno řekl: ‚Pak mě jeden kousl, umřel jsem a začal sám kousat?‘ Zabil tři lidi a dalších dvanáct zranil. Jsou to sice moji kolegové, ale z těch dvanácti kousl prokazatelně pět. Všichni jsou v bezvědomí, mají sepsi a bojují v nemocnici o život…“

Podzemí jsme opustili společně. Na schodech jsme se ještě na chvilku zastavili. To, když k nám dveřmi Prochorovovy cely proniklo jeho nervy drásající vytí. Měl asi zase hlad.

***

Po soumraku jsme se s Mertlikem setkali na parkovišti za patologií. Jelikož tato budova už nesložila živým, pomalu chátrala, protože na její údržbu nebyly peníze. Nebyly peníze ani na platy zaměstnanců, takže tu byl jenom jeden hlídač a ten byl zrovna na obchůzce v nedaleké pivnici.

Můj nový obchodní partner mi podal pár chirurgických rukavic. Po chvíli zápolení jsem si je neodborně nasadil. On zatím přejel čtečku na dveřích do budovy svoji kartou a dveře se před námi poslušně otevřely.

Vešli jsme do ztemnělé budovy páchnoucí dezinfekcí a nasládlým pachem smrti. Plížili jsme se chodbou jako dva nekrofilové na prvním rande. Všude bylo ticho. Nikde nikdo. Já jsem šel za Mertlikem, naštěstí on věděl, kam jdeme. Ve tmě jsem viděl docela špatně, takže jsem uvítal, když mě po chvíli tápání Mertlik prostě uchopil za rukáv a táhl za sebou.

Otevřel nějaké lítačky. Ocitli jsme se ve velké a prostorné místnosti kde bylo spousta prázdných vozíků a řada registračních skříní. Po chvíli jsem si uvědomil, že to nebudou registračky, to jsou chladicí boxy na těla.

Inspektor Mertlik šel podél zdi a malou bodovou baterkou si osvětloval štítky na dvířkách. Hledali jsme ty tři mrtvoly. Jako důkaz nemohly být ještě pohřbeny, musely být soudu k dispozici. Kdyby se vrah nenalezl, byly by odvezeny do speciálního oddělení, kde se hluboce zamrazí dusíkem.

Po chvilce hledání je Mertlik objevil. Když jsme se chystali na otevření prvního boxu, Mertlik se na mě podíval a řekl: „Obdivuji vaši odvahu. Vy jste asi neviděl moc hororů, co?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak teď už to chápu.“ Sáhl do kapsy a podal mi malý krucifix. „Kdyby něco, držte to před sebou.“ Zalovil ve druhé kapse a vytáhl z ní dvě česnekové palice. Držel je opatrně, jako by to nebylo koření, ale ruční granáty. „Na, vemte si jeden.“

„Koukám, že jste se vyzbrojil,“ řekl jsem mu.

„Já horory viděl. Tak jsem se připravil.“ Mertlik rozevřel bundu a já uviděl, že má na opasku připevněno několik zašpičatělých kůlů.

„To je dřevo?“ zeptal jsem se překvapeně. To muselo stát majlant.

Zavrtěl hlavou. „Jenom umělina, ale má osikový dezén, tak to snad bude stačit.“

Jeden kolík uchopil do ruky a dal mi pokyn, abych otevřel box. Otočil jsem kličkou zámku a tahem položil dvířka. Ovanul nás mrazivý dech chladnice. Stáli jsme před čtvercovým otvorem vedoucím někam do hloubi zdi a zírali na madlo lehátka na pojezdech. Na něm leželo bílou fólií přikryté tělo první oběti.

Stáhl jsem z něj fólii a pevněji sevřel v ruce kříž.

Nic se nestalo. Zírali jsme na tělo starého vetchého muže na pokraji devadesátky. Ležel tam před námi, nahý, se stopami neumělých stehů po pitvě na hrudi. Na krku byly dobře patrné stopy po kousnutích. Byl bledý, jako z porcelánu, nebo alabastru. Bylo to smrtí, nebo tím, že v sobě neměl ani kapku krve? Nevím.

Mertlik do těla šťouchl kůlem. Nic se nestalo. Ulehčením jsem si oddechl. Mertlik do mě ale dloubl loktem. „Čum,“ řekl mi a ukázal na mužovu ruku. Vlasy se mi na hlavě zježily hrůzou. Na starcově ruce se pohnuly dva prsty.

„Je zmrzlý. Tělo mu ztuhlo na kost a nemůže se pohnout,“ zašeptal s úlevou v hlase poručík, přistoupil k dědovi, který už míhal oběma prsty jako o život a zíral na nás jedním okem, které dokázal otevřít.

Zvedl nad hlavu kůl a vrazil jej dědovi doprostřed hrudi. Dědovy prsty se ustaly v pohybu. Pak se opět malinko pohnuly.

„Zasrané napodobeniny,“ ulevil si Mertlik na adresu dřeva z umělé hmoty. „No nic, teď je na řadě plán bé,“ řekl mi a vytáhl zpod bundy sekerku.

„Co chcete dělat?“

„Co by, urazím mu palici, narvu mu do krku česnek a pod jazyk hřebíky, useknu mu ruce a nohy.“

Vzpomněl jsem si, na jeden hrůzostrašný příběh, který jsem dnes četl, o upírovi, který, poté co mu usekli nohy, prokutal celý hřbitov jako krtek, dokud ve spleti drápy vyhrabaných tunelu nenarazil na svoje ztracené končetiny. „Bude to stačit?“

„Ne, pak ho poliju benzínem a šoupnem ho do kotelny, co je tady ve sklepě.“

Překvapeně jsem vydechl. Opravdová pec na tuhá paliva. „Není to nezákonné?“

Mertlik mě jako vždycky překvapil. „Ne, mají na to speciální povolení. Tady se pálí to, co nelze ze zdravotních důvodů podrobit biodegradaci. Třeba nějakým svinstvem nakažení lidi, nebo mrtvoly s vyšším obsahem jedovatých látek ve tkáních.“

To se dalo pochopit. Z takových spoluobčanů se kompost dělat nedal.

Nestačil se mi ještě ani zvednout žaludek a z dědy už byl nevzhledný uzlík ze svázané fólie, kterou občas tu a tam něco prosakovalo.

Podobně jsme naložili i s ostatními obětmi. Ty byly trochu mladší, takže jejich posmrtné upírské změny nebyly tak patrné. Ta žena, co ji Prochorov kousl jako poslední, ještě nestihla ani pořádně obživnout. Stejně jsme ji zkrátili a hodili do kamen.

Když jsme dokončili, pro co jsme přišli, stejnou cestou jsme z patologie zase odešli. Na náměstí jsme se s Mertlikem rozešli. Ani jeden z nás neměl moc chuti o tom mluvit. Neměli jsme chuť spolu mluvit o ničem.

Doma jsem našel flašku Originální moravské plum vodky. Usnul jsem teprve, když jsem jí vysušil dno.

***

Druhý den ráno mě sice strašně bolela hlava, ale po dvou šumivých tabletách Střízlíku se mi ulevilo.

Umyl jsem se pod proudem vody, dneska jsem neměl chuť na vzdušnou sprchu a dokonce jsem obětoval Euro na holící automat na chodbě domu.

V obleku, který mi domovník včera odpoledne vyzvedl z čistírny a ve vonící košili z čínské prádelny, jsem se cítil jako nový člověk.

Zamířil jsem rovnou do věznice. Ostraha mě bez řečí zavedla do Prochorovovy cely. Byla to jedna z nejstarších, dnes již nepoužívaných kobek v podzemí vazební věznice, ale ruský upír se v ní viditelně cítil jako doma. Husté šero mu vyhovovalo víc než světlo osvětlovacích ekotěles.

Byl jsem spokojený. Potřeboval jsem si s ním promluvit a do této nepoužívané cely nebyl zaveden odposlech. V rohu chyběla i obligátní nerozbitná kamera. Byli jsme úplně sami.

„Když mi řeknete, kde je ten poklad, zajistím, že nebude odsouzen,“ učinil jsem mu nabídku.

Chvíli nad ní uvažoval. „Žádné vězení?“ zeptal se mě po chvíli váhavě.

„Na mou čest, žádné vězení.“

„Nebude doživotí?“

Přikývl jsem. „Vysekám vás z toho. Nebude doživotí.“

„Jak to?“

„Vymyslel jasem takovou právní kličku…“

„Až budu volný, já říct,“ snažil se smlouvat.

„Až budete volný, ani si na mě nevzpomenete. Na co mi pak budou vaše sliby. Mluvte hned, nebo nebude žádná dohoda!“

Upír se ke mně, dost neochotně, naklonil, nakolik mu to dovolila pouta, kterými byl přikován k palandě, a začal mi šeptat do ucha, kde viděl ty divné muže s orlicí na přilbě.

***

Když začal soud, chodby se hemžily novináři. Byla to malá senzace, ale soudkyně do jednací síně nikoho nepustila. Ani příbuzné obětí. Jednalo se s vyloučením veřejnosti. Byl z toho takový malý rodinný podnik. Já, státní žalobce, soudkyně Strauss-Rychlá, její devítičlenná porota, složená z rezidentů platících daně, a slečna kontrolující funkčnost automatické písařky.

Prochorova přivezli do jednací síně výtahem, který byl ukrytý za falešným obložením na konci jednací síně.

Ostraha jej usadila do budky z neprůstřelného plexiskla a dohlédla na to, aby měl v uchu sluchátko tlumočníka. Pak jej připoutala dvěma masivními řetězy k okům v podlaze.

Soudkyně něco tlumeně vysvětlovala porotě, ale protože ještě nebyly zapnuté mikrofony, neslyšel jsem co.

Věnoval jsem radši jeden uklidňující pohled Prochorovovi. Byl z tolika jídla za sklem nervózní. Mimikou jsem se mu snažil sdělit, že vše bude v pořádku. Během téhle exhibice jsem si všiml, že jedním z uniformovaných příslušníků soudní ostrahy je Mertlik. Ten se ale tvářil, jako by mě neznal. Zřejmě mi nevěřil a chtěl si investici ohlídat osobně…

Když soudkyně odpískala začátek klání, vystoupil žalobce a začal lacinými triky, ala hnusný čin a amorální jedinec, přesvědčovat porotu o nezbytnosti vyobcování mého klienta z lůna společnosti do konce jeho života. Zrovna tahle poslední fráze mi vehnala úsměv do tváře.

Pak jsem vystoupil já. Hovořil jsem ve vší obecnosti o všem dobrém, co na mém klientovi nesmí porotě ujít a asi po patnácti sekundách jsem se zase posadil.

Soudkyně začala provádět dokazování. Asi pět minut nechala blekotat Prochorova, což porota nesla se značným znechucením. Žalobce se už naplno usmíval, protože Prochorov to položil a doznal ganz všecko.

Žalobce pak položil upírovi dvě tři otázky, ten na ně popravdě odpověděl, což u poroty vyvolalo další vlnu nevole a bylo vymalováno. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že bych se jej měl také na něco zeptat, ale rozmyslel jsem si to. Měl jsem se jej ptát, jestli je upír? To by byla největší blbost mého života a nejspíš poslední v roli advokáta. Během celého výslechu ani jednou nepadla zmínka o tom, že Sergej Alexejevič Prochorov není člověk. Kdybych to jen nakousl, zřejmě by mě Advokátní komora exkomunikovala jako blázna. Když na mě přišla řada, pouze jsem se postavil a všem přítomným sdělil, že na svého klienta nemám žádných otázek. Úsměv žalobce začal připomínat reklamu na zubní pastu.

Pak soudkyně přečetla několik výpovědí nic neříkajících svědků, kteří jenom popisovali, jak našli těla, jakou hrůzu přitom pocítili a jak z toho mají dodnes špatné sny. Porota dávala hlasitě najevo svoji účast s jejich utrpením.

Když jsme skončili se svědky, soudkyně konstatovala obsah protokolů o ohledání místa činu, pitevní protokoly, lékařské zprávy ke zdravotnímu stavu poraněných policistů, zápisy provedené těmi několika zdravými policisty a předběžné zprávy lékařů k Sergejovi. Z těch až čišelo, že můj klient je zvrhlík, mutant a omyl přírody.

Pak přišel na řadu zlatý hřeb večera. Po třiceti minutách procesu nám zbýval před vynesením rozsudku poslední důkaz – výslech znalce. Na ten jsem se vysloveně těšil, protože mě zajímalo, jak si státní mašinerie poradí ve vyhýbání se všemu nematerialistickému – upírskému.

Na svědecké křeslo se posadil postarší, lehce prošedivělý pan profesor, jehož oblek nasvědčoval tomu, že nemá o klientelu nouzi. Když složil přísahu s rukou na ústavě, protože jako nevěřící nemohl být nucen přísahat na bibli, začal rozvláčně popisovat obžalovaného počínaje jeho zdravotním stavem a jeho duševním zdravím konče. Málem jsem v té záplavě odborných termínů Sergeje ani nepoznal. I porota, složená doslova z lidu, byla uchvácená profesorovou odborností a spoustou nových cizích slov.

Jediný neuvážený krok někdy stačí, aby se vám pracně budovaná konstrukce sesypala jako domeček z karet, pokud podlehnete pocitu vlastní neohroženosti a neochvějnosti.

Já bych si s tou otázkou dal pokoj, kdybych byl na jeho místě, ale nebyl jsem, a tak se žalobce pana profesora natvrdo zeptal, jestli je vyšetřovaný subjekt živou lidskou bytostí.

Naučený pak profesor si dlouze odkašlal a dvacítkou nic neříkajících slov se pokusil říci, že ano, protože se hýbe, má reflexy, žere a kouká.

Tak jsem se taky zeptal – na lékařskou definici života.

Soudkyně zasyčela, přerušila řízení a vyhnala porotu ven. Bylo načase začít řešit procesní otázky. Jenom co se za nimi zavřely dveře, pronesla ke mně: „Myslela jsem si, pane doktore, že to chápete, že chápete, co je zde vaším úkolem. Kdybych si myslela, že tomu nebudete rozumět, nikdy bych vám tu práci, podotýkám dobře zaplacenou, nenabízela!“

Mírně jsem se ohradil. Žalobce požádal o oficiální zaslání protokolu o líčení, aby mohl mé pochybení signalizovat Komoře. Pá pá, licence.

Soudkyně na mě houkla, co že to chci. Řekl jsem jí, že můj klient nesplňuje procesní podmínky pro to, aby mohl být postaven před soud. Jeho trestní stíhání bylo nepřípustné, neboť z lékařského ohledání vyplývá, že je mrtvý, jelikož žádné vědecky podložené údaje nesvědčí o jeho životě. Nemůže být tudíž živý, neboť jediné racionální východisko je opřít se o obsah lékařských zpráv.

Žalobce vyskočil a začal namítat, že můj klient je jen obludně zmutován, ale že musí být živý, protože se hýbe a to bez ohledu na závěry lékařských vyšetření.

Argumentoval jsem mu, že mě nezajímá, co klient dělá, protože se jako mrtvola nemá co hýbat. Co je jednou vědecky psáno, to je i dáno a přes to nejede rychlovlak.

Soudkyně se mě opatrně zeptala, co navrhuji. V očích jsem jí viděl, že pokud nevrhnu osvobození mého klienta, budeme v nezměněném obsazení pokračovat v mém procesu ohledně pohrdání soudem.

Podal jsem jí papírek, na kterém jsem si všechno připravil. Soudkyně si jej přečetla, tázavě pozvedla obě obočí a pak jej předala žalobci. Ten po přečtení jenom pokrčil rameny a sdělil soudu, že když už jsem to takhle zmrvil, tak co už teď s tím…

***

Když soudní zřízenci přivedli zpět porotu. Soudkyně povstala a až jsme ji všichni napodobili, řízení zastavila. V sále to zahučelo. Sergej Prochorov mi věnoval široký, zubatý úsměv. Soudkyně svůj krok zdůvodnila tím, že obžalovaný je mrtvý a tudíž je jeho trestní stíhání nepřípustné.

Usmál jsem se na upíra stylem: Vidíš, já ti to říkal.

Protože je bývalý obžalovaný mrtvý, bude nezbytné dále postupovat podle platných předpisů o pohřebnictví.

Zeptala se mě, zda má můj klient nějaké žijící příbuzné, kteří by byli ochotni se postarat o jeho pohřeb a zaplatit jeho náklady Státnímu biodegradačnímu ústavu. Odvětil jsem jí, že mi žádní jeho příbuzní nejsou známi.

Stále jsem se nepřestával na upíra usmívat. Jeho úsměv už pobledl a lehce zatuhl.

Pak se mě zeptala, zda jsem já ochoten podílet se na zajištění jeho pohřbu a úhradě nákladů.

S politováním jsem jí sdělil, že jsem toho času nemajetný a doložil svoji situaci výpisem z účtu, sdělením leasingové společnosti a rozhodnutím dopravní policie o zřízení zástavního práva k mému bytu.

Soudkyně tedy rozhodla o pohřbení ostatků mrtvého Sergeje Alexejeviče Prochorova na náklady státu.

Můj úsměv byl neměnný. Zato Prochorov začal v prosklené kukani řádit, jako by chtěl všechny přesvědčit o tom, že je živý.

S ohledem na stav jeho těla soudkyně vyloučila biodegradaci a nařídila okamžité provedení pohřbu žehem.

Upír ve své budce zešílel…

Něco se snažil soudu říct, ale to už do jeho budky vešla ostraha, aby mu napravila hlavu. Hravě by je vyřídil oba dva, ale jeden ze strážců pořádku v ruce držel krajíc chleba s něčím, co připomínalo bůček. Upír se nechal vyvést, mírný jako jehňátko.

***

Víte, jaký je rozdíl mezi upírem a normálními lidmi, třeba jako jsme já s Václavem? Upírovi neudělá slunce moc dobře, ale nám udělá, to mi věřte. Hlavně to na Karibiku. Jenom si ještě s Václavem zaskočíme na malý výlet na Ukrajinu. Jako turisti, samozřejmě. On bude mít detektor kovu a já lopatu.

Dva dny po našem odjezdu na dovolenou byly místní plátky plné nové hrůzné zprávy. Nějaký šílenec pronikl v místní nemocnici na oddělení Intenzivní péče, kde zmasakroval pět tam hospitalizovaných policistů, nedávno vyznamenaných ministrem vnitra. Zase tak velká škoda to ale nebyla, stejně, i přes snahy ošetřujících lékařů, bojovali o život.

Konec

Pekla & Návraty

2011

Novotou zářící limuzína Maybach 72 se zlatým metalickým lakem, černými skly a diplomatickou registrační značkou sjela ke krajnici těsně před poblikávajícím semaforem a zastavila. Auta jedoucí za ní byla nucena prudce zastavit a jejich řidiči začali protestovat divokým troubením.

Jako by se ho to ani netýkalo, z luxusního vozu vystoupil netečně se tvářící bodyguard. Teprve když se ujistil, že na rušné ulici nehrozí nebezpečí, vystoupil z vozu i řidič v uniformě v barvě štičí šedi a úslužně otevřel zadní dveře.

V první chvíli se zdálo, že se pasažérovi z klimatizovaného a kůží potaženého interiéru vozu ani nechce. Jen neochotně z něj vystrčil nohy a opřel je o špinavý, flekatý a tisíckrát záplatovaný chodník. Pak se zarazil, jako by ho odradil pach ulice a všudypřítomné chudoby. Když konečně vystoupil, přitáhl si zimomřivě k tělu dlouhý kašmírový kabát, a opíraje se o hůlku, vydal se k vysokým a proskleným dveřím nejbližšího domu.

Strážce dotykem přepnul tmavé sluneční brýle do taktického módu a nechal si na vnitřní plochu jejich skel promítnout poslední hlášení z centrály. Po jejich přečtení aktivoval komunikátor a někomu, kdo hovor na druhé straně beze slova přijal, pouze oznámil: „Jsme na místě.“

I když šlo jen o formalitu, protože sada čipů zabudovaných v limuzíně už dávno odeslala tutéž informaci do centrálního počítače, muže, jenž byl ve věku, kdy by jiné bezostyšně nazývali starcem, to popudilo.

Pak ucítil nepříjemné mravenčení v zátylku, signalizující, že do centrály poslal hlášení i jeho ID čip, a poslední zbytky dobré nálady byly ty tam.

Nikdy je nepřestalo zajímat, kde je a s kým jedná. Pořád ho hlídali. Přese všechno, co pro ně udělal a jak dlouho jim spolehlivě sloužil. Bez ohledu na postavení, které si za ty roky v organizaci vydobyl. Pořád byl jejich zajatec a jeho zásluhy ani řady mrtvých, které se za ním táhly až k obzoru, na tom nic nezměnily. Vzpomněl na nešťastné únorové odpoledne čtyřicátého druhého roku. Lidé ve Stalingradu umírali hlady a on se sytil jako ještě nikdy předtím. Vyrazil tehdy na lov do ruin Traktorového závodu. Cítil se tak silný a nezranitelný, že hodil za hlavu všechna pravidla i ostražitost. Všichni si tehdy mysleli, že nastal konec světa, a zařídili se podle toho. I on chtěl přežít a nebylo jeho vinou, že k tomu byl uzpůsoben lépe než jiní.

Vlastně se ani nedivil, že ho tehdy našli. Překvapil ho pouze iracionální strach, který se ho zmocnil, když je uviděl přicházet. Před válkou byl učitelem. Pak se ale něco stalo a on se změnil. Musel se změnit, protože jinak by se jí nedotkl. Vždyť to byla jeho žačka. Premiantka. Jenomže potom ji tam uviděl. Ležela v sutinách, ze kterých z ní vyčuhovaly jen nohy obuté do dětských střevíců. Musela tam být několik měsíců, ale to mu nevadilo. Když ho obklíčili, zrovna se začal krmit. Dva měli uniformy politických komisařů a zbylí podle těch svých patřili k jednotkám NKVD. Zíral na ně se zetlelým masem v ústech a v tu jedinou a krátkou chvíli prozření pochopil, že nejsou těmi, za které se vydávají. Měl štěstí, protože jemu podobné, jak později zjistil, stříleli na potkání. On však dostal nabídku, kterou nemohl odmítnout a ani se o to nesnažil. První věc, již pak udělal, byla, že je zavedl do svého doupěte a vydal jim vlastní rodinu. Všechny následující zrady byly proti tomu maličkost…

Od té doby se osvědčil v bezpočtu akcí. Nepočítal, kolik zatčení měl na svědomí. Mohly jich být stovky, ale klidně i tisíce, a ani se nesnažil vybavit si děsem zkřivené tváře dopadených anomálů a překvapené pohledy jejich blízkých. Stačilo, že poznal jejich jinakost a ukázal na ně prstem. Oni udělali zbytek a pak se usmívali a zásobovali ho jejich masem.

Přes to všechno mu stále nedůvěřovali. Jako by ten, kdo jednou zradí, byl předurčen jen k dalším zradám.

Následován přiděleným ochráncem vešel dovnitř. Kdysi, a on si ty staré dobré časy pamatoval, tu sídlila východoevropská pobočka aukční síně Sotheby’s. Pak ale přišla ta nešťastná válka a všechno se změnilo. Z Ukrajiny, stojící mezi soupeřícími velmocemi, se stala demilitarizovaná zóna a ti, co v ní žili, začali úzkostlivě dbát na to, aby mocného východního souseda nepopudili. Unie měla svých starostí dost a Ruskoasijská federace byla zase příliš háklivá na jakékoliv zviditelňování protivníka. Anglicky znějící název tudíž zmizel z průčelí domu jako první. A hned po něm ředitel pobočky. Říkalo se, že odjel, ale tomu už nevěřil ani nejzarytější optimista. Pak aukční síň převzali noví majitelé. Mluvili ruský a nikdo je nevyháněl.

„Vítejte, Konstantine Ivanoviči,“ vstoupil náhle do jeho myšlenek profesionálně přátelský hlas ředitele, který by si neodpustil, kdyby ho osobně nepřišel přivítat.

Nedivil se mu. Nedávno dostal nabídku, a kdo by nechtěl žít do sta let bez ohledu na zamoření, kterého tu jako jediného byl dostatek?

„Vše je zařízeno?“ zeptal se ho.

Ředitel přikývl. „Osobně jsem mu poslal propozice a byl nadšen. Účast závazně přislíbil, a dokonce jako první složil smluvenou dražební jistotu.“

„Jako první?“ pronesl zamyšleně. „Asi jsme ho opravdu navnadili…“

„A nejen jeho,“ uchechtl se ředitel potutelně. „Když jsem rozeslal informaci ostatním zájemcům, strhla se doslova lavina telefonátů a osobních návštěv. Ta věc je jediná svého druhu a má tudíž nevyčíslitelnou hodnotu. Zařadil jsem ji na konec aukčního dne a věřte mi, že o dnešku se bude mezi sběrateli ještě dlouho povídat. Máme tu několik naprosto úchvatných kousků, na které už příliš dlouho sedal prach.“

♦ ♦ ♦

Konstantin Ivanovič Něfremov už pro své zaměstnavatele kupoval zbraně, drogy, ženy, a jednou dokonce i celou armádu, které na severokorejských hranicích zapomněli vyplatit žold, ale starožitnosti dražil poprvé. Zíral na bělostné vázy, o nichž licitátor tvrdil, že jsou z nějaké dávno zapomenuté čínské dynastie, i na obrazy mistrů, které z petrohradské Ermitáže odnesli špatně placení hlídači, a nechápal, jak někdo může za něco takového dát tolik peněz.

Když vyhlásili přestávku s malým občerstvením, poslušně se přesunul do foyeru, ale neměl ani pomyšlení na duchaplnou konverzaci, šampaňské, a dokonce ani na pravý kaviár ze sibiřských jeseterů, servírovaný s toasty z bílého chleba. Místo toho jen stál v rohu sálu a sledoval účastníky aukce.

Pak ji uviděl a srdce se mu div že nezastavilo. Podal prázdnou sklenici strážci a poslal ho pro novou, ignoruje jeho nejprve nechápavý a poté i odmítavý pohled. Mohl z toho být nepříjemný výstup, ale to by strážce veřejně dokázal, že není ani tak jeho strážcem jako spíše hlídačem, a to se nesmělo stát. Zatím… Tak jen pokrčil rameny a odešel ke stolům prohýbajícím se jídlem a pitím.

Přišel k ní blíž a sledoval, jak věnuje zářivé úsměvy vypasenému a potícímu se potentátovi. Beze slova čekal, dokud si ho nevšimla. Když se tak stalo, pronesla něco ke zřetelně tokajícímu magnátovi a pak ho s omluvným úsměvem opustila.

„Naše dohoda platí?“ zeptal se jí bez obalu.

Nezdálo se, že by se jí jeho neomalenost dotkla. „Samozřejmě,“ odvětila, „tak jak jsme byli dohodnuti. Mí společníci podmiňovali vaši extrakci tou věcí, a ta je zde. Svoji část dohody jste tedy splnil, pokud máte zájem, my splníme tu naši. Nebo jste snad změnil názor?“

Zavrtěl hlavou a v tom pohybu byla všechna tíže světa. Věděl naprosto přesně, že tím odhazuje svoji budoucnost v organizaci a to, co cítí v zádech, je žár z právě zapálených mostů.

„Je neuvěřitelné, že se vám ji sem podařilo dostat. Slyšela jsem, že ji Lóže ukrývala v ženevské centrále víc než dvě století.“ Ušklíbl se. „Vlastně spíše čtyři a předtím byla ve Vatikánu. Přesvědčil jsem nadřízené, aby ji použili jako návnadu. Jinak to nešlo,“ dodal omluvně.

„A kdo je cílem?“

„Fedorovič,“ odvětil s pokrčením ramen. „Kdo taky jiný, že? Lóže ho chce dostat už roky…“

Krátce se zachmuřila. „On ale nepřišel. Ohrozí to nějak plány?“

„Ne, pokud se o tom na centrále nedozví.“ Usmál se. „A já se postarám, aby se tak i stalo.“

„Dobrá. Dejte mi vědět, až to budou chtít spustit.“

Když odešel, netrvalo to ani pět vteřin a slintající boháč byl zase u ní.

♦ ♦ ♦

„O čem jste s ní mluvil?“ zeptal se ho strážce podezřívavě, podávaje mu požadovanou sklenici sektu.

Naklonil se k němu a zašeptal: „Tady ne. Tady mají uši nejen stěny. Pojďme někam, kde budeme mít víc soukromí…“

Sešli o patro níž a vešli do prostor toalet. Když strážce zkontroloval, že jsou sami, ta tam byla jeho servilnost. „Tak o co tady jde?“ houkl na něj neurvale.

„O tohle,“ pronesl a štíhlá čepel, která jako by sama vyskočila z útrob jeho vycházkové hole, se zabořila do bodyguardovy hrudi.

Ten překvapeně vyhekl, ale na nic víc se nezmohl. Nebyl to agent a jeho vylepšení si nedokázala poradit ani s hlubokou ranou, která zasáhla srdce, ani s neurotoxinem, který mu pronikal do těla. Během zlomku vteřiny ho se zbytky sil opustilo i vědomí a on se bezvládně sesul k zemi.

Starý a všemi opovrhovaný muž, který jej zabil, zkoumavě nabral na bříško ukazováčku trochu krve, jež zbarvila náprsenku bodyguardovy košile, a zamyšleně ji slízl. Pak zavrtěl hlavou. Ne, opravdu nikdy nepochopí, co na ní někteří vidí. Možná za nějaký týden či dva by si dal říci, ale teď? Když je ještě teplá? Považoval to za naprosto nechutné.

Pak přistoupil k zrcadlu a zamyšleně si začal masírovat zátylek. Nahmatat bulku do podkoží injektovaného ID čipu mu netrvalo déle než minutu. Než schoval čepel do úkrytu ve vycházkové holi, ještě jednou ji použil.

♦ ♦ ♦

„Tři sta tisíc,“ vykřikl byznysmen a jeho úchvatná společnice se vítězoslavně rozhlédla po přítomných. Pak si od něj nechala sáhnout na koleno. Tlusťoch si okamžitě začal nervózně druhou rukou otírat orosené čelo.

Něfremova ten ubožák ani v nejmenším nezajímal a nechápal svoji obchodní partnerku, že se s někým takovým vůbec zahazuje.

Vibrace komunikátoru ho v první chvíli polekala. S rozporuplnými pocity ho vyndal z kapsy a pohlédl na jeho podsvícený displej. Jak by asi přítomní reagovali, kdyby jím vší silou mrštil o zeď? Vzhledem k vypjaté situaci by si toho nejspíš ani nevšimli, ale to on nemohl riskovat. Stejně jako nemohl riskovat, že by volající nepřijetí hovoru vyhodnotil jako důvod k okamžitému zahájení akce.

Zavřel oči a pokusil se uklidnit. Pak hovor přijal. „Ano?“

Jako by jej volající mohl vidět, přikývl. „Samozřejmě že mě Voloďa hlídá, jak jinak, a nevím, proč se vám nehlásí. Možná se někde cpe kaviárem…“

Na okamžik se odmlčel. „Ano, cíl je tady. Dívám se na něj,“ pronesl, doufaje, že počítačová analýza hladiny stresu neodhalí jeho lež. „Označte ho značkovačem a čekejte,“ ozvalo se ve sluchátku. „Pět minut do zásahu, rozumíte? Pět minut. Počítáno od… teď.“ Ukryl komunikátor zpět do kapsy a hlasitě si oddechl. Pět minut někdy bývá delších než celý život. Pak vytáhl z kapsy stříbrné plnicí pero a namířil ho na licitátora. Stiskl nepatrně vystupující tlačítko na vršku pera a počkal tři vteřiny, než signál značkovače i jeho cíl zachytí senzory některého z nadmíru zvědavých satelitů. „Tři sta tisíc od pana Sverdlovského!“ zopakoval v tu chvíli zpěvavě licitátor, aniž by si uvědomil, že jeho život právě nabral netušený směr. „Slyším tři sta padesát? Tato aukce je naprosto výjimečná událost, která se už nemusí opakovat. Dá někdo tři sta padesát tisíc nových rublů?“

„Tři sta padesát!“ pronesl do ticha zarostlý muž ověšený amulety a navlečený do uváleného vojenského kabátu. Licitátor si ho překvapeně změřil. Na okamžik mu dokonce připadalo, že tomu vandrákovi z nosu vyčuhuje kost zdobená ornamenty, ale sám sebe přesvědčil, že to není možné. Rozhodně nevypadal jako někdo, kdo by utratil tři sta padesát tisíc nových rublů za starožitný cár papíru.

„Máme tři sta padesát tisíc!“ zaječel hned nato licitátor se strojenou afektovaností. „Dámy a pánové, tři sta padesát tisíc od neznámého pána v zadní části sálu. Dá ale za tento nádherný a historicky cenný artefakt někdo čtyři sta tisíc?“

Kráska strčila loktem do společníka a ten poslušně zvedl ruku. Sklidil za to další vlnu ovací a žena, o které by si bez peněz mohl nechat pouze zdát, se k němu přivinula ještě o poznání těsněji. Zrudlý vzrušením obkroužil tlustým palcem vlhký límec košile, jež mu náhle připadal těsný.

„Čtyři sta padesát tisíc!“ vykřikla v tu chvíli aristokraticky vyhlížející dáma ve střízlivém tvídovém kostýmku. Jen Něfremov v ní díky svému daru cítil elfskou polovinu krve, kterou před ostatními tak úzkostlivě tajila. Vlastně ho to ani nepotěšilo, byla to jeho práce. Tlouštíkovy zásluhy byly rázem zapomenuty stejně jako erotický podtext tápavých dotyků jeho společnice.

„Pět se-,“ pokusil se proto okamžitě zakřičet, aby obnovil příjemný status quo, ale byl přebit nabídkou mladíka v kožené bundě: „Jménem baťky Fedoroviče nabízím šest set tisíc!“

I mladík byl obdarovaný. Vnímal, že má schopnosti vědmáka, možná dokonce nekromanta nižší úrovně. Pak na sobě ucítil její pohled. Opětoval ho a ukázal jí pětici prstů pravé ruky. Pět prstů jako pět minut. Pak jeden prst pokrčil. Čas běžel a kostky byly vrženy…

„Máme zde nabídku šest set tisíc od ctěného pana Fedoroviče!“ oznámil licitátor. „To je, dámy a pánové, neuvěřitelné…“

Tlustý obchodník zvedl ruku, aby nabízenou částku přebil, ale stačilo jediné gesto Fedorovičova zástupce a jeho pravice se během pohybu zastavila, jako by narazila do neviditelné zdi. Obchodníkova společnice na mladíka upřela nenávistný pohled a ten k překvapení všech s přidušeným zaúpěním zakolísal.

V sále zazněl něčí nervózní smích. Neměl však čas rozšířit se mezi přítomné, protože zanikl v explozi, jež proměnila dveře do sálu v hromadu třísek. Pak se dovnitř nahrnul tucet po zuby ozbrojených zakuklenců a smích přešel i posměváčka.

Pět minut! Máme přece pět minut, blesklo mu hlavou. Brzo, moc brzo! Pak si všiml jejího pohledu. I ona sice ležela na zemi mezi převrácenými židlemi, ale na rozdíl od ostatních se nebála. To nebyli agenti! Extrakce! To je extrakce, zajásal v duchu úlevně. První se vzpamatoval amulety ověšený šaman a pokusil se na útočníky seslat kouzlo. Vzduch se kolem něj sice zatetelil a před napřaženou pravicí se mu dokonce podařilo zažehnout malou žhnoucí jiskru, ale pak mu hruď rozcupovala dávka olova a on se zmohl jen na překvapený pohled a pád na podlahu. Motorkář líně klimbající v rohu sálu se probral a v jeho náhle podivně nazelenalých a bradavičnatých rukách se objevila brokovnice s upilovanou hlavní. „Zkurvení agenti!“ zaječel a nehledě na to, že se ztrátou koncentrace ztrácí i iluzi lidského zevnějšku, prudkým trhnutím vsunul náboj do komory a stiskem spouště jej v hlasité explozi vehnal do hrudi prvního z útočníků. Proti střele neměla šanci ani jeho kevlarem napěchovaná vesta. Trup se rozprskl v krvavém oblaku.

K druhému výstřelu se však už nedostal, protože se do něj během přebíjení zakously dávky ze tří automatů. Pod jejich náporem se zmohl jen na nepovedenou piruetu zakončenou toporným pádem. Pak to dostala půlelfka. Poněkud nerozumně to s dýkou zkusila proti pěti samopalům, a neuspěla…

Mladý mág od Fedoroviče, jenž byl jen krok od vítězství v aukci, se vrhl k zemi, a porážeje židle, odkulil se stranou. Do místa, kde ještě před okamžikem stál, se zakousla dlouhá dávka, cupující vše, co jí stálo v cestě. Překocené empírové židle se proměnily v ryze moderní změť trosek. Pokusil se o stejný kousek ještě jednou, ale střelci tentokrát při míření o něco předsadili… Nechtěl zírat na to ještě se chvějící tělo, a tak se podíval na ni. Byla klidná, jako by se účastnila odpoledního čaje s dámami z klubu pěstitelů pseudorůží. Ukázala mu ruku se třemi prsty. On přestal počítat, ona ne. Zbývaly tři minuty do příchodu skutečných agentů.

Vedle ní se na drahém koberci krčil magnát, ječel a ze všech sil si tiskl ruce k uším. Stačil ale její jediný dotyk, aby se naprosto změnil. Náhle byl zcela soustředěný. Vstal, došel k vitríně a jediným úderem pěsti rozbil sklo, které podle výrobce mělo být nerozbitné. Beze stopy emocí pohlédl na pravici, proměněnou tím výkonem v pokroucenou a krvavou změť roztříštěných kostí, a pak zdravou levačkou z rozbité vitríny vytáhl svitek. Potom se k ní pomalu vracel a zdálo se, že se mu kulky křižující místnost vyhýbají. Zjistil, že přesně to také dělají…

Tentokrát mu neukázala čas, ale směr, a prst mířící na dveře byl výmluvnější než tisíc slov. Přikývl a začal se k nim plazit. Ať to vyjde, ať to vyjde, opakoval si stále dokola, jako by to byla mantra.

♦ ♦ ♦

Popustil lano a nohama napřed prolétl širokým oknem do místnosti. Jednou rukou, aniž by kolem sebe přestal mířit samopalem, se zbavil nepotřebného postroje. Dalších devět rozbíjených oken mu dalo jasně na vědomí, že zbytek týmu je uvnitř také. Na nikoho ale nečekal. Operační středisko ho neustále zásobovalo dostupnými daty a snímky z čidel a satelitů, takže věděl, co jeho kolegové dělají, a kdyby chtěl, mohl se napojit na jejich mikropočítače. Stejně jako oni i on měl úkol a na displeji taktické přilby se mu odpočítával čas vymezený k jeho splnění.

Jeho protivníci takové vybavení neměli. Neměli ho dokonce ani vojáci speciálních jednotek nejbohatších zemí světa, a byla to právě technická převaha, co ho naplňovalo oprávněnou pýchou. Nikdo mu nemusel říkat, že patří k elitě, on to věděl. A byl tu, aby o tom poučil své protivníky. Neměli žádnou šanci – s vlastní nemesis totiž nelze bojovat. V tomhle nebyl žádný rozdíl mezi obyčejnými lidmi a anomály, a moc, kterou nad nimi měl, byla opojná…

Po letech u Černomořské výsadkové pěchoty a SPECNAZu mu připadalo, že je to sen. I když se musel zříci všeho a všech a změnit nejen totožnost, ale i podobu, nelitoval. Vždy toužil být nejlepší, a když ho s dalšími dvěma tucty aspirantů přijali, do agentury, bral to jako výzvu. Prošel přijímačem na Sibiřské výcvikové farmě, který standardně nepřežila polovina uchazečů a z těch šťastných dalších deset procent do roka zradil imunitní systém, odmítající nanoboty. On to zvládl. Pak do něj voperovali čipy, implantáty a myoposilovače a stvořili z něj jiného člověka, poloboha nového světového řádu.

Po pěti letech se vyhoupl na číslo tři. To znamenalo, že v charkovském týmu už byli jen dva lepší než on, a pak už tu byla jen desítka moskevské centrály. Ani na okamžik nepřestal věřit, že to nebude dlouho trvat a stane se jedním z nich…

Na první mrtvolu narazil na schodišti. Ležela s groteskně roztaženými údy a nevidoucíma očima zírala do stropu. Podle smokingu to byl zřejmě číšník, ale ani to někoho neodvrátilo od záměru nožem ho dost odpudivě vykuchat. Jen kousek od něj ležela další dvě těla, tentokrát jen s jednou úhlednou dírkou v hrudi a druhou uprostřed čela.

Střelba z automatických zbraní ho zaskočila. I když ji taktický počítač přefiltroval a pustil do sluchátek dostatečně ztlumenou, i tak sebou trhnul. Pak mu počítač na displej přilby zpřístupnil záběry z mikrokamer ostatních členů týmu. Pětka, Sedmička a Devítka byli uprostřed zuřivé přestřelky s partou ostrých hochů vyzbrojených a vybavených podle poslední módy předváděné na zbrojařských veletrzích. Byli dobří. Na žoldáky, samozřejmě. A pak uviděl těla – ležela mezi překocenými židlemi, na pódiu i kolem něj. Živých zbývalo jen pár a zdravých bylo ještě méně. Jenomže to ani náhodou neodpovídalo původnímu plánu. Neměly tu být mrtvoly a ani žádné cizí komando. Jen jejich informátor a jím identifikovaný cíl, který měli dostat.

Na displeji se náhle objevilo hlášení o zdravotním stavu Devítky. Ať se mu stalo cokoliv, počítač to vyhodnotil jako mozkovou smrt.

„Co se tu děje?“ ozval se mu ve sluchátcích Čtyřka z posledních sil ovládající vzmáhající se paniku. „Co jsou zač? Devítku sejmuli trhavou střelou do hlavy. Je bez šance. Kurva!“

„Pokračujte v akci,“ odvětil Jednička velící týmu. „Prioritou je eliminace cíle. Ti zmetci se už stahují a my postupujeme podle původních instrukcí.“

Víc nepotřeboval slyšet. Jeho úkol byl jasný. Vběhl do sálu, přeskakoval těla i překocené židle a hnal se k cíli. Připadalo mu divné, že by jím měl být vyhublý a do vytahaného saka oblečený mladík, ale nebyl zvyklý zpochybňovat rozkazy. Počítač ho vyhodnotil jako cíl, tak to cíl byl. Zastavil se nad ním a umístil hlaveň karabiny mezi jeho hrůzou vytřeštěné oči. Zmáčknout spoušť už bylo jen dílem okamžiku.

„Úkol splněn,“ zahlásil Jedničce. Pak si všiml roztříštěné vitríny. „Mají rukopis,“ pronesl nespokojeně. „Opakuji. Mají rukopis!“

„Rozumím,“ odvětil Jednička bezbarvým hlasem. „Kde je informátor?“

„Hledám,“ odvětil a nechal si na plexištítu přilby zobrazit taktickou mapu s ikonami stahujících se protivníků i osmi zeleně blikajícími tečkami týmových kolegů. Po nějaké době se zobrazila ještě jedna, mnohem méně výrazná, jako by patřila někomu zraněnému. „Mám ID toho chcípáka,“ ohlásil. „Toalety, první patro.“

„Jdi pro něj, Trojko,“ ozval se Jednička téměř okamžitě. „Ostatní udržují kontakt s útočníky!“

Proběhl úzkou chodbou a kolem schodiště vedoucího do patra se dostal ke dveřím toalety. Rozrazil je a málem uklouzl na krvavé skvrně, šířící se od nehybného těla v tmavém obleku. Při pohledu na ně překvapeně zasykl a pak ještě jednou. To když uviděl na podlaze ležet zakrvácený čip vysílající ID signál Konstantina Ivanoviče Něfremova…

♦ ♦ ♦

Muž ostatními nazývaný baťka Fedorovič s povzdechem vstal a přistoupil k oknu. Pohled na rodné město ho jako vždy naplnil smutkem. Kyjev, který tak důvěrně znal, mu mizel před očima. Den po dni se měnil a ztrácel něco ze sebe sama. Jako by zaprodával svoji duši. Už dávno to nebylo město jeho dětství a vlastně už moc nezbývalo ani z důvěrně známého města jeho dospělosti. Náhle se mu vybavily vzpomínky, jež dávno vytěsnil do nenávratna, jak marně doufal. Znovu stál na střeše rodného domu a sledoval, jak další a další budovy pohlcují plameny a k nebi z nich stoupají husté chuchvalce dýmu. Před očima mu znovu defilovaly statisíce lidí prchající při první hospodářské krizi na západ a ne nepodobné kolony dalších uprchlíků, které z Ukrajiny vyhnala druhá krize a pak i spor Unie s Federací o obilnici Evropy. Krátká výměna jaderných hlavic na začátku konfliktu byla ve srovnání s tím legrace…

I v Evropě se našla prázdná města. Z opuštěných měst v Pobaltí a na Ukrajině ale běhal mráz po zádech.

S povzdechem zavrtěl hlavou. Dnešní Kyjev byl tak jiný. Jeho střed – vysokou zdí obehnaný Innerstadt – zářil jako diamant z oceli, skla a betonu, sahající k nebesům. Neue Kyev vystavoval zbytku světa na odiv vysoké mrakodrapy s kancelářskými prostorami a zelení protkané habitaty, na které lákal kolonisty z celé Unie, ale jeho pravý smysl nenechal nikoho na pochybách. Prosklené věže čnící k nebesům měly být prostředníčkem vystrčeným směrem k Ruskoasijské federaci.

Když to tu před pěti lety začali budovat, jen přihlížel. Nejprve zabrali centrum města, pak vykoupili sousední čtvrti. Nevěděl sice od koho, ale smečky jejich právníků zřejmě ano. Nyní ze světa, který znal, zbýval jen úzký prstenec slumů, v nichž bydlel zbytek starousedlíků a zkrachovanci, které sem přilákala historka o konjunktuře.

Ani si nevšiml, kdy vlastně zmizela Ukrajina a objevila se Zóna – demilitarizovaná zóna rozkládající se mezi Unií a Ruskoasijskou federací. Nejprve ji chtěli všichni, pak nikdo. Kdo by také stál o zemi zničenou radioaktivitou a chemickými zbraněmi, ve které kvůli defoliantům nerostlo vůbec nic…

„Prašti baťku,“ pronesl do tíživého ticha jeho vzpomínek sekretář. „Máme problém.“

„Ano?“ zeptal se a pomalu se přitom k mluvčímu otáčel. „Co se děje, Ivane?“

Oslovený s očima nervózně těkajícíma po místnosti odvětil: „Sergej je mrtvý. Ta aukce byla past.“

Mírně se pousmál. Za roky, kdy vládl Kyjevu, se už ledasčemu naučil. Třeba nedávat najevo emoce. Taky se naučil nikomu nevěřit, a opět se mu to vyplatilo. „Kdo za tím stál? Lóže, elfové nebo temní záporožci? Kdo mě chtěl dostat tentokrát?“

Ivan s tváří ztrhanou k nepoznání vyslovil tu nejhorší možnou variantu: „Lóže.“

„A co ta věc, to byla jen finta?“

Tentokrát sekretář zavrtěl hlavou. „Ne, včera v noci jsem ji viděl. Stálo mě to pět stovek, ale rukopis je pravý. Šlo by z něj vydestilovat tři sta padesát tisíc jednotek. Možná i čtyři sta…“

„Je zbytečné nad tím dumat, teď už je zase v Ženevě půl kilometru podzemí…“

„Ale. Lóže ho nemá, baťku,“ namítl sekretář. „Nechal jsem dva zvěromágy hlídat aukční síň a ti odtamtud viděli prchat magnáta Sverdlovského, jeho konkubínu a nějakého starce. Ten byl podle nich našinec. Byl zamaskovaný, ale jsou si jistí, že to byl buď kostěj, nebo ghúl.“

„To mi na Sverdlovského nesedí,“ pronesl Fedorovič odmítavě. „Nemá dar a nikdy by se nespřáhl s někým z Prolnutí. Je to jen obyčejný slaboch ohánějící se penězi a konexemi.“

„Sedí nesedí,“ odvětil sekretář, „problém je, že na té aukci byli i vyslanci našich nepřátel a ti se teď zuřivě dožadují vysvětlení, co se tam stalo. Pokud jim ho nedáme…“

Bývalý vládce Kyjeva pokýval hlavou. „V takovém případě si budou myslet, že v tom máme prsty my.“

„Musíme jím to říct, baťku!“

Zamyšleně pohlédl z okna. „Neuvěří nám. Sverdlovský je pro ně nula a Lóže podle Budapešťské úmluvy v Zónách neoperuje. Dojde k válce a naší jedinou šancí je získat tu věc dřív než oni. Rozumíš? Jen si to představ, za čtyři sta tisíc jednotek vybudujeme obrovskou armádu, nebo levou zadní obrátíme běh času a Kyjev bude zase náš. Vrátíme mu jeho velikost…“

„Mám zavolat Heddreka?“ zareagoval sekretář okamžitě. „Jeho klan by to zvládl.“

Zavrtěl hlavou. „Nechci žádnou konfrontaci. Jeho skřeti jsou psychopati a jejich pojetí tiché práce se ničím neliší od čtvrté světové. Chce to odborníka, který bude umět odvést práci a nenechá tam po sobě ani mrtvoly, ani stopy.“

„A co takhle Dvojčata?“

„Slyšel jsem, že Jeden už nebere kšefty a Jedna si začala chystat doupě pro mladý.“

Sekretář se ušklíbl. „To jsou jen kecy. Jsou z Černobylu a mutanti se nemůžou rozmnožovat.“ Pak sáhl do kapsy a vytáhl komunikátor. „Takže jim uděláme nabídku,“ pronesl, zatímco na klávesnici volil formu spojení. Věděl, že Dvojčata nesnášejí videohovory, a tak se o něj ani nesnažil. „Tady Ivan Krajcev,“ ohlásil se, když bylo navázáno spojení. „Volám v zastoupení baťky Fedoroviče. Měl bych pro vás zakázku…“

♦ ♦ ♦

Připadal si, jako by se probudil z hlubokého snu. Nechápavě se rozhlédl a pak s nespokojeným zachrčením trhnul pouty, připevněnými k masivním sloupkům postele, o níž byl přesvědčen, že je jeho. Pokusil si vzpomenout, co se stalo, ale minulost mu připadala jako utopená v mlze. On by přece na žádnou aukci starožitností nikdy nešel, a kdyby tam i šel, nic by na ní neukradl, a určitě by nedokázal pěstí rozbít bezpečnostní sklo. Bylo to tak bizarní. Pak pohlédl na svoji pravici a s hrůzou zjistil, že hledí na promodralou a zdeformovanou hroudu, ze které čněly konce jeho opuchlých prstů jako struky z vemene.

Chtěl zakřičet hrůzou, ale nedokázal ze sebe vypravit ani slovo. To bylo jen dobře, protože od něj nebyli dál než pár metrů. Díval se na ně a připadalo mu, že ho od nich dělí snad celé světadíly, a čím déle na ně zíral, tím více se jejich vzhled měnil, jako když se z malby stírají vrstvy jednotlivých nátěrů.

On, seschlý a popelavě bledý, na ni křičel a hrozil jí rukama zatnutýma v pěst. Ji to ale nechávalo chladnou. Měřila si ho pohledem, ze kterého se vytratil jakýkoliv cit a život. Ani ona už nevypadala jako dřív. Pryč byla vyzývavá femme fatale, která ho uhranula svojí přízní. Nyní hleděl na vyžilou táborovou děvku s hlubokými kaňony vrásek ve tváři a s vlasy zplstnatělými stářím. Tohle že byla žena, se kterou se včera vyspal? Hnusem se otřásl.

„…ne, opravdu ne,“ donesl se k němu starcův křik. „Chtěl jsem se jen dostat pryč. Kdybych věděl, co tady plánujete, nikdy bych se k tomu nepropůjčil.“

„Ale nechte toho,“ odvětila ona. „Chtěl jste to a mí společníci pouze vyslyšeli vaše prosby. Teď ale musíte vyslyšet vy nás. Potřebujeme vaše specifické schopnosti. Spojenectví s námi může být výhodné…“

„Nikdy!“ zaječel. „Chci odejít a zapomenout na tohle všechno. Podívejte se na sebe. Zkusila jste to, a málem vás to dostalo, tak se nesnažte ke stejné pitomosti přemluvit i mě!“

„Nebuďte směšný,“ utrhla se na něj poprvé o něco příkřeji. „Nejsem nekronaut a vy to dobře víte. Můj pokus byl předurčen k neúspěchu. Váš být nemusí. Jste ghúl a vaše existence se váže k Třetí bráně. Tam se já nikdy nedostanu. Nechci po vás nic víc než dostat náš maják za Čtvrtou bránu. To byste mohl zvládnout.“

„Ne, rozumíte? Nevíte, co po mně chcete!“

„Ale vím,“ odtušila opět klidným a vyrovnaným hlasem. „Umístíte tam jeho duši a já otevřu bránu a postarám se o její ukotvení. Mám jediný pokus a rukopis se při něm zničí. Proto potřebuji vaši pomoc, a až sem přijdou mí společníci, odměna vás nemine…“

„Odmítám,“ pronesl stařec a z jeho hlasu znělo skálopevné přesvědčení.

Ten pohyb ruky v první chvíli ani nepostřehl. Pak už bylo ale pozdě a starcovo kletbou zasažené srdce se sevřelo v prudké křeči.

Překvapeně vyhekl a vytřeštil na ni oči.

Usmála se. Pak otevřela malou lakovanou krabičku, ležící na stole, a vytáhla z ní několik jako vlas tenkých jehel. „Divil byste se, čeho dosáhnete tvůrčím spojením tradiční čínské medicíny a magie. Vaše Vědomá spolupráce je luxus, na který si nemohu dovolit čekat. Zejména když stačí pár vpichů do těch správných míst a bude po mém, a vás to víceméně ani nezabolí…“

♦ ♦ ♦

Když vstala od ghúlova nehybného těla, zjistila, že ji sleduje. „Tak už ses probudil. Právě včas,“ pronesla a významně se na něj usmála.

Přešel ho z toho mráz po zádech. „Děvko!“ pokusil se zachrčet, ale moc se mu to nepodařilo.

„Ani se nesnaž,“ poradila mu. „Máš v sobě víc lektvarů, než je zdrávo, ale o tvé zdraví mi nejde. Prožil jsi svůj život jako neužitečné prase, ale mám moc dát tvé zbytečné existenci konečně smysl. Zbývá ti hodina a věř mi, bude stát za to…“

S úděsem si uvědomil, že se k němu blíží a má v ruce nůž. Vyhoupla se k němu na postel a sedla si mu na stehna. Když mu nůž zabořila až po střenku do hrudi, pochopil, že to, co považoval za postel, je ve skutečnosti obětiště. Pak uviděl její oči a zaječel hrůzou…

♦ ♦ ♦

Jeden shrnul rukáv dlouhého kabátu a pohlédl na fosforeskující okruží náramkových hodinek. Pak kývl na rozložitého řidiče, který si přes dlouhý zimník navěsil křížem bandalíry s granáty a nábojovými sumkami, a rozhrkaná dodávka na bioplyn zastavila ve ztemnělé uličce. Na dveřích měla logo dávno zkrachovalé firmy se jménem někoho, kdo nepřežil válku, hladomor nebo exodus. Řidič vypnul motor. Se světly se neobtěžoval – někdo je rozmlátil už před lety.

Jeden vystoupil a vydal se k vysoké betonové zdi obehnané ostnatým drátem, která byla nejlepším důkazem, že jsou na místě. Tady začínala rezidenční čtvrť pro ty, kterým Zóna přinesla úspěch a bohatství.

Se znechucením sledoval, jak z korby seskakují jeho noví a neskutečně hluční společníci. Ani jeden z nich nedbal na utajení a začali spolu klábosit a smát se oplzlým vtípkům. Kdosi dokonce vytáhl z kapsy retku a snažil se nekonečným křesáním přemluvit zapalovač ke spolupráci.

Než stačil cokoliv namítnout, zasáhl ramenatý řidič. Přistoupil k nedočkavému kuřákovi, vytrhl mu zprohýbanou cigaretu z úst a teatrálně ji na zemi zašlápl.

„Co… co…“ začal protestovat chlap, ale pak udělal chybu a rozhodil směrem ke kolohnátovi rukama.

Ten nečekal ani zlomek vteřiny a dokonale usazeným hákem ho poslal k zemi. Jeden ocenil řidičovu techniku a nijak nekomentoval marné pokusy kuřákových kolegů o mužovo oživení.

„Měli jsme do toho jít jen ve třech,“ zasyčel na něj kolohnát nespokojeně. „Ty, já a Jedna.“

„Jedna má jinou práci,“ bylo jediné, co mu na to odpověděl. Život není snadný a budou muset vycházet z toho, co mají, a ne, co by chtěli mít. Složení jejich bandy odpovídalo krátkosti času, který měli na přípravu…

„Je to odpad,“ nenechal se svalovec odbýt a pak si povzdechl. „Zóna už není, co bývala.“

Uchechtl se. „Jsi romantik, Nordredde. Zóna nikdy nebyla taková, jak si ji maluješ. Ty bys to měl vědět nejlépe. Mezi troly a muťáky není zas tak velký rozdíl…“

Pokrčil rameny. „To ale neznamená, že se mi líbí, když s rozběhem skáčeme do sraček.“

„Tak jsi ten kšeft neměl brát,“ odvětil a posunkem si zjednal pozornost zbytku bandy. Po Nordreddově utišení jejich kamaráda to šlo nad očekávání snadno.

„Jdeme na to,“ pronesl.

„Jsme, co jsme,“ pronesl na to Nordredd a začal se svlékat. Během několika okamžiků před nimi stál nahý. Pak deaktivoval amulet, který mu visel na krku, a iluze lidství, jež skrývala jeho pravé já, zmizela. Nyní před nimi stál takový, jaký byl ve skutečnosti – trol pokrytý pletenci svalů, se šedomodrou kůží pokrytou bradavicemi a štětinami přesně na těch místech, kde je má mít dospělý samec.

Přistoupil k několik metrů vysoké betonové zdi a přitiskl k ní dlaň. Jeho silné a zkroucené prsty připomínaly kořeny starého dubu. Zavřel oči a po chvíli spokojeně zašeptal: „Skála nebo beton…“ Nejprve v šedé a kompaktní hmotě zmizela jeho pravice, pak ale udělal krok a ponořil se do ní, jako by to byla vodní hladina. Udělal další krok a z betonu už vyčnívala jen jeho levá ruka. Tou na ně netrpělivě zamával.

První se jí chytil Jeden z Dvojčat. Jako malé děti vytvářející vláček se na něj postupně napojili i ostatní členové bandy a pak jeden za druhým s podvědomě zatajeným dechem vstupovali do betonové zdi. Jeden pocítil chlad kamene i jemné tření, když procházel mezi jeho molekulami. Stačilo však udělat další krok a zvláštní pocit pominul a on se ocitl na druhé straně.

„Pokaždé mě ty tvoje kejkle dostanou,“ pronesl k trolovi, zatímco všichni ostatní klečeli v trávě a zajíkavě zvraceli. Ten se jen ušklíbl. Změnou podoby se už nezdržoval a nechal si pouze opasek se zbraněmi.

„Rychlá akce,“ zašeptal Jeden k ostatním. „Pamatujte, bude to jako s cizí ženskou. Rychle dovnitř, rychle ven, a pokud možno žádné mrtvoly, jasné?“

„Udeřřřř a uteččč,“ zasyčel v odpověď jeden z nich a ukázal mu dlouhý a nepříjemně špičatý chrup. Pak se ale zarazil a zahnutým nožem kývnul před sebe do trávy. „Sssou tu miny. Nášššlapný…“ Jeden si ho zamyšleně změřil. U mutantů nebyla citlivost na kovy s větší hustotou nic zvláštního, ale tohle byl potomek inkuba. Pro jistotu se onomu místu vyhnuli a pak ještě třem dalším, na která ukázal.

Když konečně došli k francouzskému oknu vedoucímu do usedlosti, vytáhl z kapsy kovové bojové spáry a nasadil si je na obě ruce. Nikdy neměl rád střelné zbraně, a pokud mohl, nepoužíval je. Nordredd byl naopak pod obojí – podle nálady dával přednost buď mohutné opakovací brokovnici s upilovanou hlavní, nabíjené hrubě sekanými kousky ruských kolejnic, nebo palcátu, tolik oblíbenému jeho národem. Zbylí kontrahenti, sám se vzpíral jejich označení za kolegy, byli mnohem více spojeni s lidským světem, a tak zcela logicky dávali přednost střelným zbraním. Nevyčítal jim to, i on býval kdysi mladý.

Počkal, až se všichni dostanou na určená místa, a pak se jako první prosmýkl otevřenými dveřmi do nitra domu…

♦ ♦ ♦

S úlevným povzdechem jsem se složil na barovou sesli a futrál s mečem, který neodkládám ani ve vaně, si dal k nohám. Nešlo o to, že to byla nejcennější část mého majetku, jako spíš o to, že to byl můj jediný majetek. Když teda nepočítám špinavé a umolousané hadry, co jsem měl na sobě, a rezervní pár ponožek, který jsem v poslední chvíli stačil shrábnout z postele a strčit do kapsy Přišel jsem o spoustu věcí, ale nejvíc mě mrzela ztráta elfí dýky. Všechno se sice dá koupit, ale kdybych si u některého z elfských a tudíž proklatě drahých kovářů objednal novou, čekal bych na ni asi dvě stě let. (Mají opravdu kvalitně kované čepele.) Hostinský se mě ani neptal, co si dám, a rovnou rozčepoval pivo.

V tomhle podniku měl nápojový lístek stejně jen dvě položky a na tuzemák jsem nevypadal.

Byl jsem vděčný, že nekomentuje počasí, politiku ani můj poněkud nekonvenční zevnějšek. Kdyby skákal z třetího patra do křoví, které díkybohu rostlo před domem, vypadal by možná ještě hůř. I když, u polovičních vědmáků nikdy nevíte…

Když přede mě postavil orosený půllitr, s mdlým úsměvem jsem poděkoval. Dneska rozhodně nebyl můj den, a přitom to vypadalo tak nadějně. Po třech týdnech kodrcání po Evropě, která už dávno nebyla tak sjednocená, jak se povídalo, jsem konečně dorazil do Pragu a našel si nocleh na Jižním Městě. Není to sice ghetto v pravém slova smyslu, ale desítky paneláků natěsnaných jeden na druhém obývaných přistěhovalci a nelegálními gastarbeitery, kteří se práce kvůli krizi nikdy nedočkají, vytváří ideální prostředí pro někoho, kdo chce na nějakou dobu sejít z očí a z mysli. Cimra za deset euro sice neměla okna, ale to je uprostřed léta nepatrný detail, a že netekla voda? To nemůže nikoho znalého místních poměrů překvapit. Pokud neplatíte poplatky, můžete se načerno připojit k elektřině, ale u vody byste si museli vykopat studnu, a to zavání manuální prací, což mnohé odradí.

Chtěl jsem se tam na pár dnů schovat, trochu si dáchnout a pak pokračovat dál, ale nebylo mi přáno. Ještě jsem ani obrazně řečeno nestihl zavřít dveře a už si pro mě přišli. Neptejte se, jak mě našli. Sám to nevím, ale najednou jsem měl obývák plný agentů. Jednoho jsem dostal, to vím určitě. Druhého možná. S dírou v břiše si přinejmenším nějakou dobu poleží v rekonvalescenčním tanku a já mám o starost míň. Takže jak se říká, všeho jsem nechal a vyrazil opět na cesty. Sice zas o něco chudší, ale zato živý. Po dvou hodinách zoufalého úprku a střídání dopravních prostředků jsem pronásledovatele konečně setřásl a chytil si penďáka do Ostravy. Nebylo to sice to nejrychlejší možné spojení a ani nejluxusnější, ale v davu stejně bezútěšně vyhlížejících existencí jsem se lehce ztratil. Mám sice u sebe vždycky několik klonovaných ID čipů, ale z principu se vyhýbám letadlům a dálnicím, protože nikdy nevíte, co na vás vyslepičí zvědavá mýtná brána nebo bezpečnostní rám.

Ostrava byla jedinou logickou volbou pro někoho, kdo se náhle ocitl bez pomoci a prostředků. Tady si vždycky obstaráte laciné bydlení i kšeft, a když před souseda postavíte krabici s vínem, hned jsem našinec a poldové nemají šanci. Co je ale nejdůležitější, na čtvereční kilometr je tu víc hospod než středisek Armády spásy, a v nich seženete naprosto všechno. Já šel najisto, protože ta moje stála na Dubině hned u širokého prospektu, po kterém kdysi, než někdo vytrhal koleje a odnesl je do sběru, jezdily tramvaje. Mně ale nešlo ani tak o dobré dopravní spojení jako spíše o syna licencované čarodějnice, co jí šéfoval.

Našel jsem si rozviklanou židli a sedl si naproti nim. Byli tři, a to mi připadalo zatraceně málo. Do zkoušek mám sice ještě dost času, ale Rada mívala vždycky sedm členů. Buď už se začalo šetřit i tady, nebo se tu dělo něco hodně divného. Neznal jsem ani jednoho z nich, ale to mě nechávalo chladným, Rada se už nějakou dobu držela stranou. Kdysi, před vznikem Lóže i Sinekurky, byla mocným hybatelem událostí. Nyní musela dělat kompromisy a lavírovat mezi znepřátelenými frakcemi a licitovat s nimi o přežití.

Díval jsem se na ně a zjišťoval, že v nich zbyl s bídou stín jejich dřívějšího majestátu. Možná za to mohlo jejich oblečení. Vytahaný svetr, blůzka jako vystřižená z deset let starého katalogu zásilkové služby a sako s odřenými lokty se k jejich postavení prostě nehodily. Možná za to ale mohly jejich na smrt unavené tváře. Tváře někoho, kdo je den za dnem a rok za rokem pořád na útěku.

„O co jde?“ zeptal jsem se jich, když mě přestalo bavit, jak na sebe zíráme.

„V něčem je jako Konrád, nemyslíte?“ pronesl ke svým kolegům muž s vizáží anglického profesora z poloviny minulého století. Žena přikývla. „Svého mistra opravdu nezapře. Neortodoxní, ale výkonný. Nečekala jsem, že to zvládne…“

„Ještě to nezvládl,“ opravil ji třetí člen Rady.

Překvapeně se na něj zadívala a pak zatřepala hlavou. „Kruci, už zase. Kterého je dnes?“

Když jí to prozradili, viditelně se uklidnila. „Mívám vize,“ sdělila mi na vysvětlenou. „S jistou mírou pravděpodobnosti mi někdy i vycházejí.“

Pokud čekala, že se jí po tomhle vrhnu kolem krku, měla smůlu. To si můžu zapnout na holu zprávy o počasí…

„Proč jste mě povolali?“

Anglický profesor si odkašlal, shýbl se pod stůl a z odřené aktovky vytáhl přenosný holoprojektor. Chvíli zápolil s jeho ovládáním, ale nakonec se mu ho podařilo uvést do chodu a strčit do něj minidisk vytažený pro změnu z náprsní kapsy Ztemnělou místnost ozářil trojrozměrný obraz města pořízený zřejmě dálkově řízeným miniletounem. Na první pohled mi nepřipadal ničím zvláštní. Centrum města zářilo novotou, okrajové čtvrti pro změnu chátraly a stávaly se domovem nejrůznějších gangů. Pro mě standardní obrázek až na to, že šlo o Kyjev – město, u kterého jsem se zařekl, že do něho nikdy nevkročím… „To má být odpověď?“

Profesor se ušklíbl. „Tohle jsou snímky ze včerejška.“

Rozhodně už nešlo o stejné město. Místo poklidného panoramatu jsem měl náhle před očima obraz naprosté zkázy. Domy se mihotaly, černaly a hned zase vypadaly normálně. Na ulicích se zjevovaly a mizely postavy. Byly vidět záblesky zbraní, exploze i vržená kouzla, ale změnila se i povaha města. Pokud jste dostatečně citliví, dokážete v Prolnutí vnímat jeho barvu a poznat tak jeho kondici. Hněď a čerň vyzařující z ulic nešla přehlédnout. Tohle město umíralo, a čím dál víc připomínalo strom trouchnivějící zevnitř.

„O co tu jde?“

Žena si sundala prehistoricky vyhlížející brýle s multifokálními skly a pak na mě pohlédla. „Nevíme. Vycházíme jen ze zprávy místního rezidenta. Oznámil nám, že do města míří kontingenty elfů, trolů, a dokonce i temných Záporožců z Černé Síče. Právě poslední jmenovaní nás zneklidňují nejvíce. Předpokládáme, že právě jejich přítomnost způsobuje degradaci ducha města. Náš kontakt se bohužel odmlčel. Takže nám schází aktuální údaje. Předpokládáme, že nyní bojuje o holý život, nebo je již mrtvý.“

„Opakuji otázku. O co tu jde?“

„Na počátku byl nejspíš incident v bývalé East Branch Sotheby’s. Skupina neznámých ozbrojenců tam postřílela účastníky aukce. Zřejmě do toho byla zapletena i Lóže, protože se tam hned nato objevili její agenti. Nevíme, proč se to stalo, ale mezi účastníky aukce byl hlavní šaman temných kozáků i dcera hraběte z elfského tuláckého klanu Nerdaa. Jako půlelfka byla jeho pravou rukou pro záležitosti lidského světa. Právě jejich smrt způsobilá ve městě eskalaci násilí, protože ji všichni kladou za vinu našemu zdroji,“ ozval se profesor. „Vaším úkolem bude nastolit ve městě pořádek. Kyjev už toho v minulých letech zažil víc než dost…“

To mi opravdu nemuseli vyprávět. Před lety (i když se mi někdy zdá, že před staletími) jsem ho pomáhal rozstřílet na hadry. Bude to jako vracet se domů – do pekla…

Bylo ale zbytečné brečet nad rozlitým mlékem. Některé věci prostě nezměníte a zbytek pro změnu neokecáte. Sáhl jsem do kapsy a ukázal jim tři upatlané padesáticentovky, které jsem dnes ráno vypáčil z automatu na veřejných záchodcích. „Dostanu diety?“

„Spíše žloutenku,“ odtušil profesor.

Muž v roláku, který celou dobu vypadal, jako že je tu jen do počtu, náhle beze slova vstal, sáhl do kapsy a podal mi stříbrný štítek velký několik coulů. Byl zrcadlově lesklý, bez jakýchkoliv nápisů a znaků.

„To asi nebude žeton od schránky na nádraží, kde na mě čeká balík neoznačených eurovek, co?“ odtušil jsem.

Zavrtěl hlavou.

„Jste němý?“

Shrnul si límec roláku a ukázal mi hrubou, hrbolatou a nezdravě hlubokou jizvu, která se mu táhla na krku od ucha k uchu.

„Ten druhý dopadl hůř?“

Přikývl.

„To je bratr Reginhard,“ představil ho profesor, „a to, co ti podal, je štít Inkvizice. Býval jeho vlastní a nikdy by se ho nevzdal, kdyby neměl vizi, že by vám tím mohl zachránit život.“

„A proč tedy nepošlete do Kyjeva rovnou bratra? Nemusel by mi nic dávat…“

Profesor se zakabonil. „Reginhard by jel moc rád, ale od dvanáctého roku je mimo. Překazil tehdy jeden dost nepříjemný pokus satanistů o pekelný výron. Tři dny před Vánocemi to bylo, že?“ Reginhard zasmušile přikývl.

„Mohl z toho být konec světa,“ pokračoval, „ale naštěstí nebyl Jediný, kdo to odskákal, byl právě Reginhard – posedlo ho dvanáctkrát dvanáct démonů. Sice nižších, ale i tak jen zázrakem nezešílel. Svatému otci ve Vatikánu to zabralo dva týdny, než je všechny vyhnal.“

„Edward tím chce říci,“ přerušila monolog výprodejová blůzka „že Reginhard už nikdy nesmí zpátky do akce. Je sice ve fázi remise, ale kdykoliv může dojít k recidivě. Dokáže ho posednout i úplně prťavá astrální larva. Může žít jen na svátých místech. Říká ti něco řecká Meteora? Mniši ho tam neustále vykuřují kadidlem, a to už nemluvím o mších a přijímáních, co tam absolvují třikrát denně. I příchod sem byl pro něj obrovským rizikem.“

Několikrát jsem lesklý plíšek obrátil v ruce. Příkaz Rady nelze odmítnout. Dokonce ani zpochybnit. Co mi ale nešlo do hlavy, byl ten inkviziční nesmysl…

„Na co mi to bude,“ pronesl jsem tedy pochybovačně. „Jsem kat, to stačí ne?“

„Jsi jen tovaryš,“ odtušil profesor. „To znamená, že nemáš ani zlomek moci skutečného mistra popravčího. Myslím to upřímně, kdybychom takového měli k dispozici, nebyl bys tady…“ Neubránil jsem se úšklebku. Posledního, kdo to fakt myslel upřímně, jsem si pamatoval z dětství.

„Takže diety nebudou,“ uzavřel jsem diskuzi a schoval plíšek do kapsy. Ani jeden z nich nevypadal na to, že by mi chtěl dát podrobnější instrukce, a tak jsem ukázal na holoprojektor. „Můžu dostat alespoň ten disk?“

Angličan mi ho beze slova podal.

♦ ♦ ♦

Ráno mě zastihlo v charitní ubytovně, kde bylo vše tak nádherně zautomatizované, že po vhození dvou půleurovek do zdířky ve dveřích mi zbyla ještě jedna, za kterou jsem si mohl na jednu noc pronajmout přikrývku. Sice to byla jen naftalínem páchnoucí vojenská deka z výprodeje, ale byl jsem vděčný i za ni. Kdybych měl ještě nějaké peníze, umyl bych se a dal si i něco k jídlu, ale člověk by neměl propadat démonu konzumu.

Tohle ráno mělo být moudřejší večera, ale nebylo. Měl jsem sice minidisk, ale na něm byly jen další otázky a odpověď ani jedna. Nevím, co si ti chytrolíni mysleli, ale ať už se v Kyjevě dělo cokoliv, nebyl jsem schopen to ani vyřešit, ani ukončit.

Zamyšleně jsem se rozhlédl po holokóji, kde byl kromě sklápěcí palandy jen turecký záchod (vhoď deset eurocentů a ulev si) a malé plastové umyvadlo (vhoď dvacet eurocentů a užij si deseti vteřin studené užitkové vody). Neměl jsem důvod se tu déle zdržovat.

Vpadl jsem do ranního města s davy spěchajících lidí a souvislými řadami aut líně se šinoucími od křižovatky ke křižovatce. Byla tu spousta elektromobilů a solárních vozítek, ale i aut na biopaliva třetí nebo bůhvíkolikáté generace. Tohle je jiný svět.

V Pragu jezdí většina lidí magnetickou dráhou, v Ostravě se chodí pěšky. Tady mělo svoje auto snad i batole. Před dvaceti lety nám říkali, že západní Evropu doženeme za dvacet let. Hm… Najít v klokotajícím rumraji cestu bylo skoro nemožné. Třikrát jsem vlezl do špatné stanice podzemní dráhy a teprve jeden stařičký čarodějník, co si přivydělával hrou na foukací harmoniku, mě nasměroval na správnou linku.

Jakmile jsem se dostal na předměstí, sundal jsem si z hlavy kapuci a přestal si dělat starosti ze slídivých objektivů bezpečnostních kamer. Pro lidi, jako jsem já, je sice jejich pozornost smrtící, ale pro místní poberty bylo cokoliv, co obsahovalo metr měděného drátu a víc než jeden integráč, vítaným přivýdělkem. Už ani nešlo poznat, kde všude kdysi bývaly kamery, protože poté, co je někdo ukradl, kdosi jiný odmotal kabeláž a povytahoval ze zdi i šrouby a hmoždinky.

Míjel jsem snědé Pákistánce, Indy, Turky. Viděl jsem tu dokonce ulici obývanou Poláky a s trochou snahy bych tu určitě našel i pár Čechů. Muže, kterého jsem hledal, bych ale mezi nimi neobjevil. Zřejmě proto, že se jmenoval Koloman.

O jeho jméno mi ale nešlo, spíše o schopnosti. Pokud mě totiž někdo mohl dostat co nejrychleji a současně i nejlevněji do Kyjeva, byl to on a jeho rodina.

Dům, který jim patřil, nevybočoval ze šedi okolní zástavby. Byl to prostě jen jeden z řady šestipatrových činžáků pamatujících lepší časy. Zajímavé na něm bylo jediné – že se do něj přihlásilo k pobytu za léta, co ho vlastnil Koloman, asi pět tisíc lidí. Sice to většinou byli jeho příbuzní a jejich kamarádi, ale nebýt všeobecné laxnosti místních úředníků, už by to někomu určitě začalo vrtat v hlavě. Pro mě to ale bylo plus – když chcete najít cikánského vajdu, hledejte jeho početnou rodinku a uprostřed houfu bude i on.

Vstup do domu byl zatarasen pupkatou dvojicí pokrytou dílem chlupy a dílem tetováním. Několik kérek mi bylo docela povědomých z dob, kdy jsem si kroutil svých dvacet měsíců. Zřejmě našinci…

Tak jsem to zkusil. Zrovna se nadechovali k mému ráznému odehnání, když jsem na ně vybafl: „Chci mluvit s Kolomanem.“ Čeština jim naskočila i přes léta strávená v cizině úplně automaticky: „Pakuj se, gadžo, nejsi na seznamu. Kirvo nemá rád nezvané hosty.“

„Tak mě tam připiš,“ poradil jsem mu a ostentativně si poopravil popruh futrálu, ve kterém nosím meč.

Překvapeně zamrkal, ale pak se otočil a houkl do pootevřených dveří. „Erža!“

Během vteřiny se v nich objevila žena s tváří poznamenanou prožitými lety, z nichž jen některá byly klidná. Prošedivělé vlasy skrývala pod vínově rudým hedvábným šátkem a v obou uších se jí houpaly obrovské náušnice z čistého zlata. Byl to její jediný šperk, tedy pokud pominu malý děravý kamínek pověšený na kožené šňůrce na krku a třicet dva dvacetičtyřkarátových zubů. Ani jsem nemusel použít vhled, abych poznal, s kým mám tu čest.

Zato čarodějnice si mě nejprve změřila s nevrlým mumláním normálně a pak ještě jednou vhledem. Ještě pořád mě baví, jak se lidem při pohledu na moji krvavě rudou šerpu nejprve rozšíří zornice a pak jim vystřelí tlak do nadoblačných výšin. „Tovaryši,“ hlesla roztřeseně, když poklekala. „Vítej, nejsme hodni…“

Oba strážci ji váhavě následovali, i když zřejmě ani neměli tuchy proč. Stačilo jim, když viděli, jak se chová žena, které se báli jako čert kříže.

V některých komunitách již magické nadání vymizelo, v jiných se s darem rodí stále méně dětí a v dalších zase nikdo jejich talent nerozvíjí. U Romů je ale všechno jinak. Sice jich už v Evropě moc nezbylo, ale ti, co tu zůstali, jsou pořád jednou nohou v Prolnutí. Dokonce i ti bez daru. Žádný vajda nerozhodne, dokud mu nevěští čarodějnice, a když to tak dělá on, dělá to i zbytek rodu. Není nic zvláštního, že když dojde k válce mezi rodinami, pustí se do sebe i jejich magicky aktivní členové a kletby pak létají na všechny strany.

„Chci mluvit s Kolomanem,“ zopakoval jsem žádost.

Tentokrát mi už ve vstupu do domu nikdo nebránil. Na schodišti spirálovitě se vinoucím nahoru si mě zvědavě prohlížel celý rod. Malí caparti, kteří normálně povykují tak, že není slyšet lidského slova, nyní jen s očima doširoka otevřenýma zírali skrz kovové příčky schodišťového zábradlí.

V naprostém tichu jsem vystoupal do předposledního patra. Tam, před jedinými opravdu zavřenými dveřmi, stála na hlídce další dvojice bijců, tentokrát ozbrojená brokovnicemi. Když jsem k nim dorazil, pozdravili mě mírnou úklonou a nechali vejít dovnitř.

Než se dveře za mnou zase zavřely, proklouzla do místnosti jako můj stín i čarodějnice.

Kirvo Koloman si dával záležet na tom, aby vypadal přesně tak, jak se od něj očekává. Květovaná hedvábná košile s rozhalenkou, z níž čouhaly husté chlupy, dlouhý knír, zlatý řetěz na snědé býčí šíji, na každém prstě prsten, za který šlo vystrojit pořádnou trachtaci, a na předloktích, nepříjemně připomínajících má stehna, sbírka tetování ze světových nápravných zařízení nemohly nikoho nechat na pochybách, s kým mají tu čest. Líbil se mi.

„Co od nás chceš, kate?“ zeptal se mě bez okolků.

Posunkem jsem odmítl nabídnutou židli. Oni budou rádi, když co nejdříve vypadnu, a já taky. Proč to protahovat. „Potřebuji odvoz do kyjevské Zóny a vím, že máš dobrou síť kontaktů. Najdi mi někoho spolehlivého a hlavně rychlého.“

Ušklíbl se. „Nejsem taxislužba.“

Úšklebek jsem mu vrátil. „To vidím, ale jednám z rozkazu Rady.“ Čarodějnice pokývala hlavou a pak bezhlesně naznačila rty jediné slovo určené kmotrovi: „Musíš…“

„Dobrá,“ hlesl rezignovaně. „Mám tu kamion s vínem. Odjíždí pozítří z Neapole. Když se k němu dostaneš včas, řidič tě tam odveze,“

„Mám ještě jednu prosbu,“ opáčil jsem.

Věnoval mi znechucený pohled. „Co chceš, popravčí? Peníze, fajnovej chlast, nebo se snad chceš oženit? Mám tu pár děvčat, co už dosáhnou ze židle špičkama na zem, a všechna ti budou tvrdit, že jim už bylo patnáct…“

„Potřeboval bych transport do Neapole,“ odvětil jsem klidně a počkal, až se přestane chechtat.

Když se tak stalo, upřel na mě uslzené oči. „Bez té šerpy a meče bys nebyl nic. Jen gadžo. Máš právo ode mě žádat pomoc a já ti už pomohl. Znáš pravidla – jedno přání, jedna pomoc. Hotovo. My dva jsme spolu skončili. Leda že bys mi za tu cestu chtěl zaplatit…“

Ani jsem se nemusel šacovat. Měl jsem jen šerpu a meč. Nic víc, nic míň. Vlastně… vlastně něco by tu ještě bylo. Sáhl jsem do kapsy a nahmatal ostré rohy kovové plakety. Vypadala, že je ze stříbra.

Hodil jsem ji před Kolomana na stůl. „Co třeba tohle, kirvo? Určitě to má nějakou cenu…“

Podívali se na to oba. Čarodějnice se okamžitě s jekotem svalila k zemi jako podťatá a Koloman vyběhl z pokoje zařídit, co bylo třeba. A já? Já jsem už nazítří s úsměvem na tváři stál na molu v neapolském přístavišti, kam mě přivezl Kolomanův čtrnáctimetrový motorový člun Cigarette Racing 46’ AMG Rider. Měl jsem nové oblečení, šest identikitů včetně platebních karet a najít překladiště kamionů mi nezabralo víc než půlhodinku.

Občas je fajn jen tak se nechat unášet proudem…

♦ ♦ ♦

„Dostat se v dnešních časech na Ukrajinu,“ zachrčel na mě stařík, zápolící s obřím volantem tahače, „není jen tak. Je to flák cesty, během který se může stát úplně všecko. To, že ji vobehnali ostnatým drátem a minovejma polema, nic neznamená. Hovno demilitarizovaná zóna, je to peklo na zemi, do kterýho se stahuje verbež z Unie i Federace. Jsou tam místa, kde je i v noci světlo jako ve dne a mutantů je tam po těch vejbuších víc než kytek na louce. Co ti mám povídat, Divokej východ…“

Nechal jsem ho povídat. Cesta díky tomu ubíhala o poznání rychleji a já se alespoň nemusel zabývat vlastními myšlenkami.

V kabině rozhrkané tatrovky, pamatující doby, kdy jsme si ještě vyráběli vlastní auta, to páchlo stejně jako v BVP Condor, ve kterém jsem se po téhle bohem zapomenuté zemi kodrcal minule. Můj lehce senilní praděda říkával, že je rozdíl, jestli po Evropě cestujete s Čedokem nebo s wehrmachtem, ale pravdivost jeho slov mi došla, až když jsem jako hrdý příslušník unijních Jednotek rychlé reakce stál u bran Kyjeva. Jen pár dní po nás se tam objevili potentáti s projevy. Bouchaly zátky od šampaňského a éter byl plný hlášek o lepším světě bez hrozby čehokoliv, bla bla bla. Jenomže s příchodem podzimu přestala být naše reakce rychlá a nakonec se zastavila úplně. Příměří s Ruskoasijskou federací bylo za této situace sňatkem z rozumu. Nám, obyčejným vojclům, to bylo jedno. Hlavně že jsme se mohli vrátit domů. Tedy, někteří z nás…

Nečekal jsem ale, že bych se sem někdy vrátil. Člověk se nerad vrací do pekla, i když je ukryto v jeho vlastním nitru. Příliš mnoho vzpomínek dostalo spoustu mých kámošů do blázince a mým koníčkem není ani objíždění hrobů padlých spolubojovníků. Na některé věci je prostě lepší nevzpomínat.

Když jsme dorazili na hranice demilitarizované zóny, nikdo po nás nic nechtěl. Žádná osobní prohlídka, žádné svlečení se do naha, předklon a kontrola dutin. Čekali nás jen tři znudění chlápci u brány zasazené do pět metrů vysoké betonové zdi a tři stovky rublů, které stařík kradmo strčil do kapsy jejich veliteli. Byli tu i jiní – pomatení kazatelé či členové humanitárních organizací a různých charit, kteří si mysleli, že deky a pár balíků vody v PET lahvích vrátí ukrajinskou společnost tam, kde byla, než začala válka. Ti vojákům nic nedali, a tak v předklonu kašlali jako o závod a pak z bláta sbírali zavazadla podrobená pečlivé kontrole. Divil jsem se jim. Všichni přece vědí, že tady slouží jen záklaďáci bez konexí a důstojníci se škraloupem, pro které jsou úplatky jedinou možností, jak si trochu přilepšit.

„Kdysi, to byly jiné časy,“ posteskl si děda, zatímco zápolil s nerovnou vozovkou, která neviděla cestáře od dob perestrojky. „Zmlsaní lidi chtěli všechno echt a bio. Tvaroh, sýry, maso, a dokonce i víno. Věřil bys tomu? Když jsi na cokoliv přidal ty tři kouzelné písmena, měl jsi vyhráno. Obchodoval jsem s vínem a šlo mi to, to mi věř. Každej jeliman v obleku se chtěl před svojí roštěnkou blejsknout extra značkou vypěstovanou na poctivé hlíně, ale to platilo jen do doby, než ze světa s penězi zmizela i všecka radost. Teď vozím, co jde prodat. Rusům pašuju elektroniku – hlavně holosety a 3D porno filmy – a od nich vozím kaviár, kožešiny a holky. V Bruselu z poslušných Slovanek doslova šílej. Jo, jiní vozí zbraně nebo drogy, ale na to mě nikdy neužilo. Padesát let v gulagu s pěti sty nemytými dřevorubci, to není můj sen…“

„A co vezeš teď?“ zeptal jsem se ho, aby řeč nestála.

Ušklíbl se. „Oficiálně mám cisternu naplněnou prvotřídním burgundským, ale ve skutečnosti jde o druhák dobrý tak akorát k čerpání vývozní dotace. Jenomže nic tak nezlepší cenu vína jako několik beden s nápisem Pfizer, co jsem v něm utopil. Za ty modrý kosočtverce mě stresem impotentní podnikatelé z Neue Kyev zahrnou zlatem. I když dám Kolomanovi třicet procent, pořád ze mě bude bohatý muž, a postačí k tomu jen cesta tam a zase zpátky…“

„Hm, takže hobitem snadno a rychle,“ utrousil jsem a vysloužil si jeho přikývnutí.

♦ ♦ ♦

„Kurva, kurva, kurva!“ zaklel děda, když na horizontu zahlédl proti světlejšímu nebi siluety teréňáků blokujících cestu. Tatrovka skřípavě zaprotestovala proti prudkému brzdění a volant se ve staříkových rukou začal trhavě pohybovat zprava doleva ještě víc než normálně. Čekal jsem, že se položíme na bok, ale nestalo se tak. Místo toho jsme zastavili dvacet metrů před tou improvizovanou a zbraněmi se ježící mýtnicí.

„Klidná cesta právě skončila,“ ucedil stařík a hmátl po vysílačce. Pak mikrofon s klením odhodil. „Ruší nás. Jsme v tom sami.“

„Policajti?“

„Kdyby,“ povzdechl si unaveně a pak si otřel nos do rukávu. „Ti by si vzali svých standardních dvacet procent. Tohle jsou mutaci.

V okolí Černobylu jich jsou stovky a občas vyrazí na drance a jdou na to zvostra…“

Černobylská havárie byla starší než já, ale po třech hospodářských krizích, zhroucení sekundárních trhů a státním bankrotu půlky Evropy vyschly finanční cecíky všemi dojené Unie a s nimi i pididotace směřující na Ukrajinu coby nárazníkovou zónu chránící civilizaci před sílící Ruskoasijskou federací. Do deseti let se krajina kolem zchátralé elektrárny pronikavě změnila a za dalších deset let se začalo měnit i obyvatelstvo…

„Slyšel jsem o kamioňácích, co na ně natrefili. Je na rozdíl od jejich kár našli, ale příbuzným je stejně neukázali…,“ pronesl stařík zamyšleně a hmátl za zadní sedadlo. Výsadkářská verze AK‑74 vypadala jako nová, ale stačilo jediné trhnutí závěrem, aby mě do nosu udeřil nezpochybnitelný pach spáleniny. Bylo jasné, že tuhle hračku rozhodně nevozil pro parádu.

„Buď se prostřílíme,“ pronesl vážným hlasem, „nebo tu chcípnem. Muťáci neberou zajatce.“

V odpověď na jeho prohlášení ozářily řady radioaktivních lupičů oslnivé záblesky. Projektily prudce udeřily do čelního skla a s vysokým jekotem odlétly někam do noční temnoty.

„Cha cha!“ zaječel děda posměšně. „Neprůstřelné sklo! To jste nečekali, co, zmetci?“

Protúroval prudkým sešlápnutím plynu motor a pak ve vysokých otáčkách pustil spojku. Vůz zdivočele vyrazil k barikádě z muťáckých aut. Palba se okamžitě přenesla na ozdobnou masku chladiče a pneumatiky, ale ani tam moc škody nenadělala. Děda uměl překvapit. Takovéhle pancéřování totiž tatrovka nenabízela v základní výbavě, ale dělala je jen na objednávku hodně solventním klientům.

Stačilo jedno cvaknutí ovladače na páčce pod volantem a krajinu před námi osvítila řada halogenových reflektorů namontovaných na střeše kabiny. Najednou jsem měl světla jako ve dne a mohl si tak vychutnat nerušený pohled na mutagenní panoptikum, jež se nás rozhodlo přepadnout. Někteří z nich vypadali takřka normálně, když pominu víc rukou, nohou či očí, než bývá obvyklé. U některých překvapilo i jejich neobvyklé umístění. Byla škoda nevyužít momentu překvapení. Pootevřel jsem dveře a šipkou se z nich vykulil na silnici. Do boku se mi zaryly hroudy hlíny tvrdé jako kámen. Zlatý asfalt, pomyslel jsem si, ale potkat v těchto končinách asfaltovací stroj bylo asi stejné jako mít nenarušenou DNA.

„Hele mladej,“ co to stihl ještě stařík během mého pádu na matičku zemi vyjeknout, ale pak se naprosto rozumně vrhl k otevřeným dveřím a zprudka je za mnou zabouchl.

Než to udělal, stačil jsem ještě zakřičet: „Zhasni to!“

Okamžitě mi nepříjemně blízko hlavy hvízdlo několik kulek. Zůstat na jednom místě déle než pár vteřin bylo spolehlivou cestou na krchov. Musel jsem pryč! Vzpomněl jsem si na německého plukovníka, který nás hnal do skal nad Kábulem proti dobře zakopaným Afghům. „Schnell oder nicht!“ ječel na nás tehdy a zuřivě přitom mával ve vzduchu parabelou, jako by měl na dohled Stalingrad a ne tucet betonem podšprajcovaných nepřátelských bunkrů. Ten rozdíl ho stál život, protože ho krátce poté rozpůlila dobře usazená kulometná dávka ráže 12,7 mm.

Po další spršce střel jsem se odvalil stranou a z futrálu začal tahat meč. „Zhasni to! Proboha, zhasni to,“ modlil jsem se k dědkovi. Krajina se kolem mě náhle utopila v naprosté černi. Děda zmáčkl, co měl…

Skokem jsem překonal vzdálenost, která mě dělila od nejbližšího mutanta, jehož oči ještě nepřivykly tmě. Nepomohlo mu ani, že je měl tři, z toho jedno dokonce na korunní čakře. Narazil jsem do něj v plné rychlosti a pak ho letícího vzduchem ťal přes hrdlo. Ocel hladce přeťala obratle a já na jílci ucítil jen nepatrné zabrnění. Z ochablých prstů jsem mu vykroutil zbraň a děkoval osudu, že je nabitá a odjištěná.

Čas, čas, čas! ječelo mi v hlavě bez ustání. Jak dlouho ještě budou ti na druhé straně slepí? Deset vteřin? Pět?

S mečem v jedné ruce a s ákáčkem v druhé jsem se vrhl mezi zaparkovaná auta. Byl jsem evidentně rychlejší, než mutanti čekali, protože první dávka, na kterou se zmohli, rozšvihala zem kolem bezhlavé mrtvoly mého prvního protivníka. Už když jsem auta míjel, pochopil jsem, že nic jiného než lupičství té bandě asi nezbývá. Byla to naprosto otřesná sbírka na koleně zflikovaných rachotin, rezavých jako liška a předělaných na dřevoplyn.

V některých ještě šel poznat původ, jiné už byly z větší části doplněny náhradními díly jiných než místních značek. Bylo jasné, že bez jejich neustálého přísunu by se brzy nerozjela ani jediná. Maska od mercedesu připevněná rezavým drátem na původní mřížku od chladiče omláceného UAZu mě dostala.

Pak jsem narazil na pětici chlapů – krčili se za vozovou hradbou a nervózně brebentili. Podělil jsem je obsahem zásobníku a sledoval, jak zběsile poskakující tanečníci postupně klesají k zemi, aniž by se zmohli na cokoliv podstatného.

Odhodil jsem kouřícího kalacha a prudce se plácl přes prsní kost. Nebyl v tom masochismus, ale touha co nejrychleji aktivovat amulety. Vlastně jen jeden, ten nejpodstatnější. Během zlomku vteřiny se mi z dřeně nadledvinek do krevního řečiště vyplavila dávka adrenalinu, která by jiného buď zabila, nebo přiměla běhat po stropě. Mě dostala do formy. Reakční doba se mi sice zkrátila jen o zlomky vteřiny, ale život je právě o takových zlomcích a ten můj tím opět získal spád…

Měl jsem to osm metrů otevřeným terénem k další skupince banditů, kteří se zrovna otáčeli mým směrem, a to včetně ústí jejich kalašnikovů.

Než jsem k nim doběhl, stihli vystřelit jen dva. Jednoho bych ale raději nepočítal – měl tři ruce, takže se mu zbraň obsluhovala mnohem lépe. V každém případě se netrefili. Vpadl jsem mezi ně s mečem nad hlavou. V dosahu jsem měl chlapa s tváří posetou nepěknými boláky, ulízaného frajera v námořnickém tričku, který vypadal naprosto normálně (až na žábry za ušima), a drobného mužíka, jemuž z hrudníku vylézalo parazitické dvojče, a všichni na mě mířili zbraněmi. Dokonce i parazitické dvojče drželo v pařátku devítku makarova.

Kdo vybírá, přebere. Tak jsem prostě jen ťal jejich směrem. Obolákovaného jsem v podstatě setnul. Nebyla to sice zrovna učebnicová dekapitace, ale nemůžu za to, že se v poslední chvíli pokusil jít do podřepu. I tak ho ale odpadlo dost na to, abych ho přestal považovat za hrozbu. Z ulízance byli dva a po diagonále se pohybující ostří se nakonec zakouslo i do zakrslíka. Sedm jednou ranou to sice nebylo, ale v mém věku jsem rád i za drobné úspěchy…

Ostatní mutanti mě překvapili. Čekal jsem, že se dají na útěk, ale oni se na mě místo toho vrhli jako posedlí. Buď dědkův náklad opravdu zoufale potřebovali, nebo špatně snášeli, když se jim někdo staví na odpor. Několika seky jsem si zjednal víc místa, snížil počet protivníků o další dva a mohl vypáčit z ručiček dvojčete makarova. Už ho nepotřebovalo a mně se naopak mohl hodit. Nemá sice zastavovací účinek, ale ruští policajti ho fasovali celá desetiletí, a jak se s ním vyřádili. Navíc na blízko je jedno, jestli máte makarova, nebo Afghan Eagla Mark II. Hlava nejbližšího muťáka se rozprskla jako nahnilý meloun a jeho kolega zase nerozchodil trojici úhledných dírek uprostřed hrudníku. Už dlouho se mi nepodařil tak hezký rovnostranný trojúhelník. Pak se mě ale někdo pokusil udeřit pažbou ákáčka do hlavy, a když mu to nevyšlo, bodl mě nožem, drženým třetí rukou, do břicha. Třetí rukou? Bože, jak já nesnáším Černobyl! Zahnal jsem ho máchnutím mečem.

Teprve teď se v ostatních konečně něco zlomilo a dali se na útěk. Otřel jsem zakrvácenou čepel o hrst trávy a slíbil jí, že jí při nejbližší příležitosti dopřeju olej a brousek.

Náhle mě obklopila světla přicházející ze všech stráň. Silné xenonové paprsky se v temnotě křížily jako meče a v jejich průsečíku jsem byl já, oslepený, nevidoucí a nevědoucí, komu nebo čemu mám vděčit za tolik pozornosti.

Vzápětí se rozštěkalo několik kulometů, ale smršť olova k mému údivu nezkosila mě, ale prchající mutanty. Překvapilo mě to, protože těch, co chtějí moji smrt, je tak dlouhá řada, že je na mě dokonce vypsán pořadník. O to víc mě šokovalo, když jsem zjistil, že to jsou agenti.

Lóže je totiž nepřítel, kterého nikdo rozumný nechce. Stranou můžete nechat bláboly o tom, že vaše velikost je odrazem velikosti vašeho protivníka. Tady nejde o velikost, ale o smrt. Dříve nebo později všichni, kdo zastávali jakýkoliv úřad Prolnutí, skončili rukou agenta Lóže. To není pesimismus, ale statistika. Jen ti, kdo se stáhli za hradby Sinekury, byli v relativním bezpečí. Sice odříznutí od děje a neschopní cokoliv ovlivnit, ale naživu. Ostatní, kterým se říká divocí, takové štěstí neměli. Studoval jsem dějiny Prolnutí a viděl nekonečný seznam padlých, za které jen výjimečně nastoupila náhrada. Pokud je pravda, co se povídá, jsem poslední divoký kat, a to ani nemám mistrovské zkoušky. Knihovníci jsou na tom stejně, a Strážci? Vím o dvou a oba se skrývají. Být příslušníkem vymírajícího druhu má ale i výhody – nemusíte se starat, jestli je už penzijní systém konečně životaschopný…

Zvedl jsem meč do horního střehu. Možná šlo o patetické gesto, ale živého mě nedostanou.

„Richarde Svátku,“ oslovil mě hlas zkreslený elektronikou megafonu. „Tady Jednička moskevského týmu. Hovořím jménem pana Timoteje Woznila. Bylo vyhlášeno příměří. Opakuji, příměří. Chci si promluvit!“

„Tak vypněte světla,“ ucedil jsem na půl úst a ona během vteřiny skutečně zhasla. Bylo mi ale jasné, že kromě vše slyšících směrových mikrofonů jsou na mě zaměřeny i desítky noktovizorů, takže šlo jen o gesto dobré vůle.

Muž číslo jedna, šéfující agentům nejmocnějšího člena Lóže – Timoteje Woznila, připomínal spíše úspěšného byznysmena než elektronikou a nanoboty vylepšeného zabijáka. Tmavý, dokonale padnoucí oblek mu propůjčoval dojem moci stejně jako ručně šité boty a tmavé značkové brýle. Jelikož kolem nás panovala tma jako v pytli, jen blázen by věřil, že jsou pouze sluneční.

„Honíme se za vámi přes půl Evropy. Jen o vlas jste unikl berlínskému týmu v Pragu. Agenti Artura Radeckého byli možná až příliš ostří, ale vzhledem k tomu, že na vás nemají zrovna hezké vzpomínky, se jim doufám nedivíte,“ oznámil mi, když jsme si bok po boku sedli na pařez a já odmítl nabídnutou cigaretu.

„Víme, že míříte do Kyjeva, a proto se vás snažíme kontaktovat, neboť naše zájmy se v této záležitosti prolínají. Myslím, že si můžeme vzájemně vyjít vstříc. Byl jsem v tomto směru ubezpečen vedoucím evropské centrály, že jste svým způsobem důvěryhodná osoba.“

Ušklíbl jsem se.

„Víme, že jste v Kodani dostal úkol. Netvařte se tak udiveně, máme své zdroje. Bohužel vyhrocená situace v Kyjevě je důsledkem naší nezdařené bezpečnostní operace a selhání lidského faktoru. No, lidského, spíše nelidského. V každém případě to, co se tam děje, se dotýká i našich výsostných zájmů.“

Zamyšleně jsem na něj pohlédl. Pokec s agentem, je vždycky zajímavý, ale tenhle se opravdu překonával.

„Události, které jsme spustili, probíhají bohužel ve sféře, v níž nemůžeme přímo zasahovat. Prolnutí pro nás neobdarované neexistuje, i když dobře víme, že opak je pravdou. Nabízíme vám proto veškeré myslitelné vybavení a pomoc od kterékoliv mocenské struktury na této planetě.“

„A co za to?“

Jednička mi podal malý holoprojektor a pak mi zpříma pohlédl do očí. „Chceme věc, kterou nám zrádce ukradl, a zrušení jejích účinků na danou oblast. Na disku najdete všechny podrobnosti naší zmařené operace a jednu fotografii. Muž na ní je Konstantin Ivanovič Něfremov, zrádce. Jeho potrestání vnímáme jako věc cti, jestli mi rozumíte… V tuto chvíli se na jeden z vašich účtů převádí tři sta tisíc euro a stejnou částku obdržíte po splnění úkolu. Dále jsem vám oprávněn tlumočit závazný příslib odkladu štvanice na jeden měsíc a Jednička evropské agentury vám navíc posílá dárek.“

„Dárek?“

Dva nemluvní agenti přede mě položili do trávy věci, které jsem musel nechat v Praze při svém kvapném útěku. Stačil mi letmý pohled, abych zjistil, že jsou všechny, a navíc označené přehlednými visačkami.

„Budete mě sledovat?“

Agent se ušklíbl. „Nebudu vám lhát. Skenovali jsme vaše ID čipy a údaje už byly zaneseny do databáze centrálního počítače. Jde o standardní proceduru, nic ve zlém. Měsíční odklad by vám ale měl postačit k obstarání si spousty jiných,“ dodal uštěpačně. Pak sáhl do kapsy a podal mi malou plastovou visačku.

„Nemáme sice jako vy amulety, ale kvalitní ID karta s diplomatickým čipem má také své kouzlo,“ pronesl s úsměvem. „S omezenou platností jste akreditován jako zástupce kulturního atašé Švýcarské konfederace pro území Ruskoasijské federace. To znamená volný pohyb po území Federace včetně Zóny a plnou diplomatickou imunitu. Dám vám na sebe dokonce přímou linku. S její pomocí vám budu ušlapávat cestičku, co to půjde. Co víc byste chtěl?“ Strčil jsem kartu do kapsy a nadlehčil si zařezávající se popruh od meče, který náhle vážil víc než tunu. „Dobře,“ oznámil jsem mu. „Udělám to.“

„Byl byste tak laskav a přísahal na Prolnutí?“

Povzdechl jsem si a s pokrčením ramen pronesl: „Přísahám na Prolnutí.“

Když mi v uších přestalo zvonit a zrak se mi opět pročistil, byl jsem na silnici jen já a k smrti vyděšený děda, křečovitě se držící volantu svého kamionu. Na druhou stranu, alespoň mi neujel…

Když jsme dorazili do Kyjeva, děda zkušeně prokličkoval bariérami z trosek a odpadků a neomylně namířil k nákladním rampám dávno zrušeného vlakového nádraží. Vjezd byl zatarasen provizorní hradbou ze starých aut a tramvají. Jen brána vypadala jako původní, stejně jako dvojice kulometných hnízd, která ji střežila. V každém stála sice obstarožní, ale stále děs nahánějící obluda ráže 12,7 mm na masivní trojnožce. Byly časy, kdy se mi o těchto NSVéčkách i zdálo, a byly to jen noční můry…

Sotva děda zastavil a zatáhl ruční brzdu, už vyskakoval z kabiny, mávaje nad hlavou nějakými dokumenty.

„Ruce, pořád jim ukazuj ruce!“ syčel na mě, když nás obstoupil dobrý tucet bijců vyzbrojených vším, co jim přišlo pod ruku. Byli to nezajímaví chlápci otlučení životem a jinými chlápky. Pak k nám ale přistoupil jejich šéf, a to byla úplně jiná sorta. Nikdo ho sice oficiálně za šéfa neoznačil, ale poznal jsem to podle toho, jak rychle se před ním skupinka rozestupovala.

Nedivil jsem se. Žádný tvor Prolnutí totiž nedokáže zcela potlačit svoji jinakost a lidé ji podvědomě cítí, i když to rozumem nedokážou vysvětlit. Stačí ale vědět, kam se podívat. Já to udělal a rozhodně jsem nebyl zklamán – nažloutlý záblesk v zornicích, srostlé a husté obočí.

V té samé chvíli si ovšem on začal stejně pečlivě prohlížet mě. Když mu došlo, kým jsem, podvědomě se nahrbil a já čekal útok, ale ovládl se a místo toho mi vyšel v ústrety s napřaženou pravicí. „Jmenuji se Ivan Krajcev,“ představil se a pak si položil dlaň na srdce a mírně se uklonil. „Vítejte v Kyjevě, ctihodný tovaryši…“ Už mi říkali všelijak, ctihodný jsem ale byl poprvé. Mnohem zajímavější mi ale připadal ten chlápek – vlkodlak, evidentně domestikovaný, a dokonce i magicky aktivní. O někom takovém jsem nikdy neslyšel.

„Jsme opravdu rádi, že jste dorazil,“ pokračoval a mezi řečí vytahoval z kapsy komunikátor a prsty na jeho klávesnici něco psal. Když skončil a přístroj vrátil tam, odkud ho vzal, věnoval mi pohled prostý jakékoliv přetvářky. „Ani nevíte, jak moc jsme rádi. My jsme…“

„My? Kdo je to my?“ zareagoval jsem na jeho plurál.

Zatvářil se udiveně. „Promiňte, myslel jsem, že vás před cestou informovali. Když říkám my, mám samozřejmě na mysli baťku Fedoroviče. Mám vás k němu doprovodit.“

Nádraží kypělo činorodým duchem. Byla tu spousta mužů a žen. Někteří vylepšovali provizorní hradby, jiní se zbraněmi na dosah pátravě zkoumali ulice a sousední domy. Bylo tu ale i dost civilistů, kteří u Fedoroviče hledali ochranu. Pak jsem si všiml podivné skupinky bojovníků. Říct, že byli jiní, byl eufemismus nejhrubšího zrna. Stáli strnule jako marionety vedené na neviditelných drátcích, ale nejhorší byly jejich oči – prázdné a postrádající život. Byli nápadně bledí, s propadlými tvářemi a kruhy pod očima připomínajícíma skleněné náhražky vycpaných zvířat. Některým zpod vyhrnutých rukávů vyčuhovala tetování zvláštních jednotek, jiní na sobě měli tmavé podnikatelské obleky. Společnou ale měli hlubokou a neuměle sešitou jizvu uprostřed hrudi. Kdo ví, jestli věděli, že přišli o své životy a slouží tomu, kdo je o ně připravil? Jenomže zombie se nikdo na její názor neptá.

„To je Fedorovičova práce?“ zeptal jsem se tedy já.

„Ano,“ přitakal bez váhání Krajcev, „on je nekromant a tohle jsou zajatci nebo banditi přepadající naše konvoje. Taky mezi nimi najdete úředníky z berňáku, a dokonce i členy komise poslané sem z Bruselu vyšetřit osud jedné dotace. Jsou teď o hodně výkonnější, to mi věřte.“

Na baťku Fedoroviče jsem narazil v nedaleké budově. Nebylo na něm nic zajímavého. Jen další chlap v obleku konfekční velikosti i střihu. Pouze oči měl na rozdíl od svých zaměstnanců živé. Sice chladné a bez emocí, ale živé. Chtít víc, asi bych nesměl být v zemi zbídačené nekončící válkou.

Co mi na něm ale fakt vadilo, byly zakrvácené ruce, kterými až po lokty vězel v mrtvole ležící na stole provizorně stlučeném ze starých dveří.

Když mě spatřil, s omluvným úsměvem ruce vytáhl a otřel do bělostného ručníku, který mu podal tupě zírající sluha, který mohl na témže stole ležet před pár dny.

„Vítám vás, tovaryši,“ pronesl melodickým hlasem a pokusil se o mírný úsměv. „Omluvte tyto skromné poměry, ale mé sídlo přede dvěma dny lehlo popelem…“

„Vyrábíte si dalšího vojáka?“ zeptal jsem se jej a trhnul hlavou k promodralé mrtvole rozevřené jako kniha.

Neurazil se. „Co to začalo, přišel jsem o dvě stovky bojovníků. Nějak tu ztrátu nahradit musím.“

Když uviděl můj nesouhlasný pohled, pokračoval: „V téhle válce žádná z bojujících stran nebere na nic ohledy. Stokrát jsem se snažil vše vysvětlit, ale nikdo mě neposlouchá. Už léta mě chtěli zničit a tahle záminka byla pro ně stejně dobrá jako každá jiná. Navíc všichni chtěli ten rukopis. Mé historce sice nikdo nevěřil, ale stejně se o Sverdlovského sídlo strhly neuvěřitelně zuřivé boje. Elfové, kozáci, trolové i mí lidé. Bojovali tam všichni proti všem. Hlavně aby nikdo nezískal nad ostatními výhodu… aby to nebyli oni, kdo získá rukopis. Je to šílené. Nikdo se už ani nesnaží před obyčejnými lidmi tajit, co se tu děje. Podívejte se na holo – lokální zpravodajství je plné historek o objevujících se monstrech, mizejících mrtvolách, požárech nehořících domů a různých nebeských úkazech…“

„Mám tuhle válku zastavit,“ oznámil jsem mu.

Pobaveně se pousmál. „Tak to vám nezávidím.“

„Nezávidím ani sám sobě, protože tohle šílenství neskončí, dokud některá ze stran nezíská rukopis nebo dokud nebude potrestán ten, kdo odpravil lidi na aukci.“

„Ten, koho chcete dostat, je ve Sverdlovského domě, ale je to stejné, jako by byl na Marsu. Pokaždé když někdo získal kontrolu nad domem, poslal do něj své lidi. Nevrátil se ani jeden a ten dům… ten už taky není, co býval…“

„Přesto tam půjdu.“

„Vím,“ pronesl dutě. „Viděl jsem to,“ dodal, ukazuje na otevřený hrudník budoucího vojína. „Znamení nelžou. Právě proto jsem kontaktoval Radu. Bylo důležité, aby sem poslali právě vás.“ Upřel jsem na něj stejně zamyšlený pohled jako na někoho, kdo příliš brzy vysadil prášky.

„Půjdete tam a přinesete mi rukopis. Je to jednoduché. Věřte mi,“ pronesl a v jeho hlase nebyla ani stopa po předchozí přátelskosti. „Tak jednoduché to zase nebude,“ oponoval jsem mu klidným hlasem.

V jeho reakci nebylo ale po klidu ani stopy. „Nevíš nic, panáčku,“ zasyčel. „Žiješ si za tou vysokou zdí jako v bavlnce. Tohle je Zóna. Rozervali ji na kusy, vypálili a posypali kdejakým svinstvem a pak od ní dali ruce pryč. My tu zůstali a chtěli to dát do pořádku, ale kolonisti se nás na nic neptali. Proto mi neříkej nic o tom, jestli to bude nebo nebude jednoduché. Uděláš to, a hotovo,“ dodal ještě mrazivým hlasem. „Mně nikdy nikdo neodporuje! Před lety bych se stal Strážcem, kdyby nedošlo k tomu nedorozumění s mým koníčkem. Radě se nelíbilo, co dělám z lidí, tak jsem se udělal pro sebe. Než sem přišli ti zazobaní kolonisti, patřilo mi to tu, a chci, aby to tak bylo znovu. Nikdo a nic mě nezastaví. Ani ty to nedokážeš!“

V ruce se mu objevila injekční stříkačka s krátkou a nezvykle tlustou jehlou. Zřejmě nemělo jít o bezbolestný zákrok…

Meč, který se mi objevil v ruce ve zlomku vteřiny, na jeho tváři vyvolal jen pohrdavý úšklebek. Ukázal na traverzu podpírající střechu budovy. Poprvé v životě jsem viděl, jak někdo myšlenkou proměnil kus železa v magnet. Meč mi vystřelil z ruky a láskyplně se k němu přivinul.

„Chcete ještě nějakou ukázku?“ zeptal se mě výsměšně. „Umím toho víc.“

Vykročil ke mně a já náhle zjistil, že se nemůžu pohnout. Měl jsem sice na krku amulet proti uhranutí, ale ten se právě změnil v roztavený vosk a v horkých kapkách mi stékal po oblečení.

Ze stolu sebral injekční stříkačku naplněnou nějakou nažloutlou tekutinou. „Je v tom kurare,“ informoval mě, „a pár dalších látek, ale u nich jde o mé obchodní tajemství. Až zemřete, udělám z vás svého člověka, no, člověka, zombii. Ještě rád mi ten rukopis přinesete…“

„Ale baťku,“ pronesl Krajcev nesouhlasně. „Je to host a popravčí. To přece –“

Obrátil se k němu a vyštěkl: „Mlč! Tahle země umírá a hroutí se vše, co jsem tu vybudoval. Nemám čas na nějaké tradice. Seru na ně!“

Injekční stříkačka se po oblouku vydala k mé krční tepně. Až do ní vystříkne svůj obsah, bude vymalováno. Pokusil jsem se pohnout. Nic se nestalo. Jako by mi někdo odstřihl mozek od zbytku těla.

Náhle se její let zastavil a pravice, která ji držela, klesla bezvládně dolů. Pak jsem uslyšel zachrčení. Překvapené, plné bolesti a nevyslovených výčitek. Nekromant se připotácel do mého zorného pole a já uviděl, že se třesoucí se rukou pokouší z krku vytrhnout dlouhý trokar. Stejný, jaký předtím on sám používal při výrobě služebníků.

Ivan Krajcev se překvapeně díval na svoji prázdnou ruku, jako by nedokázal pochopit, co udělal.

„Promiň, baťku… já… já…“

Nedořekl, protože se jeho zaměstnavatel prkenně zhroutil k zemi a kouzlo, které mě drželo, zmizelo.

Těžké kulomety u brány se náhle hlasitě rozštěkaly.

Vlkodlak Krajcev mě chytil za rukáv a naléhavě zasyčel: „Následujte mě. Musíme odtud, a to co nejrychleji. Naše obrana je nezastaví.“ Na potvrzení jeho slov se budova otřásla tlakovými vlnami dvou explozí. Kulomety se už neozvaly.

„Je tu vstup do bývalé kanalizace. Vyhneme se tak ulicím, ale nemohu zaručit, jak dlouho ještě bude tahle zkratka bezpečná,“ oznámil mi Krajcev.

Budovou otřásly další exploze. Pak se její vzdálenější konec zhroutil v chuchvalcích kouře a plamenů. Po tomhle mě nikdo nemusel nutit do toho tunelu vlézt…

♦ ♦ ♦

Od chvíle, kdy opět nabyl vědomí, ho nepřestávalo udivovat, že ještě žije. Dokonale si vybavoval trýznivé hodiny, kdy z jeho agónie splétala podivnou a pulzující bránu, a přece nedokázal přesně určit moment, kdy se odpoutal od své zakrvácené a vyvržené tělesné schránky a stal se součástí otevřeného průchodu do nebytí. Cítil, že to je ten tunel a že by se jím, i když na jeho konci není žádné světlo, měl dát, ale nemohl.

Změny, které kolem něj probíhaly, ho děsily. Nikdy nevěřil historkám, jimiž ho krmila jeho bába. Považoval to za tlachy polosenilní ženské, která zažila válku, hladomor a komunisty, což by se podepsalo i na silnější osobnosti, než byla ona. Vždycky když mu vyprávěla o duších vyjících zoufale v záhrobí a démonech, kteří touží ovládnout tento svět, jen strnule seděl a pokyvoval hlavou. Bláznům se přece nemá odporovat.

Jenomže teď už mu to jako tlachy nepřipadalo. Jeho milovaný dům, kvůli kterému uplatil polovinu místních úředníků, se změnil jako první. Sotva se otevřela brána, propadl se. Ne fyzicky, ale metafyzicky Cítil to, i když tomu nevěřil. Jako by se přesunul z jedné reality do jiné, mnohem hnusnější a děsivější. Jeho jednotlivé místnosti se měnily a přetvářely a s každým dalším propadem do hlubší vrstvy to bylo horší a horší. Jak tomu říkala bába? Jak to jen nazývala?

Pak si vzpomněl na to slovo – Prolnutí. Mít ještě záda, přeběhl by mu po nich mráz…

Když branou prošel první návštěvník, myslel si, že zešílí. Jestli to nebyl démon, tak kdo jím měl být. Ona sice tvrdila, že to je jen jeden z nižších služebníků, ale i tak naháněl hrůzu. Těžko říct, jestli to byl ještě člověk, nebo už hmyz. Byl od každého trochu. Nižší nebo ne, s těmi, kteří vstoupili do domu, se vypořádal tak rychle, až mu to vzalo dech. Obrazně řečeno, protože už nějakou dobu nedýchal.

Pak sledoval, jak ona a ten mrtvoly žeroucí chlap jejich těla vplétají do brány a tím ji posilují. Viděl ale i něco jiného, a to ho naplnilo spokojeností, že o své tělo přišel. Viděl, jak na ně působí brána a to, co bylo za ní. Jako by to bylo nějaké záření nebo jed. Pokaždé když se odtamtud vrátili, byli na tom hůř než předtím. Už nebyla hezká. Vlasy jí zbělely a proměnily se ve zcuchané chomáče. Ani její pleť už nebyla hladká a alabastrově bílá. Byla strupovitá a pokrytá skvrnami a šupinami staré kůže. Ghúl na tom ale byl ještě hůř. Většinu dne proseděl v koutku, kde se kýval ze strany na stranu, mumlaje něco o páté bráně. V dlouhých cárech z něj slézala kůže a tělem se mu šířila páchnoucí sněť. Vypadalo to, jako by se rozkládal zaživa…

Když začala vítězoslavně prohlašovat, že brána je konečně ukotvená, nevěnoval tomu v první chvíli pozornost. Slyšel ji, jak říká tomu požírači mrtvol, že dům už pevně zakotvil ve všech vrstvách Prolnutí, ale nechápal, o jakých vrstvách to mluví. Pak branou přišla první skupina těch z druhé strany a on chtěl, i když už neměl ani molekulu hmotné podstaty, vzít nohy na ramena a utéct. Nikdo nechce sedět v první řadě dramatu o konci světa. Když zjistil, že nemůže utéct, alespoň zešílel…

♦ ♦ ♦

Možná mě přece jen měl nutit, pomyslel jsem si o nějakou hodinu později, když se vlkodlakem vybásněný tunel proměnil ve standardní stoku čištěnou naposledy před první finanční krizí. Brodit se po kolena v tom, co jiní s klidným srdcem spláchli, se mi opravdu příčilo. Ještě že jsem svoje boty stáhl z jednoho bezdomovce. Bylo by mi líto si v tomhle sajrajtu zničit vlastní… Procházet tudy v normálu bylo nechutné, za použití vhledu se ale jednalo o zkušenost veskrze děsivou. Kyjev si opravdu vytrpěl svoje. Tolik ztracených a bloudících duší jsem neviděl, ani když jsem vyřizoval zakázku u Verdunu. Jednu chvíli to vypadalo, že jsou zdi vyloženy lebkami. Tisíce a tisíce jich ležely jedna na druhé až ke stropu a všechny na mě cenily zuby a mrkaly prázdnými očními důlky. Ve skutečnosti chodba ale vypadala stejně jako kdekoliv jinde – byla to prostě betonová trubka o průměru pěti metrů. Před několika sty lety tady ale musela být kostnice. Pak přišly na řadu ektoplazmatické shluky čerpající energii z lidských emocí. Kolik jich vzniklo během poslední války a kolik během těch dřívějších, to už dnes asi nikdo nezjistí. Utrpení a zoufalství, které je stvořily, by ale dokázaly posunout Zemi někam za Pluto.

V jednu chvíli se chodba míhala tolika chapadly a výrůstky, že jí nešlo projít.

Krajcev vytáhl z náprsní kapsy bundy krátkou hůlku a nahlas vyslovil koncentrační formuli. Dotkl se jí těch několika opravdu otravných, jež měly zálusk na naši životní energii. Oslnivé záblesky je donutily se stáhnout, ale bylo to jako bojovat s hydrou. Během vteřiny se odevšad vyrojily další a ještě nenasytnější. „Ne… netušil jsem,“ zachrčel vlkodlak vyčerpaně, „že je to… tady… tak zanedbané…“

Pokusil jsem se některé setnout, ale bylo to, jako bych krájel vzduch. Meč byl sice ukut v Prolnutí, ale tyhle bytosti nebyly z této sféry, natož z tohoto světa.

Nebyl to zvuk v pravém slova smyslu, spíše jen brnění někde za ušima, možná v mozku, možná v nějaké jeho dávno nepoužívané části, anebo jsem si to jen nalhával, ale slyšel jsem na samé hranici slyšitelnosti podivný šepot: Aaanrzzziiirrr, aaarrrzzziiirrr, aaarrrzzziiirrr, pořád dokola.

Chapadla podnikla další útok. Tentokrát jich bylo víc a nějaké hůlkové kouzlo je nemohlo rozházet. A taky že nerozházelo…

Krajceva chytlo jedno z nich a zmohl se jen na zachrčení. Mě to potkalo vteřinu poté a nezmohl jsem se ani na to. Zatmělo se mi před očima a cítil jsem, jak se pomalu kácím do sraček, kterým jsem se ještě před chvílí tak štítivě vyhýbal.

V první chvíli jsem stín, který jsem zaregistroval periferním viděním, považoval za halucinaci způsobenou vytrácejícím se vědomím. Jenomže on se kolem mě mihl podruhé a pak ještě jednou. Chapadla se stáhla a jejich původci se začali vytrácet. Jako bychom pro ně ztratili na přitažlivosti. Pak jsem ji uviděl. Ji, anebo To. Dodnes nevím, co bylo přesnější. Byla malá, zahalená do dlouhého pláště s kapucí skrývající jí tvář. V drobné ruce připomínající pařátek držela dlouhý, zahnutý nůž s černou, jakoby obsidiánovou čepelí a na zádech nesla malý, neustále se hýbající batoh. „Jedna,“ zachrčel Krajcev, který ji zaregistroval také. „Co… co ty tady?“

Malá postavička preventivně sekla po ektoplazmatickém shluku, který nechápavě reagoval na její předchozí pokusy o zahnání, a pak zachrčela v odpověď: „Jedna slyšela, že do města přišel kat. Jedna chce pomstu. Ne pomstu… Jedna chce spravedlnost. Jeden zemřel a mé doupě je prázdné. Jeden neuvidí, jak roste náš vrh.“ Trhla ramenem a ukázala nám kousek svíjejícího se batohu. „Jedna pomůže, a vy pomůžete Jedné…“

Ještě nikdy v životě jsem tak rychle nepřikývl.

Tehdy a ani nikdy poté mi neukázala svoji tvář, ale měl jsem možnost, když se na krátkou chvíli od nás vzdálila, nahlédnout do jejího batohu, a tak jsem si mohl udělat obrázek. Samozřejmě, ta slepá mrňata mohla mít hodně z tatínka, ale osobně bych na to moc nesázel. Zejména když jsem slyšel, že Jeden a Jedna byli dvojčaty.

Doupě měli ale suché, teplé a pohodlně zařízené. Osobně bych si sice rokokový nábytek nevybral, ale darovanému koni se na jisté věci nekouká. Tak jsem si sedl na přehnaně vyumělkovanou židli a s poděkováním přijal šálek čaje, který se jen bůhvíjak dostal z Indie do tohoto bohem zapomenutého kousku kyjevské kanalizace. „Kdo ho zabil?“ zeptal jsem se šeptem Krajceva, když odešla kojit mrňata.

Pokrčil rameny. „Poslali jsme ho ke Sverdlovskému pro rukopis. Považovali jsme to za rutinní záležitost – sebrat, vymazat paměť jeho majiteli a tradá domů.“ Unaveně rozhodil rukama. „Jenomže se to podělalo.“

„Vím, že šlo o nějakou raritu. Proč ji všichni chtějí?“

„Jde o torzo magicky pasivního manuskriptu. V dnešních časech jsou takové trosky vzácné, a tenhle byl obzvláště silný. Prolnutí slábne, a kdo rukopis získá, získá mocný zdroj magických sil schopných extrakce. Fedorovič by ho použil na výrobu vojáků. Elfové by rukopis využili na vytvoření superzbraně schopné smést nás z povrchu zemského a pro trolské šamany by to byl klíč k otevření bran do světa jejich předků, mnohem mocnějších, než jsou dnešní trolové.“

Zamyšleně jsem se poškrábal na hlavě. Na holodisku nebyla k rukopisu víc než jedna věta končící sdělením, že jde o sběratelskou raritu. Ani slovo o vychýlení rovnováhy v Prolnutí nebo proč by kvůli němu někdo chtěl srovnat Kyjev se zemí. Musel jsem uznat, že to byla opravdu dokonalá vějička. Lóže chtěla Fedoroviče, a tak mu ji předhodila. Jenomže aukce přilákala víc účastníků, než čekali, a jejich agent je zradil. Chcípák Konstantin, jak mu říkali, byl konfidentem od druhé světové. Než ho naverbovali, stejnou měrou ohryzával mrtvoly obou armád. Na ghúla udělal slušnou kariéru, ale zřejmě ho to po letech přestalo bavit. Nebo mu někdo nabídl víc…

Krajcev se se sykáním protáhl a promasíroval si ztuhlé rameno. „Ty potvory tam dole mi daly pěkně zabrat,“ povzdechl si. Jedna, zrovna kojící své potomky některými z osmi cecíků, odvětila: „Jedna si nepamatuje, že by se kdy takhle chovaly…“

„Město umírá, a jestli se to stane, energie nashromážděná za věky jeho existence půjde k čertu s ním. Tak se nediv, že šílí strachy a chce zabít každého, koho považuje za hrozbu.“

Najednou mě něco napadlo. „A co když nás ta ektoplazma nechce zabít, ale varovat? Říká vám něco slovo Arzir?“

Zavrtěli hlavou. Jedna možná mordou.

Jejich odpověď mě neuspokojila. „A jakýpak tady máte signál?“

♦ ♦ ♦

Když jsem po smrti svého mistra zdědil jeho majetek, součástí byl i ohmataný notýsek se soupisem kontaktů. Většina už sice nebyla mezi živými, ale zbytek mi to vynahradil. Galérka by mi urvala ruce za adresu plastického chirurga schopného změnit podobu včetně papilárních čar nebo za číslo na náměstka ministra vnitra, který léta úzkostlivě skrývá magické nadání a několik úchylek. Archiváře by si nikdo nevšiml. Pro mě však byl už nějakou dobu číslem jedna.

Občanským povoláním je makléř, takže během dne ječí své požadavky na burze a vymetá jednání ovládaných správních rad. Prostě vede nudný život někoho, kdo drží nad vodou skomírající unijní ekonomické ukazatele. V noci by měl tudíž logicky flámovat jako o duši, sjíždět se koksem, sněhem nebo nějakým jiným svinstvem a prohánět asistentky. Místo toho je na příjmu…

Schopnosti má sice nulové a o Prolnutí nemá ani šajna, ale někdo do něj nahrál celou vatikánskou knihovnu (nemyslím tu veřejně přístupnou) a jeho mozek to setřídil, že by mu záviděla i kartotéka na vnitru. Nejlepší ale bylo, že o tom ani nevěděl. Stačilo jen říct heslo a on upadl do transu, ze kterého se probral až s ukončením hovoru, a do té doby byl jeho mozek jen váš.

„Hradský,“ ozval se mi neuroticky znějící hlas někoho, kdo se v jedné vteřině pokouší stihnout tucet naprosto odlišných činností. „Archiváři,“ oslovil jsem ho a počkal, až mé sdělení coby podprahový signál pronikne do jeho mysli a promění ji.

„Ano?“ zeptal se mě hlasem náhle postrádajícím jakoukoliv hloubku a stopu emocí.

„Arzir.“

Vyhledání příslušných údajů mu nezabralo ani vteřinu. Jeho lidskosti zbavený hlas mi pak sdělil: „Brána do světa lidu Igigi. Viz též lid Igigi. Viz též Kniha černé země…“

Rukopis, nebo kniha? Podobnost mi začala být víc než nápadná. Další otázka byla ale nasnadě: „Kniha černé země.“

Tentokrát se rozpovídal o poznání víc. Jestli mě však jeho odpověď potěšila, to byla úplně jiná otázka. Zvláště když tady nešlo jen o Kyjev…

♦ ♦ ♦

Ostražitě jsem se při brodění odpadním svinstvem vyhnul podlouhlému kusu něčeho, co možná kdysi byl dlužník v setsakra dlouhém prodlení, a se zaklením jsem narazil hlavou do žebříku, po kterém jsme podle Jedné měli vyšplhat nahoru.

K mé radosti kanálová skruž ústila na ulici sousedící se Sverdlovského usedlostí. Dvě věci mě udeřily do očí hned vzápětí – zaprvé v okolí honosně vyhlížející vily nebyla ani noha a zadruhé vila už ani náhodou nepřipomínala příklad rychlozbohatlického nevkusu, za kterou byla považována.

Stál jsem tam a šokovaně hleděl na řady korintských sloupů, neprůhledná okna, sochy antických božstev, pískovcové lvy na piedestalech hlídající vstupní bránu a na zmenšenou kopii fontány z versailleských zahrad. Vhled mi ale poskytl naprosto jiný obrázek. Bylo to stěží něco víc než ruina porostlá břečťanem. Díry po oknech připomínaly hrůzou vytřeštěné oči a zničená střecha mi vrátila vzpomínky na válku, která se tudy před lety prohnala. Takhle zřejmě dům vypadal, než ho Sverdlovský koupil a přestavěl…

V jeho oknech tančily plameny a stíny, z nichž jen některé patřily lidem. Nasucho jsem polkl a vrátil se do reality. Pohled byl sice neméně vražedný, ale pískovcový lev zabije jen váš vkus.

„Je tu podezřelý klid,“ zašeptal Krajcev křečovitě svírající dřevěné pažbení svého kalašnikova. Jako vlkodlak se mohl na své metafyzické schopnosti spolehnout jen o úplňku, ale třicet kulek požehnaných pravoslavným popem jeho handicap hravě vyrovnalo.

I já jsem z ramene sundal svoji tajgu a přátelsky ji poplácal pod závěrem. Už jsem ji, holku svoji experimentální, málem oplakal.

V životě jsem držel v ruce spoustu zbraní – krátkých, dlouhých i těch dálkově řízených, ale tahle hrubě vyhlížející flinta, ne nepodobná pradědečku kalašnikovi, mě chytla za srdce. Když ji zkoušeli kluci od SPECNAZu na Kavkaze, překřtili ji na Černobylku. Podle mě oprávněně – jen málokterá ruční zbraň totiž dokáže municí z ochuzeného uranu prostřelit BVPéčko napříč.

Sehnat do ní patrony bylo sice krapek složitější, ale dvakrát ročně vykonaná pouť do některé z ruských jaderných elektráren, podpořená štůčkem rublů s vysokým nominálem, vždy přinesla kýžené radioaktivní ovoce…

Krajcev se zamyšleně rozhlédl. „Jen doufám, že jsme tu správně. Možná jsou už pryč…“

S povzdechem jsem trhnul závěrem pušky a vehnal do komory první z třiceti uranem vylepšených nábojů. „Ten dům se mění. Stejně jako všechno kolem. Prosakuje to právě odtamtud… jsou tady.“

„Prosakuje to všude,“ odtušil Krajcev dutě. „Je to ve městě, v podzemí, v lidech, ale snad máš pravdu. Kdo by si pomyslel, že za tím vším stojí ten zatracený rukopis…“

Ušklíbl jsem se. „Nazvali to torzem středověkého arabského rukopisu. Cestou jsem se setkal s jedním známým. Řekl mi toho spoustu, ale některé věci vynechal. Předpokládám, že záměrně. Pravdou bylo jediné – že je arabský. Je starověký, ale to je jen odhad, protože jde o opis. Originál může být mnohem starší.“ Krajcev na mě upřel překvapený pohled. „O kolik starší?“ Pokrčil jsem rameny.

„Nikdo to neví úplně přesně. Možná bys ho našel na Atlantidě v antikvariátu. Co je ale známo úplně přesně, je jeho název. Necronomicon. Nic jiného to být nemůže, pokud je pravda, co se mi snažila naznačit ta zdivočelá ektoplazma.“

„Arzir,“ vydechl Krajcev s pochopením.

„Ano, brána do země lidí – démonů. Říkají si Igigi. Blbý jméno, ale původní. Jejich svět už tisíce let umírá a někdo tady se jim právě snaží vyřídit povolení k pobytu.“

„Sverdlovský?“

„Možná, ale nebude v tom sám. V Lóži byl zrádce. To on zařídil, že k dopadení Fedoroviče použijí právě tenhle rukopis. Najdeme ho a s ním dostaneme i chytráka, který to celé zpunktoval…“

„Slyšela jsi, co říkal,“ obrátil se Krajcev na Jednu. „Měla bys zůstat tady. Už kvůli mladým…“

Pohled, který na něj zpod své kápě upřela, nemohl vidět, ale i tak se otřásl.

„Jedna jde s vámi,“ odvětila. „Jedna chce pomstu, a to je svátá věc.“

♦ ♦ ♦

S překročením prahu se dostavil známý pocit nevolnosti a oči mi zastřela temnota. Nevím proč, ale špatně snáším přechody mezi jednotlivými vrstvami Prolnutí a každá další, od mé reality vzdálenější vrstva mi způsobuje větší a větší utrpení. Dívali se na mě všelijací mudrci a mágové a skončilo to jako na schůzce dvou advokátů – do hodiny měli tři názory. Podle některých šlo o alergii na okultismus, jiní říkali, že to je tím, že jsem získal vhled teprve v dospělosti, a ještě navíc chybou mága, který mi místo vymazání paměti otevřel třetí oko. A ostatní, že to je mým mozkem, který je nechutně racionální.

Ať to bylo jakkoliv, krev, co jsem vyzvracel a vykašlal, mi dala na srozuměnou, že jsem tak hluboko ve vrstvách jako ještě nikdy předtím. Začalo mě trápit, jestli tady funguje technika z mého světa. Zkusil jsem tajgu. Vypadala normálně, jen nějak divně světélkovala, ale to jsem připisoval na vrub radiaci. Po stisknutí spouště ale neproběhl žádný z jejích obvyklých projevů. Pořád jsem však měl meč a elfí dýku, jejímuž ostří se v žádné realitě nemohlo nic vyrovnat.

Krajcev mě napodobil a překvapil. Zřejmě zapracovalo popské požehnání, protože jeho kalach nejenže vystřelil, ale to co z něj vylétlo, připomínalo dílem Halleyovu kometu a dílem starou dobrou kumulativní hlavici RPGéčka. Slíbil jsem si, že pokud to přežiju, vykonám diskrétní pouť do Vatikánu. Když tohle dokázal obyčejný pop, pak munice požehnaná Svatým otcem bude srovnatelná s atomovkou…

„Cítím Jednoho,“ zašeptala Jedna a batoh, co nesla na zádech, začal unisono pištět: „Taaaataaaa.“

Cítit a najít ale byly dva zcela odlišné pojmy. Dům, který jsme obhlíželi zvenčí, zevnitř ničím nepřipomínal nejen onu nechutně honosnou stavbu, ale ani dům jako takový. Možná si zachoval obrysy základů, ale to bylo tak všechno, jinak jsem se cítil jako hříšník při exkurzi v pekle. Bylo tu všechno – děs, výčitky, pocity viny, noční můry dítěte i vzpomínky zabijáka obtíženého znovunalezeným svědomím. To místo ve mně evokovalo to nejhorší, co v sobě nosím, a z temnoty mého mozku vzlínaly nejčernější představy a vzpomínky. Stačilo udělat pár kroků a vězeli jsme v tom až po uši všichni tři.

Když jsem si vzpomněl na ty čtyři, co mě proklínali, že jsem je nechal v hořícím tanku, a znovu si vyslechl jejich nadávky i bolestný jekot, rozhodl jsem se, že stačilo. Vytasil jsem meč a pevně v rukou sevřel jeho ohlazený jílec. Energie vložená do něj stovkami katů, kteří jej drželi v rukou přede mnou, mi vrátila rozum. Zhluboka jsem se nadechl. Pak jsem žďuchl do Krajceva, který znovu prožíval svoji iniciaci i první proměnu ve vlkodlaka, což zřejmě odnesla celá jeho rodina, a z depresí vykopal i Jednu, již postihla pubertální lítostivost nad vlastní nevzhlednou zmutovaností.

„Jdeme,“ řekl jsem jim, když se trochu sebrali.

Byla to taková hrůza, že útok, co přišel poté, byl v podstatě selanka. Šlo o tucet temných Záporožců se šíleným výrazem v očích, jejichž děsy byly evidentně hrubšího zrna než ty moje, protože rozumu v jejich počínání nebylo ani za mák. Pokud to chtěli skončit, tak útok na nás byl správným řešením. Krajcev jich pět provrtal „raketovým ohňometem“, další tři vykuchala Jedna, která to zřejmě považovala za formu terapie, a zbytek připadl na mě. Na ty čtyři nešťastníky mi stačily dvě rány. Ani v této vrstvě reality se tím má zbraň neztupila, a to jediné by mě opravdu trápilo. Jinak to bylo jako tréninkové štípání pařezů. Sice horizontální, ale jinak naprosto stejně nudné…

„To byl jen začátek,“ hlesl Krajcev, zatímco přebíjel superkalašnikova. Nikdo to sice nekomentoval, ale všichni jsme cítili, jak prorocká byla jeho slova.

♦ ♦ ♦

Realita se zavlnila divokým přívalem bolesti a nižší služebník Eeeerveeez nespokojeně zachrastil vnitřním párem hlavových klepítek. Cítil zklamání, že předsmrtné agónie, jež pocítil, nebyly jeho dílem a že umírající cizince nemohl vplést do brány k jejímu užitku a větší slávě.

Poznal, že nebyl jediný, kdo to pocítil. Do jeho v podstatě dost jednoduchého mozku pronikl povel jeho pána. Nebyl složený ze slov, ale z pocitů, a on tudíž mohl poznat jak pánovu nespokojenost, tak i jeho tužby. Bylo jasné, že chce najít původce zbytečného krveprolití a začlenit jej do velkého plánu – do otevřené brány mezi světy.

Nebyl stvořen k tomu, aby vyjadřoval své názory, a tak jen poníženě zacvakal kusadly.

♦ ♦ ♦

Nešlo určit, jestli jsme ještě v přijímací hale, nebo už v salonu pro hosty. Tahle realita nebyla o prostoru a čase, ale o emocích. Pohybovali jsme se sice uvnitř domu, ale připadalo nám, že každá místnost je velká jako fotbalový stadion a jeho obsah určujeme my sami.

Zoufale pomalu jsme se brodili močály našich emocí stejně jako pouštěmi nenaplněných přání. Klopýtali jsme po cestách dlážděných dobrými úmysly a zpoza každého patníku na nás svoje kletby křičeli ti, které jsme zklamali, zradili nebo prostě jen nechali někde „vzadu“.

Pokud bude takhle vypadat náš svět, jestli selžeme, pak potěš pánbůh.

Zrovna jsem se utápěl ve vlnách sebelítosti, když se přede mnou zjevil divný členovec. V první chvíli jsem nechápal, co tu dělá. Tohohle jsem určitě nezradil, ledaže by šlo o věšteckou vizi mého budoucího života mezi brouky.

Vycenil na mě kusadla, zachrastil klepety a pak se mě pokusil největšími přecviknout vejpůl a nádavkem bodnout žihadlem. Byl rychlý. Hodně rychlý, a navíc i zkušený. Z jeho pohybů čišela zabijácká jistota, kterou získáte teprve po hezké řádce zhašených životů. Jenomže tady padla kosa na kámen. Nebo spíš klepeta. Jestli si chtěl jen tak nezávazně zapíchat, tak mě špatně odhadl – žihadlo jsem mu usekl jako první. Pak jsem mu roztřískal dutinový krunýř na kusy. Vyhřezlo z něj něco vnitřností a vychlístlo na mě i cosi zeleného, ale to mě opravdu nemohlo rozházet… Krajcev narazil na průchod do další místnosti nebo levelu, jak jsem to nazval já, jenomže jsem to byl já, kdo tam narazil na NĚ. Seděli ve standardní pozici lotosového květu a oddávali se meditaci, jež je měla uchránit od šílenství. Vzhledem k tomu, že ze sedmi měli už tři nožem buď otevřené hrdlo, nebo břicho, nešlo o bůhvíjak úspěšnou metodu. Jen jeden z nich dokázal s naším příchodem ještě nabýt vědomí. Upřel na mě krví podlité oči a na tváři se mu objevil nepatrný úsměv. „Jsem posel… tovaryši mistra meče. Hrabě klanu Nerdaa, Varenus Fey… nás požádal, abychom zde na tebe… počkali. Hrabě chce, abys mu… přinesl… tu knihu. Nabízí ti… pomoc proti Knížectví… a tvoji váhu v pravostříbře.“ Překvapeně jsem zamrkal. S Knížectvím mám už nějaký pátek problémy a pomoc by se mi opravdu hodila. Zejména kdyby přišla od jednoho z nejsilnějších tuláckých klanů, a nějakých devadesát kilo mitrilu by zase vyřešilo moji složitou finanční situaci na nejbližších pět tisíc let.

Umírající elf si bohužel mé zamrkání vyložil jako souhlas. „Hrabě sem vyslal své nejlepší,“ zachrčel přes okoralé rty, „ale selhali. Byli… přepadeni ze zálohy a do jednoho… pobiti. Neuspěl ani… druhý úderný tým hraběcí gardy. Proto… poslal nás. Hrabě ve Zřídle jsoucna viděl… že ze všech, kdo… se o to pokusí… máš největší šanci právě ty a… tví společníci.“

„Až tu knihu získám,“ odvětil jsem, „zvážím nabídku pana hraběte.“ Elf na znamení souhlasu sklonil hlavu. „Víc jsem… ani nečekal, tovaryši. Náš úkol je… u konce. Mohu tě o něco požádat?“ Přikývl jsem.

„Postaráš se o mé… spolubratry?“

Než jsem stihl odpovědět, vrazil si čepel rituální dýky do hrdla a jediným trhnutím si je doširoka rozerval. Byl mrtev dřív, než se zhroutil na zem.

Mezi úkoly popravčích nepatří jen konání po právu, ale i snižování všeobecného utrpení, kdykoliv to je jen trochu možné, a tady bylo. Nebyli to zločinci, a tak jsem na ně nepoužil meč, ale svoji dýku. Její monomolekulární ostří jim hladce otevřelo karotidy, aniž by pocítili jakoukoliv bolest. Odešli v míru a já je následoval jen chvíli poté. Na rozdíl od nich jsem nezamířil do Mandosu, ale do další místnosti tohoto malého a děsuplného pekla…

♦ ♦ ♦

Když zjistila, že nižší služebník Eeeerveeez v plnění úkolu selhal, zmocnila se jí zuřivost. Brána byla ještě příliš nestabilní, aby jí mohla projít další skupina návštěvníků. Potřebovala nejméně dvacet obětin, aby dokázala bránu plně stabilizovat, jenomže ona jich neměla ani deset. Dokonce je neměla ani tři, protože přesně tolik nedokázal Eeeerveeez přemoci a začlenit do podstaty brány. Sledovala je. Ten s mečem byl možná rychlý a zbraň toho druhého měla řadu nepříjemných projevů a ještě nepříjemnějších účinků, ale celkově vzato nešlo o prvotřídní protivníky. A ten v té směšné kápi byl naprosto zoufalý.

Mohla je vyřídit sama, a vlastně na to až do Eeeerveeezova skonu i pomýšlela, ale poté si podobnou eskapádu vymluvila. Na této straně reality byla jediná, kdo mohl bránu ukotvit a plně aktivovat. Ona – malá holka z vesnice posedlá démonem, jemuž se před lety podařilo proniknout do této části vesmíru. Teprve nyní, odměněná patřičným dílem moci, dokázala zapomenout na nekonečné roky, jež strávila v ústavu pro choromyslné, kde se jí personál pokoušel vrátit příčetnost veškerými myslitelnými i nemyslitelnými způsoby, včetně obsazování do 3D pornofilmů natáčených ředitelem. Věděla, že až tady skončí její úkol, vykoná u něj návštěvu, která nebude ani krátká, ani přátelská.

Navázání mentálního kontaktu s návštěvníky nebyl díky jejímu parazitujícímu hostu problém. Uuuubchaaaa Hrozivý sice právě hodoval na zbytkové auře jedné z posledních mrtvol, ale proti její žádosti nic nenamítal. On i jemu podřízená šestice démonů vyrazili zastavit ty tři příchozí a ona se tak mohla věnovat důležitějším věcem. Dům prosáklý energií brány postupně nabýval vědomí a iniciativně jí oznámil nález několika čerstvých elfských mrtvol. Nechat je tam ležet jí přišlo jako plýtvání…

S povzdechem si tedy vyhrnula rukávy kdysi sněhobílé blůzy a vyrazila úkol splnit sama.

♦ ♦ ♦

„Zlo blízko, Jedna ho cítí. Silné… moc silné,“ zašeptala Jedna. Už jsem zažil hledání žil zlata za pomoci albínů. Neměl jsem tedy důvod nevěřit ještě o něco bizarnější mutantce.

„Vibruje to… pálí… tady uvnitř,“ pronesla, poklepávajíc se na hlavě. Nejsem bůhvíjak senzitivní. Když mi dělali reiki, byl jsem z toho poněkud rozpačitý, a když na mě přišli s tibetskými mísami, tajně jsem doufal, že je vyholený láma naplní dálněvýchodními pochoutkami. Přesto jsem tady i já něco cítil. Bylo to takové nejednoznačné brnění v týle lebky. Stejné, jaké cítíte třetí den po úderu baseballovou pálkou.

Archivář mi toho navyprávěl spoustu, ale asi se nespletl, když mě varoval před aktivací brány mezi světy. Její podstata mi sice byla stejným dílem neznámá i ukradená, ale hlavní bylo, že její otevření považoval za kolosální průser, ohodnocený na stupnici od jedné do desítky rovnou padesátkou.

„Získat rukopis už není důležité,“ oznámil jsem společníkům. „Hledáme Jednoho?“ zeptala se mě Jedna s neskrývanou nadějí v hlase.

Zavrtěl jsem hlavou. „Hledáme něco jiného. Věř mi,“ dodal jsem ke zklamané mutantce, „že Jeden nebude daleko…“

Zakabonila se, ale na nic se neptala. Jen tichým zakrákáním ukonejšila hemžící se batoh a pak na mě kývla. „Tak jdeme.“

♦ ♦ ♦

Čím víc jsme se k tomu blížili, tím byly nepříjemné pocity silnější. Nakonec jsem to uviděl. Nebylo to větší než kopací míč a vznášelo se to uprostřed pokoje, který si kupodivu zachoval většinu svého vybavení i v této vrstvě pseudoreality. Říct, že to je černé, bylo stejné jako říct, že bruselské direktivy jsou scestné. Tady šlo o naprostou absenci světla. Navíc z toho sálal dech beroucí chlad a prázdnota. A cítil jsem i něco jiného. Na druhé straně se hromadily bytosti toužící po teple, životě a krvi. Mé krvi, abych byl úplně přesný, a krvi všech ostatních živých bytostí na této planetě. Vnímal jsem jejich pátravé pokusy o proniknutí do mé mysli jako ledová bodání a měl jsem co dělat, abych jim nepodlehl.

„To je ta brána?“ zeptal se mě popelavě bledý Krajcev.

„Cítím Jednoho,“ hlesla hned nato Jedna.

Dokonalá oblost brány se v tu samou chvíli zdeformovala do podoby vzdáleně připomínající ústa.

„Jedna,“ zaznělo z nich tak silně, že jsem instinktivně ukročil. „Pářil jsem se s tebou a jen s tebou…“

„Jeden,“ hlesla a nic bych za to nedal, že pod kápí měla pod očními bulvami pořádně vlhko.

„Cítím tě, družko moje. Jsem pohlcen. Odejdi! Zapomeň…“

„NE!“ zaječela zoufale a její nesouhlas byl disharmonicky podmalován kvílením linoucím se z batohu na jejích zádech.

Brána se zavlnila a pak získala jiný tvar. Nebyla to již ústa, ale spíše holohlavá, dokonce i potem se lesknoucí lebka.

„Jsem středobod,“ oznámila mi. „Najdi mě…“

„To je Sverdlovský!“ vykřikl náhle Krajcev v záchvatu poznání. Brána se potěšeně zavlnila a znovu nabyla dokonalé a nevýrazné oblosti.

„Jedna neodejde. Jedna chce najít toho Středoboda…,“ zasyčela mutantka nenávistně a dočkala se od nás přikývnutí.

♦ ♦ ♦

Unuubchaaaa Hrozivý visel za drápy ze stropu a sledoval ty tři. Netušili, že kráčí do pasti, že už nejsou ničím víc než dalším chodem na hostině pořádané pro Uuuubchuuuu Hrozivého a jeho muže. Jako vůdce neměl důvod šestici nižších vysvětlovat, co hodlá podniknout, a ani to neudělal. Pro něj bylo důležité jen to, že oni věděli, kde je jejich místo a co se od nich očekává. Neubránil se toužebnému zírání na trojici. Byli tak živí a plní emocí. Zatoužil po nich, po krvi, která jim plynula v žilách, po jejich životě. Nechtěl je začlenit do osnovy brány, chtěl se jimi zasytit, a i když věděl, jak sobecké je jeho přání, nemohl si pomoci. Nervózně pošvihával ocasem opatřeným jedovým hrotem a od čelistí, toužících po mase smrtelníků, mu hojně kanuly kouřící sliny. Silou vůle se snažil zůstat v klidu. Ještě ne, ještě ne. Ještě krok, ještě jeden. Když se konečně pustil stropu, jediné, na co byl schopen myslet, byl vlastní hlad…

♦ ♦ ♦

Znáte ten neurčitý pocit ohrožení, vědomí, že někdo na vás civí, až se vám z toho ježí chloupky na zátylku? Já ho už párkrát zažil a pokaždé mi zachránil život. Poprvé se to stalo v Afghu, podruhé při dobývání, pardon, osvobozování Litvy. To zakopané kulometné družstvo jsem tehdy prostě vycítil.

Tady to bylo podobné. Mráz mi běhal po zádech jako na olympiádě a já se s každým krokem cítil stále více ohrožený.

Pak jsem si všiml něčeho opravdu důležitého – na zemi se kouřilo z mokré slizovité skvrny. Normálně by mě to nevzrušilo, ale kdysi jsem na holu pro pamětníky viděl přesně takovou skvrnu a v tom filmu se propalovala palubami vesmírné lodě… „Achtung!“ zaječel jsem na ty dva německy a bleskově sekl mečem nad hlavou. Kdybych na ně v zápalu boje křičel česky, asi by mi nerozuměli. Takhle ale Krajcev střelil nahoru nejprve očima, a když je dostatečně vytřeštil, tak i kalašnikovem. Ať už na něj útočil kdokoliv, posvěcená munice s ním udělala rychlý proces. Zablesklo se, kolem se rozstříkly dva kýble slizu a na podlahu se k jeho nohám složila stvůra připomínající brouka kříženého se žacím strojem. Její nohy, opatřené dlouhými drápy, ještě párkrát prohrábly vzduch a bylo po ní.

Můj meč možná nezpůsoboval stejně efektní zranění, ale i tak si brouk mohl od svého hnusného těla odečíst pár noh, tykadlo a ani s vyměšováním to už nebude mít jako dřív.

Na zemi jsem ho ještě pro jistotu nakrátil a pak jsem přispěchal na pomoc Krajcevovi, který po rozprsknutí dalších dvou brouků musel přebíjet a tím na sebe přilákal nechtěnou pozornost zbývajících hmyzáků z jiné dimenze.

„Hej, ty!“ zaječel jsem do černých krovek broukodémona, který se po něm sápal, a když nereagoval, sekl ho přes hřbet. Chitin možná poskytuje kvalitní ochranu, ale ne před čepelí kovanou (jak se povídá) trpaslíky.

V té chvíli jsem zaslechl zlověstné zarachocení závěru a další z útočníků se v doprovodu efektních záblesků rozpadl.

Teprve teď jsem se mohl poohlédnout po Jedné. Udělat to o minutu dříve, možná to dopadlo jinak. Takhle jsem ji ale uviděl ležet přibodnutou k zemi párem šavlovitě zahnutých nohou, jak se s křikem a krvavou pěnou na rtech snaží vrazit dýku do spáry v chitinovém pancíři protivníka. Byl mnohem větší než ti naši, takže bylo jasné, že natrefila na šéfa…

Zprudka jsem ho sekl přes jednu z noh, kterými držel Jednu u podlahy. Sice se mi ji podařilo odseknout, ale za cenu příšerného vytí Jedné, jíž se do rány dostala broukova žíravá krev. Když má někdo tři páry nohou, ztráta jedné ho nemůže vyvést z konceptu. Aniž by pustil Jednu, ohnal se po mně tak úspěšně, že i když jsem se ránu snažil vykrýt mečem, síla úderu mě odhodila dozadu jako hadrovou panenku. S heknutím jsem přistál na podlaze, a než jsem se stihl zase zvednout, ten zmetek byl najednou u mě a vůbec mu nevadilo, že za sebou smýká bolestí ječící Jednu.

Než jsem stihl cokoliv udělat, dvěma nohama si mě přidržel a pak mě bodl žihadlem. Nebylo ani moc velké, ale pálilo to jako čert a jed, který se mi dostal do těla, mě do pěti vteřin kompletně ochromil. Jeho exoskeletem potažená hlava mu nedávala moc bohatý výrazový rejstřík, ale určitě ho muselo překvapit, že mým nanobotům zabralo rozlousknutí chemického vzorce jedu přesně tři vteřiny a během téže doby mi už do krve vypouštěli antidotum. Když se mi do těla vrátil cit, zaječel jsem bolestí, jako by mě na kusadla brali, zpoza opasku jsem vytasil elfskou dýku a bodl toho parchanta někam do hrudi, případně hlavohrudi. Chitin se před monomolekulárním ostřím rozestoupil jako Rudé moře před Mojžíšem a já měl co dělat, abych se vyhnul žíravé spršce, která z rány vychlístla.

Brouk zaječel a pokusil se mi to oplatit systémem oko za oko. Když už mluvíme o oku, to jeho se vzápětí rozprsklo i s podstatnou částí mozkovny po okolí. Vzniklou dírou jsem zahlédl spokojeně se křenícího Krajceva a ještě kouřící hlaveň jeho kalašnikova.

Pro jistotu jsem dodělávajícímu nezemšťanovi vrazil dýku mezi kusadla a trhnutím mu proměnil tlamu v odpadkový koš.

„To je… dobrý…,“ zašeptala Jedna, zoufale se tisknoucí ke kvičícímu batohu a zalykající se vlastní krví. „To… je… dobrý…“

Pak batoh přistrčila k šokovanému Krajcevovi. „Postarej… se… o ně,“ řekla mu a tím považovala zřejmě celou záležitost za vyřízenou, protože místo něj promluvila na mě: „Jedna chce za Jedním, dobrý boj, dobrá smrt…“

Přikývl jsem. Ještě žila, když jsem jí k pařátkům přivazoval dýky a pak ji prohodil branou. Možná tam Jeden nebyl, ale určitě tam bylo veselo…

♦ ♦ ♦

„Co teď?“ zeptal se mě Krajcev unaveným hlasem.

Ušklíbl jsem se. „Co by, najdeme toho Středoboda…“

Oba jsme se začali chechtat jako blázni. Nevím, jak dlouho nám trvalo, než jsme se zase sebrali, ale byl to očistný rituál dvou unavených a na smrt připravených chlapů. I kdyby teď proti nám stálo celé peklo, a to klidně stát mohlo, bylo nám to jedno. „Škoda že není úplněk,“ povzdechl si pak Krajcev. „Mohl jsem být víc k užitku…“

Sáhl jsem do kapsy. Dar bratra Reginharda, ať už dokáže cokoliv, se mu bude určitě hodit víc než mně. Konečně, já jsem adept na popravčího, požehnaný Prolnutím, a v těle mi běhají Lóži ukradení nanoboti nejnovější generace, a co má on? Jen poslední zásobník s patronami posvěcenými pravoslavným duchovním…

V tu chvíli jsem si ani neuvědomil jeden (a přitom docela zásadní) problém – pro vlkodlaky je stříbro toxické. No, jemu to taky nedošlo, jinak by si ode mne tu cetku nebral.

Když ji sevřel v dlani, zaječel a pokusil se ji zahodit, ale nešlo to. Pak se začal měnit. Ve zlomku vteřiny se mu znovu a znovu střídala lidská podoba s vlkodlačí, dokud se vyčerpaně nezhroutil na podlahu, a celou dobu mě přitom obšťastňoval vytím a žádostmi o zabití (když byl člověk) či o utracení (když byl vlkodlak). Trvalo to asi deset minut. Pak utichl a bez hnutí hleděl ke stropu. Já celou tu dobu klečel nad ním a střídavě mu kontroloval tep i dech. Bez ohledu na to, jak dramaticky to probíhalo, vypadal, že je v naprostém pořádku.

Pak na mě pohlédl. „Tovaryši Richarde Svátku,“ pronesl nečekaně pevným hlasem. „Můj nervový systém se napojil na Zřídlo vědění Velké rady. Rada očekávala, že získá kontrolu nad tvým konáním a ty se staneš nástrojem její vůle. Bohužel, nestalo se tak. Plány byly proto operativně změněny. Přejímám velení této mise.“

V té chvíli jsem ještě nelitoval toho, že jsem mu stříbrnou placku dal. To až potom, když ho zahalil stříbrný, neprůstřelný a neproseknutelný pancíř…

♦ ♦ ♦

Středobod jsme našli nečekaně snadno. Byla to rozsekaná a vyvržená mrtvola magnáta Sverdlovského, u které hlídkoval nejošklivější ghúl, jakého jsem kdy viděl. Vlastně už připomínal spíše kostlivce než vyjídače hrobů. Masa na něm bylo jen málo a to, co zbývalo, se od něj odlupovalo v nechutných šedých pramenech. Jen silou vůle jsem našel shodné rysy s podobiznou sebevědomého muže, o kterém Jednička tvrdil, že je zrádcem.

„Odstup!“ zavelel mu Krajcev hlasem, který i mě přiměl udělat krok zpět. Ani ghúl mu nedokázal vzdorovat, a tak se s nespokojeným syčením odtáhl od zohaveného těla.

Novému, a tudíž i dobře metoucímu Inkvizitorovi to ale bylo málo. „Pekelná zrůdo!“ zasyčel na něj. „Kaj se a zemři smířen se světem a lidmi, které jsi chtěl zahubit!“

Jestli čekal, že se mu příšerka podvolí, spletl se. Ghúlové jsou inteligentní individualisté, kteří dokáží přežít tam, kde jiná monstra končí v záplavě svěcené vody či probodnutá osikovým kolíkem.

Tenhle místo odevzdanosti vycenil zažloutlé pilovité zuby a pak se vrhl na Krajceva. Nebyl to sice rozený zabiják, ale měl zuby a drápy a díky jeho jídelníčku tak nebyla o infekci nouze. Stříbrnou zbroj ale neprokousl. Ne že by se nesnažil.

Krajcev ho prostě jen sevřel v náručí. Chvíli vypadali jako dva přátelé, kteří se po letech zase setkali. Ale jen do momentu, kdy ghúlovi hlasitě praskl obratel. První fraktura obratle ale mrtvolu nedělá, takže ho Krajcev musel drtit v objetí ještě dalších pět minut, než zemřel.

Zažil jsem toho už poměrně dost. Viděl jsem dokonce pět chlapů proměněných přímým zásahem stopětapadesátky v krvavou mlhu, ale pohled na tohle pomalé mordování mi zvedl kufr. „Slabost není na místě,“ zaznělo dutě ze stříbrné zbroje, když to skončilo. „Dostal, co si zasloužil.“

Na okamžik se zarazil, jako by hovořil s někým uvnitř vlastní hlavy, a pak ukázal na Sverdlovského. „Prohodíme ho bránou na druhou stranu. Bratři v Radě jsou přesvědčeni, že tím dojde k její destabilizaci a samovolnému zničení.“

Za pokus to stálo. Jenomže já měl se Sverdlovským i vlastní plány. V krátkém okamžiku osvícení jsem se rozhodl, že si z jeho pomíjivé tělesné schránky vezmu malý suvenýr. Jen tak, pro strýčka příhodu. On ho stejně nebude potřebovat.

Když jsem s ním skončil, vzal jsem toho nebožáka za nohy, Krajcev za ruce a společně jsme se vydali zpět k bráně.

Jaké bylo naše překvapení, když jsme u ní našli odpornou babiznu, jež s rukama od krve ke stejné bráně táhla mrtvolu elfa, shodou okolností klerika, se kterým jsem předtím osobně hovořil. Vypadala sešle jako rok stará mrtvola, na niž nevyšel balzamovač.

„To je ta Sverdlovského běhna,“ zašeptal Krajcev, když jsme sebou praštili na zem a pokusili se vpít do spár mezi dlaždicemi.

„Čas k ní nebyl zrovna milosrdný,“ odvětil jsem, když jsem ji sjel pohledem.

„To dělá ta brána.“ Krátce se odmlčel. „Právě mi bylo bratrem Reginhardem sděleno, že je posedlá.“

Mrtvý elf byl s mlasknutím vtáhnut do otvoru a záření brány viditelně zešílilo.

„Posedlá vylepšováním brány?“

„Tím taky,“ odvětil a vzal ji do mířidel kalašnikova. Když stiskl spoušť, byl jsem plný očekávání.

Jakmile ji zahalily plameny a záblesky požehnaných explozí, nečekal jsem ani minutu. Vzal jsem nebožtíka Sverdlovského do náruče a přískoky vyrazil k bráně. S každým dalším zásahem se od ní babizna vzdalovala, což mi ovšem naprosto vyhovovalo. „Tak, Středobode, přichází tvá velká chvíle,“ šeptl jsem mu něžně do ouška a pak ho obloukovým hodem poslal expres do pekla. Zablesklo se, brána začala divoce měnit tvary a létat po místnosti jako vyfoukávající se balónek. S nadšením dítěte pod vánočním stromkem jsem rej pozoroval, dokud se její let zase nezastavil. Nevypadala sice jako předtím – byla menší a výrazně se mihotala, ale byla pořád tady a k žádnému spektakulárnímu zničení se evidentně nechystala.

Zato dům už nic tak hluboko v Prolnutí nedrželo, a tak se i s námi zprudka vynořil do reality všedních dnů. Pocit nevolnosti se dostavil takřka vzápětí a jen náhodou se mi nepodařilo vyzvracet i pajšl.

Někdy v té chvíli Krajcevův kalach opustil poslední náboj.

Když se vymanila z chuchvalců dýmu, zjistil jsem, že je stále naživu. Byla trochu rozcuchaná a očazená, ale jinak v kondici. Před mýma očima se jí rány zacelovaly černou, chitinu podobnou hmotou a z té samé jí vyrostly i náhrady za ustřelené končetiny. Až na to, že tyhle nové byly dlouhé a špičaté jako čepel meče.

„Nezastavíte nás!“ zasyčela vztekle a odmítavě pohodila hlavou. Její kdysi bujná ňadra ji několikrát oběhla a pak odpadla. Nekrofil by zaplesal.

„Kde je rukopis?“ zeptal jsem se jí.

Ušklíbla se, aniž by si všimla, že jí přitom odpadl kus tváře. „Posloužil k otevření brány.“

Kurva, blesklo mi hlavou. Tolik tedy k měsíčnímu odkladu štvanice…

Zatímco procházela proměnou, Krajcev se na ni vrhl. Stříbrnou pravicí ji udeřil do tváře. Hluboká rána, ve kterou se proměnila její ústa, obnažila dvě řady jehlovitých zubů. Pak ji chytil pod tlamou za hrdlo. Stiskl ho, až pláty jeho rukavice zapraštěly. Zachrčela. Její oči se nejprve změnily v nepříjemně svislé štěrbiny a pak jí vylezly z důlků. Tvář jí znachověla a z úst, marně lapajících po dechu, se vyplazil dlouhý hadí jazyk.

Inkvizitor přidal k jedné ruce i druhou a jeho stisk zesílil. Náhle něco zapraštělo. Bylo to, jako když praskne kost nebo kovový plát. Krajcev se s výkřikem odpotácel a po jeho stříbrném pancíři nebylo ani stopy. Zato v její spároruce se blýskal malý stříbrný štít.

„Známe tvé tajemství, všemocný inkvizitore,“ zasyčela na zmateně klopýtajícího Krajceva. „Bez tohohle plíšku nejsi nic. Stálo nás hodně služebníků, než jsme na to přišli. Tvůj předchůdce Reginhard nám unikl jen o vlásek. Zřejmě proto sem poslali tebe, ubožáčku. Jak se cítíš jako obětní beránek?“

„Dobře. A ty?“ zachrčel v odpověď.

Udeřila ho jednou z nových končetin a síla úderu ho zvedla ze země a přilepila ke zdi.

Snad už posté jsem si odplivl v marné snaze zbavit se odporné hořkosti po zvracení a pomalu se postavil. Jednu výhodu ten výstup do mé reality měl – technika tu zase byla technikou.

Natáhnout závěr tajgy a dostat tu posedlou mrchu do mířidel bylo otázkou jediné vteřiny. Doufám, že jsem ji použitím munice z ochuzeného uranu o nic neochudil. Jiný by se možná trápil morálním dilematem, ale mně ani v nejmenším nevadilo, že ji chci střelit do zad. Byl to přece její problém, že ke mně stála zády. Stiskl jsem spoušť. První tři střely jí proměnily hrudní koš v trhací kalendář. Další kulka ji připravila o pravou paži v rameni. Teprve pátou se mi podařilo umístit doprostřed její hlavy. Ta se vzápětí rozprskla po okolí.

„Myšlenky se jí nějak rozlítly,“ zachrčel Krajcev, a zatímco se kácela, pomalu a s bolestným sykáním se pro změnu zvedal. Mihotající brána na nás chvíli němě zírala a pak se pokusila tělo mrtvé polodémonky přitáhnout a pozřít. Každý se holt živí, jak umí.

„Napadá tě, jak to zničit?“ zeptal jsem se Krajceva, zatímco jsem odtahoval její mrtvolu dál od brány.

Jenom unaveně zavrtěl hlavou.

„A co mobil? Ten bys neměl?“

♦ ♦ ♦

Technik operačního střediska moskevské centrály, vybavený 3D brýlemi a senzorickými rukavicemi, odložil stranou dekódovaný seznam klientů sociálního pojištění a dotkl se v kyberprostoru se vznášející ikony příchozího hovoru mimo zabezpečenou telekomunikační síť. Pak vyslal výstrahu nadřízenému.

Ten se během vteřiny připojil přes neurální rozhraní a na vnitřní a zabezpečené síti zformuloval mentální dotaz: „Co se děje?“ Technik mu beze slova zpřístupnil svoji virtuální 3D plochu, na které stále blikala ikona příchozího hovoru.

„Příchozí hovor pro Jedničku na nezabezpečené lince a bez kódování? To přece není možné…,“ hlesl Alexej Ignatijev, sekční šéf pro IT vyhledávání a boj, překvapeně, ale byl už v organizaci příliš dlouho na to, aby věřil, že mu neřešení problémů zajistí, že přestanou existovat. Agentura na rozdíl od státu fungovala na odlišných principech a neschopní zaměstnanci tu nebyli povyšování, ale mizeli, a to bylo něco, po čem netoužil. Přepojit na virtuálním číselníku hovor do kanceláře Jedničky bylo tudíž dílem okamžiku.

♦ ♦ ♦

„Ano?“ ozval se ve sluchátku nezaměnitelný hlas Jedničky. „Vyřízeno,“ oznámil jsem mu.

„Zrádce?“

„Mrtev.“

„Účinky rukopisu?“

„Odstraněny.“

„A rukopis?“

Povzdechl jsem si. „Neznám podrobnosti, ale byl zničen při otevření brány. Šlo v podstatě o jednorázový klíč…“

„Rozumím,“ odvětil Jednička.

„Poslouchejte,“ přerušil jsem ho, zatímco se nadechoval, „země mi tu hoří pod nohama. Je tu Fedorovič i ten jeho zástupce Krajcev, a dokonce i elfové. Určete mou polohu podle ID čipů, mých nebo toho diplomatického, a dostaňte mě odtud co možná nejdříve.“

Na druhé straně se rozhostilo zamyšlené ticho. „Čekejte na místě,“ pronesl po chvíli Jednička a hovor ukončil.

♦ ♦ ♦

Jednička sáhl pod masivní desku psacího stolu a z přihrádky vytáhl satelitní kryptokomunikátor, prostřednictvím kterého se mohl spojit s jedinou osobou oprávněnou jeho kroky schválit. „Tady Jednička,“ oznámil Timoteji Woznilovi okamžitě poté, co hovor přijal. „Popravčí splnil úkol. Máme jeho polohu na satelitu. Ne, není v Prolnutí. Jsou u něj Fedorovič, Krajcev a zřejmě i úderný oddíl Nerdaa. Navrhuji realizovat direktivu šestnáct.“ Odmlčel se, aby si vyslechl názor svého chlebodárce, a pak pokračoval: „Rukopis byl zničen, ale to počítač s pravděpodobností sedmdesát tři procent od počátku předpokládal. Považuji to za smysluplnou investici… Ano, taková příležitost se už nemusí opakovat. Simulace centrálního počítače dává pravděpodobnost úspěchu devadesát procent. Rozumím. Uskutečněné finanční převody budou samozřejmě anulovány.“

Jednička ukončil hovor a kývl na pobledlého šéfa operačního střediska. „Dejte mi na červenou linku Bajkonur.“

Pak se s úlevným povzdechem zvrátil do křesla…

♦ ♦ ♦

Krajcev se mě zrovna ptal, jestli si jsem opravdu jistý, že to udělají, když oblohu s ohlušujícím hukotem proťal ohnivý chvost. Byli jsme od Sverdlovského usedlosti sotva pět kilometrů, a tak jsme okamžitě naskákali do příkopu u cesty a se zacpanýma ušima očekávali detonaci. Mezinárodní smlouvy už nějakou dobu zakazovaly držet na oběžné dráze jaderné střely. Ne že by to atomové velmoci dodržovaly, ale veřejně se k tomu hlásila už jen Severní Korea. O kinetických projektilech ale v žádné smlouvě nepadlo ani slovo. Bodejť, když kovový sféroid o velikosti Škody Sozzi udělá stejnou službu jako atomovka, a bez radiace.

Svět kolem nás zmizel v kratičkém oslepujícím záblesku. Země se začala zdivočele otřásat a nad námi se přehnala horká tlaková vlna.

Sverdlovského usedlost a několik čtverečních kilometrů okolní městské zástavby zmizely. Stejně jako brána uvízlá v této realitě a mé identifikační čipy, které jsem nechal ležet na stolku ve vstupní hale.

Pro umírající město to nebyla rána z milosti, ale život zachraňující zákrok. Lidé přicházejí a odcházejí, stejně jako se střídají vlády a státní zřízení. Kyjev to zvládl v historii několikrát a zvládne to i nyní. Věřil jsem tomu. A věřil jsem i tomu, že jednou něco stejně účinně vymaže mé špatné vzpomínky a skutky.

Krajcev se se mnou rozloučil na první křižovatce. Nějakou dobu jsem se díval, jak s batohem se čtveřicí kvičících mutantíků mizí za obzorem, a pak jsem vyrazil na západ. Měl jsem to domů daleko, ale tentokrát mě nic nehonilo. Průjezd užhorodským checkpointem byl dva týdny poté v naprosté pohodě. Znuděně se tvářícím celníkům bylo srdečně jedno, že tělo kyjevského magnáta Ivana Sergejeviče Sverdlovského skončilo někde v mrazivém prostoru mezi světy. Pro ně byl důležitý jen jeho ID čip, a ten jsem měl já…

Table of Contents

Alex Drescher

POVÍDKY

Křik volavky

Právní klička

Minulost

Krátce před současností

Současnost

Pekla & Návraty