LÉTA PÁNĚ

1357

Dve ře do kr čmy se otev řely a zastínila je urostlá postava Adriena MacLachlana, když se v nich na okamžik zast avila, aby prozkoumala nálevnu.

Rytí ř, který pat řil k nejproslulejším bojovník ů krále Eduarda III., však toho ve čera nep řijel ve zbroji.

Dostal zprávu o dnešní sch ůzce a objevil se v od ěvu, jaký nosili mnozí hrdlo řezové navštěvující zdejší nechvaln ě známou putyku. M ěl na sob ě prostou hn ědou halenu, kterou si p řetáhl přes košili z jemného pláma, krátké přiléhavé kalhoty, vysoké boty a široký tmavý pláš ť s kápí skrývající nejen rysy jeho obli čeje, ale i zbran ě, které si zvolil, znamenitý toledský me č a nůž vybroušený do tenkého ost ří vsazený do pochvy na lýtku, s nímž ho nau čili zacházet jeho skotští p říbuzní. Poznali drsnou pravdu, že napadeni mohou být rychle, ne čekan ě a kdykoli.

Pohledem p řejel hostinskou místnost a s uspokojením zjistil, že dosud nep řišla. Pak vstoupil do místnosti a zamí řil p římo k hrub ě otesanému d řev ěnému stolu, kde se mohl usadit zády ke st ěně, dívat se na dve ře a bedlivé sledovat všechny p říchozí. Usadil se a u kypré dív činy, která proplouvala lokálem a proplétala se mezi návštěvníky velmi pochybného charakteru, si objednal korbel piva. Proslýchalo se, že v kr čmě dostávají najíst a napít vrahové, lotři a zlod ěji, a bylo známo, že je zde možné sjednat jakýkoli nekalý obchod. Od stolu po Adrieno v ě levici ho ostražit ě pozoroval

námořník se z černalými zuby, který se p

řitom šeptem obracel ke

3

svému druhovi. Adrien si byl dob ře v ědom toho, že se dohadují, jaké bohatství by mu mohli ukrást. Dobrá. Mohl si s sebou vzít pomocníky. M ěl kolem sebe dost slušných a state čných muž ů, kte ří by se k n ěmu p řidali. Ale tohle byla osobní záležitost a Adrien necht ěl, aby se o ní dov ěděl král. Možná na tom závisí její život.

Modlil se, aby jeho informátoři m ěli pravdu a aby se tu objevila. Protože kdyby ne.

Zachvátil ho strach a vztek, až se zdálo, že oba city lomcují celým jeho t ělem. Jak m ůže být tak bláhová, jak m ůže tolik riskovat? Myslí si snad, že je tak silná, tak mocná, nebo tak proklat ě urozená, že dokáže využít základní instinkty ne čestných muž ů pro své vlastní cíle? M ůj Bože, jak toužil vrhnout se na ni dnes ve čer sám.

Různými zp ůsoby.

Bylo jeho povinností, aby sem p řišel. Ta malá chytráčka by pot řebovala zmrskat u k ůlu a zodpov ědný byl za ni, dobrotivý Bože, on sám. Ale zrovna tak byla pravda, že m ěl dost rozumu a moudrosti, aby vid ěl to, co ona vid ět nemohla. Byla klenotem, kterého je lepši se zmocnit, než s ním smlouvat. A v srdci se o ni bál a věděl, že by pro ni zem řel, že kdyby jí stalo n ěco zlého, vyhaslo by jeho nitro.

Vida! Zrychlil se mu tep.

Dve ře se otev řely. Vstoupila postava a vzápětí ji zahalil kou ř stoupající ze škva řícího se tuku divo čáka, který se v krčmč opékal na velkém rožni. Celou místnost naplňoval dým.

Příchozí byl stejn ě jako on zahalen v temném vlajícím plášti.

Vlastn ě, pomyslel si smutn ě, v lokále byly všechny osoby zahalené v pláštích.

Ale ji by poznal kdekoliv t řeba jen podle pohyb ů. Znal ji tém ěř celý její život. Vid ěl, jak vyr ůstá v dívku s půvabnými gesty a ladnými pohyby.

Stáhla si dozadu kápi, jen nepatrně, aby se mohla rozhlédnout po místnosti. Adrien rychle sklopil hlavu, pak op ět zvedl o či. Byla to skute čně ona. Znovu se v n ěm za čal vzmáhat hněv, ale ovládl se a usilovně se snažil nezú častn ěně ji pozorovat. Nemohl. I kdyby byla nejubožejší ze všech selských d ěvčat,

4

vzbuzovala by touhu a závist nejbohatších a nejurozen ějších muž ů. Řasy temné jako inkoust zakryly smaragdov ě zelené o či. Tvář m ěla jemn ě modelovanou a dokonalou. Byla vysoká a štíhlá a pod pláštěm se skrývaly její nádherné, dokonalé a sv ůdné tvary.

A p řišla sem, aby se tu setkala s mužem. S Francouzem. A nep řítelem. Á, pohle ďme!

Z druhého kouta místnosti se zvedl jakýsi muž a vykro čil dychtiv ě kup ředu, aby se s ní setkal. I on m ěl na sob ě tmavý plášť, ale kápě mu sklouzla do týla a rysy tvá ře bylo možné jasn ě rozeznat. Vikomt Langlois, muž ve službách francouzského krále. Adrien ho několikrát z dálky viděl na bitevním poli.

Vikomt p řistoupil k dívce ve dve řích. Oba sklonili hlavu. On ukázal na schodiště vedoucí do hostinských pokoj ů nad vý čepem.

Adrien zamrkal, zafal zuby a ze všech sil potla čil nával vzteku, který ho zachvátil. Měla dostat za vyu čenou. M ěla od něho doslat za vyu čenou!

Ruce pod stolem sev řel v p ěst a zas je uvolnil a za čal zhluboka dýchat. Musí si zachovat čistou hlavu.

Dvojice vykro čila nahoru po schodech. Za pár okamžik ů se Adrien vydal za ní.

Daniela z Avillu nem ěla ješt ě nikdy v život ě takový strach, ale dost brzy poznala, že projevit odvahu je skoro stejn ě dobré jako ji doopravdy mít. Také zjistila, že vznešené chování samo o sob ě má nesmírnou moc, a to byl taktický manévr, který nikdy neváhala použít.

Ale dnes byl v jejím neklidu víc než jen strach. Sv íralo se jí srdce a cítila v n ěm mu čivou bolest. P řed časem u činila u jistého smrtelného lože slib, a proto musí varovat krále Jana. To bylo jediné, co m ěla v úmyslu ud ělat, a říkala si, že tentokrát to bude naposledy, co se pokusí Janovi pomoci. Ale i tak jí bylo jasné, Že zrazuje krále Eduarda. A co h ůř .

Ach Bože, ud ělala tolik zlého.

A její tísnivý, nep říjemný pocit vyvolal muž, kterého te ď

5

měla v zádech. Vikomt Langlois. okouzlující a charismatický muž, pýcha

francouzského dvora. D říve býval vždy galantní a zdvo řilý, ale dnes, dnes vypadal jako dobyvatel. Kousla se do rtu , vystrašená a vědoma si toho, že ho sem pozvala na základ ě několika polopravd. Mohl jí totiž pomoci dostat se k Janovi.

Vedl ji temnou chodbou táhnoucí se daleko do zadní části domu. Pak str čil do dve ří, za nimiž je p řivítal pokoj osv ětlený sv ětlem svíce. Na stole stála karafa s vínem a ležel tam i kus sýra s bochníkem chleba. V krbu plápolal ohe ň. Z lože, které na pohled strohému pokoji dominovalo, byla stažena pokrývka. Všechno jako by bylo p řipraveno pro milenecké dostaveníčko.

Prudce se obrátila, zůstala stát a čekala, hrdá a vznešená. Vikomt Langlois vstoupil za ní a op řel se o dve ře. Byl to pohledný muž s jisk řivýma černýma o čima a hubenou tváří, zast řiženou bradkou a s tmavými vlasy splývajícími na ra mena. Op ět ji napadlo, že tento muž vypadá jako supnebo jako vlk!

„Tak komplikované p řípravy nebyly zapot řebí,‘“ sd ělila mu chladn ě. „Sjednala jsem tuto sch ůzku, abys mohl p ředat zprávu Francouzskému králi. Budeš bohatě odm ěněn.“

„Ach, paní. Jak m ůžeš být chladná jako led, když jsem riskoval život a zdraví, abych sem p řišel, zachránit t ě?“

„Jak to myslíš, pane?“ zeptala se opatrn ě.

Langlois se stále opíral o dveře. Uslyšela, jak se za jeho zády zasunula závora. Srdce se jí rozbušilo. Dobrotivý Bože, co bude dělat? Vykro čil k ní a ona se snažila zachovat klid. Stále byla přesv ědčená, že ho dokáže usm ěrnit svým d ůvtipem, a ť jsou jeho úmysly jakékoliv.

Uchopil ji za ruce a zároveň se uklonil jako nejgalantn ější rytí ř všech dob. „Ach, má paní, bylo mi řečeno, že jsi vykopala válečnou sekeru S tím skotským barbarem, kterého ti ur čil král.“

V páteři ji zamrazilo. Zatoužila mít volné ruce.

Ve stejný okamžik stál Adrien MacLachlan venku a tiskl se ke dve řím v temné chodb ě. Znovu ucítil, jak se mu za číná v žilách p ěnit krev.

„Psala jsem ti,protože.“za čalaDaniela.

Ale vikomt ji rychle p řerušil: „Má paní, pokud nedošlo k

6

napln ění vašeho slibu, pak jsi volná a dobrý francouzský král může sv ěř it celou v ěc papeži.“

Adrien sev řel ruce v p ěst. Že nedošlo k napln ění manželského slibu? Nejrad ěji by mu zakroutil krkem! Vyzkoušel dve ře. Zav řeno. Ale byly chatrné, vypáčí je jedním nárazem ramene! Začal se p řipravovat k útoku, ale pak se zarazil a čekal na Danielina další slova.

Daniela proklínala sama sebe za pošetilé p řesv ědčení, že ten Člov ěk má na srdci dobro svého krále. Vikomta Langloise zajímal jen vlastní prosp ěch, cht ěl dostat ji a Aville. P řesto musela postupovat obez řetn ě. „Možná existují n ěkteré v ěci, o nichž bychom si mohli promluvit pozd ěji. Ale tahle záležitost se musí vy řešit jako první. Snad bude nejlépe, doprovodíšli mě ke králi Janovi, abych mu mohla osobně p ředal své zprávy,“ řekla. Znovu ji zamrazilo. Jeho temné o či se zúžily a objevil se v nich zákeřný a odhodlaný lesk. „Vikomte, necht ěla jsem t ě urazit. Jsi jist ě ctihodný šlechtic, ale v sázce jsou d ůležit ější v ěci, než jsem já a Aville.“

V chodb ě už Adrien zatínal zuby tak, až se bál, že za čnou sk řípat.

„Přemýšlej o tom, paní,“ p řerušil jí Langlois a jeho hlas zask řípal. „Krále Jana by to potěšilo. P ředložíme francouzskému králi hloubku naší lásky a manželství se pak jistě poda ří za řídita ty se zbavíš toho pohana, toho barbarského neotesance! Paní, přivedla jsi m ě na myšlenku, že si zasloužím velkou odm ěnu, když ti pomohu. Dostanu ji. A dostanu ji hned, má sladká krásko! Protože mezi tebou a tím divochem k ničemu nedošlo.“

„Vikomte, mám pro krále Jana zprávu! Mysli na jeho hn ěv.“‚

„Mysli na jeho radost, že m ůžeš pat řit Francouzi a ne jakémusi drzému skotskému parchantovi!“

Zírala na n ěho a nar ůstal v ní odpor a vztek na sebe

samotnou, Snažila se vložit do své zprávy jen tolik, aby Langloise zlákala ke schůzce, ale on p ředpokládal. Že jde o pozvání do postele!

Ach, bude muset n ěco vymyslet, protože kdyby se jí dotkl, přála by si zem řít. N ěco v jejím nitru by vyhaslo, její srdce a možná i její duše.

Náhle ji přemohla prchlivost. Vyprostila ruce z jeho sev ření a pohlédla na n ěho s veškerou nenávistí, kterou si p řinesla z dětství stráveného ti dvora mezi anglickým králem a královnou a jejich královským potomstvem. „Ne!“

Netrp ěliv ě ho od sebe odstr čila a na okamžik m ěla její taktika úsp ěch. Langlois zavrávoral a ucouvl. Ale jakmile Daniela zamí řila ke dve řím, chytil ji za ramena a p řitáhl si ji zpátky k sob ě. V tmavých o čích se mu odrážela zlost. „Cht ěl jsem být jemný. Svést té, má paní, a tak stvrdit náš svazek tvým ochotným souhlasem. Ale i když jsem v ěrn ě sloužil, paní, jsem jen nep říliš‘ významný šlechtic dvora francouzského krále a naléhav ě pot řebuji p ůdu i peníze, které plynou z tvých francouzských držav. Má paní, a to ne říkám, jak toužím po tvé kráse! Přísahám, že p ředstoupíme p řed krále jako milenci a budeme pot řebovat jen jeho požehnání, aby byl náš svazek uznán!“

„Ani za p ět es!“ slíbila mu Daniela a ze všech sil ho kopla d o míst, kde byl nejvíc citlivý.

Za řval a zkroutil se bolestí. Daniela bleskurychle odsko čila, ale Vikomtovy prsty sev řely její plášť a ona s temným žuchnutím upadla do zm ěti hrubé hnédé látky, až si vyrazila dech. Snažila se vzpamatovat, ale vtom na ni dopadl Langlois.

„Drahá paní, chtěl jsem to d ělat na posteli, ale budeli ti víc vyhovovat podlaha.

Snažila si uvolnit ruce a poda řilo se jí muže dlaní uhodit do tváře. Zdálo sejí, že slyší t říštivý zvuk, ale nebyla si jistá, protože jí ránu vrátil a v hlavě jí dun ělo. Zmítala sebou a

kroutila se, zoufalá a odhodlaná, s docela slušným nadáním pro um ění sebeobrany. Loktem do hrdla, nehty do tváří., ale dokáže ho p řemoci? Langlois byl rytí ř cvi čený pro boj, muž, který byl zvyklý jezdit na bitevním koni v t ěžkém brn ění, a i když má možná Daniela dost důvtipu, aby ho p řelstila, sílu na to

mít nebude.

m ti, jen čal Langlois. Pak náhle

ěkoho jiného. Na

„Milosrdný Bože, paní, namouduši, utiš se! Neublíží když mi dovolíš, abych se t ě dotkl.,“ za

ztichl. Nedíval se na ni, ale na n ěco, na n

vysokou postavu v plášti stojící hned za ženou.

V tom okamžiku si uv ědomila, co znamenal t říštivý zvuk,

ěkdo vyrážel dveře. A muž, který je vyrazil, se

který slyšela, n te ď ty čil nad nimi.

Byl vysoký a m

ěl široká ramena. Jeho impozantní osobnost působila hroziv ě. Kápě mu nezakrývala obli čej a jeho rysy vytesané z kamene, mužné a výrazné, byly zcela odhaleny. Vlasy m ěl husté a ohniv ě plavé, zatímco jeho obo čí a rasy m ěly odstín tmavého medu a dodávaly jeho pohledu pronikavost. O či, v nichž ho řelo zlato, shlížely na dvojici se smrtící záští.

Me č v pravé mužov ě ruce mí řil na Francouzovo hrdlo.

Adrien, uv ědomila si Daniela, a t řebaže byla neskonale vd ěč ná za porážku násilníka, v srdci pocítila hrůzu a zd ěšení. Adrien. Ach, Bože! P řistihl ji. Cht ěla jen varovat Jana, nic víc.

Adrien, ach, Bože!

y

Mohl by ji pov ěsit. Myslela si, že je na dalekém bojišti. Netušila, že by mohl odhalit její plán! Byl zase pr č v té nekon čící bitv ě, a byl pry č tak dlouho! Kolikrát probd ěla celou

noc a toužila ho vid ět.

Ale ne takhle., takhle ne! V jeho o

vztek.

Přesto promluvil klidn ě.

„Dotkni se jí, m

čích vid ěla bezmezný

ůj milý, ale ud ěláš to jen jednou,“ varoval ho Adrien. „Od říznu ti všechny údy t ěla, které se mají k tomu, aby

ses choval jako hlupák., a nakonec ti u říznu hlavu!“ Adrien ův hlas byl skoro p říjemný, a p řesto krut ě mrazil, až Daniela ucítila, jak se jejím nitrem za číná šířit ledový kruný ř. Langlois se pomalu a opatrn ě zvedl, protože Adrien ův me č se neustále dotýkal tepny na jeho krku.

„Te ď ty, Danielo,“ p řikázal Adrien a stále se díval na Langloise, ne na ni.

Vstala a tváře m ěla rozpálené ponížením.

„Jak, jak dlouho jsi tam stál?“ zeptala se.

„Dost dlouho,“ řekl a po řád jí nevěnoval ani pohled.

„A nechal jsi ho, aby m ě tak z řídil.“

„Zdálo se mi, že si docela dob ře poradíš sama,“ odsekl. „Vlastn ě jsem si nebyl jistý, jestli v ůbec záchranu potřebuješ, tak jsi byla na dostavení čko s ním soust řed ěná.“

„Ano!“ vyk řikl Langlois. „Je to tak, já jsem p řišel, abych ji zachránil. A skutečně se, paní, nemusíš bát. Kdo je ten hulvát? Nezapome ňte, že dum je plný muž ů oddaných francouzskému králi, mužů, kte ří poko ří‘ tohoto anglického lotra!“

„Jen je zavolej,“ navrhl Adrien hlasem o málo siln ějším než šepot a s žárem pekelného ohně v o čích. Daniela se bezd ěč ně zachv ěla a pak se s obavami obrátila, protože uslyšela z chodby dusot. Do pokoje vb ěhl tlustý muž v zást ěř e, zjevn ě majitel kr čmy, a vzápětí za ním dva muži ozbrojení noži.

„Pot řebuješ pomoc, milorde?“ zeptal se tlouštík Langlois e.

„Ovšem!“ odpov ěděl suše Langlois, protože bylo jasné, že mu pozice s hrotem me če u hrdla není p říjemná.

„Nechci vyvolávat žádné nesnáze a k mrtvému, který mi už dostate čně tíží sv ědomí, p řidávat dalšího!“ prohlásil Adrien k příchozím a nehnul ani brvou. „Nehodlám vikomta zabít, míním jen odejít s dámou.“

„Přišla za mnou, aby unikla tomu Angli čanovi!“ vyk řikl Langlois. „Neodejdeš s ní., chci si ji vzít.“

„Ale pane, ona s tebou nem ůže jít, protože už manžela má,“

prohlásil stroze Adrien.

„Není to opravdové manželství.“

„Opravdové ve všech sm ěrech,“ řekl Adrien. O čima blýskl po Daniele a ona zalapala po dechu, jako by ucítila žár zlatého ohn ě. Pohledem op ět sklouzl k muž ům a chladn ě se usmál. „Rád to dokážu, pokud to dáma není ochotna přiznat. M ůžete zavolat porodní bábu.“

„Ale.,“ za čal Langlois.

„Pchá! Uv ědomuji si, že t ě dáma p řelstila, pane vikomte. Umí to výte čně, pokud ji dob ře neznáš! To vím z vlastní zkušenosti. Byl jsi oklamán, pane, a právě proto te ď sotva popadáš dech.“ Zadíval se na Danielu a trpký, smutný úsm ěv mu zk řivil ústa. „Je okouzlující, že? Ale jak jsem řekl, znám ji dob ře, a ty, pane, by sis te ď m ěl dát pozor a varovat se tak prohnaného a sv ůdného p ůvabu a krásy! Dnes tě nechám žít.“ Pohlédl na Danielinu tvář a pak se zas ost ře zadíval na Langloise. „Ale jestli se ješt ě n ěkdy setkáme, pane, zem řeš!“

Langlois zalapal po dechu, když si uv ědomil, kdo k n ěmu mluví. „MacLachlan!“ vyk řikl.

„Přesn ě tak.“ Adrien pokýval hlavou. „Ano. Já jsem ten divoch, skotský pohan. Vikomte, c’est moi.“

Na okamžik se zdálo, že se Langloisovi ud ělalo nesmírn ě zle. Pov ěsti o Adrienov ě zdatnosti v turnajích a v boji byly proslavené v celém křes ťanském sv ětě. Jediný švih záp ěstí a.

Ale Langlois si z řejm ě p řesto myslel, že je v p řesile.

„Chopte se ho!“ vyk řikl a dva hrdlo řezové vyrazili, aby splnili rozkaz. Ten po pravici hospodského zvedl nabroušený nůž a s ohromnou sílou jím hodil.

Byl to ale oby čejný hospodský rvá č, zatímco Adrien v ěnoval celý život tomu, aby se nau čil bojovat. Ocel narazila na ocel, Adrien, hbitý jako levhart, ustoupil první, a muž u padl na zem. Daniela vyk řikla.

„Chy ť ho, hlupáku!“ za řval Langlois na druhého muže, který

vyrazil kup ředu, pohlédl na Adrienovo ostří a rychle se stáhl. Langlois ze sebe vydal p řidušený zvuk, ale ztichl, když se mu k hrdlu op ět p řitisklo Adrienovo ost ří. „Adieu, milorde vikomte! Měl bych t ě zabít, ale nechci už kv ůli této zrad ě prolít žádnou další zbyte čnou krev. Zavolala si t ě ona.“

Když se Adrienovy prsty sev řely kolem její paže, potla čila Daniela vzlyk, protože jeho stisk byl tvrdý jako oc el. Uv ědomila si, že ji vede ven ze dve ří. Pak se Adrienovy prsty propletly s jejími, hnal se s ní chodbou, a když se blížil ke s chod ům, zastavil se, protože se k nim nahoru řítili další muži.

„Dej mi zbra ň!“ vyk řikla.

„Dokud dýchám, nedostaneš ji, milady! Mohla by mi skon čit v zádech!“

„Nikdy jsem proti tob ě zbra ň nezvedla!“

„Dovoluji si nesouhlasit!“

„Je jich na tebe p říliš mnoho!“ vyk řikla. „Zabiješ nás oba, pokud dole nemáš vlastní muže.“

„Přišel jsem sám.“

„Sám!“ vyk řikla zd ěšen ě. Zdálo se, že celá hospoda je na nohou a každý sahá po své zbrani.

„Když chci zabránit malé chytračce v ú časti na zrad ě anglického krále, většinou si sv ědky nezvu! O zrad ě v ůč i mn ě ani nemluvím!“, odpov ěděl

Daniele se okamžit ě nahrnula do tvá ří krev a vtom na ni Adrien znovu zak řičel. „Postav se za mne. T ěsn ě. A jestli jen pomyslíš na další zradu, budu žít tak dlouho, že t ě p řinutím toho litovat! To p řísahám!“

Daniela nem ěla jinou možnost než poslechnout, protože ji Adrien stále pevně svíral. Nehodlala se mu ani trochu stav ět na odpor. Zdálo se ale, že Adrien má větší vztek, než jaký si dosud dokázala představit. Jako by se jí do srdce zase vloudil strach, když si uv ědomila, že dokonce i te ď uvažuje o její zrad ě.

Měl proti sob ě houf muž ů s me či, muž ů nekalých profesí, ale

žádný z nich neovládal um ění boje zblízka tak dokonale jako on. Jeho první rána zasáhla nejbližšího muže, který upadl dozadu a srazil dol ů ostatní íako kácející se stromy. Adrien se hbit ě propletl mezi mini a táhl Danielu za sebou. M ěl ohromující sílu. Když na n ě na úpatí schodišt ě zaúto čil mohutný protivník, Adrien drsn ě stáhl Danielu stranou a sám usko čil právě v čas, aby muž narazil hlavou do schod ů.

„Sehni se!“‚ vyzval ji Adrien, a jakmile poslechla, ud ělal sám totéž těsné p ředtím, než se nad jejich hlavami zablýskl vrah ův me č. Adrien se nap římil, švihl svou zbraní a úto čník se zhroutil. Ješt ě než ho Daniela sta čila výk řikem varovat p řed dalším mužem, blížícím se zezadu. Adrien se oto čil a úto čníka probodl.

Pak ji chvatn ě vyvedl z kr čmy do no ční tmy.

Přišel sice beze zbroje a bez pomocník ů, ale p řivedl si Matouše, nejrychlejšího ze svých čtyř bitevních h řebc ů. Uvid ěl valacha, kterého si Daniela vzala ze stáje prince Eduarda, odvázal ho, plácl po zadku a poslal zvíře svou cestou. Pak se protla čil p řed svou ženu, vysadil ji Matoušovi na h řbet a vzápětí vysko čil za ni. Neohlédla se, ani když uslyšela vzteklý řev muž ů, kte ří se op ět shlukli a nalezli odvahu vydat se za nimi. Adrien pobídl kon ě. Zví ře se dalo do b ěhu. Daniela za sebou cítila majestátní sílu a pevnou svalnatou hruď muže sedícího za ní, horkou a živo čišnou. Zav řela o či, a když ji v ětve a listí v divokém trysku šlehaly do obličeje a trhaly jí plášť, skonila se k Matoušov ě h řív ě.

Matouš nechal pronásledovatele daleko za sebou a Daniela si brzy uv ědomila, že jsou mimo nebezpe čí a že Adrien uhání dál jen ze vzteku. Když se dostali k řece, zpomalil a u b řehu p řitáhl koni uzdu. Oba mosty stály daleko po proudu sm ěrem k východu.

Pobídl kon ě kup ředu.

„Je zima!“ vyk řikla nesouhlasn ě.

„Mohla jsi nás oba zabít, a te ď se bojíš trochy vody?“

„Nebojím se ni čeho.“

„Lžeš, protože dnes by ses m ěla bát m ě!“

„Kdybych se t ě v ůbec n ěkdy bála, pak proto, že nás zřejm ě hodláš utopit!“

„Bu ďráda, že je tu voda. Možná zchladí m ůj vztek.“

Ocitli se ve vod ě. Chlad byl krutý.

„Můžeš jít rovnou do pekla!“ odsekla a modlila se, aby Adrien její t řes p řičítal chladné vod ě a ne rozbou řené krvi v jejím nitru.

Dostali se k prot ějšímu b řehu, a jakmile byli na pevnin ě, Adrien op ět pobídl kon ě do b ěhu. Vítr lepil Daniele promo čený od ěv k t ělu a ona se znovu rozt řásla. Ujížd ěli dál a dál. Pak spat řila kamenné zdi svého Avillu.

Když se p řiblížili, brána se otev řela, a jakmile jí projeli, znovu se na neslyšitelný rozkaz zav řela. Adrien vedl kon ě rovnou ke vchodu do panské části sídla. Ve tm ě p řisp ěchal podkoní, který uslyšel rozkaz, a p řevzal Matoušovy ot ěže, aby se o kon ě postaral.

Jakmile Adrien Danielu sesadil z kon ě, byla sotva schopna ch ůze. Ale když se snažila chvatn ě proklouznout sín ěmi, nepokoušel se jí její zám ěr nijak uleh čit. Chytil ji za paži a neumožnil jí ani okamžik oddechu. Modlila se, aby n espat řila známou tvář. Rema, Daylina, Monteine, kohokoliv.

Ale sí ň byla prázdná.

„Nahoru, má pani!“ p řikázal a ona nemohla dělat nic jiného než ho následovat, když ji vlekl k pokoj ům.

Ucítila, jak ji doslova vhodil do pokoje, zavrávorala a z ůstala stát u nohou vyřezávané postele s nebesy, zatímco on rázně zamí řil k ohni, který plápolal v mohutném krbu.

Toužebn ě pohlédla ke dve řím. T řásla se, protože v ěděla, co ud ělala. Dopustila se zrady na anglickém králi. A co víc, zradila i tohoto muže.

„Žádné služebnictvo k tob ě dnes ve čer nep řijde, milady.

Když jsem odhalil tvoji bláhovou zradu, postaral jsem se o to, abych t ě sem mohl p řivést nepozorovan ě. Už si se mnou nebudeš dál zahrávat! Ty a tvá rozhořč ená prohlášení nevinnosti! To byla zrada, Danielo. Služebnictvo jsem na dnešní noc poslal pry č. Nehledej proto pomoc u jiných.“

„Nehledám pomoc nikde!“ zalhala.

„Ne, paní?“

Neodpov ěděla, ale bezd ěč ně se žalostn ě zachv ěla. Šaty ji svíraly jako ledový rubáš.

Najednou Adrien p řestal p řecházet a zadíval se na ni. „Svlékni se!“ za řval. Ale Daniela pali čat ě vystr čila bradu a bojovala s náporem slz, které se jí draly do očí. „T řeseš se, protože máš na sob ě mokré šaty!“ vyšt ěkl.

„Budu se t řást, kdy se mi zachce.“

„Ovšem, budeš se t řást, ale proto, Že to budu chtít jáa já chci, aby ses t řásla ponížením a strachem!“ zavr čel. Když se k ní blížil, ustoupila o krok zpátky a vyk řikla. Zachovala se hloup ě. Za sv ůj zlo čin mohla viset.

„Jak, porou číš!“ zaúp ěla.

Adrian se zastavil a planoucí o či stále nesvědčily o tom. Že by se jeho hn ěv vytrácel, že by jeho vztek polevoval. Ale když k zemi sklouzl její plášť, obrátil se k loži a stáhl z něho hebkou přikrývku z flanderské vlny. Čekal. Za ťala zuby a odložila st řevíce i pun čochy, bl ůzu i spodní košili. Opovržliv ě ji p řejel žhnoucím pohledem a hodil jí deku. Chvatn ě ji kolem sebe ovinula. Sám si z ramen strhl mokrý plášť, nechal jej sklouznout k zemi a z ůstal stát v prostém, avšak drahém oděvu, který obepínal jeho svalnatou postavu –v kalhotách, košili a tunice. Byl stejn ě vysoký jako jejich slavný král Planlagenet, stejn ě zdatný ve válce, pevný a houževnatý, se svaly jako z oceli. Znala dob ře sílu t ěch sval ů, dokonce i te ď cítila hluboko v nitru toužebné rozechv ění, které se snažila ze všech sil potla čit.

Zvedla bradu ješt ě výš a stála naprosto klidná a odhodlaná

neplakat. Mohla by za čít vysv ětlovat, ale on by jí neuv ěř il.

„Kristepane!“ zaklel hlasité. „Eduard si nezaslouží , abys ho tak nenávidčla!“

Musela se nutit ke klidu. „Necht ěla jsem Eduardovi ublížil. Necítím k n ěmu nenávist. Chtěla jsem jen varovat krále Jana.“

„Král Jan dob ře ví, že bude bitva, a co pomáhá francouzskému králi, škodí anglickému! Tím, že pomáháš Janovi, paní, velice ubližuje Eduardovi!“

Při t ěchto slovech Danielu bodlo u srdce, protože cítila k Eduardovi totéž jako k Adrienovi. Tak často ho nemohla vystát! Zlobila se na n ěho, m ěla chu ť mu vzdorovat, porazit ho.

A p řece.

Stejnou m ěrou ho milovala.

„Můj Bože!“ řekl náhle hlasem sevřeným a chv ějícím se v dalším náporu hn ěvu. „Víš, že padaly hlavy, lámaly se vazy za mnohem menší provin ění, než bylo to tvoje dnešní? Dobrotivý Bože, m ěl bych ti napráskat, ty hloupá!“

Danielu op ět zachvátil pocit viny. To však na sobě nemohla nechat znát.

„Jsi Eduard ův p řisluhova č,“ osm ělila se. „Všechno jsi získal s jeho pomocí.“

„I tebe?“

„I mé statky a tituly!“ zašeptala.

„Kéž bych je nem ěl! Ano, paní! Jsem jeho p řisluhova č, jsem jeho člov ěka te ď t ě varuji, už nikdy nezapome ň, že jsi moje žena!“

„Výborn ě, pane, p řišel sis pro mne a náležitě jsi mne v mém úsilí zastavil. Vím, že m ě budeš soudit a vyneseš nade mnou ortel, jaký uznáš za vhodné, odsoudil jsi mne totiž, i když jsem byla nevinná. Tentokrát jsem se alespoň provinila tím, že jsem cht ěla vid ět krále Jana živého! Ale protože máš tak bídnou náladu, nemám ti už dnes večer co říci. Nemohu se omlouvat za něco, co jsem m ěla v úmyslu ud ělal. A co se tý če mé oddanosti

a mých cit ů –nikdy jsem ti nelhala.“ Ve skute čnosti však Daniela lhala. Nikdy nedala Adrienovi najevo, jak je pro ni stále obtížn ější z ůstat v ěrná starým slib ům a že ho už dlouho miluje stejn ě vášniv ě, jako se mu staví na odpor.

Něco takového mu p řece nem ůže říct ani te ď. Vlastn ě by měla postupovat velmi opatrn ě. Už d říve mu vzdorovala a zaplatila za to, ale tak rozzlobeného ho nevid ěla ješt ě nikdy.

Nesmím na to myslet, p řipomínala si.

Se vzty čenou hlavou za čala p řecházet po pokoji. Už jednou se k ní v hn ěvu obrátil zády. Kdyby jen mohla teď uniknout jeho zlob ě!

Pár okamžik ů ji Adrien pozoroval. Ani se nepohnul, jen udiven ě nakr čil obo čí.

Ale ke dve řím se nedostala.

„Ne, ne, milady! Dnes neodejdeš!“ ujistil ji a proš el kolem ní. Nedotkl se jí, ale postavil se do dve ří.

Daniela ustoupila a snažila se op ět najít svou d ůstojnost, hrdost a sebe o vládání.

A odvahu.

„Měl bych ti zmrskat každý kousek tvého t ěla!“ vyšt ěkl tak prudce, že sebou trhla a kousla se do rtu. ¨

„Musela jsem.“

„Ano, k čertu s tvojí anglickou krví, musela jsi dodržet sl ib daný tomu Francouzovi! Nu, to alespo ň trochu vysv ětluje, pro č jsi tak ni čemn ě zneužila práv ě toho krále, v jehož dom ě jsi vyrostla.“

„Předej m ě tedy panovníkovi!“ vyk řikla a zd ěsila se, jak zoufale zn ěl její hlas. „Ud ělej konec té.“

Pomalu zavrt ěl hlavou. „Konec? Sotva jsme za čali.“

„Samoz řejm ě,“ lhala. „Jist ě t ě n ěkde pot řebují. Jsi králův oblíbenec. Nemáš dnes večer žádné nepřátele, se kterými bys mohl válčit? Nemusíš zabít žádného draka?“

Adrien se usmál. „Dnes ne, moje milá! Zkrotit musím jen

draka, který sedí ve mn ě.“ Žhnoucí zlaté o či se nebezpe čně zúžily. ,,Pov ěz mi, paní, co jsi vlastn ě napsala tomu h ňupovi Langloisovi? Že jsi nedodržela manželský slib? Že n edošlo k napln ění manželství?“

Daniele se na tváři objevily rudé skvrny. ,,Jenom jsem řekla, že pot řebuji jeho pomoc.“

„Byla jsi ochotná s ním jít do postele, aby ses dostala k francouzskému králi?“ vyptával se dál.

Daniela zavrt ěla hlavou. Barva z tváří jí vyprchala. „Byl jsi u toho! Víš, že jsem ne.“

„Ach ano, má lásko, díky Bohu, že jsem si uvědomil. Že ses necht ěla vzdát, bez boje.“

„Jak se opovažuješ.“

„Jak se opovažuješ ptát?“ p řerušil ji ostrým hlasem plným vzteku.

Na okamžik strnula. Pokoj se jí zdál malý a t ěsný.

Kdysi byla rozhodnuta ho odmítnout. Možná se už tehdy bála bou ře, kterou rozpoutá v jejím srdci. Možná vždycky věděla, že pokud sejí dotkne.

Adrien pokra čoval. „Svád ěla jsi ho, slibovala jsi mu manželství. Kristepane, milady, a ty mluvíš o slibe ch? Vzpomínám si na sliby, které jsi dávala mně, docela jasn ě, pokud si je ty nepamatuješ. Na každé slovo.“

Vykro čil k ní. Ješt ěže se jí aspo ň poda řilo udržet v hrdle hlasitý výk řik a neza čala zb ěsile utíkat. Jen se p řitiskla ke st ěně.

„Vzpomínám si na ty sliby!“ zašeptala.

Stál těsn ě u ní a ona cítila jeho nesmírnou sílu a teplo, jak o by se jí dotýkal. Probodával ji zlatým ohn ěm svých o čí, a když přece ucouvla, jen o malý kousek, následoval ji. Stála u st ěny a on o ni op řel dla ň, naklonil se k ní blíž a znovu se usmál.

„Paní, víš, co m ě udivilo a zdrtilo nejvíc?“ zeptal se.

Obez řetn ě si olízla rty. „Co?“

„Jak jsi mohla říct, že naše manželství nebylo napln ěno? A

přitom si tak dob ře vzpomínám na naši první noc!“

‚Ano!“ vyk řikla, znovu vyplašená, protože si myslel, že té noci zradila i jeho. Rozhodla se, že musí p řejít do útoku. „Vyhrožoval jsi, že dáš té chátře d ůkaz o napln ění našeho manželství. A to si říkáš rytíř? Mluvíš o kavalirství.“

„O tom mluvím málokdy. A těm hlupákům jsem jenom řekl, že by mohli zavolat porodní bábu, aby dokázala, že nejsi tak nevinné d ěvče!“

Zaúp ěla. „Tys cht ěl, abych.“

„Ne. lakovou radost bych t ěm ni čemným hlupák ům neud ělal. Ani kdybych tak poskytl d ůkaz tvému zamilovanému a dost tupému Francouzovi v tom, že jsi legálně a v každém ohledu moje žena, moje manželka. Ale je tu n ěco, co te ď velmi dychtiv ě toužím poskytnout tob ě.“

Daniela t ěžce polkla, chvíli sbírala odvahu a pak p řiv řela o či. „A co je to, pane tyrane?“

„Osv ěžení pam ěti, paní manželko. Netušil jsem, jak jsem zklamal ve svých manželských povinnostech! Jen tak jsi mohla zapomenout na napln ění našeho manželství!“

„Ale ne, nezklamal jsi v ůbec v ni čem!“ vyk řikla. „A moje pam ěť je v po řádku. Nezapomněla jsem na nic.“

Zmlkla a s povzdechem na rtech sledovala, jak jí strhává z těla pokrývku a odhazuje ji na zem. Poznávala lesk v jeho o čích, které už neplanuly jen hn ěvem, a zatajila zd ěšen ě dech, když pomyslela na doby, kdy po n ěm toužila a tesknila, a p řece.

On nikdy nezapomene, co dnes ve čer ud ělala, a nikdy jí neodpustí. Kam to povede? Nevybral si ji za manželk u dobrovoln ě. Její pam ěť byla zvlášt ě te ď mnohem jasn ější, než vůbec mohl tušit. Jak míjely vte řiny, jako vodopád jí hlavou prob ěhla minulá léta, byla v nich bolest, žal, černá smrt a ztráty, které oba tolik postihly.

„Ne.,“ zašeptala.

„K čertu s tebou,“ odpov ěděl.

Snažila se mu vykroutit. Nepustil ji.

„Budeš si pamatovat, kdo jsi.“

„A komu pat řím?“ vyk řikla na protest.

„Ano, paní, p řesn ě tak!“

Jeho rty se dotkly jejích. Spalovaly, byly jako oheň, jako jeho oči, hluboko v ní zažehly jiskru touhy a nemilosrdn ě jí vzrušily. P řejel jí dlaní po tváři, zatímco rty a jazykem laskal její ústa. Zav řela o či a n ěkolik okamžik ů si neuv ědomovala nic jiného než své smysly.

Dobrotivý Bože, tentokrát už mi neodpustí!

Jeho rty se odtrhly. Daniela usilovné se snažila vzpamatovat z omámení. Pokoušela si p řipomenout, že ho dob ře zná, že on k ní cítí opovržení a ned ůvěru za její no ční výpravu a ona že za to bude muset zaplatit.

„Prosím.“

Uslyšela to slovo a p řekvapilo ji. když si uv ědomila, že je vyslovila ona sama.

Na okamžik užasl i on. „Copak, paní? Prosíš o milos t?“

Posm ěch v jeho hlase p řinutil Danielu otev řít o či a pohlédnout mu p římo do tváře.

„Ani za.“

„Pět es?“ doplnil jejími vlastními slovy.

„Jsi nejhorší z ni čem ů a já t ě už nikdy nebudu o nic prosit!“ zap řísahala se a divoce ho tla čila do hrudi, aby ho od sebe odstr čila.

Ale on jí náhle sevřel zápěstí. Jeho o či se op ět zabodly do jejích a oba strnuli a zmlkli, zatímco v krbu praskaly plameny a sy čelo d řevo.

„Milady, jsem rozhodnut, že m ě dnes ve čer pot ěšíš. A budu chtít všechno! Pamatuji si dob ře, co planulo v mém těle i v mé mysli. Na touhu, která sytila tolik nocí. Ano, potěšíš m ě. Tv ůj hn ěv m ě nezajímá. Zbav se jej!“

Uv ědomila si, Že ji vzal do náru če, a pak dopadla na m ěkkou

postel, která na ně čekala. Jeho ďábelsky horké tělo zatla čilo Danielinu nahotu do chladného plátna prostěradel. Znovu se jí zmocnily Adrienovy rtv. Tentokrát s prudkou naléhavostí. Pokusila se útoku vzdorovat a ucítila tekutý plamen, když jazykem pronikl p řes p řekážku jejich rtu a zub ů, zano řil se jí do úst a sladce je vyplnil. Rukama ji p řejížd ěl po nahých stehnech a bocích, pak je pozvedl, aby ji dlan ěmi p řikryl ňadra. Jeho tíha ji nutila se nehýbat. Jeho ruce m ěly stejnou moc, ústa ji laskala s nenasytnou touhou. Zvedl se nad ni, strhl ze sebe tuniku a košili tak prudce, až se ozvalo praskání trhané látky. Zdálo se, že si toho Adrien ani nevšiml. Daniela znovu polkla a ucítila, jak ji napl ňuje rozechv ění. Zmoc ňovalo se jí vždy, když pohlédla na jeho t ělo. Bronzová ramena a hruď byly zjizvené, ale p řesto neuv ěř iteln ě krásné, protože jeho napjaté svaly byly sv ůdné samy o sob ě. S m ěděnými odlesky ohn ě, které na nich tan čily, vábily jako záblesky plamene vtahující můru do smrtícího žáru.

Necht ěla se toho žáru dotknout, ani do n ěj upadnout, dokonce ani ho řetvjeho plamenech.

Ale ud ělala to, protože si p řitáhl její ruku k hrudi a položil ji nad bušící srdce, na drsné rudozlaté chloupky. Jakmile na n ěho pohlédla, stáhl jí ruku níž, až štíhlými a t řesoucími se prsty sev řela mohutný úd, život a ohe ň sám. Jeho t ělo se ot řáslo, oči ji probodávaly pohledem, a když zaúpěla a odtáhla se, uchopil muž její prsty do svých a náznak úsm ěvu mu zvlnil rty.

„Abys nezapomn ěla,“ zašeptal a ona si uv ědomila, Že se mu dívá do očí, v nitru se chv ěje a touží po n ěm tím nejzrádnějším zp ůsobem. Ale jeho pohled ji ochromoval, až se Adrien po chvíli posunul níž, roztáhl její stehna a p řinutil ji, aby i ona na něho pohlédla. Vyk řikla, snažila se vyprostit, v ěděla, co chce ud ělat. Nebylo úniku. D ůvěrn ě ji dobýval jazykem a doteky, až se jí zdálo, že se zhroutí do propasti, bude se svíjet, sténat a znovu vyk řikovat.

Ho řet v plamenech.

Zvedl se nad ni a pronikl do jejího t ěla. Když vzrušený úd pronikal do jejího nitra hluboko a ješt ě hloub ěji, jeho prsty se po obou stranách hlavy propletly s jejími. Zavřela o či, ale cítila na sob ě jeho ostrý pohled, a tak je zas otev řela.

„Abys na mn e nezapomn ěla.,“zašeptal.

Nemohla zapomenout. Nikdy.

Na tuto bou ři, na tento žár. Na tohoto muže, napjatého, jako hy byl z oceli, ty čícího se nad ní a pronikajícího do jejího t ěla, na tento neustávající nápor, který se stupňoval, naléhal, žádal.

Za čal se v ní rozlévat slastný, tupý tlak. P říjemná rozkoš jí naplnila t ělo i duši. Pak cítila, jak jí ot řásají jeho poslední nápory, a rozlila se v ní záplava semene. Zavřela pevn ě o či a zd ěsilo ji, že až se od ní vzdálí, vytrysknou jí horké slzy, které cítí pod ví čky.

Zvedal se.

Dnes si pro ni p řišel.

A musí rozhodnout o jejím osudu. Až p řijde ráno, odjede do boje a ona z ůstane zrádkyní.

Byla válka. Jak ostatně po řád, od první chvíle, kdy se setkali. Ano, znala ho odjakživa. Možná ho zrovna lak dlouho milovala. A stejn ě dlouho byla jeho nep řítelem.

Ach, to ne!

Déle.

Protože válka začala, ještě než se setkali, d říve než se narodila. Tehdy jim byly p řid ěleny jejich role.

1

HRAD AVILLE PODZIM 1336

„Vím, jak proniknout do hradu,“ řekl Adrien MacLachlan.

Nikdo ho neposlouchal. Král Eduard zuřil. Urostlý Plantagenet s vlajícím pláštěm za sebou znovu vztekle vyk řikl. „Přisámbůh, to je šílenství! Já, Eduard, král a válečník, a nedokážu dobýt hradby, které patří žen ě?“

Královi nejskvělejší rytí ři sedící kolem táborového ohně p ři jeho výbuchu ml čeli, sami hluboce ot řeseni. Byli zablácení, vy čerpaní, zkrvavení a t řásli se zimou. Zdálo se docela jednoduché zmocnit se Avillu, malého hradu stojícího na území Eduardova vlastního vévodství. Hradu, který pat řil Leno ře, dce ři zesnulého vikomta Jona z Avillu, vzdáleného bratrance krále z Valois.

Říkalo se, že se v jeho zdech ukryl francouzský král, a proto byl Eduard tak posedlý touhou dobýt hrad navzdory h rab ěnčinu um ění bránit se vařícím olejem, zápalnými šípy a dalšími obrannými prost ředky.

„Copak mi nikdo neporadí?“ dožadoval se král.

„Pane!“ vyk řikl Adrien. „Já vím, jak se dostat p řes hradby.“ Eduard chlapce kone čně uslyšel a obrátil se k n ěmu. Jeho sv ěř enec, skotský hoch, stál u vstupu do stanu.

Chlapci bylo teprve deset, ale byl dost vysoký a po dle ší ře ramen se zdálo, že bude i silný. Jeho zlaté o či se dívaly pevn ě a chyt ře a mladík byl stále zdatnější v zacházení se zbraní. Navíc

také nadšen ě získával nové v ědomosti a trávil mnoho hodin volna s hlavou zabo řenou v knihách. Rovněž projevuje ohromnou odvahu, pomyslel si Eduard. Jist ě jí bylo zapot řebí, aby ve svém v ěku p řišel k tomuto shromážd ění, a nabízel svou radu.

„Á, ten malý Skot nám chce radit!“ zabru čel hn ěviv ě Brian z Perthu. M ěl špatnou náladu, protože mu toho dne Šíp spálil rameno. „Odejdi, chlap če!“

„Po čkej „ zavelel král a chladným pohledem modrých o čí přimrazil Briana na místo. „Skotové nás naučili spoustu v ěcí! Poj ď dál, chlap če. Poslechnu si jakoukoli taktickou radu!“ Adrien MacLachlan vstoupil do st ředu kruhu. Hlavu nesl hrd ě vzty čenou, ramena vzp římená a byl si vědom toho, že musí zap ůsobit dojmem moudrosti a síly mnohem v ětší, než jaká odpovídala jeho v ěku. Tomu ho dob ře nau čil jeho otec:

„Chudý člov ěk, i když má urozenou krev, musí být silný, chlap če. Chcešti p řežít v t ěchto t ěžkých časech, m ůj hochu, ud ělám z tebe velkého válečníka. Co je nejd ůležit ější, zbída čení lidé, ano, dokonce i poražení, jako jsme my, muse jí vyniknout, a tím se nakonec stanou vít ězi. Nikdy se nesmi řuj s porážkou, můj synu. Ani když máš p řed sebou siln ějšího protivníka. Ani tehdy, když dostaneš první ránu. Nikdy se nevzdávej, protože vzdát se tě m ůže p řinutit pouze smrt. Bojuj neúprosn ě, chlap če, svým d ůvtipem stejn ě jako odvahou. Neustále se u č. Pak bojuj pro čest, bojuj, aby sis dobyl pro sebe místo v tomto krásném, drsném světe rytí řství a smrti. Bojuj tvrd ě, a tak, m ůj chlap če, porazíš i krále!“

Nebylo to tak dávno, co mu Carlin, náčelník klanu MacLach lan ů. řekl tato slova. Vnuk skotského hrab ěte, p říbuzný rodiny zesnulého velkého Roberta Bruceho, utrpěl velké ztráty při porážce vojska Robertova syna Davida II. Anglický král Eduard

tehdy dosadil na skotský tr ůn dalšího uchaze če, dalšího Baliola. Vzhledem k t ěmto nepokoj ům se Adrienovi zdálo, že bojuje snad už od narození. Soustavné válčení s Anglií zbavovalo rod úrody a zásob. Na trůně sed ěl Baliol, ale MacLachlanové bojovali za Davida II.

Avšak jednoho dne, když bitva ustala, spat řil Adrien svého otce uprost řed skupiny dob ře vyzbrojených rytí řů . Jeden muž na koni shlížel k otci, protože v tom člov ěku poznal jejich nejv ětšího nep řítele, Eduarda III. Adrien byl p řesv ědčen, že anglický král p řijel otce zabít. A tak mu už nezáleželo na ni čem, ani na život ě

Rozb ěhl se p řes pole s malou dýkou v ruce. S výk řikem vzteku se vrhl na Eduarda a málem ho srazil z koně. Namí řil dýku na muž ův krk. p řipraven bodnout, a teprve tehdy ho jeho otec odtrhl od nep řítele.

„Ne, chlap če, ne!“ vyzýval ho Carlin.

„Pov ěste toho kluka!“ vyk řikl n ějaký muž. „Vaše milosti, vždy ť vám pro řízne hrdlo.“

Ale král sesedl z koně, vykro čil kup ředu a pozvedl hledí. Adrien uvid ěl jasn ě modré o či a pohlednou tvář lemovanou zlatými vlasy.

„Pov ěsit ho? Syna tak chrabrého válečníka, muže, který přišel se mnou sjednat své podmínky? To ne! Ten chlapec projevil víc odvahy, a schopnosti‘, řekl bych, než spousta z vás, mých nejlepších!“

Několik muž ů vybuchlo smíchy.

„Zemane MacLachlane!“ pokra čoval král. „Setkali jsme se jako sob ě rovní, tvoje čest je zachráněna. Budešli chtít, tento tv ůj nádherný syn m ůže bydlet na mém dvo ře a bude vychováván s mým nejstarším synem jako jeho druh. Postarám se o jeho bezpe čí a ty už dál nebudeš pustošit moji severní hranici.“

„Souhlasím, Eduarde, králi Anglie!“ p řisv ědčil Adrien ův otec.

„Ne, ot če, neopustím t ě.,“ za čal Adrien, ale jeho otec mu rukou zakryl ústa a pozd ěji, v troskách rodinného hradu, se chlapec dozv ěděl celou pravdu.

„Můj chlap če, bojovali jsme dob ře, dlouho a usilovn ě, ale on je nep řítel, kterého si vážím. Neuvědomuje si, že se Skotové nikdy nesmí ří s Baliolem na tr ůně, ale jednoho dne, to ti říkám, se David Bruce vrátí. Ale my zde zatím umíráme hlady. Pot řebuji, abys žil na králov ě dvo ře. Pot řebuji v ědět, co se u Angli čan ů d ěje, pot řebuji, aby p řevzali starost o tv ůj výcvik a výzbroj. P řeji si, abys šel a projevoval anglickému králi tak bezvýhradnou oddanost a poslušnost, jakou jsi proje voval mn ě. Miluji t ě, synu. Nemohu na tebe být pyšn ější, než jsem.“

Brzy poté, co vyjeli na jih. anglický král znovu povolal Adriena k sob ě. Stál vážně s rukama založenýma za zády. „Tv ůj otec byl jedním z nejlepších bojovník ů, jaké jsem znal, chlap če Musíš být na n ěho vždy pyšný, protože jeho památku ctí všichni lidé, jak Angličané, tak i Skotové.“

„Jeho, památku?“

„Poslal t ě se mnou a uzav řel mír, protože v ěděl, že brzy zem ře. A mezi tvými divokými soukmenovci je mnoho takových, kte ří by si p řáli tvou smrt, aby získali majetek tvého rodu, tak, jak je jejich zvykem! Hochu, tvojí matk ou byla lady Margaret z Meadenlay. Její bratr právě zahynul v bitv ě, jeho syn minulý týden podlehl hore čce. Zd ědil jsi anglickou p ůdu na jihu a jsi te ď, m ůj chlap če, hrab ětem z Meadenlay a zemanem z Raggaru. Z v ůle tvého otce se stávám tvým poručníkem a ty zůstaneš v mých službách.“

A tak se stalo, že i v této chvíli byl Adrien s Eduardem a opovážil se mluvit k shromážděným rytí řů m. Zú častnil se některých útok ů na hradby. Královi muži s neochotou oce ňovali jeho schopnosti, z části získané ve Skotsku a zčásti naučené od stejného šermířského mistra, který cvi čil královy vlastní syny. Ale jejich nájezdy nebyly k ničemu. Stejn ě jako ostatní vid ěl Adrien naho ře na hradbách krásnou Lenoru z Avillu, přikazující

vypoušt ět smrš ť ho řící zkázy, která dopadala na Angličany. Říkali jí čarod ějka, sv ůdkyn ě, která fascinovala muže až k smrti. Byla to pravda. Udatní rytí ři se dívali nahoru na ni, uchváceni pohledem na ebenové vlasy vlající ve v ětru, a kosila je smrt. Dokonce i Eduard zu řil a tvrdil, že jeho muže o čarovala.

„Tak mluv, Skote!“ vyzval ho král.

„Musíme prokopat podzemní chodbu,“ řekl Adrien.

„Chodbu!“ vyprskl sir George.

„Cht ěl bys, aby další muži padli za ob ěť ho řícímu oleji a ovesné mouce, které hraběnka každý den vrhá dol ů? P řitom se snadno m ůžeme prokopat její obranou, dostat dovnit ř člov ěka, který otev ře bránu, a pak bojovat vlastníma rukama muž proti muži!“

„Pchá! Použijeme beranidla, prorazíme padací m říž!“ za řval William z Chelsey, zkušený rytí ř.

Adrien okamžit ě namítl. „Promyslete si to! Poslouchejte m ě! Za jakou cenu, pane? A co když je tam dvojitá brána s horním vražedným ost řím? Zem řou další mužové, budou trp ět v deští ho řících šíp ů nebo záplavy oleje.“

Robert z Oxfordu, starší rytí ř, který už dlouho sloužil králi, se ozval na chlapcovu obranu. „Ten hoch studoval plány t ěchto hradu, pane,“ řekl tise.

Eduard pohlédl na chlapce. „Chci o tvém plánu vědět víc Nakreslíš mi to. Roberte, p řines pergamen. Ukaž mi, chlap če, co máš na mysli.“

S Robertovou podporou Adrien u činil, co se po n ěm žádalo, a vysv ětlil, jakou strategii kdysi používali pro r ůzné typy staveb Řekové a Římané.

„Pane, p řece jen navrhuji,“ řekl William z Chelsey, „aby náš mladý skotský hoch, se všemi svými knižními znalos tmi, sám vstoupil do hradu, a tak zp ůsobil jeho pád.“

„Vždy ť je mu sotva deset!“ odsekl Eduard.

„Ale já chci jít, pane!“ řekl vzrušen ě Adrien. T řásl se obavou a zároveň dychtivostí. Strach sám o sob ě nebyl zlý. Zle by bylo,

kdyby jej nechal zvít ězit nad odvahou. Toužil se stát takovým válečníkem, jakého z n ěho cht ěl mít jeho otec. Toužil dokázat svou zdatnost králi, a sám sobě.

Nakonec bylo rozhodnuto, že m ůže jít.

Za čaly p řípravy na uskute čň ování Adrienova plánu. Muži se pod clonou tmy a dešt ě p řikradli k hradbám. Začali hloubit tunel. Kdyby byli objeveni, jist ě by zahynuli, protože obránci hradu by mohli tunel zaplavit a všechny v n ěm utopit.

Ale tunel nebyl vypátrán a Adrienovi se podařilo nepozorovan ě dostat za hradby. Pod plášt ěm noci p řeřezal lana, na nichž byly upevn ěny brány, a oddíly Angličan ů vjely dovnit ř jako velká voda.

V prostorách hradu bojoval Adrein toho dne sám proti tuctu Francouz ů odhodlaných nabodnout jeho hlavu na k ůl nad jejich hradbami. Bojoval zoufale o život a bojoval s obavami.

Ale nep řipustil, aby ho p řemohl strach, a té noci, p řestože si ho angli čtí rytí ři a šlechtici a vojáci dobírali, mu také jaksepatří připíjeli na zdraví.

V hradních zdech nakonec Eduard III., král Anglie, pozoroval tan čící plameny. Dobrotivý Bože! Byl unavený. Neo čekával, že zde zažije tak vy čerpávající boj, jen aby nakonec zjistil, že se tu francouzský král neskrývá!

Vypil obsah kalicha s ušlechtilým klaretem a zamí řil ke krbu, aby se trochu protáhl. Vzápětí vstoupil Robert z Oxfordu.

„Přivedl jsem hrab ěnku,“ řekl Robert.

Hrab ěnka, pomyslel si vztekle král. Přes mnohé své dobré vlastnosti pocházel Eduard z Plantagenetů a všichni v ěděli, že Plantagenetové jsou vášnivé a podivné plemeno se sklonem k zu řivosti. V hn ěvu se král projevoval strašlivě. Byl to vysoký muž, válečník, který spoléhal na sílu svých mocných rukou.

Brzy poznal, že je nutné být takový. Jeho d ěde ček byl veliký král Eduard I.Skotobijec. Jeho otec, nešťastný Eduard II., p řišel o Skotsko ve prosp ěch Roberta Bruceho. Eduard II. byl slabý

panovník, který udržoval d ůvěrné vztahy se zlými a úsko čnými stoupenci, a stal se ko řistí spiknutí své zem ě, kterou vedla jeho vlastní manželka a její milenec. Eduard II. byl zaj at, p řinucen abdikovat ve prosp ěch svého syna a pak nemilosrdn ě zavražd ěn.

Když bylo korunovanému králi Anglie patnáct let, neuv ědomoval si své postavení, ani svou minulost, ani h říchy svých rodi čů . Jeho otec byl slabý a matku nazývali francouzskou vl čicí. Mat čin milenec Robert Mortimer, hrab ě z Marche, jí zcela ovládal. Eduard ještě nem ěl dlouho po korunovaci a už ho varovali, že Mortimer hodlá uchvátit trůn sám pro sebe. Ale lidé, aristokraté i prostý lid povstalí proti Mortimerovi se zbraní v ruce.

A tak, když bylo Eduardovi osmnáct let, se Mortimer do čkal smrti ob ěšením na šibenici v Tyburnu. Eduard od té doby v ěděl, že musí být silným králem. Téhož roku se narodil jeho první syn Eduard z Woodstocku. Král si přísahal, že vybuduje mocné království, obnoví úctu ke královské rodině a bude vládnout mocí i soucitem. Dostalo se mu požehnání v dobré královně, Filipce z Hainaultu, a p řestože nevynikala zvláštní krásou, byla srde čná, inteligentní, plodná. Bůh ji ochra ňuj!, a jeho lid si ji brzy zamiloval.

Ale dokonce ani Eduardovy nejlepší úmysly, ani jeho cit k manželce ho nemohly zbavit krve Plantagenet ů, a tak toho ve čera rázoval energicky a napjaté jako leopardi zobrazení na jeho erbu.

Od dobytí Anglie uplynulo už skoro t ři sta let a skoro dv ě st ě let od chvíle, kdy Jind řich II, a Eleonora p řinesli anglické monarchii nárok na vlastní francouzská území. Pravdou je, že anglický král Jan p řišel v prvních letech t řináctého století o velkou část ze svých anglických královských držav, ale jistá území z ůstala nedot čená. Angličtí králové sami sebe dlouho nazývali králi Francie, ale Eduard m ěl k tomu lepší d ůvod než většina ostatních. Jeho matka, francouzská vlčice, kterou snad

bývala, byla také dcerou Filipa Sli čného. Její tří brat ři získali francouzskou korunu a všichni t ři zem řeli bez d ědice. Francouzský parlament v Pa říži neuznal nároky po p řeslici a koruna p řešla na Filipa z Valois, bratrance t ří zesnulých Kapetovc ů, ne na Eduarda. Eduard namítal, že i když byly zavrženy ženy samotné, on je p řece muž a p římý následník Filipa Sli čného.

Eduard v ěděl, že nemá tolik vojska a zbraní, aby se zmocnil francouzského trůnu, ale Filip usiloval o vévodství Akvitánské, snad nejd ůležit ější anglické vlastnictví na francouzské půdě. Filip také vyhrožoval Eduardovi, že k vy řešení problému Akvitánie nedojde, dokud nezaručí práva Skotům, a Eduard by musel být proklet, kdyby dovolil, aby mu Francouzi p řikazovali, jak má jednat se Skoty!

A tak sem Eduard p řišel bojovat proti francouzskému bratranci, a místo toho se utkal s ženou,

„Přive ď ji sem, „ p řikázal Robertovi.

Když vstoupila do místnosti, o čekával Eduard pláč a prosby o milost, ale ona nesla hlavu hrd ě vzty čenou. Její vlasy byly čern ější než noc a voln ě jí splývaly po zádech. Na sob ě m ěla jemné purpurové roucho, jehož okraje, výstřih a rukávy lemovala kožešina. Zelené a jisk řivé smaragdy o čí se setkaly s královým pohledem bez známky omluv a rozhodné bez prosby o milost. Byla štíhlá a pružná a šaty jí těsn ě obepínaly t ělo. Zdálo se, že ji obklopuje jemná, čistá vůně r ůžových plátku. Její tva ř i šat byly dokonalé. Nev ěděl, zda na n ěho zap ůsobila sladká vůně, která ho ovanula, nebo snad projev jejího rozrušeni, prudká vzedmutí a poklesy jejich ňader pod kožešinovým lemem živ ůtku, ale na pozadí jeho hn ěvu náhle začala vznikat nová emoce, touha. Ostrá, silná, nepotlačitelná.

Její tvář byla nádhern ě modelovaná. P řipadalo mu, že kdyby se dotkl jejích tváří, cítil by dotek hedvábí. Její dlouhé, inkoustov ě černé vlasy vábily a rozněcovaly smysly.

Dívala se na n ěho s klidným, vyzývavým pohrdáním.

Dokonce ani teď nem ěla tolik rozumu, aby žádala o milost. Snad se jí zdálo, že ji ochrání její aristokratická krev. M ůj Bože, ale v tom se mýlí!

Ud ělal krok sm ěrem k ní rozzu řený, že po ní touží, zatímco ona jím tak bezostyšn ě opovrhuje. P ři samotném Bohu, mohl by ji dát popravit, kdyby se mu zachtělo!

„Čarod ějnice!“ oslovil ji a jeho ruka tvrd ě dopadla na její tvář, tak tvrd ě, že ji zbavila jejího hrdého postoje a srazila na kolena. Pohlédl na ni a na okamžik se ho zmocnily v ý čitky sv ědomí. Ale pak k n ěmu žena zvedla svou tvář a zdálo se, že její o či září t řpytem tisíce drahokam ů.

Vstala, tváře m ěla zrudlé, a vyk řikla: „Tady nejsi králem! Velký Eduard, velký vále čník! Bojuje s d ětmi, spaluje úrodu, zabíjí zví řata. M ůžeš si vzít, co chceš, ale zde se ti nikdo nevzdá, nikdo tě nebude prosit o milost!“

A p ři t ěchto slovech se na n ěho vrhla a zaryla mu nehty do tváří. Ohromen, že se kdokoli, a ť už muž nebo žena, opovažuje ud ělat n ěco takového, zvedl paže, aby se bránil. Přesto m ěla takovou sílu, že je oba strhla na d řev ěnou podlahu p řed krbem. Te ď bojovala zoufale a snažila se ze sebe set řást královu tíhu. Jejich okolí osv ětlovaly šlehající plameny. Ozářily ost ří malého nože, který vytáhla z kapsy, aby se bránila. Tím však zpe četila sv ůj osud.

Chytil ji za zápěstí, vytrhl jí zbra ň a daleko ji odhodil. Pak uchopil ženu za její slézové roucho a v jinak tichém pokoji se podivn ě hlasit ě ozval zvuk trhané látky. Znovu ho uchvátil zelený vztek, který jí planul v o čích a také dotek jejích odhalených ňader.

Vyk řikla, protože jí démonické světlo v jeho o čích dávalo zřeteln ě najevo, že svoji bitvu prohrála. P ěstmi bušila do ramen a z úst jí zaznívaly p řerývané protesty.

Zápasila s ním, dokud mohla. A jemu to bylo jedno. Byl dobyvatel a zmocnil se jí se zu řivostí, neuv ědomil si její nevinnost.,

ale nakonec se jeho vztek vytratil a on za čal být jemný, uchvácen její dokonalostí, její sladkou vůní a hedvábnou pletí.

Když bylo po všem a ona ležela sto čená v klubíčku daleko od něho, aby neslyšel její vzlyky a nevid ěl její slzy, styd ěl se. Samozřejm ě ho znovu rozzlobilo, že n ěco takového pocítil. „Pros o milost.“ řekl drsn ě, „a já uvidím, jestli ti daruji život, když už jsi p řišla o svou nevinnost.“

Chvíli ml čela a pak se zavzlykáním zašeptala: „Nikdo se tady nevzdá, ani nebude prosit o milost!“

Napadlo ho, že ji sotva zná, a p řece ho tak uchvátila, fascinovala a pobláznila.

Vzpomn ěl si na Filipku, na krásnou rodinu, kterou mu dala, na lásku, se kterou o ni pečovala. Na Filipku čekající další dít ě. Na syny, kterým sv ěř í silnou dynastii a pevnou vládu s královstvím zajištěným četnými d ědici. Královna s ním často pobývala na jeho taženích, byla mu po boku, když bo joval.

Dnes ve čer zde nebyla. A on si musel p řiznat, že je mužem, který si bere, po čem zatouží.

„Možná,“ zamumlal náhle k dívce, „že za čas budeš prosit o milost.“

Zvedl ji, už nem ěla sílu s ním bojovata odnesl ji do ložnice. Zůstal s ní celou noc, miloval se s ní už n ěžn ěji a jeho divoká krev se vybou řila v plné síle.

Ale ona se nikdy nevzdala. Ani neprosila o milost.

Když p řišlo ráno, opustil ji, vydal se na další tažení a hrad dal na starost Robertovi z Oxfordu.

Filip VI., francouzský král, slíbil, že se s Eduardem st řetne v boji. Král Anglie čekal p řipraven a dychtivý bojovat.

Ale pak se mu doneslo, že se dal Filip na chvatný ú stup zpátky do Paříže. Všichni Eduardovi rádci krále varovali, že mu nez ůstane nic než pustá zem ě, že by m ěl zavést své oddíly zpátky do Hainaultu a tam přečkat zimu.

Rozhodl se, že to ud ělá, i když část uchváceného a dobytého opoušt ěl nerad. Když se ve velké síni hradu Aville p řipravoval na cestu, poslal Roberta, aby k n ěmu ješt ě jednou p řivedl Lenoru.

Když p řijel do hradu, trávil s ní každou noc, objímal ji, vychutnával její mládí, krásu a pýchu. Skutečně byla jako čarod ějka, protože i te ď si uv ědomoval, že mu na ní velmi záleží.

Byl odhodlán nesetkat se s jejím pohledem a opět se zadíval na listinu, kterou cht ěl podepsat a opat řit pe četí. „Lenoro z Avillu, mám v úmyslu odvézt tě do Anglie. Odtamtud mohou být zahájena jednání s tvým příbuzným, francouzským králem, o tvém uvoln ění.“

„Tohle je m ůj hrad a ty nemáš právo ho držet! A do Anglie mě nesmíš odvézt!“ vyk řikla. Hn ěviv ě k n ěmu vykro čila, ale on ji drsn ě chytil a byl odhodlán p řipomenout jí svou moc. Pomalu se usmál. „Prosíš o milost?“ nadhodil.

„A mohla bych ji dostat? tázala se.

Pot řásl hlavou.Paní, pojedeš do Anglie a tam se usadíš ve velké londýnské věži.

Králi zbývala ješt ě jedna noc v avillském hradu, než se vydá na cestu. Vedl svá jednaní dlouho do noci a pak přišel do ložnice panstva. Bylo pozd ě, ale ješt ě ji nalezl u krbu. Byla vykoupaná a až na kožešinu, kterou m ěla p řehozenou p řes sebe, byla nahá. Dlouhé vlasy jí splývaly po zadech a nahé rameno zachycovalo bronz z plamen ů ohn ě.

Když ji vzal do náru če, ne řekla nic. A když jeho touha po ní stoupala k vrcholu, op ět ml čela. Ležela vedle n ěho a on si myslel, že spí. Pak k n ěmu promluvila.

„Nechej m ě být!“ žadonila.

Ale on zavrt ěl hlavou. „Nemohu.“

Když nastalo ráno, spala a on se na ni díval a v ěděl, že ho očarovala. Dotýkala se ho jako nikdo p ředtím. Jenže on byl

34

skute čný král.

A musel toho jitra odjet.

Eduard III. b ěhem té zimy navázal blízké styky s Vlámy, kte ří mu slíbili oddanost, pokud se v jeho erbu objeví znak Francie. Do svého znaku si tedy k leopard ům p řidal francouzskou lilii, což popudilo krále Filipa. Filip řekl vyslanc ům, že mu nevadí, že jeho bratranec Eduard p řevzal francouzský znak, jen ho net ěší, že chce do první čtvrtiny umístit leopardy, jako by byl ostrov Anglie stejn ě velký jako francouzská zem ě.

Eduard se vrátil do Anglie. Královna Filipka mu porodila další dít ě, chlapce, který dostal jméno Jan. Ale když Eduard slavil tu š ťastnou událost, dostal zprávu, že s ním naléhavě pot řebuje mluvit Robert z Oxfordu. Eduarda bodlo u srdce, protože ho poslal do Londýna s Lenorou.

Dobrý Robert, v ěrný Robert! Byl skoro stejn ě vysoký jako sám Eduard, silný a udatný, dnes víc než šedesátiletý a p řitom vzp římený jako šíp a navzdory svým vále čným zkušenostem ušlechtilý člov ěk, nejlepší z muž ů.

Robert poblahop řál králi k narození syna a řekl: „I když jsem přesv ědčen, že jenom já vím o hrab ěnčin ě stavu, mnoho lidí si je vědomo tvého mimo řádného zájmu o paní z Avillu. Když ti teď královna povila tak krásného hocha, jsem si jistý, že by jí zpráva o královském levobočkovi nebyla p říjemná. Také se jedná o hrab ěnku samotnou a musím říct, že mi na ní velice záleží.“

Eduard n ěkolik dlouhých okamžik ů hled ěl na Roberta. Samotné pomyšlení na tu dívku mu rozproudilo krev a navzdory okolnostem byl kupodivu rád, že mu dá dítě. Říkal si, že to bude da ň za to, jak mu poprvé vzdorovala, až mu porodí dít ě, každý den svého života si bude muset p řipomínat anglického krále. Op řel se do k řesla. „Za řídím, aby hrab ěnka z Avillu byla

35

okamžit ě provdána za řádného lorda.“

„Za n ěkoho laskavého a zároveň ml čenlivého, dovoluji si navrhnout,“ p řipomn ěl mu Robert.

Král se usmál. „Za nejlaskavějšího a nejml čenliv ějšího muže. Právě se znovu p řipravuji na bitvu se svým drahým bratrancem Filipem. Do námořní bitvy budu pot řebovat i tebe, starý p říteli. Ale nap řed p římo na míst ě za řídíme tu věc. Lenora se provdá příští týden.“

„Ale za koho.?“

„Za tebe, starý p říteli. Oženíš se s ní ty. Hrab ě Garislon p řed nedávnem zem řel a nezanechal d ědice, a tak ti dávám jeho půdu i tituly a novou nev ěstu, kterou na ni p řivedeš. Hrad Gariston je nebývale krásný, i když je jedním z nej starších v zemi, ale starý hrab ě byl šikovný a bohatý chlapík a dnes je to nádherné, příjemné místo k životu.“

Robert p řikývl. „Pane, jsem za takové bohatství nesmírn ě vd ěč ný. Jsem však p říliš starý po tak mladou nev ěstu.“

„Starší muži si berou mladší ženy,“ řekl Eduard.

Ve skute čnosti byl však Eduard rád, že je Robert tak starý. Necht ěl si p ředstavovat havraní krasavici s kterýmkoli jiným mužem než se sebou, a tak se mu zdál starý manžel p ro Lenoru nejlepší. Nemohl t ěm dv ěma zabránit, aby byli spolu, ale Lenora bude vzpomínat na krále, až bude ležet v manželov ě náru či.

O t ři dny pozd ěji se hrab ěnka z Avillu provdala v zastoupení bez svého v ědomí i souhlasu.

Ve v ěži se doslechla jen to, že byla provdána za anglického barona. Z ůstala klidná a čekala, až se k ní vrátil Robert z Oxfordu, jaksi nesv ůj a ml čenlivý.

„Můj Bože, co mi provedl tentokrát?“ cht ěla v ědět Lenora.

Robert si odkašlal. „Provdal vás za mne.“

Robert byl hluboce ot řesen slzami, které jí vstoupily do o čí. Poklekl p řed ní na koleno, uchopil její ruku do dlaní a za čal s nekone čnými omluvami. „Drahá paní, je mi ze srdce líto, že jsi

36

byla upoutána k tak starému válečníkovi. Miluji t ě, že to nelze ani vypov ědět, a jsem š ťastný, že mohu jednat jako tv ůj manžel nebo otec, jak si vybereš.“

Lenora mu položila volnou ruku na st říb řité.vlasy. „Roberte, pláču pro zemi, kterou už nikdy neuvidím, pro lidi, kte ré jsem milovala, pro starý hrad, jehož zdi byly tolik let mým domovem. Z celého srdce tě ujiš ťuji, že ze všech muž ů, které mohl Eduard vybrat ve svém království, není žádný, za kterého bych se provdala rad ěji.“

Zvedl se. „Dostanu t ě odtud, než se dít ě narodí. P řísahám, Lenoro, budu to dít ě milovat a chránit a od této chvíle bude moje. Postarám se o tvé bezpečí, ale pak musím zase sp ěchat ke králi, protože se znovu p řipravuje na bitvu.“

„V p řípravách na boj tráví celý život,“ řekla tiše Lenora.

„Nesmíš ho tak nenávid ěl. Budu se celý život snažit, abych od činil, co ti ud ělal.“

„Neumím ho nenávid ět, „ zašeptala tiše.

Bylo to to jediné, co řekla, ale p ři pohledu do jejích krásných očí si Robert uv ědomil, že se ona sama králi velmi podobá. Stejn ě jako on bojuje o svá práva do posledního okamžiku. Ale přestože možná králi Eduardovi vzdorovala, svým zp ůsobem jí na n ěm záleželo, stejn ě jako se král do ní zamiloval tak hluboce, jak se jen opovážil.

„Ud ělám všechno, co budu moci.“

„Ne, milý Roberte! Já ud ělám všechno, co budu moci, abych ti p řinesla št ěstí. Mám jenom jedno přání, a to mi nem ůžeš zaru čit.“

„A jaké?“ cht ěl v ědět Robert.

„Přála bych si jet dom ů,“ řekla tiše. „Na Aville. Necítím ke králi nenávist, ale.“ Dotkla se zv ětšeného b řicha. „Byla bych ráda, kdybychom m ěli my t ři nad ěji stát se rodinou.“

„Ach paní! Sloužím králi,“ zašeptal zoufale Robert. „A p řece, jestli jeho tažení skon čí úsp ěšn ě, možná mi dovolí, abych tě

37

odvezl dom ů.“

„Možná,“ p řisv ědčila a mírn ě se usmála.

Eduard chystal útok na francouzské loďstvo. Když se nep řátelské lodě daly do pohybu, rozhodl se, že nastal ten správný čas.

Angli čané vyrazili do bitvy na kogách, širokých obchodních lodích, zatímco Francouzi byli lépe vyzbrojeni řádnými válečnými galérami.

Přestože se bojovalo na mo ři, bitva se vedla všemi představitelnými zbran ěmi, šípy, me či pro boj zblízka, dokonce se házely z lodě na lo ď i kameny, aby ší řily smrt.

Roben z Oxfordu bojoval prvního dne velmi dlouho a state čně.

Tu noc, kdy oddíly anglického krále oslavovaly první den vít ězství, p řijel posel a rychle vyhledal Roberta z Oxfordu. Hrab ě se stal otcem d ěvčátka, zdravého a krásného ve všech sm ěrech. Jeho hrab ěnka Lenora prosí, aby na sebe Robert dával co nejbedliv ěji pozor a p řijel domu postarat se o ni a o jejich dít ě.

Roberta zachvátil pocit štěstí. Celé ty roky byl sám. A najednou má ve stáři rodinu.

Ale druhého dne odpoledne, když Angličané dosáhli skvělého vítězství, vyslala jedna z prchajících francouzských lodí na anglická plavidla déšť šíp ů. Jeden z nich se zabodl hluboko do Robertovy hrudi. Jeho muži za čali francouzskou lo ď pronásledovat, stále podle příkazu svého velitele. Teprve když se jim poda řilo galéru dostihnout, najet s ní na m ělčinu a obsadit ji, dovolil Robert lékaři, aby prohlédl šíp v jeho hrudí. P řesto věděl, co mu smutný muž řekne.

Rána byla smrtelná.

„Pošlete pro krále,“ vyzval své muže. Necítil bolest, spíš otup ění, které bylo p říznakem blízké smrti.

38

„Kn ěze, člov ěč e, zavolej kn ěze!“ k řičel jeho pobo čník. „A pro lásku Boží, zajd ěte n ěkdo pro krále!“

Muži se shlukli kolem Roberta se slzami v o čích, protože ho měli vždy za ušlechtilého a state čného člov ěka.

Přišel kn ěz a dal Robertovi poslední pomazání.

Chvíli p řed smrtí nad sebou Robert kone čně spat řil zlatou hlavu krále. „Milosrdný Bože, nemohu z ůstat bez tebe, p říteli,“ řekl Eduard.

Robert n ěco zašeptal. Eduard se k n ěmu naklonil.

„Slib mi u mého smrtelného lože,“ prosil Robert, „ž e umožníš Lenore, aby mohla, aby mohla vzít dít ě dom ů na Aville. Eduarde, prosím t ě o to p řed Bohem, ud ělej to!“

Jeho hlas zazn ěl o n ěco hlasit ěji. Sebral sílu a chytil krále za paži. „Ochra ňuj mali čkou. Bu ď jí kmotrem., pošli ji dom ů s matkou.“

Op ět klesl vyčerpáním. „Roberte, šetři se.“

„Eduarde, slib mi to.“

„Ano, slibuji!“ vyk řikl ochrapt ěle král. „A teď zaže ň stín smrti, Roberte, tak jako jsi zahnal mé nep řátele. M ůj Bože, příteli! Bojuj.!“

Ale Robert zav řel o či. Odpo číval v pokoji. Chrabrý rytí ř tuto bitvu prohrál. Robert z Oxfordu byl mrtev.

„Pane, máme poslat tělo se zprávou manželce lorda Roberta do Londýna?“

Král udiveně vzhlédl. Byl to Adrien, vážný a smutný, kdo mu položil tuto otázku. Adrien, který často Robertovi bojoval po boku a obdivoval jeho trp ělivost, moudrost a oddanost. Adrien, který panovníkovi p řipomn ěl jeho povinnost.

„Ano,“ řekl král sklíčen ě.

„Pane, postaráme se o doprovod lady Lenory na Aville?“ zeptal se ješt ě Adrien.

Král pohlédl na chlapce. Ve svých jedenácti letech byl statný a vytáhlý. O či m ěl jasné a prozářené zlatou moudrostí, která

39

daleko p řesahovala jeho v ěk. Adrien o čekával, že král dodrží sv ůj slib, a Eduard si uv ědomil, že to musí ud ělat už jen proto, aby si udržel oddanost tohoto pozoruhodného mladého hocha.

„Ano.“ řekl král. Ach, Roberte, pomyslel na starého přítele. Svou ušlechtilostí ješt ě v posledním okamžiku p řinutil Eduarda, aby jeho žen ě zaru čil volnost. „Ne,“ řekl pak Eduard. „Nap řed se postarám o Robertovo dítě. Pošleme pro hrab ěnku. Stanu se děvčeti kmotrem, jak jsem slíbil. Pak, pak se Lenora m ůže vrátit na Aville,“ řekl unaven ě. „S pomocí rádc ů mého dvora ho pro mne bude jist ě dob ře spravovat.“

Lenora dorazila do Nizozemí, když bylo jejímu dít ěti sotva několik m ěsíc ů. Stála s králem ve staré katedrále na pobřeží, sama ve smute čním šatu a s dít ětem v náručí. Král, strnulý a chladný, ji pozoroval. Jeanette z Este, francouzská vdova po anglickém rytíři, byla dít ěti za kmotru a chystala se odjet s Lenorou zpátky na Aville.

Ob řad byl velkolepý, jak náleží dít ěti, jehož poru čníkem je král. B ěhem ob řadu držel král svoji malou dceru v náručí. Byla obda řena záplavou havraních vlasů. Drobné tvářičky m ěla kulaté a růžové, ale její rysy byly už nyní ušlechtilé, jemné a krásné. Ústa p řipomínala r ůžové poup ě, m ěla malý a rovný nos. krásně tvarované lícní kosti a ple ť hebkou jako hedvábí.

Její o či byly smaragdové.

Ležela v jeho pažích naprosto klidn ě, dívala se na n ěho skoro vyzývav ě, a kdyby byla jen o n ěco starší, jist ě by se vzpírala jeho pažím a vyžadovala by, aby ji postavil na zem.

Lenora se na krále při ob řadu nedívala. Když mluvila s ostatními, vid ěl, že hluboce truchlí pro Roberta. Byla bledá, Štíhlá a úžasn ě klidná. Tu noc m ěla z ůstat na doverském sídle, které patřilo lordu Huntingtonovi. Král si hodlal zachovat odstup, ale když b ěhem ve čera o všem p řemítal, uv ědomil si, že to nedokáže.

V noci služebná vyzvala Lenoru, aby sama p řišla do jiného

40

křídla pro hosty v sídle. Byla uvedena do ložnice s m ohutným krbem, p řed nímž stál stůl. U stolu sed ěl král se strhanými rysy a přemýšlel.

Do srdce jí padl strach. Z ůstala stát opodál. „Milorde králi!“ řekla tiše. „Vím, že jsi mému manželovi slíbil, že s e mohu vrátit dom ů. Jist ě bys, pane, nemohl sv ůj slib nedodržet.“

Eduard zhluboka povzdechl, vstal a prohrábl si rukou vlasy. „Ano, paní, dodržím sv ůj slib.“

„Takže.?“

„Povolal jsem t ě, protože t ě musím vid ět. Slyšet tv ůj hlas.“

„Ano,“ řekla Lenora, když vykro čil k ní, a pak ucítila, že se jí podlomila kolena. „Možná je to dob ře, protože jsem dosud nem ěla možnost blahop řát ti k narození tvého dalšího syna.“

„Jsi opravdová čarod ějnice, která m ě provokuje tak mírným tónem.“

„Eduarde, dovolíš mi odjet, nebo ne?“

„Za ur čitých podmínek,“ odpov ěděl.

„A ty jsou?“

Vzdálil se od ní s rukama založenýma za zády. „Kdyby se s tebou n ěco stalo, bude dít ě sv ěř eno do mé péče.“

Lenora chvíli ml čela. „Pro č?“ zeptala se pak.

„Podle práva je moje.“

„Je tvoje, ale ne podle práva.“

„Možná tomu nebudeš v ěř it, ale svým zp ůsobem její matku miluji.“

„Budu zde muset z ůstat, pokud ti to neslíbím?‘“ zeptala se tiše Lenora a v o čích se jí objevily slzy.

„Ráno m ůžeš odjet, pokud bude p říznivý vítr.“

Za okamžik povzdechla. „Pak tedy se pod řídím tvé v ůli, pane králi.“

„Opravdu, Lenoro?“ řekl tiše. Op ět se k ní p řiblížil. Tak blízko, aby si dob ře vzpomn ěla na všechno, co mezi nimi bylo.

„Až p řijde ráno, budeš volná! Ale přísahám Bohu, paní,

41

možná se už nikdy nesetkáme!“ vykřikl a v jeho hlase nar ůstalo nap ětí a vášeň a slova zazn ěla jako skute čný slib.

Lenora na okamžik zav řela o či a snažila se nabrat dech. Pak se znovu setkala s jeho žádostivým pohledem. „Budiž !“ zašeptala prudce.

A znovu ucítila jeho doteky, jeho ruce na svých paž ích, rty tak blízko svých. Slyšela jeho hlas, podivn ě ochrapt ělý, když se úp ěnliv ě zap řísahal: „Ach, paní, kéž bys ke mn ě necítila takovou nenávist!“

„Milosrdný Bože!“ vyk řikla. „Nemohu t ě už nenávid ět!“ A při t ěchto slovech ucítila, že ji zvedl a uv ěznil ve svých pažích. Ale ráno zavál příznivý vítr.

A jak král slíbil, byla volná. S maličkou v náručí stála na útesu a vyhlížela do anglické krajiny.

Nikdy se nevrátím, pomyslela si a ucítila, že se ch v ěje. Chlad pronikal celým jejím t ělem a zdálo se, Že se jej nezbaví. A, uvažovala, už nikdy neuvidím krále, a p řece.

Ruce se jí t řásly. Protože najednou pocítila jistotu, že dít ě, které drží v náručí, se sem jednoho dne vrátí.

Tak jako dodržel své slovo král, chtěla i ona dodržet slib, který dala Eduardovi.

„Milady, mohu ti pomoci?“

Ohlédla se na Adriena, skotského chlapce s výraznýma zlatýma o čima, který tak up římn ě truchlil pro Roberta. Byl jí nablízku, vysoký, silný a vážný, jak stál v chladném v ětru.

„Vaše lo ď je p řipravena k odplutí, milady,“ řekl tiše.

„Ano, Adrien ě. Byla bych ráda, kdybys mohl nést dítě,“ požádala ho tiše, protože cesta dol ů byla strmá a ona v ěděla, že má chlapec mnohem jistější nohy než ona. Podala mu dcerku. Neohraban ě ji uchopil. Dít ě za čalo okamžit ě k řičet. Lenora si uv ědomila, že se usmívá, když vid ěla, jak se hoch snaží uchopit dceru bezpe čněji.

„Dokážeš to?“ zeptala se.

42

„Ano! „ řekl rozho řč en ě.

Dole jí mali čkou vrátil. „Je jako šídlo,“ řekl.

„Bojím se, že ano.“

„Moc se svému otci nepodobá,“ prohlásil omluvně.

Lenora sklopila o či. Malá dcerka bude zřejm ě spíš jako její skute čný otec, obávala se.

„Časem se ukáže, zatím je ještě moc malá,“ reklamu.

„Velice jsi ho milovala,“ řekl Adrien a ona vid ěla, jak chlapec po Robertovi teskní. „Svého manžela.“

Usmála se. „Ano, velice.“ Nebyla to lež. Opravdu Roberta hluboce milovala. A nenáviděla se za to, že milovala krále a nemohla si od lásky pomoci. To byl jeden z důvod ů, pro č tak zoufale toužila odjet.

„Ano, Adrien ě,“ řekla. Pak ho krátce políbila na tvář. V ěděla, že k dobytí Avillu byla využita chlapcova strategie . Zrovna tak ale v ěděla, že by Eduard stejn ě nikdy neustoupil, a tak Adriena nevinila. Velmi dob ře totiž v ěděla, že by obléhání zřejm ě přineslo ješt ě víc mrtvých.

Hoch se mírn ě za červenal. „Bůh t ě ochra ňuj, paní.“

„I tebe, zemane MacLachlane! Než se zas uvidíme.“

Znovu ucítila podivnou tíse ň. Už se p řece neuvidí. A p řitom se jí zmocnil ve vztahu k hezkému mladému MacLachlanovi zvláštní pocit. Jako by se jejich životy toho dne, kdy padl Aville, nerozlu čně propletly.

Zavál chladný vítr.

A časem, jak řekla, se ukáže.

43

2

Daniela svou matku zbož ňovala. Spravovala sv ůj dv ůr na Avillu a úsm ěvem, gestikulací, chladnými a nekompromisn ě autoritativními slovy ovládala všechny tak, jak bylo t řeba.

Daniela už jako dít ě v ěděla, že do mat čina domu p řijížd ějí jako host ě Angli čané i Francouzi a že matku hluboce rozruší, doslechneli se, že mezi ob ěma zem ěmi vypukly další boje. Našt ěstí, jak míjely roky, byl na Avillu klid.

Mezí mnohými muži, kte ří navštívili Aville, byli Angli čané i Francouzi žádající o matčinu ruku. Jeden z nich, Roger, hrab ě z LacLupinu, byl nesmírn ě okouzlující a Daniela si ho velíce oblíbila. Vždy když p řijel, jí p řivezl dárek. Byla přesv ědčena. Že se líbí i její matce. Jednou v noci, když byl Roger u nich na návštěvě, p řišla do mat činy ložnice, vplížila se k ní do postele a zeptala se: „Matko, pro č se neprovdáš za Rogera?“

Lenora se usmála. „Ještě m ě nepožádal o ruku.“

„A kdyby požádal, vzala by sis ho?“

Lenora dlouho ml čela.,.Nevím.“

„Pro č ne?“

„Nemyslím, že bych se cht ěla znovu vdát. Z mnoha důvod ů. Je t ěžké ti to vysv ětlit, abys tomu rozum ěla.“

Na Avillu p řebýval doktor Coutin, léka ř, který studoval na univerzit ě v Bologni a stal se Danieliným u čitelem. Řekl jí, že je na dít ě, a zvláště na d ěvče neuv ěř itelné inteligentní. Pochopila by to.

„Musíš poslouchat francouzského krále, že?“ zeptala se Daniela a nutila matku k odpov ědi.

44

„Má milá, musím především poslouchat anglického krále. On se zmocnil hradu a ukázal, že je tu pánem. Já jsem se sem mohla vrátit jako hraběnka jen na jeho výslovné svolení. Podle práva pat ří jeho lenní v ěrnost za toto území Filipovi mému bratranci, ale protože se Eduard zároveň prohlašuje za krále Francie, a protože zde má vojenskou sílu –, ovládá budoucnost nás všech. Je také tvým kmotrem. Sloužil mu tv ůj otec. A m ůže dávat rozkazy, kdykoli se mu zachce.“

„Může t ě anglický král p řinutit k n ěč emu, co nechceš ud ělat? Ale, matko, tak mu prost ě řekni ne!“ Danielin sv ět se to čil kolem mat činy domácnosti, kde byla Lenořina pevná, ale mírná slova zákonem.

Lenora se zasmála a zvuk jejího smíchu byl zvláštní. Rozcuchala Daniele vlasy. „Má milá, věř mi, králové mají možnost velice tvrd ě nutit lidi, aby d ělali to, co si panovníci přejí.“

„Ale ty nesmíš dovolit králi, aby tě nutil d ělat n ěco, co nechceš.“

„Nevzdávat se!“ řekla Lenora a i to zn ělo zvláštně. „Nežádat o milost.“

„Nevzdávat se!“ souhlasila Daniela.,.Nežádat o milost.“

„Ach, Danielo, moje hol čičko! Bohužel se zdá, že m ůžeme prohrát bitvy, i když se protivník ům nevzdáme. Naopak, někdy milost p řichází, i když o ni nežádáme. Muži udělají to, co jsou rozhodnuti ud ělat. Náš důvtip je často to jediné, co proti nim můžeme použít, a proti jejich síle často ani důvtip nesta čí.“

„Prosím?“

„Jenom blábolím!“ zasmála se Lenora.

„Nutil t ě m ůj otec d ělat v ěci, které jsi nechtěla?“

Lenora zaváhala a pak jí vzala bradu do dlaní. „Robert z Oxfordu byl jedním z nejkrásnějších, nejušlechtilejších a nejgalantnějších rytí řů , jací se kdy narodili. Kv ůli tob ě by se postavil jakémukoliv nebezpečí, a ť už skute čnému nebo ne,

45

člov ěku nebo drakovi!“

„Tys mého otce moc milovala, že?“

Lenora na chvíli zaváhala. Její hlas zněl sev řen ě, spíš jako přiškrcený šepot, když odpovídala: „Ano, zamilovala j sem se do –tvého otce. Dost otázek. Vrať se do postele, zlatí čko.“

Postavila Danielu na zem a políbila ji na čelo. „Jdi! Je pozd ě Zavolej Monteine, a ť se o tebe postará.“

Monteine byla nejmladší dcerou rytí ře zabitého v boji s Angli čany. Říkala Daniele, že Eduardova vojska vydrancovala každé niésto ve Francii, ke kterému se přiblížila. Nesnášela Angli čany a Daniela s ní mohla jen souhlasil v tom, že pr ováděli Francouz ům velmi kruté v ěci.

A te ď se zdá, že anglický král, který si myslí, že Avil le je mu pod řízen, zabra ňuje její matce, aby se provdala za Rogera. Král byl prostě zr ůda a Daniela si jasn ě uv ědomila, jak ho nenávidí. Nem ěla samoz řejmé ráda historku o svých rodičích. Král Eduard se zlobil na Danielinu matku za to, že p řed ním bránila hrad, a unesl ji zpátky do Anglie. Nakonec to ale nevadilo, protože Robert z Oxfordu, který Lenoru do provázel a byl jejím ochráncem, se do ní šílen ě zamiloval a ona do n ěho. Takže se p řece jen našel jeden hodný Angli čan a Daniela neochotn ě p řipoušt ěla, že by mohl n ěkde být ješt ě jeden nebo dva další. Její otec byl tragicky zavražd ěn krátce poté, co se narodila. Daniela si byla jistá, že ho její matka stále oplakává, a ob ě se modlily za jeho duši. Daniela si s pýchou mysle la, že byl nejstate čnějším a nejušlechtilejším z rytí řů, p řestože byl Angli čan. Nechal jí své rozsáhlé državy v Anglii a ona byla podle práva jejich hraběnkou zrovna tak, jako byla její matka hrab ěnkou z Avillu. Musel to být velký muž. D ělalo jí dob ře, když si uv ědomovala, že s ní všichni v její domácnosti z řejm ě souhlasí, a to jak Francouzi, tak i Angli čané.

Když ztrácela trp ělivost, což se stávalo až p říliš často, pokoušela se myslet na Roberta z Oxfordu, který byl prý vždy

46

klidný a ušlechtilý. Na jeho po čest, protože se dov ěděla, že miloval u čení, usilovn ě pracovala se svými u čiteli a mistry. Její dny byly napln ěny výukou. Zpívala, jezdila na koni, u čila se hrát na loutnu. U čila se číst, protože se jí to líbilo. Její matka v ěř ila, že muži procvi čují svou mysl a získávají mnohem víc vědomostí. A že proto se prosazují lépe než ženy. „Ni kdy nebudeš litovat toho, že ses nau čila číst!“ ujiš ťovala jednou Lenora svoji dceru, a tak Daniela studovala stále usilovn ěji, aby matku pot ěšila. U čila se latinsky, špan ělsky, francouzsky, vlámský a anglicky a nenašel se nikdo, kdo by m ěl jedinou výhradu proti tomu, že se u čí všechny jazyky najednou. Doktor Coutin ji seznámil s učením Hippokrata a dalších velkých muž ů a s po čátky lékařské v ědy Řek ů a Říman ů. Její matka se dob ře vyznala v bylinách a v léčení a Daniela v ěděla, Že musí získat stejné znalosti, aby byla schopná radit ranhojičů m a lazebník ům, kte ří nebyli tak vzd ělaní jako dokto ři.

Nau čila se skv ěle jezdit na koni. Když jí bylo deset, umanula si, že je na poníka p říliš velká a že musí dostat opravdového kon ě. Dostala ho, byla to nádherná klisna. Daniele ji daroval mat čin vzdáleny bratranec Filip, francouzský král.

Tento krásný muž p řijel na Aville s velkou slávou, i když Daniele p řipadal starý. P řijel s obrovským doprovodem a celý Aville, v četn ě tam ějších Angli čan ů, usilovn ě pobíhal v hore čných p řípravách na jeho příjezd.

Monteine pomohla Daniele obléknout pro tuto zvláštní příležitost hedvábné spodní prádlo a slonovinově bílou tuniku lemovanou kožešinou. I pun čochy m ěla Daniela toho dne hedvábné a vlasy si ozdobila květinami. Když vstoupila do velké sín ě, kam ji povolali, zarazila se, pak šla dál a odhalila zuby, aby tak odpov ěděla králi na oslnivý úsm ěv.

„Ach, má paní sestřenko!“ prohlásil. „To dít ě snad jednou před čí krásou i tebe.“

„Děkuji, pane!“ řekla tiše Lenora.

47

Filip p řistoupil k Daniele a vzal její hlavu do dlaní. Sklonil se k ní. „Kdykoli m ě budeš pot řebovat, má malá sestřenko, nezapome ň, že m ě m ůžeš zavolat!“

Daniela p řikývla, a i když byla pot ěšena pozorností velkého muže, jazyk m ěla svázaný. „Přivezl jsem ti klisnu,“ řekl. „Je venku a je dost velká pro děvče, ze kterého rychle vyroste žena. Musíš se na ni podívat!“

Lenora krále impulzivně objala a políbila ho na tvá ř. Takový projev citu panovníka velmi dojal. „B ěž se na ni podívat. Jmenuje se Hv ězda a jist ě s ní budeš dob ře vycházet.“

Daniela vyb ěhla ze dve ří k v ěži. Stála tam, jak francouzský král řekl. Byla velká a krásná, měla hn ědou barvu a na čele hv ězdu. Podkoní klisnu p řidržel a Daniela jí pohladila po nozdrách. Když do stáje přišla Monteine, aby jí řekla, že už je pozd ě, trvala Daniela na tom, že ješt ě musí králi Filipovi pod ěkovat,

Vstoupila do velké sín ě, ale pak si uv ědomila, že je její matka zabrána do vážné debaty s Filipem. Filip hovořil a matka nervózn ě p řecházela po místnosti.

„Porušuje všechny své úmluvy, znovu proti mn ě vytáhl a je odhodlán všem tvrdit, že mu náleží francouzská koruna!“ řekl Filip a byl nadmíru rozho řč en. „I te ď sháníme muže a op ět se připravujeme na válku. Paříž se mu do rukou nikdy nedostane, to p řisahám. Zaženu ho zpátky na nejvzdálenější hranici jeho vlastních panství! Kdybys jen souhlasila se s ňatkem s Rogerem, nebo mi dovolila provdat tvoje dít ě za francouzského šlechtice! Za n ěkoho, kdo by mi pomohl bránit se proti mému proradnému plantagenetskému bratranci!“

„Filipe! Jednou jsem se proti n ěmu pokusila bojovat, ušet řila jsem p ři té p říležitostí tv ůj čas!“ p řipomn ěla mu.

„Jsem králem Francie!“ řval Filip. „Tvým p říbuzným. Mohu ti p řikázat, aby ses provdala, nebo mohu provdat to d ěvče!“

„Můžeš mi p řikázat, co chceš“, ale pokud neztišíš hlas,

48

vypukne válka tady a teď. Tohle sídlo je plné Eduardových věrných, Gasko ňců i Angli čan ů! Když se pokusíš tady bojovat, prohraješ. Musíš dávat pozor, protože s ním bojuješ o moc nad celou Francií. Pokud zde prohraješ bitvu, tvojí v ěci to nepom ůže!“

„Nejsem p řesv ědčen, že na tom záleží!“ rozzloben ě řekl Filip. „Mám za sebou armádu připravenou vyrazit!“ Lenora hlasit ě povzdechla. „Filipe, prosím, stavíš m ě do ošemetné situace. ,,Nechej m ě, abych si to promyslela!“

„Musím jít, ale vrátím se, než na mne bude schopen zaúto čit,“ řekl Filip. „Lenoro, tvoje dcera by se už m ěla zasnoubit. Pro č váháš.?“

Ješt ě jsem nenašla správného muže., takového, který by vyhovoval mn ě, Bohu, i dv ěma válčícím králům!“

„Jeden z nás brzy vezme záležitost do svých rukou.“ upozornil ji tiše.

„Filipe! Prosím t ě.“

„Lenoro, dnes t ě nechám být,“ řekl Filip. Daniela se stále ješt ě tiskla ke dve řím, když král políbil Lenoru na tváře. „Skute čně jsi mi „šet řila čas s tím ni čemným bastardem! Ale nezapomeň, já jsem králem Francie.“ Obrátil se k odchodu. Jeho družina ze sín ě vid ěla, jak mí ří ven, a všichni vysko čili, připraveni ho následovat.

Hned za dve řmi Filip doslova vrazil do Daniely. Lehce se dotkl její tváře.

„Děkuji za kon ě!“ řekla mu.

„Dob ře se o n ěj starej!“ p řipomn ěl jí. Pak se odml čel a zkoumav ě se na ni zadíval. „M ůj Bože, ty jsi ale krasavice!“ řekl a rázně kolem ní prošel. V jeho kroku byla cítit notná dáv ka rozrušení.

Daniela necht ěla, aby ji matka zastihla tak pozd ě mimo její pokoj, a tak šla do postele a o čekávala Lenoru tam. Její matka se vždy p řicházela přesv ědčit, jeli její dcera v bezpe čí ve svém

49

pokoji. Ale té noci k ní Lenora nep řišla. Venku za hradem se objevila hore čka, zem řel na ni kovář, jeden malý chlapec a stará venkovanka, a té noci si horečka našla cestu i do hradu. Daniela usnula, a když se probudila, uslyšela dusot b ěžících nohou a výk řiky ve tm ě.

Vylezla z postele. Monteine nebyla v sousední ložni ci. Daniela prošla do sín ě a vid ěla, jak služebnictvo chvátá do mat činých pokoj ů a zase z nich vybíhá. Rozb ěhla se mezi n ě a ve dve řích se zastavila. Stála tam sotva před n ěkolika hodinami, zatímco její matka mluvila s francouzským králem v rozlehlém pokoji p řed krbem a venku bylo ješt ě sv ětlo. Te ď ležela Lenora daleko na druhé stran ě pokoje ve své ohromné posteli, černé vlasy jí splývaly po polštá ři a tvář na jeho bílém plátn ě byla děsiv ě popelavá.

Daniela vyk řikla a vrhla se k ní.

„Dít ě!“ vyk řikl n ěkdo.

Ale Daniela se vytrhla rukám, které se ji pokoušely zastavit, přib ěhla k posteli a cht ěla na ni vylézt.

„Danielo, odejdi!“ ozval se hlas a ona si uv ědomila, že je to otec Giles, mat čin p řítel a zpov ědník. Byl zde i doktor Coutin a stál s vážnou tváří kousek od matky.

„Matko!“ vyk řikla Daniela.

Leno řiny krásné oči se otev řely a ulp ěly na dce ři. Pokusila se vzít Danielu za ruku, ale nemohla. Daniela se jí chytila a znovu vyk řikla; „Matko!“

„Moje nejdražší!“ poda řilo se Leno ře s námahou zašeptat a její o či se op ět za čaly zavírat.

„Lenoro, šet ři síly!“ vybízela ji Jeanette. Danielin pohled se setkal s o čima doktora Coutina. „Nedá se nic d ělat,“ řekl opatrn ě. Podívala se na otce Gilese.

Pohled jí op ětoval a slitoval se nad ní. „Lenora umírá!“ řekl soucitn ě a zadíval se na ostatní. „Dovolte, aby s ní dcera promluvila. To jediné jim ještě zbývá.“

50

Umírá? Její matka? Ne, ne, to se přece nem ůže stát! „Matko!“ vyk řikla Daniela, lehla si vedle ní a objala ji, jako by svým drobným t ělem mohla udržet matku p ři život ě.

Lenora op ět n ěco šeptala. „Ano, matko, ano!“ řekla Daniela a přiblížila se k mat činým rt ům. „Pov ěz mi n ěco, cht ěj po mn ě cokoliv, cht ěj cokoliv.“

„Král,“ to bylo to jediné, co zpočátku slyšela. „Musíš ctít krále. Starej se o něho, ty nevíš., on se postará o tebe. Danielo, slyšíš m ě?“

„Ano, matko! Ano, ale.“

„Cti krále. Starej se o jeho bezpečí.“

„Matko, p řísahám, že ud ělám všechno, co říkáš. Ale teď nesmíš mluvit, musíš odpo čívat. Nesmíš um řít.“

Hlas se jí zlomil. Lenora neodpovídala. Na matce se n ěco zm ěnilo. Její t ělo bylo chladné. Jako by oheň, který v n ěm dřímal, n ěkdo náhle uhasil.

„Musíš jít, Danielo,“ řekl otec Giles. „Monteine, odve ď svou mladou paní. Musí odejít z tohoto místa nákazy!“

Monteine vykro čila k Daniele a tiše vzlykala.

„Ne, nemohu matku opustit!“ k řičela Daniela.

„Ona už opustila nás, dít ě,“ řekl m ěkce otec Giles.

Daniele vytryskly slzy z o čí. Pokusila se vylézt k matčinu tělu. Monteine a Jeanette se ji snažily odtáhnout, zatímco otec Giles udílel ostatnímu služebnictvu rozkazy, jak ma jí zaopat řit mrtvé tělo,

Daniela si myslela, že tu bolest neunese. Plakala do úplného vy čerpání a pak usnula.

Ráno už plakat nemohla, protože ji zachvátila horečka.

Přišel k nim mor a lidé po celém Avillu churavěli, chudí, bohatí, sedláci i šlechta. Onemocn ěla polovina obyvatelstva hradu.

A polovina z t ěch, kte ří se nakazili, zem řela.

51

Daniele se probouzela z bezv ědomí a zase do n ěj upadala. Tu a tam si uv ědomovala, Že ztratila matku, n ěkdy v ěděla, že je sama blízko smrti, ale na tom jí málo záleželo. Avšak šestnáctého dne praskly horečnaté v řídky, kterými byla pokryta. Její t ělo se zotavovalo z hore čky. M ěla z ůstal naživu. Jednou ráno nabyla vědomí už natrvalo a dov ěděla se, že navzdory hore čce, která kolem nich řádila, byla krásná Lenora z Avillu pohrbena s veškerou pé čí a úctou.

Otec Giles vydržel, dokud nevykonal všechny bohoslu žby, pak se hore čka zmocnila i jeho a on jí podlehl.

Ztráta matky byla nesnesitelně bolestni Daniela byla po řád velmi slabá, ležela celé dny v posteli a přála si, aby zem řela a odešla do nebe za ob ěma svými rodi či.

Jeanette ji pou čila, že touha po smrti je h řích. Jednou je hrab ěnkou a m ěla by se nau čit p řijímat Boží v ůli state čně. Byla přece vždycky moudrá a vysp ělá a m ěla by taková být i te ď.

Daniela necht ěla být moudrá, ani vysp ělá, a nevěděla, pro č by m ěla p řijímat Boží v ůli, B ůh si p řece vzal její matku. Ale byla p říliš zoufalá, než aby Jeanelle odporovala.

Míjely týdny a ona op ět nabrala síly. Mrtví byli poh řbeni, hore čka vykonala dílo zkázy a pominula.

Matn ě si za čala uv ědomovat, že lidé v její domácnosti opět mluví o bitv ě, zdálo se, že se Angli čané zas chystají válčit. Daniela se dosud nevzpamatovala natolik, aby ji to zajímalo.

Ale jednou ráno se probudila a zjistila, že je s ní v pokoji Monteine a tváře má zvlhlé slzami. Balila Daníeliny věci do zavazadla a n ěco si p řitom mumlala.

Daniela se posadila a cht ěla v ědět, co se d ěje. „Hrab ěnko, jedeme ke králi!“ řekla Monteine.

„Ke králi?“ divila se Daniela. Kousla se do rtu, když si vzpomn ěla, že matce slíbila, že bude krále ctít.

„Zdá se, že to umož ňují všechny zákonné dokumenty,“ řekla s povzdechem Monteine. „Tvoje matka to tak za řídila pro

52

případ. fg by, že by zem řela.“

„Pro č musíme odjet? Filip se p řece o mne m ůže starat tady.“

„To v ůbec není Filip, kdo se o tebe bude starat! Matka t ě sv ěř ila tvému kmotrovi, anglickému králi. Danielo, tvůj otec byl anglický lord, to p řece dob ře víš. Slyšela jsi ty historky tolikrát a sama jsi je tolikrát znovu a znovu opakovala. A Robert z Oxfordu byl baron, kterého král velice obdivoval. Ale, ach Bože, pro č jsem se toho musela do čkat! Lady Jeanette a já zůstaneme v tvých službách. Byly jsme povolány před anglického krále, i když chystá další útok na Francii!“

Daniela se kone čně probudila ze své bolesti a letargie. Vyklouzla z postele, v no ční košili se rozb ěhla k Monteine a vrhla se jí do náruče. „Nebudeme poslouchat takové nehorázné výzvy! Nez ůstaneme u n ěho. Musíme.“

„Danielo!“ řekla Monteine, klesla vedla ní a pevn ě ji objala, „Není možné neuposlechnout! Nastane strašlivá bitva, a kdyby ses pokusila n ěkam uprchnout, bylo by to ješt ě horší! Eduard má v Gasko ňsku ohromné vojsko. Všichni budou ve zbrani, dojde k dalším bitvám, budou další mrtví. Odpus ť mi! Je tv ůj poru čník, má právo na tvůj život, v jeho rukou je tvoje budoucnost a ty ho nesmíš rozhn ěvat! Mýlila jsem se, když jsem ti všt ěpovala své pocity!“

Monteine se nemýlila, Eduard byl ohavná zr ůda s choutkami na francouzský tr ůn. To v ěděli všichni, i malé d ěti.

„Musíš ho ctít!“ řekla jí vážné Monteine.

„Nikdy ho nebudu ctít!“

„Psst!“ Monteine položila Daniele prst na rty. „Má tady na hrad ě své lidi, mohla bys nám ob ěma vážn ě ublížit!“

„Ale francouzský král sem p řece nedávno přijel!“

„Jen aby navštívil svou paní sest řenku a proti tomu ani Angli čané, ani Gasko ňci v ěrní svému vévodovi nemohou nic namítat i když je tady Eduard podle starého práva nejvyšším

53

pánem, sprané tyto země francouzskému králi. A p řestože prohlašuje, že je francouzským králem on, Pa říži vládne Filip. Může i takový vále čník, jakým je anglicky král Eduard, n ěkdy opravdu uplatnit nárok na celou Franců? Nikdy nedosáhne toho, aby se mu francouzský král a cela Francie vzdali.

„Já se mu nikdy nevzdám!“ ujistila ji Daniela.A jsem přesv ědčená, že bychom mohly uprchnout.

„Cože?“ s hr ůzou se zeptala Monteine. ,,Strádat někde v ulicích? V ůbec nic nechápeš: Eduard proti Filipovi opět sebral velké vojsko. Anglický král zakotvil na francouzském pob řeží a zase za čal plenit zemi.“

„Jestli chce bojoval s Filipem, mohly bychom se postavit na stranu Francouz ů,“ řekla prostoduše Daniela.

„Věř mi, paní,“ odpov ěděla tiše Monteine. „Filip ti te ď nem ůže pomoci. Nemá tady žádnou moc a bude mít plno starostí s blížící se bitvou s anglickým králem.“

Daniela tvrdošíjn ě ml čela. Dívala se, jak Monteine balí její věci, a p řipadalo jí, že se nem ůže hnout z místa. Bylo jí do pláče, ale plakala už tolik pro matku, že jí vyschly vš echny slzy.

Nikdy nebudu toho Angli čana ctít, slibovala si v duchu znovu.

A znovu si vzpomn ěla, jak p řisahala své matce ležící na smrtelné posteli, že bude ctít jiného krále.

Jednoho dne, n ěkdy v budoucnu, to ud ělá. Teď ji možná okolnosti p řinutí jít k anglickému králi, ale dala své matce slib. Posvátný slib. V srdci bude ctít oddanost jen rodu Valois, i když je te ď sv ěř ena cizímu netvorovi s velikášskými představami.

Eduard nevid ěl svoji dceru ode dne, kdy na anglickém b řehu zaru čil Leno ře svobodu. Od té doby nevid ěl ani Lenoru. hrab ěnku z Avillu.

Přesto ho její smrt zarmoutila víc, než se na sobe od vážil dat

54

znát. Bylo přirozené, že p řikázal, aby se za její duši sloužily četné mše, byla vdovou po Robertovi z Oxfordu, po jeho nejdražším p říteli a dvo řanovi. Ale neměl nikoho, komu by mohl říct, že zahynul i malý kousek jeho samotného, protože hrab ěnčina krása a duch se mu vtiskly do srdce. I později, přestože se Filipka dal projevovala jako nejlepší z k ráloven, vzpomínal na ženu. která ho uchvátila a která mu vzdorovala až do samotn ěno konce.

Našt ěstí se jeho mysl musela za čít zaobírat plánováním válečné strategie a zaopatřením obrovského množství vojáků, které p řivedl na pob řeží. Málem zapomn ěl, že dal poslat pro Danielu. Náhle se v síni sídla, kterého se zmocnil, ozval zvuk blížících se krok ů a pak odkašlání jeho majordoma, jež odtrhlo Eduardovu pozornost od soust řed ěného studia map rozložených před ním.

Zvedl hlavu a slova se mu zadrhla na rtech. Když pohlédl na dít ě, které p řed n ěho p ředstoupilo a jež stálo sotva deset stop před svými dámami, zapomn ěl na všechno ostatní.

Náhle se zachvěl. Kdysi si myslel, že dít ě p řinutí Lenoru z Avillu, aby si každý den p řipomínala anglického krále, litovala svého odporu k n ěmu a vzpomínala v dobrém na noci, které spolu strávili. Vyžadovala to jeho pýcha.

Avšak byl to Eduard, kdo nyní litoval své ješitnosti.

On bude ten, který nikdy nezapomene.

Smaragdov ě zelené o či planuly v jemné tváři hn ěviv ě a t ěmi klenoty si prohlížela svého kmotra krále. Její vlasy, splývající dol ů po zádech, byly zá řivé a černé, čern ější než havraní k řídla. Její úsm ěv, kterým obda řila lady Jeanette, jež k ní p řistoupila, aby ji p řim ěla popojít kup ředu a uklonit se králi, byl jako proud slune čního paprsku, sladký a vábivý.

„Poj ď sem, dít ě!“ vyzval ji král. Zvedla bradu a zelené oči si ho prohlížely ostražit ě a s odporem.

„Tak poj ď, dít ě,“ opakoval Eduard se vzr ůstající

55

netrp ělivostí. Na okamžik zapomn ěl na svoji válku, ale nikdy nezapomn ěl na to, že je králem, „Poj ď blíž!“

„Už jsem tu, milorde!“ odpov ěděla vážn ě.

„Poj ď ješt ě blíž,“

Daniela z Avillu ud ělala další malý krok sm ěrem k n ěmu.

Vskutku, pomyslel si král, je dcerou své matky.

Vstal a obrátil se ke dvěma ženám, které ji doprovázely, k Jeanette a k Monteine.

„Tato malá d ědi čka byla sv ěř ena do tvé péče a tys hanebn ě selhala lady Jeanette. P řísahám, že to nestrpím! Vym ěním t ě.“

„Ne! vyk řiklo náhle děvče, vrhlo se k n ěmu a rychle pokleklo. ,,Pane, ponížen ě t ě zdravím!“ vychrlila p řesn ě tak, jak ji u čili.

Smaragdové o čí hled ěly prosebn ě, ale jinak na dívce nebylo vůbec nic pokorného. Vstala. „Nesmíš vinit mé dámy,“ řekla. „Byla jsem dokonale pou čena, v ěnovaly tomu velké úsilí. Ale nikdo, králi, nem ůže porou čet srdci jiného člov ěka, ani jeho duši.“

Eduard na ni nev ěř ícn ě hled ěl. Takže ta malá drzounka má svou vlastní hlavu. Ale byl v ní také soucit, spolu s bezhlavou pýchou a odvahou.

Žádné jeho dítě, a ť p řiznané, nebo utajené, mu nebude dlouho odporovat!

„Ty!“ řekl výhružn ě a ukázal na ni prstem ,,jsi mojí schovan kou, mladá dámo. A v budoucnu budeš dělat, co ti p řikážu jako tv ůj poru čník a král. Vím, že tomu velmi dob ře rozumíš.“

„Skute čně tomu velmi dob ře rozumím,“ odpov ěděla. Hled ěla na n ěho planoucíma o čima a on si pomyslel, že je opravdu jako Lenora p řicházející z nebes, aby se pomstila.

„Nau čím t ě ctít sv ůj majestát, holčičko,“ řekl jí Eduard. Tentokrát neodpověděla, ale Monteine postoupila vp řed a nutila ji, aby to ud ělala. „Musíš poprosit krále o milostkvůli nám všem!“

56

Ale Daniela se usmála a zadívala se na krále. „Jestli je to velký král, bude milosrdný. Nepožádám o milost, paní.“

Panovník pocítil bolestný nával vzteku.

‚Budeš nyní žít na mém dvo ře, má malá dámo,“ oznámil jí. „A když budeš d ělat velké potíže, budeš bita.“

Hled ěla na n ěho se špatn ě skrývanou zlostí, když do sín ě náhle vběhla Filipka, žena, která ho dobrovoln ě doprovázela do tolika bitev. Pohlédla na n ěho a pozvedla udiven ě obo čí nad jeho vzn ětlivostí. Pak se usmála na dívku. „Á, to je kone čně Robertova dcera, že?“

S mate řskou laskavostí ud ělala to, co se Eduard ud ělat neodvážil, objala Danielu. „Ach, ty jsi ale hezká! Tvoje matka musela být p řekrásná, protože nemáš vůbec nic ze svého zesnulého otce, má milá! Nemusíš se bát, zůstaneš u nás, dokud nebudeš dosp ělá a neprovdáš se.“

Filipka s ní vyšla ze sín ě a Eduard si pomyslel, že nad ním Lenora nakonec p řece jen zvít ězila. Jejich dít ě ho bude soužit až do smrti.

„Ven!“ poru čil Eduard Danieliným dámám, takže obě sp ěšn ě opustily sí ň.

Vstal, chvíli p řecházel sem a tam a cítil, že mu nap ětí z hn ěvu svírá ramena jako těžký pláš ť. Nerad prohrával, zvlášť se svými vlastními d ětmi.

„Ty malá čarod ějnice!“ zašeptal do prázdna. „Sle čno dcero, ty se. m ě nau číš poslouchat.“

Ucítil jak se mu po páteři plazí mrazivý had, a i když si to necht ěl poznat, v ěděl. že se možná mýlí. Za čas se to ta malá chytráčka se smaragdovýma o čima, kterou sám stvořil, jist ě pokusí zaona čit tak. aby se podrobil on, anglický král. Ne. Neud ělá to. Později se jisté obleví jiný muž, který si s ní bude muset poradit. Vlastn ě.

Uv ědomil si. ze má v politické šachové hře o manželství

57

dalšího p ěšce. Hmm.

Pot řebuje rytí ře neot řesitelné odvahy, a nep řekonatelné síly. S ocelovou v ůlí a zároveň se svaly jako kámen. Muže, kterému může sv ěř it rozsáhlé statky v Anglii i ve Francii.

Za čal znovu uvažovat jako král. Daniela byla nesmírn ě bohatá, m ěla své garaistonské panství a hrad Aville. Obě sídla měla významné strategické postavení a byla velmi dob ře zabezpe čená poddanými i zemědělstvím. Jen ze samotných polí Garistonu lze uživit každou armádu. Z poddaných síd lících na pozemcích malé hrab ěnky mohou být získány tisíce bojujících muž ů.

Přestože jí bylo teprve deset, m ěla by myslet na zásnuby, děti bývaly často p řiřknuty už v den svého narození. Za pár let bude zralá pro manželství. Její manžel bude z řejm ě pot řebovat všechny rytí řské ctnosti a sílu. Je na Eduardovi, aby se o to dob ře postaral, protože ji nesmí provdat jako své vlastní dít ě, ale jako královskou Schovánku. Měla by dostat n ěkoho mocného, kdo si zaslouží odm ěnu.

Někoho s železnou v ůlí.

Někoho, kdo nezná význam slova vzdát se.

58

3

25. SRPNA 1346

KREŠ ČAK

„Prince srazili z kon ě! M ůj Bože, Eduarde, princ z Walesu jc na zemi!“

Adrien bojoval sotva pár kroků od svého p řítele a pána Eduarda, nejstaršfho syna Eduarda III. Obrátil se a rychle překonal vzdálenost, která ho na krvavém bitevním poli d ělila od Eduarda.

Zdálo se, že zdejší bitva bude dlouhá.

Angli čané se vylodili osmnáct mil jižně od Cherbourgu u St. Vaast la Hogue po klidné a hladké plavbě p řes Lamanšský pr ůliv. Ale pak trvalo šest dní, než se se řadili a vydali na pochod přes cherbourgský poloostrov na Pa říž. Když králova armáda vyšla z poloostrova, rozd ělila se na t ři skupiny. Eduard, princ z Walesu –kterého jeho otec po p řistání pasoval na rytíře velel předvoji, zatímco jeho otec vedl st řední linie. Zadní obrana byla svěř ena zkušenému válečníkovi, hrab ěti z Northamptonu.

Tyto t ři skupiny pochodovaly krajem, povalovaly se, drancovaly, loupily a urozené si braly jako rukojmí. Ovládly Caen. Tam král spřádal plány a chystal kličky a 31. července všichni vyrazili v širokém šiku. Francouzský král Filip sebral z čestného místa v opatství SaintDenis Oriflamme majestátní bitevní prapor francouzské zem ě a vydal se sám, aby vyžadoval služby od rytí řů a ozbrojenc ů a hlásal, že Francouzi musí bránit svou zemi p řed loupežnými Angli čany. Za první místo obrany

59

zvolil Filip dob ře hájeny Rouen a zbořil mosty p řes Seinu.

Francouzské a anglické oddíly spolu držely krok a odd ělovala je jenom reka. Filip se uchýlil do Pa říže. Angli čane zamí řili na sever, protože Eduard byl odhodlán se setkat se svými flanderskými spojenci.

Pochod byl úmorný. Urazili asi šestnáct mil denn ě se všemi vozy a válečnou výstrojí a udržovali stále stejné tempo navzdory tomu, že je trýznily útoky francouzských vlastenc ů. Blížili se ke svým flanderským spojenc ům, ale pak se zastavili, protože je od další cesty od řízla řeka Somma. Stále se zvětšující armáda Francouz ů za čala dotíral na jejich řady.

Anglický král se vydal po proudu i proti n ěmu a hledal brod, až kone čně objevil p řílivovou úžinu u ústí řeky, kde byla voda mělká. Za řekou se st řetli s nep řítelem a porazili jednotky, které byly vyslány, aby na ně zaúto čily u brodu. Francouzi s t ěžkými ztrátami ustoupili.

Filipova armáda odtáhla. Angličané strávili hodiny plné nap ětí v o čekávání dalšího útoku, ale ten nepřicházel. Filip hnal své vojsko zpátky k Abbeville a zůstal tam v noci z 25. na 26. srpna.

Za svítání anglická armáda prozkoumala okolí. Adrien s princem Eduardem vyslechli úvodní plán. Zadní část jejich Šik ů bude zabezpe čovat les u Kreš čaku. T ři divize anglické armády potáhnou podél kopce, který k němu vede. Vesnice Wadicourt poskytne ochranu levému k řídlu armády. Kavalerie, rytířstvo a ozbrojenci budou bojovat, kde bude zapot řebí.

Francouzi a spojenci Francouz ů Angli čany po čtem mnohokrát převyšovali, ale ostrované m ěli velmi dobré vedení a disciplínu. Toho dne na míst ě bojovalo snad dvanáct tisíc Angli čan ů a n ěkte ří odhadují, že Filip a jeho francouzští velitelé měli pod sebou až Šedesát tisíc muž ů.

Angli čané p řišli s taktikou, kterou se nau čili ze svých porážek. Před čelní linií byly vykopány hluboké jámy, příkopy

60

připravené jako past pro nepozorné. Angličané se je nau čili používat, když utrp ěli řádnou porážku od skotského krále Roberta Bru čeno u Bannockburnu. Nesmírný d ůraz byl kladen na anglické lu čištníky, plán po čítal s tím, že by úto čící oddíly mohly pro řídnout zásahy šípu a ostatní by mohli skon čit v příkopech ve zmatku ješt ě d řív, než se zformují pro boj zblízka. Pro ten bylo anglických voják ů ve srovnání s Francouzi žalostn ě málo.

Strategie a disciplína jim posloužily. Filipova sku pina vysoce cen ěných janovských st řelc ů z kusí vyrazila do boje první, práv ě když se p řihnaly mraky a za čalo pršet. Byli to zkušení bojovníci, ale jejich řady zakolísaly, jakmile jim za čali Angli čané s dlouhými luky oplácet spršku smrtících šíp ů, Když se Janované pokusili ustoupit nebo znova natáhnout své těžké zbran ě, přihnaly se v jednom šiku další anglické oddíly.

Francouzští kon ě ve zmatku a chaosu naráželi na hlavy vlastních spojenc ů.

Některé síly se p řece jen dostaly dál a probojovávaly se nahoru. Tam tvrd ě a divoce bojoval Adrien a drtil nep řítele veškerou svou dovedností a silou, které získal za léta neustálých boj ů a výcviku. Na sob ě m ěl t ěžké brn ění. Nau čil se nosit zátěž, aby si chránil kůži a život. Ovšem jeho od ěv byl zhotoven v jedné z nejlepších n ěmeckých zbrojí řských dílen, král se postaral, aby mu dokonale padl a byl pro n ěho zvláště upraven. Drátěná košile kombinovaná s kůží byla uzp ůsobena pro pohyb v kloubech a p řipojené pláty oceli byly konstruované tak, aby chránily životn ě d ůležitá místa. Ocelové hroty na železných rukavicích mu sloužily jako další zbra ň, kdyby p řišel v boji o me č. Jeho p řilba, neboli šišák. mu chránila lebku, zatímco hledí mu krylo obli čej a n ěkdy také znesnad ňovalo vid ění. Dnes se mu jeho síla a zkušenosti z výcviku velmi dob ře vyplatily i proti muž ům mnohem starším a mohutn ějším v ramenou i v hrudi. Boj byl nelítostný a on se modlil, aby ho jeho síla nezklamala.

61

Znovu a znovu se st řetával s dalšími protivníky, zvedal meč, prudce jím švihal a hledal slabá místa nep řítele stejn ě jako nep řítel jeho. Pozvedl me č do výše proti Francouzi s hledím ve tvaru kan čí hlavy.

Muž padl. V tu chvíli uslyšel, že byl princ Eduard sražen z kon ě. Rychlostí blesku p řisko čil k boku svého prince.

Jakmile nep řátelští rytíři zpozorovali, že je anglický princ v nebezpe čí, hnali se vp řed ve snaze využít výhody proti mladému princi. Eduardovi v t ěžké zbroji pomáhali na nohy jeho prapo rečníci. Adrien se rychle vrhl p řed n ěho, aby odháněl francouzské rytíře hemžící se jako mouchy.

Znal svoji sílu a moc. Byl možná o p ůl palce vyšší než mladý plantagenet. a p řestože si soustavným výcvikem vybudoval svalnaté tělo a mohutná ramena, naučili ho, že se navzdory své výšce a mohutnosti i váze zbroje musí hýbat s pružn ou elegancí. Znovu a znovu zvedal me č a neustále sledoval, jak p řibíhají další muži, aby se p řipojili k útoku. Klesl na koleno a vyhnul se ráně, kterou mu cht ě! zasadit rytí ř na koni, pak op ět vysko čil jako blesk a obrátil se s takovou rychlostí, že zasáhl svého protivníka do zranitelné štěrbiny v boku. Muž upadl, jeho k ůň za řičel a upadl do bláta a krve pokrývající zem na pahorku.

V šílené řeži, která následovala, Adrien zjistil, že je odříznut od svých druh ů. M ěl v úmyslu p řesunout boj tam, kde se princ snažil nabrat rovnováhu, a podařilo se mu to. Uto čil na n ěho jeden muž za druhým. Adrienova síla se vytrácela a on v ěděl, že musí co nejlépe využít svoji taktiku, sledovat každého soupeře a zvažovat zám ěry každého bojovníka. Nemohl si dovolit jedinou ránu vedle, protože mu síla nevydrží navždy. Jednoho úto čícího jezdce zasáhl malou dýkou, kterou nosil na lýtku, sehnul se k zemi, aby se vyhnul ráně druhého, a zahlédl, jak k ůň vyhazuje svého jezdce p římo do stromu. Vzápětí musel celit dalším dv ěma muž ům. Ješt ě když máchal paží s me čem a srážel prvního, zahlédl koutkem oka druhého, a dříve, než dokon čil

62

uder me čem, se mu poda řilo nep řítele kopnout p římo do slabin.

Oba muži padli.

Ale byli tam další, kte ří nahradili ty, jichž se zbavil. V tu chvíli pohlédl p řed sebe a uvid ěl snad tucet Francouz ů v t ěžké zbroji p řipravených vrhnout se do útoku. Když se k nim obrátil, za čali k řičet.

„Vzdej se, člov ěč e!“

„Odho ď me č!“

„Vzdej se se ctí a zajmeme t ě živého!“

„Když se budeš bránit, p řeříznem t ě na dv ě p ůlky!“

„Vzdej se, pro Boha, nebo ďábla!“

Pro Boha, nebo ďábla, tak to nem ůže skon čit.

Připomn ěl si slova svého otce. Nikdy se nevzdávej!

Vzdát se ho přim ěje jedin ě smrt.

Pod ocelí svého hledí se usmál. Pomalu potřásl hlavou. A postavil se tváří v tvář nep říteli. Možná to byla šílená myšlenka, ale byl si jistý, že a ť by se zachoval jakkoli, stejné by ho roz řízli na dv ě poloviny. Srazil jich k zemi p říliš mnoho, než aby mohl očekávat milost.

„Pánové, já se nevzdám!“ odpověděl a s divokým skotským válečným pok řikem se hnal kup ředu. Nezaujal obrannou pozici a pokusil seje spíš vyd ěsit útokem.

Taková přesila by jistojist ě znamenala smrt. Když se však na něj vrhla další vlna muž ů, aby se setkala s jeho prudkým náporem, Adrien zčistajasna post řehl, že má pomoc. Do bitky vtrhlo snad dvacet anglických rytí řů a v jejich čele král. Tucet Francouz ů se dalo na út ěk a n ěkolik Angli čan ů se pustilo za nimi.

Bitva toho dne skon čila. Francouzi se pokusili o útok nejmén ě patnáctkrát a pokaždé byli s nesmírnými ztrátami odraženi.

Král Eduard se objevil v Adrienově blízkosti se svým doprovodem v pravý čas.

Král sesedl z bílého koně, kterého si vybral pro dnešní den, a

rázně vykro čil k Adrienovi. Stáhl si přilbu a hledí a jeho zlaté vlasy zazářily ve slunci. Zastavil se a p řelétl pohledem jatka kolem Adriena.

„Dob ře ses činil. Skote. Moc dob ře,“

Král náhle vytasil meč a Adrien se polekal. „Na kolena!“ zavelel král.

„Pane.,“ za čal Adrien.

Ale vtom dorazil ke králi princ Eduard a zavolal neřítele p hlubokým sytým hlasem: „Adrien ě, kamaráde, otec tě chce pasovat na rytí ře!“

Ješt ě vyd ěšený Adrien klesl na kolena. Nejasn ě vnímal králova slova a meč, který mu dopadl na ramena. Stal se řádným rytí řem.

Vstal a byl náhlým obratem událostí ohromen víc než kteroukoliv bojovou akcí.

Slova jeho otce se ukázala být pravdivá. Byl povýšen na rytí ře p římo na bitevním poli. Zmocnila se ho zvláštní, dlouho potla čovaná bolest. Přál si, aby se Carlin. zeman MacLachlan, tohoto dne dožil.

Ot če, nep řipus ť, abych t ě zklamal, za čal se najednou modlit. Nikdy nezapomn ěl na Carlina MacLachlana, ani na nic z toho, co se od n ěj, svého hrdého a moudrého otce. naučil.

Ozval se jásot. Hlouček muž ů za čal Adriena vyhazovat do vzduchu. Pak král prohlásil, že dnešní boj je u konce, ale že Francouzi se nevzdají. Zítra vypukne další bitva.

Francouzi zaúto čili, sotva se rozednilo. Do odpoledne se ale Filip ocitl v defenzív ě u Kreš čaku. Na bitevním poli leželo víc než tisíc francouzských rytí řů a urozených pán ů.

Rytí ři a urození.

Nikdo se nenamáhal spočítat t ěla mén ě významných muž ů, sedláků a vlastenc ů s jejich píkami a holemi.

Nastaly velkolepé oslavy. Následujícího dne se sloužila zádušní mše a pak se Eduard p řipravil k dalšímu postupu,

odhodlán zmocnit se Calais.

Ale než se armáda znovu dala na pochod, Adrien se dov ěděl, že ho k sob ě volá král.

V této dob ě byl k n ěmu volán dost často.

Před časem došlo k tomu, že David II. za čal znovu vládnout ve Skotsku. Král, který podporoval Baliola, sd ělil Adrienovi tu zprávu lhostejně. „Osv ědčil ses znamenit ě, m ůj mladý zemane. Jsi urostlý jako kterýkoli Plantagenet a ost řejší než nabroušená ocel. Bojoval jsi v b ůhvíkolika turnajích a získal b ůhvíkolik trofejí.“

„Pane, jak dob ře víš, musím v t ěchto turnajích vít ězit. Moje zbroj a sídla jsou drahé.“

„Ovšem a tvé državy ti nevynášejí dost, chápu. Turnaje jsou pro mladé muže dobré. Musíš je stále vyhrávat. Jsem toho názoru, že nemám právo ti bránit, abys šel sloužit Davidovi. Rad ěji bych však byl, kdybys z ůstal v mých službách. Brzy poznáš, jaká odměna t ě za tvoje úsilí čeká.“

Adrien, který se stal Eduardovým nejlepším p řítelem, předstíral, že o té myšlence vážn ě uvažuje. „Z ůstanu s tebou, když mi slíbíš dv ě v ěci.“

„Ty žádáš sliby od krále?“ zařval Eduard.

„Ano, milosti.“.

„A co to má být?“

„Zaprvé, pane, že po mn ě nikdy nebudeš chtít, abych bojoval proti Skot ům.“

„Ne, chlap če, to od tebe žádat nebudu.“

„A za druhé chci, abys mi slíbil, že nezpustošíš mo je panství, když budeš bojovat na hranicích!“

Král mu s pobavením slíbil obojí. Teď, když m ěl Adrien op ět stanout p řed Eduardem, byl zv ědav, co má král na srdci tentokrát. Na bojišti byl pasován na rytíře. Dostal drahé kon ě.

Co ud ělá král dnes?

Eduard m ěl jakési jednání s hrabětem z Oxfordu, ale brzy ho propustil, a hrab ě kývl Adrienovi na pozdrav, když ho míjel.

Oba spolu bojovali po boku prince z Walesu. Adrien si zd ěšen ě uv ědomil, že angli čtí aristokraté v ěř í, že jejich princi zachránil život on sám.

„Vida, Adrien!“ pozdravil ho král. „Zap ůsobil jsi na mne, velice jsi zap ůsobil. Tv ůj mazaný starý otec mi slíbil, že v tob ě získám budoucího skvělého válečníka. Byla to dobrá dohoda, kterou jsem s ním toho dne uzav řel. Dnes by z n ěho byl pyšný muž, jako jsem já. Chci ti znovu říct, jak znamenité služby jsi mi v boji prokázal, a že jsem ze srdce rád, že ses nerozhodl odejít a sloužit Davidovi II ale žes z ůstal se mnou.“

Adrien si odkašlal. „D ěkuji, pane. Ale tv ůj princ nez ůstal v ni čem pozadu. A své muže jsi velice potěšil, pane, protože jsi každého z nás, včetn ě svého vlastního syna, poslal do boje. Je zřejmé, že jsi nás všechny považoval za hodné toho, abychom bránili tvé postavení.“

Král mávl rukou. „Jsem na svého syna velmi pyšný, opravdu pyšný. Ale te ď mluvíme o tob ě. „Pochválil jsi m ě, pane.“

„Ach ano! Byl to úžasný okamžik, když jsem se tam o bjevil. Muži kolem tebe padali a nep řítel se na tebe chystal znovu zaúto čit a žádal, abys prosil o milost! A co to bylo, cos jim všem odpov ěděl?“

Adrien, zmaten královou dobrou náladou a jakousi dětinskou radostí z celé záležitosti, se zamračil. „Co jsem řekl, pane?“

„Ano, chlapce, opakuj mi, cos k řičel na nep řítele! Bylo to skv ělé!“ Adrien si nevzpomínal, co tenkrát uprostřed boje volal. Pokr čil rameny a pak si vzpomn ěl. Vyk řikoval slova, která ho nau čil otec. „Odmítl jsem se vzdát, možná jsem byl bláhový“, ale necht ěl jsem ty ni čemy žádat o milost, když jsem bojoval tak tvrd ě atak dlouho.“

Král se začal usmívat od ucha k uchu a modré o či mu svítily, jako by právě vyslechl nejlepší vtip.

„Zopakuj mi ta slova ješt ě jednou, p řikazují ti to!“ řekl vzrušen ě král.

„Pane, já.“

„Zopakuj mi je, Adriene! Ta slova mým uším dnes zn ějí jako nejsladší hudba. Ješt ě jednou. Trvám na tom.“

„Odmítl jsem se vzdát, nebo žádat o milost.“

„Ha! Nikdy nežádat o milost!“ prohlásil král.

„Můj pane, musím p řiznat, že jsem byl zcela zaujat bojem.“

„Nevadí, nevadí!“ řekl král, mávl rukou na znamení, že ho propouští, obrátil se zpátky k táborovému stolu a prost řel na n ěj pergamen. Ješt ě jednou však s ohromnou radostí pohlédl na Adriena. „Te ď m ůžeš jít.“

Zmatený Adrien se obrátil k odchodu. Ale král ho přece jen ješt ě jednou zavolal k sob ě,

„Adrien ě!“

„Ano, pane?“

„Uv ědom si, m ůj dobrý chlap če, dob ře si uv ědom, co ti řeknu! Tvoje budoucnost je od tohoto dne zajišt ěna a každá odm ěna, kterou si dovedeš p ředstavit, bude tvoje, když ji budeš chtít.“

Král se zas začal usmívat, zvláštním úsm ěvem, jako by se smál žertu, kterému rozumí jenom on sám, a jako by ěl velkou m

radost z toho, že se Adrien tak osv ědčil v bitv ě. Eduard op ět mávl rukou.

Adrien mohl odejít.

Ale jakmile mladý muž krále opustil, ucítil v zádech slabé zamrazení plíživého hada.

Co tím jen Eduard myslel?

Nemusel o tom dlouho p řemítat, protože když opoušt ěl krále, potkal prince, který ho po řádně plácl do zad.

„Tak jakou skv ělou odm ěnu ti dává můj otec za tvé služby dnes?“ zeptal se princ, sám v dobré náladě. „Dokonce i sta ří rytí ři, kte ří ti rádi říkají ‚ten Skot‘, o tob ě dnes mluvili, kamaráde, a vychvalovali tvé přednosti až do nebes. Tak řekni, co ti otec dal? Kdybych byl králem já, možná bych pro tebe získal hrab ěcí titul! Rozhodn ě jsi mi zachránil život,“

Adrien udiven ě svraštil Čelo. „Dostal jsem se na místo, kde

mě bylo zapot řebí, a byl jsem pasován na rytíře. To je samo o sob ě.,.“

„Ale no tak!“

Adrien pokr čil rmeny. „Tv ůj otec se choval trochu divn ě. Nedal mi nic. P řipadal mi., nevím, jak bych to řekl., prost ě divný. Byl vzrušený a pobavený, A na konci našeho r ozhovoru mě ujistil, že je moje budoucnost dob ře zajišt ěna.“

„Ale no tak, budoucnost! Musí mít pro tebe v záloze n ěco výjime čného. Ale prozatím jsme mladí, jsme skv ělí bojovníci, vít ězové! A vítězům, kamaráde, patří ko řist!“

„Co tím míníš?“ cht ěl v ědět Adrien.

„To, že máme bednu nejlepšího francouzského vína a houf poražených francouzských krásek, které nás čekají a jež jsou docela ochotné pobavit vítězné Angličany.“

„Poražené francouzské krásky?“

„Ale kamaráde, mladé francouzské ženské, obchodnice, chcešli. Mimo řádná kvalita.“

„Aha. D ěvky!“ suše prohlásil Adrien.

„Nejlepší, nejkrásn ější, nejhez čí, jaké najdeš. A lady Joanna se o tom nikdy nedozví,“ pokoušel ho Eduard.

Adrien se zarazil a pohlédl na Eduarda. Byl p řekvapen, že princ ví o jeho prohlubujícím se vztahu s Joannou, dcerou hrab ěte z Warwicku. Co si z řejm ě Eduard neuv ědomoval, bylo to, že mezi nimi nebyla hluboká a zoufalá vášeň, ale milé přátelství. Kdyby se pokusil o svých emocích p řemýšlet, uv ědomil by si, že Joannu sice miluje, ale p ředevším proto, Že oba uvažují podobn ě, že se spolu mohou smát a schovávat, aby spole čně četli, což nebylo v plantagenetském ovzduší činorodosti a vitality považováno za p říliš obdivuhodnou aktivitu. Joannu dojímala Adrienova minulost a on ji litoval kv ůli p řísnosti, s jakou nad ní vládl její otec. N ěkdy mluvili o manželství, protože jejich p řátelství by pro ně mohlo být dobrým základem. Joanna byla ze tří dcer a její otec mohl považovat Adriena, jednoho z králových oblíbenc ů, za

vhodného zetě. Ale zatím do manželství nesp ěchali a vysn ěná budoucnost z ůstávala nadále mlhavá.

„Ješt ě nejsem zasnouben,“ řekl Adrien. „A Joanna je dáma, což, jak p ředpokládám, tvoje krásné Francouzky nejsou. Zaveď mě, m ůj princi, ke kratochvíli, jakou my jako válečníci pot řebujeme!“

Eduard se rozesmál. „Odm ěna mého otce p řijde pozd ěji, to, co ti dám za svůj život já, p řijde hned!“

Princ a jeho p řítel se vydali z tábora do domu hluboko v lese. Těšili se z hudby, tance, pe čeného divo čáka a vybraného vína. Jedna z žen m ěla sladký jemný hlas a hrála dob ře na loutnu. Její tvář byla jako tvá ř and ěla, hlas m ěla jako hedvábí, slova byla vyzývavá jako slova válečníkova a o či m ěla ďábelské, jako by je stvo řil satan. Když dozn ěla její poslední píse ň, odešel s ní Adrien do lesa. Té noci byl mladý a vít ězný a ohe ň jeho mládí vzplanul rychle a vysoko.

Ale když pop řál krásné poběhlici dobrou noc, zjistil, že se mu nechce z ůstat se svými druhy a prohý řit celou noc. Stále uvažoval o uplynulém dni, ani ne tak o bitv ě, která ho mohla stát život, jako spíš o rozhovoru s králem.

Měl čty ři bojové kon ě, kte ří se jmenovali podle evangelií: Matouš, Marek, Lukáš a Jan. A Adrien jednoho z nich, Matouše, vyhledal. Vyjel s ním do noci, ujížd ěl pry č od tábora a hnal se podél vody.

Znovu ho trýznila jediná otázka.

Co m ěl král na mysli?

4

Daniela sice byla schovankou anglického krále, to ale neznamenalo, že brzy vkro čí na anglickou p ůdu.

Míjely m ěsíce a Eduard m ěl stále v plánu zmocnit se nedobytného m ěsta Calais.

Daniela trávila většinu času s královnou, která navzdory dalšímu t ěhotenství a své neforemné postavě z řejm ě nevnímala obtíže každodenního života, které byly spojeny s po bytem u manžela a jeho armády. V králově síni p řed hradbami m ěsta pokra čovala jednání, zatímco muži každý den úto čili na Calais. Eduard zahájil obléhání v září, hned po bitv ě u Kreš čaku, a očekával dlouhotrvající boj. Vystavěl za Calais sídlišt ě z dřev ěných dom ů, aby ubytoval svou armádu na zimu, a dokonce i když obyvatelé uvnitř obléhaného m ěsta strádali hlady, život venku za hradbami pokra čoval dál téměř normálním zp ůsobem. Kolem centrálního tržiště vzniklo malé anglické m ěste čko, do kterého dvakrát týdně p řijížd ěli flanderští kupci, aby prodávali své zboží. Kováři a bednáři si tu z řizovali své dílny a dveře otevírali i holi či a ranhoji či. Protože obléhání bylo dlouhodobou záležitostí, rytíři se bavili vyjíž ďkami do kraje. Když náhodou nevyjížd ěli ven a neplenili, v ěnovali se ušlechtilejším činnostem, vyzývali jeden druhého na souboj a neopovrhli ani francouzskými rytí ři za hradbami. Podle jejich pravidel sm ěli Francouzi turnaj opustit zdi m ěsta na a pak se do nich museli zase vrátit.

Daniela navšt ěvovala turnaje jako královnina dvorní dáma. Připadaly jí docela snesitelné ve sv ětě pro ni jinak smutném a zmateném, protože každý den vid ěla, jak jsou její francouzští krajané biti. Turnaje byly n ěco jiného, protože francouzští rytí ři v nich dost často vít ězili a nikdo nepovažoval za n ěco špatného, když tleskala a chválila statečné mladé muže za jejich úsilí.

70

Při jednom z t ěchto turnaj ů poprvé uvid ěla Adriena MacLachlana. Od toho dne byl pro ni trnem v pat ě.

Odpoledne za čalo mohutným troubením trumpet. Na zemi neležel sníh, ale den byl p řesto chladný a mrazivý. Jen díky slunci nad hlavami se člov ěk odvážil ven. Danielu, která seděla hned po pravici Filipky a královských d ětí, d ění hluboce zaujalo. Jean z Elletentu, údajn ě jeden z nejlepších rytí řů , jaký kdy válčil v k řes ťanském sv ětě, Francouz p ůvodem i oddaností, byl připraven utkat se s mladým anglickým rytí řem. Jeho jméno Daniela neznala.

Brzy se je však dov ěděla, a nikdy nezapomn ěla.

Pana Jeana z Elletentu ohlásily ohlušující fanfáry a pak byly vylí čeny jeho hrdinné skutky a četná vítězství. Objevil se na mohutném stříbrném koni. jehož nohy, ocas a h říva byly ozdobeny t řásněmi, s tunikou na plátkovém brnění a s p řilbou na hlav ě. Hledí, které p řipomínalo rozzu řeného divo čáka, m ěl spušt ěné p řes o či. D řevec držel vysoko a zvedl ho ješt ě výš, když dramaticky vjel p řed krále a přim ěl kon ě zastavit tak, až zví řil velkou spršku bláta a hlíny. Byl vítán mnohem víc zpoza hradeb Calais než p řed nimi, ale rytí řská pravidla byla jasná a dokonce i Angli čané vzdávali hold rytíři takové pov ěsti.

„Pozornost pro francouzského rytí ře!“ vyk řikl sir Terrel Hen ley, po řadatel tumaje.

Ihned se nezvedl nikdo, bylo to koneckonc ů anglické publikum. Pak p řece jen n ěkdo vstal: Byla to samotná královna, protože bylo t řeba zachovat se zdvo řile, což platilo pro ženy stejn ě jako pro muže. Daniela najednou stála na nohách, s trhla si z čelenky hedvábný závoj a kráčela kup ředu, aby se postavila doprost řed ohrady, kde sed ěli diváci.

Ozvalo se jásání na její počest, na po čest ušlechtilé a zdvo řilé sv ěř enkyn ě krále Eduarda. Daniela si toho byla málo vědoma, protože práv ě uvazovala praporec z hedvábí na d řevec, který se k ní sklonil. Francouzský rytí ř ho zvedl vysoko, zamrkal na ni a ona se usmála. Znovu se ozval jásot a pak se Daniela zas posadila.

Nato p ředstavili Elletentova soupe ře v klání a Daniela věno wala jeho jménu jen málo pozornosti.

71

„Pan Adrien MacLachlan, zeman z Reggaru, hrab ě z Meadenlay!“

Op ět se ozvaly trumpety a Eduard ův rytí ř vyjel z ohrady.

Kobaltová tunika zakrývala pláty a kroužky jeho brnění, sedlo jeho kon ě bylo zdobeno podobn ě, tmavou mod ří se zlatými a st říbrnými okraji. Štít byl opat řen jeho znakem, z něhož shlíželi t ři řvoucí lvi usazení naho ře nad polem t ří běžících leopard ů. Jeho p řilba a hledí byly prosté, nezobrazovaly žádné zvíře. Mužovu tvář zakrývala ocel ve tvaru lidského obličeje. Bylo vid ět jen jeho o či, a p řestože Daniela nerozeznávala jejich barvu, napadlo ji, že září pod sluncem právě tak jasn ě jako ocel jeho brn ění. Na koni se zdál být velmi vysoký, jako by byl snad ješt ě vyšší než samotný král Eduard.

„Podpora pro anglického rytí ře!“ zvolal po řadatel turnaje.

Královna svižn ě povstala. Po jejím boku se usmíval král, když uvázala vlastní hedvábný šátek na Angličan ův d řevec a on na znamení dík ů sklopil ocelové hledí.

„Bůh s tebou, Adrien ě!“ zvolala na n ěho.

„Bůh je na mé stran ě!“ zvolal jako odpov ěď .

Nadutý blázen, usoudila Daniela.

Soupe ři byli povoláni na svá místa. Znovu se ozvaly trumpety. Pod údery kopyt mohutných koní létala hlína, když se muži rozjeli na prot ější strany p řed královskou ohradu a po řadatel turnaje je vyzval, aby se p řipravili ke klání.

Pak to za čalo. Zdálo, že se otřásá půda, když se mocní bojoví kon ě ze všech sil rozb ěhli, jako by cht ěli p římo narazit jeden do druhého.

Každý z muž ů nesl sv ůj d řevec s koncem p řipraveným ude řit protivníka. Byli blíž a blíž, hrudky hlíny odletova ly, zem ě se třásla.

Pak se setkali. Ozvalo se za řinčeni. Bylo to d ěsivý zvuk, ale žádný z hrdin ů nepadl.

Vrátili se na své strany, kde se k nim přihnalo páže každého z nich, aby jím podalo nový d řevec za ten zlomený.

A kon ě znovu vyrazili.

Běželi stále rychleji.

Nový náraz, hrozivý, tém ěř ohlušující. A jeden ze soupe řů

72

klesl k zemi.

Daniela vysko čila na nohy s ostatními diváky. Na zemi ležel urostlý Francouz!

Byl dole, ale nebyl poražen. Francouzské páže k němu b ěželo s me čem, zatímco MacLachlan z ůstával sedět na koni. Pak dojel k Francouzovi a sesedl z koně, vzal si od pážete meč a svižn ě se obrátil, aby se vrhl do boje zblízka.

Zdálo se, že celý dav najednou vyk řikl, když o sebe obrovité me če poprvé zazvonily. Pak se k Danieíin ě radosti zdálo, že se Angli čan vzdá, protože p řed náporem Francouze couvl. Angli čan je sice vysoký, uvažovala Daniela, ale vid ěla už mnoho turnaj ů a docela v ěř ila, že Francouzovi dob ře poslouží jeho zkušenosti, protože byl t ěžší než jeho protivník.

Ale pak Francouz vyrazil kup ředu agresivním útokem, soupe ř se mu elegantn ě vyhnul a on se setrva čností stále hnal vpřed, až se ost ří jeho me če zarylo hluboko do zem ě. Ztratil rovnováhu a upadl. Byl to ost řílený bojovník, a tak se rychle p řevalil a pokusil se zvednout, ale bylo pozd ě.

Angli čan už stál nad ním a hrot jeho me če se dotýkal hrdla soupe ře.

Všichni byli zas na nohou.

Jásot a vzrušené výkřiky byly ohlušující a ješt ě zesílily, jakmile mladý Angli čan zastr čil me č do pochvy, s úctou se uklonil soupe ři a natáhl ruku v železné rukavici, aby svému nep říteli pomohl vstát. Poražený Francouz stejn ě rytí řsky p řijal jeho pomoc, oba se nap římili a pak se sobě navzájem hluboce uklonili. Ellelente se vrátil ke svému koni a k pážeti, zatímco MacLachlan kráčel vp řed, stáhl si hledí a sňal z hlavy celou přilbu.

Daniela okamžit ě poznala, pro č se ji jeho o či zdály tak zářivé –byly zlaté, nebo alespo ň m ěly k té barv ě blízko, jak jen o či mohou mít. Nebyly hn ědé ani zelené, ale něco mezi Irm. jasné jako slune ční paprsek. Ihned p řistoupil ke královně, nejprve se uklonil jí a Pak králi. Eduard zůstal stát. „Pozoruhodné, milorde MacLachlane. Pozoruhodné! Pov ěz, jakou odm ěnu si p řeješ od svého krále?“

MacLachlan na okamžik zavánal a pak řekl: „Pane! Dozv ěděl

73

jsem se, že David ze Skotska povstal s armádou, jak p řikázal francouzský král Filip, a vytáhl proti tvým baronům na severu Anglie.“

„To je pravda,“ řekl Eduard a soust řed ěně se na n ěho zadíval. „Moji baroni na n ěho narazili u Neville’s Crossu nedaleko Dum hamu a te ď je mým zajatcem. Jestli žádáš, abych ho osvobodil.,“ za čal král hněvivým hlasem.

Ale MacLachlan rychle řekl: „Ne, m ůj pane, nežádám nic, co mu nem ůžeš dát, jen chci, abys k n ěmu byl milosrdný a abys nezapomn ěl, že je to manžel tvé sestry a miláček Skot ů.“

„To vše je zaru čeno. Pro sebe nežádáš nic?“

MacLachlan se zazubil. M ěl hezký úsm ěv s ďábelskými záblesky.

„Až p řijde ten správný čas, milorde králi.“

„Budeš snad neustále vít ězit?“

„Můj zám ěr je takový, pane.“ Ozval se smích.

„Předpokládám, můj mladý pane, že tv ůj čas nastane!“ řekl král.

„Děkuji, milosti,“ řekl MacLachlan a ješt ě jednou, než opustil kolbišt ě, znovu sklonil p řed králem hlavu, za dalšího výbuchu ohromujícího jásotu.

Daniela byla hluboce zklamaná, že nezvítězil okouzlující a talentovaný Francouz. Jen nejasn ě si uv ědomovala hovor kolem sebe, protože muži a ženy si povídali jen o odvážném mladém MacLachlanovi. „Bránil se princi jako divoká šelma u Kreš čaku!“ řekl n ěkdo.

„Tak mladý!“ ozval se tichý ženský povzdech.

„Bu ď si jistá, že byl tak skv ělý už od raného, velmi raného věku,“ prohlásila královna. „Eduard mi vyprávěl, že ješt ě jako dít ě doporu čil MacLachlan vojenskou strategii na dobytí Avillu a že hrad padl jen zásluhou toho chlapce. Aville byl dobyt a navrácen do péče králových v ěrných poddaných!“

Hrad Aville.

Její hrad!

74

Znala ten p říb ěh dob ře. Král Filip potřebovat uniknout Eduardovi. Danielina matka bránila Aville a vzbudila v anglickém králi dojem, že se Filip zdržuje v jeho zdech, zatímco francouzský král uprchl. Ale p řes energické úsilí její matky hrad padl a Lenora se stala královou zajatkyní.

A tak, pomyslela si Daniela, jsem te ď tady, králova schovanka. Jeho zajatkyn ě, napadlo ji, zrovna jako byla matka.

Te ď se dov ěděla pro č. MacLachlan! Za ťala nehty do dlaní a posadila se. Ruce sejí sev řely v p ěst. Vskutku skv ělý rytí ř! A jeho zám ěrem je vždy vít ězit. Jaká drzost! Každý člov ěk platí za své činy.

Když p řišla noc, za čala Daniela sladce snít, že toho rytí ře poráží ona sama, a rozsekává ho na kousky. Zoufale si p řála, aby ho mohla vyzvat k boji na bitevním poli, ale on byl rytí ř a jí ješt ě nebylo ani jedenáct let.

Jedné noci krátce po turnaji uviděla Daniela na stole pep řenku. Dívala se na ni a p řipomínala si, že nemá ani sílu, ani moc, ani možnost se MacLachlanovi v boji postavit. V bitvách je t řeba bojovat se zbran ěmi, které jsou po ruce.

Sed ěla daleko od krále a jeho rytířů, bojující muži dostávali u stolu významná místa, a dlouho a usilovn ě p řemýšlela o tom, co hodlala ud ělal. Pep ř bylo drahé a vzácné ko ření, ale když je ho p říliš, není to nic p říjemného. Pohlédla na MacLachlana, jehož hezká tvář se práv ě roztáhla úsm ěvem, nebo ť ho rozveselilo n ěco, co řekla královna. Přes veškerou škodu, kterou zp ůsobil, nalézal v životě až p říliš mnoho veselí. Trocha pep ře by mu mohla úsm ěv ze rtů vzít.

Vyklouzla se židle a obcházela kolem vysokého stolu. Předstírala, že chce mluvil p římo s královnou. Přitom nenápadně vsypala do jeho vinného poháru notndávku pepře. ou

Ponížen ě se uklonila svému kmotru královi a uv ědomila si, že se Eduardovy o či podezírav ě zúžily a že šlechtic vedle krále za čal klást otázky, které se jí týkaly. Dokonce podotkl n ěco o lesku jejích vlas ů.

75

Posadila se vedle králova malého syna Jana, jen o málo staršího, než byla ona sama. M ěla Jana ráda. V ěděla, že se považuje za d ůležitého, protože je královým synem, ale byl také pyšný na svého staršího bratra prince, často se usmívajícího a nádherně d ůstojného, a vždycky byl p řipraven Daniele pomoci. Ulp ěly na ní jeho sv ětle modré, i p řes svou barvu pronikavé o či.

„Zlobíš se, Danielo?“

„Jestli se zlobím?“

Naklonil se k ní. „Sledoval jsem t ě minulý týden na turnaji, když moje matka mluvila o obléhání Avillu. Tvář ti zb ělela jako pergamen. Myslel jsem, že si zaryješ nehty do masa. Aville byl dobyt, ješt ě než ses narodila, nesmíš dovolit, aby t ě to, co se stalo tehdy, dnes tak roz čilovalo.“

„Já se nezlobím,“ řekla Daniela a nabodla si kousek masa z talí ře p řed nimi. V tom okamžiku se ozval podivný dusivý zvu k, následovaný usilovným kašlem.

„Ale, to je Adrien MacLachlan!“ řekl Jan.

Vzhlédla. MacLachlanova tvář byla krvav ě rudá. Sáhl po vín ě svého souseda a jedním douškem je vypil, aby utiši l nával kašle, který ho zachvátil.

„Můj Bože, Adrien ě, co se ti stalo?“ vyk řikl král.

Mladík odpov ěděl tém ěř okamžit ě. „Nic, pane. Myslím, že nic. Jenom trocha, Špatného vína. Ko řen ěného vína,“ dodal za okamžik. „Nic víc.“

Daniela rychle znovu sklopila o či k jídlu a hbit ě se do n ěj pustila. Ucítila na sob ě Janovy o či, zatímco princ ml čel. Za chvíli se zase odvážila pohlédnout na velký stůl. MacLachlan už měl svoji b ěžnou barvu. O čima bloudil po místnosti.

A byl zmatený, tím si byla jistá.

Pak se ty zlaté o či zastavily na ní a Daniela na okamžik ztuhla. P ři pouhém jeho pohledu se zachv ěla a v nitru pocítila horkost. Obavy.

Chce, aby se ho lidé báli, pomyslela si. Statečný rytí ř, muž, který bo řil francouzské hrady a porážel francouzské rytíře. Cht ěla od n ěho odtrhnout o či, ale zdálo se, že to nedokáže. Pak

76

však uhnul pohledem a ona si ke své nesmírné úlevě uv ědomila, že nepodezírá královu svěř enkyní z toho, že by mu ublížila.

Obléhání Calais trvalo celou věč nost, nebo to lak Adrienovi alespo ň p řipadalo. Podle královy strategie m ěli obyvatelé hladov ět, dokud se mu nevzdají.

Calais se rozkládalo na pobřeží, kde byl pr ůliv nejužší. M ěsto chránily dvojité hradby s věžemi a p říkopy, a proto bylo obtížné se jej zmocnit.

Nakonec Calais padlo. Lidé vyhladověli, až jim nezbylo, než se pod řídit, protože sn ědli i poslední krysu. Eduard poslal své muže na jednání se starostou m ěsta. K anglickému králi se na oplátku vypravili vyslanci z m ěsta. S pov ěř ením Francouz ů prosili krále, aby Calais ušetřil. Adrien byl u toho, když králův hlavní vyjednava č Walter Manny řekl, že lidé z Calais p ředají hrad i m ěsto, tedy všechno, jen když jim bude dovoleno odejí t.

„To není zrovna malá prosba!“ za řval král. Zdálo se, že ho žádné m ěsto nerozzlobilo tak jako Calais. Kv ůli nájezdům na n ě přišel o mnoho svých muž ů, toho si byl Adrien dob ře v ědom. A Calais se drželo velmi dlouho. Adrien se obával, že se králův hn ěv obrátí proti lidem, protože se chovali tak nerozumn ě.

„Pane!“ řekl Adrien. „Nezlob se, ale p řemýšlej o tom! Jsi šlechetný král. Nem ěl by ses dívat na tuto velkou bitvu, jako by šlo o vraždu!“

„O vraždu?“ řekl Eduard a ost ře se na n ěho zadíval.

Walter Manny zase rychle zasáhl do rozhovoru. „Můj pane Eduarde, co kdybys nás poslal bránit nějakou baštu? Jak rádi bychom šli s v ědomím, že jsi dal milost ostatním! Kdyby všechno ostatní m ělo selhat, dostalo by se nakonec milosti i nám!“

Spor pokra čoval. Nakonec se Eduard nechal obm ěkčit a zvedl k hlou čku ruku. „To je ono! P řijde ke mn ě šest nejvýznamn ějších muž ů z m ěsta. Hlavy holé a nohy bosé, kolem krku provaz, klí če k hradu a k m ěstu v rukou! Ke zbytku m ěsta budu shovívavý. S tercii Šesti si budu d ělat, co chci!“

77

Zpráva byla předána zpátky do Calais. Adrien se procházel před hradbami m ěsta a srdce ho zabolelo, když odtamtud uslyšel kvílení.

Ale brzy poté p řišlo šest muž ů, šest nejvýznamn ějších a nej vlivn ějších ob čan ů.

Král Eduard vyšel ze svých pokoj ů p římo na pole. Obklopovali ho jeho baroni, rodina a do jeho blízkosti sp ěchal každý, kdo vid ěl, co se d ěje.

Adrien si razíl cestu davem a modlil se, aby král nalezl milosrdenství i k t ěmto vybraným ob čan ům Calais. Ubozí muži vypadali jako živé mrtvoly a na obnažených trupech jim vystupovala žebra.

Nebylo slyšet ani hlásku. Pak se ve větru ozval trhaný výk řik nějaké ženy. Zdálo se. že šest state čných muž ů z Calais pohnulo mnoha srdci.

Ale královým ne.

„Byl jsem milosrdný!“ za řval Eduard. „Přísahám, že v tomto se už zviklat nenechám!“

Adrien postoupil kup ředu stejn ě jako Walter Manny, Ralph Basset a mnozí další.

„Můj králi.,“ za čal Adrien, ale Eduard ho rychle uml čel.

„Zemane MacLachlane,“ řekl panovník s provokativním nádechem skotského přízvuku v hlase, „slíbil jsem ti hodn ě, ale nyní t ě varuji, nechej m ě být! A ty zrovna tak, Waltere. T ěch Šest pat ří mn ě. Pošlete pro kata! Okamžit ě jim srazte hlavy!“

Dav se náhle zavlnil. Královna ve vysokém stupni těhotenství předstoupila p řed manžela. Padla p řed ním na kolena v poníženém gestu, které v davu opět vyvolalo dojetí.

Pohlédla na Eduarda a po tváři jí stékaly slzy. Byla krásnější, než ji kdy Adrien vid ěl.

„Můj pane, m ůj manželi!“ vyk řikla. „Následovala jsem tě do mnoha tažení nebezpe čných pro mne i pro tvé d ěti. Prošla jsem divokými vodami a nehostinnými kraji. Nikdy jsem po tob ě nic nežádala. Ted žádám. Prosím tě p ři krvi Ježíše Krista, abys ty muže sv ěř il mn ě a milosti.“

78

„Milosrdný Bože, paní, jak bych si p řál, abys teď byla doma, kdekoliv, ale ne tady! Neodmítl bych t ě.“

Králi na okamžik selhal hlas. Adrien vid ěl, jak se zahled ěl přes královninu hlavu a přes hlavy odsouzených muž ů. Zamračen ě se pokoušel zjistit, kam se král dívá.

Díval se na d ěti. Na Jana. hezkého chlapce, i na ty další. Na dceru Roberta z Oxfordu.

Adrien pocítil p ři pohledu na ni zvláštní nap ětí. Tolik se podobala své matce! Na sv ůj v ěk byla vysoká a velmi krásná, s ebenov ě černými vlasy a jasn ě zelenýma o čima. Vždycky se ho zmocnilo dojetí, když si vzpomn ěl na Lenoru. Porazili ji, ale každý muž mezi nimi, i ten nejmladší, jako byl on sám, se do ní trošku zamiloval.

Přesto se mu zdálo zvláštní, že se teď král dívá na její dceru.

Vtom se král obrátil zpátky ke královně a vzal ji za ruce. „Má paní. vím, že ti vd ěč ím za mnoho a že žádáš maličkost. Nikdo jiný by mne nemohl p řesv ědčit. Nemohu t ě odmítnout bez ohledu na svoji oprávněnou zu řivost!“

Obrátil se. V zástupu se ozval výbuch jásotu a lidé za čali volat královnino jméno a blahořečit jí.

Královna se napřímila a zachv ěla se. Byla p řekvapená, že se jí poda řilo zvrátit manželovo rozhodnutí.

Dva poprav čí p řipravení v kápích se odvrátili.

„Vsta ňte!“ vybídla Filipka muže z Calais. T řásli se tak, že toho nebyli schopni.

„Pomozte mi.,“ řekla Filipka. Její o či ulp ěly na Adrienovi. „Adrien ě, prosím.“

Neuv ědomil si, že stojí jako sloup na míst ě a je stále obrácen k místu, kde je dcera Roberta z Oxfordu.

Trhl sebou a vrhl se kup ředu, aby královně pomohl s rozechv ělými muži, kte ří ji vesm ěs velebili, snažili se jí políbit ruce a vzlykali.

Pak postoupili p řed ostatní. S ňali z krk ů muž ů provazy a Filipka je jemn ě vyzvala, aby s ní šli do jejího pokoje, kde budou nakrmeni a oble čeni.

79

Muži byli odvedeni a dav pro řídl. Adrien si uv ědomil, že stojí na poli p řed královým p říbytkem. Hled ěl zpátky k Calais a byl si vědom toho, že do n ěho mohou vejít. Pak pohlédl zpátky ke krá ovu sídlu.

Najednou tam byla znovu. Její smaragdové o či se u n ěho zastavily jako dv ě zelené dýky, p řipravené zarýt se mu do srdce.

„Milady?“ promluvil a uklonil se, tak trochu v žer tu. Neodpov ěděla. Oto čila se, jako by byla nejurozen ější dívkou na sv ětě.

Když se odvrátil a vzdaloval, uv ědomil si, že se tiše sm ěje. Byl to dobrý den. Nakonec bylo dosaženo královy milosti a Calais padlo. Adrien byl mladý a nyní mu celý sv ět ležel u nohou.

Té noci zapomn ěl na dívku se smaragdovýma o čima. Nev ěděl, že brzy nastane Čas, kdy na ni nebude schopen zapomenout.

Už nikdy.

80

5

Jakmile se vrátili do Anglie, Daniela zjistila, že jí byly v králově domácnosti p řid ěleny vlastní pokoje. Lady Jeanette a Monteine jí dál sloužily. P řijel i doktor Coutin, kterého král povolal jako jejího u čitele. Daniela byla š ťastná, že u sebe má své blízké z Avillu, ale navzdory svému odhodlání zůstat v ěrná francouzskému králi si časem u Eduardova dvora našla p řátele. Hodn ě dam, které sloužily královn ě, se k ní chovalo laskavé. Byly zaujaty jejím osudem a ochotné vzít ji pod svá mate řská křídla. Daniela se bavila s Janem, královým synem a svým přítelem, který si uv ědomoval, jak moc teskní po Avillu. Dovolil jí, aby se ním u čila na cvi čišti, když ho trénovali jeho u čitelé šermu a jízdy na koni, a tleskal jí, když si po čínala dob ře. Skotský král z ůstal zajatcem anglického panovníka. Mezi Francií a Anglií panovalo vynucené p řím ěř í.

Ze dn ů se stávaly týdny, z týdn ů m ěsíce. Míjela léta. Daniele bylo skoro čtrnáct, když se objevila smrt, jiná, než ta, kterou přinášela válka –, aby děsila i nejtvrdší anglické válečníky. Černá smrt. Zachvátila východ, prohnala se Evropou. Te ď se usadila v Anglii a nebylo člov ěka, který by sejí neobával.

Pro nižší i vyšší šlechtu a královský rod byl jedin ou obranou před chorobou útěk na venkov. A snad právě proto se král nakonec rozhodl, že je na čase, aby Daniela poznala své anglické dědictví, panství svého otce a hrad v Garistonu.

Přestože byl jejím domovem Aville a Daniela v ěř ila, že se tam Jednoho dne vrátí, návštěvě Garistonu se nebránila. Vlastn ě byla rada, že uvidí sídlo svého otce. Robertova památka byla pro ni svatá. Také si uvědomovala, že sama královna byla provdána ve v ěku mladším, než byla te ď ona a dychtila opustit dv ůr, kde ji

81

mohl Eduard snadno využít jako figurku v manželské Šachové hře, i když prozatím každou žádost o její ruku rozhod n ě odmítal. Když sejde z dohledu, mohla by sejít i z mysli.

K jejímu p řekvapení a podrážd ění ji m ěl p ři první návštěvě jejího sídla doprovázet zeman MacLachlan. Dověděla se o té nep říjemné skutečnosti, když scházela dolů do sín ě vc Winchesteru a spat řila MacLachlana s lady Joannou, jednou z královniných dam, mimo řádně laskavou, milou a p říjemnou. Ti dva se v síni smáli a velmi důvěrn ě spolu žertovali a Daniela se ukryla za sloupem. Byla vyplašená, že by n ěkoho tak milého a krásného, jako je Joanna, mohl svést muž jako MacLachlan.

„Nebude to trvat dlouho, Gariston je odtud sotva d en cesty. Ach, Joanno! Dovedeš si to p ředstavit? Jsem hrdinou válečného pole, vít ězem v turnaji, a abych se osv ědčil, mám najednou dělat ch ůvu n ějaké drzé malé hraběnce!“

„Adrien ě, ona už není dít ě. Je to milá a inteligentní mladá dáma. Krásná dívka,“ namítla Joanna.

„Ano, je dcerou své matky s o čima Čarod ějnice! V ěř ím, že si myslí, že je tady královnou a že je na stejné úrovni jako princ nebo princezna.“

„Adriene! Žije u dvora, který je pro ni cizí. Ztrat ila oba rodi če.“

„Má milá, to se stává dost často.“

„Promi ň, zapomn ěla jsem na tvoji minulost, protože se mi zdá, že se my dva známe celou věč nost. Co se tý če hrab ěnky z Avillu.“

„Mé malé svěř enkyn ě, té čarod ějnice?“

„Považuji ji za okouzlující.“

„Protože jsi ta nejlaskav ější bytost v celém k řes ťanském sv ětě!“

„Musíš k ní být laskavý,“ řekla Joanna.

„Dovezu jí do Garistonu, jak mi bylo p řikázáno, a vrátím se co nejd říve. Pak musíme p řednést naši žádost králi.“

Daniela pozorovala, jak Joanna s jasn ě modrýma o čima a sobolími vlasy p řejela útlým prstem po tváři bojovníka. Byl to

milý pohyb a Danielu p řitom jaksi bodlo u srdce, nebo by možná bodlo kdyby tím mužem nebyl MacLachlan. „Můj milý skotský zemane!“ řekla tiše Joanna. „Ano, skute čné tě miluji a chci se za tebe provdat. Ale.“

„Ano, ale?“ naléhal a ost ře se na ni zadíval.

„Víš, m ůj urozený zemane,“ pokra čovala tiše Joanna, „že m ě ve skute čnosti nemiluješ?“

Zdálo se, že ho její slova zarazila a vyplašila. Uchopil ji za ruce a zamra čil se. ,,Joanno, miluji t ě už dlouho.“

„Je rozdíl mezi láskou a zamilováním.“

„Joanno, s ňatek mezi sebou často uzavírají naprosto cizí muž a stejn ě cizí žena! Mysli na to, co všechno máme my!“

„Myslím. A jsem za to vd ěč ná. Jenom si přeji, aby.,“ nedo pov ěděla a pokr čila rameny.

„Vezmeme se, vždy ť jsme se na tom domluvili!“ prohlásil Adrien.

Joanna se tiše zasmála. „Ach, Adrien ě! Skute čně se vezmeme, protože jsi mým velkým a nep řekonatelným válečníkem a já se vzepřu svému otci, nebo, chra ňbůh, i králi –, kdyby nás chtěl zastavit!“

Adrien se pokusil Joannu políbit. Daniela byla hluboce rozho řč ena, když se doslechla, že ji má MacLachlan v ůbec někam doprovázet, a což teprve do domova jejího šlechetného otce Roberta! A rozhodn ě se necht ěla dívat na jakékoli n ěžnosti mezi MacLachlanem a Joannou. Rychle se obrátila a cht ěla se od nich okamžit ě vzdálit.

Uslyšela povzdech a pak zasténání, které ji zarazilo. V obavách, že by Joanna mohla trp ět, se ohlédla zp ět. Joanna netrp ěla. Visela na MacLachlanovi, který se nad ní ty čil jako hora oceli a držel ji v objetí.

Ach, to je ale bídák, pomyslela si Daniela. Pouhou ťastnou š náhodou rozdrtil francouzského rytíře na turnaji a te ď se zdá, že mu bude po v ůli i Joanna.

Daniela se kousla do rtu, protože ji zneklidnilo zvláštní teplo, které se v ní rozlilo. Op ět si uv ědomila, že by se mohla snadno

stát pěšcem na šachovnici. Soudilo se, že má vzhledem ke svému rozsáhlému majetku nesmírnou cenu a ona při pohledu na ty dva pocítila novou obavu. Joanna cht ěla žít se svým válečníkem. Jaké by bylo manželství, kdyby se žen ě její partner protivil?

Jak dlouho jen bude král odmítat všechny žádosti o její ruku a pro č v ůbec čeká?

V rozpacích, že tam stojí a sleduje dvojici, se Dan iela s tváří rudou jako pivo ňka rozb ěhla chodbou, až se zastavila, chytila se zdi a lapala po dechu.

Pak strnula, protože za sebou slyšela blížící se mu žské kroky. Rychle vklouzla do výklenku a čekala. Za okamžik kolem ni prošel Adrien MacLachlan. Zadržela dech, když se dí vala, jak otevírá dveře jednoho pokoje a mizí v nich.

Podél této chodby byly soukromé pokoje. Dostávali je jen ti, které Eduard nejvíc ctil. Mnozí rytíři spávali pohromadě v těsných ložnicích na dvo ře. Ob čas dokonce n ěkte ří spávali v síni.

Jak m ůže Joanna milovat MacLachlana? Nezaslouží si ji. Všechno, co v život ě má, získal zlo činem proti Leno ře a Avillu. A te ď má Danielu doprovázet do Garistonu. Jak m ůže být král tak krutý? Nebo si snad myslí, že si Daniela neuv ědomuje, jak trpce MacLachlan ublížil její rodin ě?

Ustoupila, když se dve ře pokoje otev řely. Vyšlo páže s Mac Lachlanovými botami v rukou. Daniela cht ěla uprchnout, ale najednou si uv ědomila, že oba mí ří stejným sm ěrem k obrovitým kuchyním.

Předstírala, že jde královn ě pro bylinný lék na bolení hlavy. Zatímco čekala, sledovala, jak si MacLachlanovo páže sedá na lavici a za číná leštit boty. Chlapec práci rychle dokončil a vytratil se, zatímco ona po řád čekala.

Dychtila zjistit, kam zmizel, prudce se obrátila a srazila z jednoho velkého d řev ěného stolu hlin ěný džbán s medem, který se b ěhem chvilky vyprázdnil. V ětšina lepkavé hmoty skon čila v právě vy čišt ěných botách. Chvíli hleděla zd ěšen ě, ale

pak si skousla ret a usmála se. Neudělala to úmysln ě a MacLachlan dostal, co si zasloužil. Usoudila, že B

stran ě.

ůh je na její

Když se Adrien druhého dne ráno probudil, zůstal ješt ě chvíli ležet v posteli. Bylo brzy a jemu se nelíbilo pomyš lení na povinnost, kterou m ěl p řed sebou.

Hled ěl na strop své ložnice a uvažoval, budeli schopen

promluvit s králem o Joanně.

často

řeli.

Dosáhnout soukromého slyšení u krále by teď mohlo být obtížné, protože musí co nejd říve vyrazit na bláznivou výpravu s tou dívkou. A sám král se také rozhodl odjet na venkov, všichni se vlastn ě toho dne n ěkam rozjedou.

Adrien se s morem ješt ě nesetkal, ale slyšel o hrozné hore čce a černých v řídcích dost, aby v ěděl, že málo záleží na tom, jeli člov ěk urozený nebo prostý, statný nebo hubený. Smrt přicházela s rychlostí blesku. Když váhala, objevily se na celém těle v řídky. Pokud praskly, n ěkte ří lidé p řežili.

Ale mnozí ve velkých bolestech zem

Nebál se smrti, tolikrát se jí díval do tváře. Ale m ěl strach z vlastní slabosti a modlil se, aby ho choroba neporazila.

Strach z moru ho nepot ěšil o nic víc než to, že musí opustil Joannu, i když ho ujiš ťovala, že bude maximáln ě opatrná. „M ůj urozený pane, s královniným svolením se mohu vydat bu ď na sídlo svého otce, daleko na západ od míst, kde nynířádí choroba, blízko velšské hranice, nebo třeba, vyjet na návšt ěvu ke své p řítelkyni, hrab ěnce z Garistonu a z Avillu.“

Pomyšlení na to, že by Joanna mohla p řijet na Aville, bylo docela radostné a možná by jí to i otec dovolil. Adrien si znovu vy čítal, že čekal tak dlouho, než za čal usilovat o manželství s Joannou, ale dosud byl vztah mezi nimi oboustrann ě vyhovující a p říjemný a on si nedovedl p ředstavit, že by se v ěci mohly

zm ěnit k horšímu. Její otec ho m

ěl rád, on m ěl rád jejího otce.

Od té doby, co p řijel dom ů, se jejich vztah prohloubil. V noci Joanna potají p řicházela do jeho ložnice, a i když mu bleskla

ěl chovat šlechetn ě a poslat ji pry č,

hlavou myšlenka, že by se m

touha a žár mládí zahnaly pryč jakékoli pomyšlení na zdrženlivost. Milování s Joannou bylo p ěkné jako ostatn ě všechno, co s ní souviselo, jednoduché a pohodlné. Ob čas se v noci probudil a cítil, že mu n ěco chybí. Pak si p řipomněl, že ji miluje a že se s ní chce oženit. Bude z ní úžasná, milující matka syn ů a dcer, které cht ěl mít, spousty d ětí, silných a neporazitelných, které budou d ělat čest památce svého otce.

S tím, že se mu necht ělo Danielu doprovázel, se nedalo nic dělat.

Eduard Adriena rozhodn ě ujistil, že jeho služby nezbytn ě pot řebuje. Byla to d ůležitá cesta, protože hrab ěnka dosud nikdy nevkro čila na své anglické panství a bylo nutné, aby si uv ědomila, že jejím otcem byl Angli čan a rytí ř, kterého si král vážil. Eduard zjevn ě cht ěl, aby se dívka nau čila znál rozsah a cenu svého majetku a zodpov ědné péči o n ěj.

Adrien byl p řesv ědčen, že Eduarda popuzuje dív čina, fran couzskost . Ale protože vyrostla v Avillu a jist ě se znala se spoustou svých valoiských p říbuzných, nebyl si zcela jistý, jak jinak by to mohlo být. P řesto se mu králův p řístup v ůč i ní zdál velmi zvláštní. N ěkdy na ni zaduman ě hled ěl ze svého k řesla ve velké síni. Mluvíval s pýchou o její kráse, pak zas vztekle prohlašoval, že ji musí držet zkrátka, protože má nebezpe čné a neklidné povahové rysy, které u ní odhalil. Adrien se mohl jen domnívat, že se vztahují k dív čin ě matce, k čarovné Leno ře.

Byla nebezpe čná, opravdu. Adrien v ůbec netušil, co provedl, že vyvolal její nep řátelství, ale m ěl podez ření, že pep ř do jeho vína v Calais vsypala ona. Ob čas ji p řistihl, jak se na něho dívá, a v očích p řitom m ěla divoký zelený ohe ň. Ve Filip čin ě p řítomností se však vždy tvá řila jako and ěl, a když byla Filipka nablízku, klopila o či jako nejsladší nevi ňátko.

Ale Adrien ji také vid ěl na nádvoří s královým synem Janem, jak se u čí u jeho u čitele šermovat a nikdy v žádné situaci neustupuje. Náhle ho napadlo, jestli si dívka neuvědomuje, že měl podíl na dobytí Avillu, ale k tomu p řece došlo, než se narodila. Nem ůže to v ědět. Ne, jenom se rozhodla, že ho

nebude mít ráda. Škoda. Bude ho muset tolerovat a být k n ěmu zdvo řilá.

Adrien vstal. Spal nahý, a když se umyl, rád si pos t říkal hrud, paže i obli čej, protože se proudem chladné vody lépe probíral ze spánku.

Osušil se a zastavil se na míst ě. No dob ře, nedá se nic dělat –Kdyby si vzpomn ěl, jak laskavý byl k n ěmu Robert z Oxfordu a jak obdivoval Lenoru, mohl by vykonat cestu na památku těch dvou.

Natáhl si kalhoty, košili a tuniku a pořád si říkal, že blížící se cesta brzy skon čí, všechno jednou kon čí.

Adrien si umínil, že se na svoji povinnost nebude d íval tak čern ě, a posadil se do nohou postele, aby si obul boty. Prudce vrazilnohu do levé a okamžitě ucítil jak mu pun čochou proniká lepkavá hmota. „Co proboha.“

„

Vytáhl nohu ven. Byla pokryta zlatým slizem. Med! Hlasité se rozk řikl a za čal hromovým hlasem klít, odhodil botu a nev ěř ícn ě na ni hled ěl.

„Kdo.?“

Ano, kdo? P řiv řel o či. Ta malá francouzská ničemnice. S velkýma zá řícíma smaragdovýma o čima, havraními vlasy a zrádně krásná.

Bouchl botou o zem, poskakoval s nohou obalenou medem ke dve řím, rozrazil je a kulhal dál do síně. Když se objevil na chodb ě, zrovna kolem n ěho chvátala jedna z Danieliných spole čnic, Monteine. Chytil ji za paži a prudce ji k sob ě obrátil.

„Milorde!“‚ vyk řikla p řekvapen ě.

„Kde je la malá čarod ějnice?“ zeptal se.

„Milorde, v ůbec nevím, o kom.“

„Milady Daniela z Avillu. Kde je?“

„Chystá se p řece na cestu, p řísahám, že.“

„Kde?“ za řval.

Vyplašen ě sebou trhla a ukázala sm ěrem do chodby. „Tam, jsou to druhé dveře. Ale milorde.“

Adrien už nic neslyšel. Zapomn ěl na lepkavé chodidlo i pun čochy a hnal se chodbou. Její dve ře byly pootev řeny, bez váhání je rozrazil dokořán.

Stála sama v pokoji a skládala si šaty. Bouchnutí dve ří ji vyd ěsilo, ale neusko čila, jen se zarazila. Pohlédla na n ěho a ebenové obo čí se pozvedlo v královském pohrdám.

Na svých t řináct let vypadala mnohem starší. Poprvé si uv ědomil, že vyrostla do vysloven ě ženských tvar ů a že má dokonale modelovanou tvář. Jemné rysy jí dodávaly nádech důstojné dosp ělosti zrovna jako zelený ohe ň v o čích a vystupující brada.

„Milorde?“ zeptala se povýšeným a p řezíravým tónem.

Usmál se. Vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dve ře. ,,Milady. Jsi královou schovankou. Ubohým malým francouzským sirotkem, který se musí p řizp ůsobit všemu anglickému! Víš, znal jsem tvého otce. A ten by necht ěl, aby jeho dcera vyrostla v nesnesitelného spratka! Jestli si ze mne hodláš utahoval, hraběnko, m ěla by sis dát pozor, protože za své zlomyslné šprýmy zaplatíš!“

Nepohnula ani svalem a nebyl na ní patrný ani jedin ý náznak strachu. Ve skute čnosti m ěla tu drzost tvářit se pohoršené. Když mu odpovídala, v ůbec nezvýšila hlas: „Neopovážíš se mne dotknout, milorde. Jsem královou schovankou.“

„Nezapíráš.“

„Milorde, mohl bys opustit m ůj pokoj?.‘“ požádala ho tiše.

„Opustit!“ vyk řikl. „Opustit? Milady.“

Nev ěděl vlastn ě, co cht ěl ud ělat, možná ji na míst ě uškrtit. Ale byl sotva v polovin ě pokoje, když uslyšel, jak n ěkdo pon ěkud znepokojen ě volá jeho jméno.

Král.

„Adriene!“

Zarazil se, z ůstal stát a obrátil se k Eduardovi.

„Máš n ějaké potíže?“ zeptal se Eduard. Dív čina spole čnice Monteine stála nervózn ě za králem. Adrien si dovedl p ředstavit, že b ěžela chodbou jako o závod a celou cestu vyk řikovala, že se

jeden z jeho rytí řů se chystá ud ělat cosi ďábelského její mladé paní.

„Obávám se, pane, že mám,“ řekl vyrovnan ě a za ťal zuby. ,,Dnes ráno jsem se probudil a zjistil jsem, že je v mých botách ješt ě n ěco jiného než moje noha. Je to podivné, ale věř ím, že za to m ůže tady sladká mladá hraběnka!“

Eduardovy o či ihned ulp ěly na Daniele. Adrien si pomyslel, že král o jeho slovech v nejmenším nepochybuje, ale panovník sc zamra čil a za čal: „Milady?“

„Milorde králi?“

„Můžeš za med v zemanových botách?“

„Jestli je takový bojovník, pro č se t řese nad n ěč ím, co najde ve svých botách? A, pane, pro č bych se vlastn ě m ěla zabývat jeho špinavou obuví?“ opá čila klidným hlasem, ve kterém zaznívalo veselí.

„Milosti,“ řekl bezvýrazn č Adrien, „zdá se, že milady naléhavé potřebuje trochu kázně! Oblíbil sis ji ty i královna, jsem si toho dob ře v ědom. Ale pane, pov ěř il jsi m ě starostí o ni a já takové chování snášet nebudu!“

„Teď ji mám na starost já,“ řekl král s povzdechem. ,,A proto není v tvých rukou. Ale poj ď mnou. Adriene, musím si s tebou promluvit.“

Král vyšel z pokoje, Monteine se rozběhla k Daniele a hn ěviv ě a rozho řč en ě pohlédla na Adriena.

Adrien m ěl krále následovat. Ale napřed se zarazil a ud ělal výhr ůžný krok sm ěrem k dívce. Neucouvla, ale on si s jistým pocitem vít ězství uv ědomil, že za číná blednout.

„Milady, v ěř mi. Ješt ě jednou n ěco takového zkus a král tě už neuchrání!“

„Běda!“ vyk řikla. ‚A co ud ěláš teď? Znovu zp ůsobíš pád Avillu? Ale ten už padl, je majetkem krále! Využiješ lsti, abys zajal rytí ře p řevyšující t ě silou a schopnostmi? Tak co ud ěláš?“ K Adrienovu údivu k n ěmu náhle vykročila s rukama za ťatýma v p ěst. „Jak skv člý život sis za řídil na nešt ěstí jiných, zemane Adrien ě! Možná by všechno nem ělo být vždycky tak dokonalé.

Nezasluhuješ si to, cos získal dobytím Avillu! Ur čit ě si nezasluhuješ Joannu.“

„Cože?“ vyšt ěkl.

„Volal té král!“ připomn ěla mu najednou.

„Cos to řekla?“ opakoval.

Monteine vyt řeštila hezké hn ědé o čí, sko čila za Danielu a chytila ji za ramena. „Ne říkala nic, zemane Adrien ě.“

„Řekla jsem, že si nezasloužíš Joannu. Je ušlechtilá, laskavá a milá. A ty jsi jako ten ohavný lev na tvém znaku, řvoucí, škrábající, kousající, nenasytný!“

Znovu ud ělal krok k ní a zvedl jí prst p řed nos.

„A ty, mi lady, bys nejspíš zasluhovala po řádně spráskat bi čem, a ť už s královým souhlasem, nebo bez n ěho!“

Protože m ěl chu ť okamžit ě ji p řehnout p řes koleno, rozhodl se Po t ěchto slovech odejít. Prudce se obrátil a rychle opustil její pokoj. Když vešel do sín ě, p řekvapilo ho, že u vstupu stojí samotný Eduard, a o čekává ho.

„Žila p říliš dlouho mezi Francouzi,“ řekl s povzdechem král. Měl jsem vyžadovat, aby ji ke mn ě Lenora ob čas poslala, ale tehdy bylo p řed námi tolik bitev, a dokud Lenora žila.“ Nedokon čil a pohlédl stranou, ale vzápětí se op ět ost ře zadíval na Adriena. „Možná by ses k ní m ěl chovat ohledupln ěji.“

„Ohledupln ěji?“ řekl nev ěř ícn ě Adrien. „To by dopadlo! Přišla by do mého pokoje, zatímco bych spal, a pod řízla by mi krk!“

„Ale no tak, není to p řece tak zlé.“

„Pot řebuje kázeň, pane.“

„Tys byl mnohem mladší než ona, když jsi zp ůsobil pád Avillu. Tehdy byly doby, kdy si mnozí moji mužové, stejn ě jako obránci hradu, mysleli, že ry bys pot řeboval v ětší kázeň.“

„Kázeň mi vštípili tebou vybraní u čitelé, milorde.“

„Ať je to, jak chce, dívka z ůstává v mé péči. Nemohu t ě nechat, abys ji u čil kázni. Ovšem.,“ řekl král a odkašlal si, „tuto situaci bych rád zm ěnil,“

„Prosím, pane?“ řekl znepokojen ě Adrien.

„Ale chlap če!“ Eduard ho poplácal po rameni. „Ty a ta dívka jste si velmi podobní, neuv ědomuješ si to? Na jedné stran ě jí ob čas toužím na řezat, ale zároveň na mne hluboce p ůsobí její ohe ň a duch. A oddanost! Nesmíš zapomenout, Adrien ě, že strávila mnohem víc času na druhé stran ě pr ůlivu než tady. Vzpome ň si, jak ses musel p řizp ůsobit ty, když jsi byl nucen opustit svoji rodinu ve Skotsku! A sloužit jinému králi!“

Adrien stál okamžik velmi tiše. ‚Zůstávám věrný Davidovi. I když sloužím tob ě a on je tvým zajatcem.“

„Jednal jsem s ním poctiv ě.“

„Já vím. A proto z ůstávám tvým služebníkem, Eduarde,“ řekl tiše Adrien.

„Ovšem. Mým služebníkem. A práv ě o tom si s tebou chci promluvit.“

,, Ano?“ řekl Adrien a jeho znepokojení i zv ědavost rostly.

„Rád bych ti v ěnoval pozemky hodné nejlepšího člov ěka. A ženu nej znamenit ější krásy i ducha!“

Adrienovi se rozbušilo srdce. „Cht ěl jsem s tebou už p řed časem promluvit o manželských záležitostech, milorde. Já.“

„Už o tom p řemítám nějaký čas,“ p řerušil ho energicky Eduard. „Chci t ě zasnoubit s Danielou z Avillu. Bude pak tvým úkolem, abys ji nau čil kázni, jak si přeješ. Pokud nejsi na manželství p řipraven, m ůžeš po čkal, ale musíš být legáln ě zasnouben. Hrad v Garistonu je víc než skv ělý, p ůda je jednou z nej bohatších v celé zemi, je tam velké množství ovcí a obilí má větší životaschopnost než jakýkoli plevel!“

Manželství! S tou zelenookou malou čarod ějnicí, která by mu nejrad ěji pod řízla hrdlo? „Eduarde!“ vyrazil ze sebe. „Cht ěl jsem t ě poprosit o ruku lady Joanny.“

„Ano. Joanna! Milá, hodná a krásná. Ale není pro tebe, m ůj hochu! Je p říliš jemná, a ty pot řebuješ trochu ohn ě.“

„Tak proto mi dáváš, malou sa ň?“

„Jist ě chlap če nejsi slepý. Daniela je mladá, ale už te ď je jasné, že vyroste do v ětší krásy, než jakou slula její matka. Ano, je to malá dračice, ale nikdy t ě nebude nudit, až ti krev

vychladne z touhy po mén ě bou řlivé žen ě. Je mladá, ale uvědom si, že je starší než mnohé nev ěsty. Daniele je t řináct, skoro čtrnáct. Filipce bylo pouhých dvanáct let, když jsme se brali. Nemusíš vstupovat do manželství ješt ě pár let, pokud si p řeješ, ale zasnoubení ti poskytne moc nad ní i nad jejími pozemky. A je tu ješt ě víc, p řirozen ě. Hrab ěte z Glenwoodu, správce anglických držav milady, nedávno skolil mor, jeho malé dítě a jeho ženu rovn ěž. Jeho titul a p ůda jsou volné, a to bude m ůj dar k tvému zasnoubení.“

Adrien cítil, jak mu krev tuhne v žilách. V ětšina muž ů by se plazila hromadami st řep ů a do konce života královi líbala nohy, kdyby slyšela taková slova. Mnozí už krále prosili o ruku jeho francouzské sv ěř enky. Vid ěl sám sebe, otrhaného chlapce, jehož se otec snažil tak tvrd ě u čit a cvi čit, a uv ědomil si, že je to nabídka moci a majetku, o n ěmž se mu ani nesnilo. Hrab ěcí titul! Jak neuv ěř itelné bohatství a d ědictví by mohl p ředat vnuk ům Karlina MacLachlana.

Ale on p řísahal, že se ožení s jinou.

„Vím, že se mi už nikdy nedostane takového dobrodin í, milosti,“ řekl tiše, „ale musím odmítnout. Víš, miluji Joannu. “

„Pchá! To je jen milá přítelkyn ě! D ůvěrnice, družka, chlap če, ale ne manželka. Myslím Adrien ě, že jsi na n ěco zapomn ěl.“ ,,Pane?“

„Jsem král. Odmítám ti dál svolení k sňatku s Joannou.“

„Pane,“ namítl Adrien. „Sloužil jsem ti dob ře.“

„A proto o lom te ď nebudeme mluvit. Promysli si mou nabídku, a odv ěz paní na garistonský hrad. Až se znovu uvidíme, promluvíme si o tom znovu. Posp ěš si, abys dorazil na místo ješt ě dnes! Dostáváme zprávy o dalších a dalších úmrtích ! Mor se ší ří jako lavina!“

S těmito slovy se král vzdálil.

„Ať jsem proklet, jestli to ud ělám!“ k řikl Adrien za králem. „Miluji Joannu!“ Svým zp ůsobem ji miloval a z celého srdce mu na ní záleželo. Byla jeho nejlepší p řítelkyní. Byla ušlechtilá, laskavá a krásná, a měla tedy všechny vlastnosti, které byly u

manželky žádané.

A zatím mu byla nabídnuta mladá dračice, která mu toužila vyškrábal oči. Leno řina divoká dcera. V Adrienových o čích byla pro manželství p říliš mladá, i když už oplývala krásou. Zatím to byla mladá pokušitelka, jež si právě za čínala uv ědomovat svoji tvář a postavu. Taková žena m ůže osl ňoval urozené mladé muže, flirtovat a manipulovat s nimi, kdy si zamane, a p řim ět je, aby ji bezhlav ě následovali na její hrad. Je arogantní a povýšená. Adriena na králově nabídce nejvíc lákalo to, že by m ěl možnost ukázat svoji moc a jaksepatří tu dívku zkrotit.

Jak by byla ohromena hr ůzou, až by zjistila, že je sv ěř ena do jeho rukou! Jaké pokušení!

Ale jist ě by jím celý život pohrdala.

Zatímco Joanna ho miluje.

Přísahal, žc se ožení s Joannou.

Těžce polkl. Stát se hrab ětem.

6

Když se kone čně vydali na cestu, Čekal je krásný den. Adrienovi ovšem jízda p řipadala velmi nudná. Byl zvyklý na dlouhé pochody s p ěším vojskem i s vozy, často vedenými p řes nep řátelské území. Tohle bylo jiné. Jel se svým pážetem Daylinem, pihovatým patnáctiletým chlapcem, který d ychtil po tom, aby se osv ědčil a svému pánovi dobře sloužil. Adriena provázelo deset ozbrojenců a dalších deset voják ů, kte ří ni č li nastoupit do služeb své mladé paní přímo na garistonském hrabslví. Jely s nimi i lady Jeanette a Monteine spolu se švadlenami a komornými, s doktorem Coutinem, který byl přivezen z Avillu, aby dál vyučoval paní a staral se o ni i o její domácnost, a s francouzským kucha řem, jenž sloužil už Danielin ě matce. Říkalo se o n ěm, že z jídla dokáže vytvo řit úplné zázraky. Byly tu všechny typy vozů a ko čárů a vezly všechno, co mohla paní a její ženský doprovod pot řebovat. Přestože by cesta normáln ě netrvala déle než den, tentokrát kv ůli t ěžkému nákladu potrvá dva.

Nezdálo se být ku prosp ěchu, že je mladá hrab ěnka netrp ělivá a neustále spěchá. Jela na ušlechtilém koni, hnědé klisn ě s bílou skvrnou na čele, skoro šestnáct pěstí vysoké, ale mnohem štíhlejší a elegantn ější, než byli vále ční o ři, na které byl zvyklý Adrien. Ten vyjel op ět na Matoušovi a Marka s nákladem m ěl v patách, Lukáš a Jan zůstali ve westminsterském paláci.

Alespo ň že staré římské silnice byly kvalitní! V poslední dob ě po řádně nepršelo a cesta byla široká a čistá. Adrien vyjel v čele Pr ůvodu, ale brzy sc za čal zabývat vlastními myšlenkami, takže ho Daniela z Avillu p ředjela. Zamra čen ě pobídl Matouše

kup ředu.

„Má paní, doprovod tě má chránit p řed nebezpe čím,“ řekl jí.

„Na venkov ě žádné nebezpe čí nehrozí.“ ujistila ho, ani trochu nezpomalila a sotva se k n ěmu p ři odpov ědi oto čila.

Adrien patami pobídl Matouše a dostal se p řed Danielinu klisnu. „S hrdlo řezy, zlod ěji a ďábelskými stv ůrami,“ řekl jí vážn ě, ,,je možné se setkat kdekoliv, má paní.“

„Žádné jsem nevid ěla.“ odpov ěděla chladn ě, „krom ě t ěch, jimž bylo p řikázáno mě doprovázet.“

„Milady, nedovedeš si p ředstavit, jak ďábelská stvoření existují, protože jedeš v doprovodu ozbrojených muž ů!“

„Dovedu si však p ředstavit že m ě m ůj ozbrojený doprovod může ochránit, když pojede p ět stop za mnou, zrovna tak jako pět stop p řede mnou.“

Ach, jen jednou! Alespo ň jednou by si ji rád p řehnul p řes koleno! Jenjednou.

Usilovn ě se p řemáhal, snažil se být trp ělivý a ovládat se. ‚Jeď zpátky, paní. A jestli tě napadne mi p ůsobit sebemenší potíže, pak nezapome ň, že král už s námi není, aby ses za něho schovávala. Tady velím já.“

„Nebu ďsm ěšný!“ řekla mu klidn ě. „Nikdy jsem se za anglického krále neschovávala.“

„Bylo dob ře, že ti p řišel na pomoc, má paní. jinak bych ti dal pocítit sílu svého hn ěvu.“

Ujížd ěli tém ěř vedle sebe a ona k n ěmu jen nepatrn ě nato čila hlavu, smaragdové o či se ost ře zúžily a pohrdavé si ho zm ěř ily. „Nedotkl by ses m ě, milorde.“

„A pro č ne?“

„Jsem hrab ěnka.“

„Já jsem hrab ě.“

„Jsem králova sv ěř enka.“

„Aha! Takže se za n ěho po řád snažíš skrývat.“

„Nikdy se za nikoho neskrývám, milorde.“

„Když se nechceš skrývat, řekni mi pravdu. Nalila jsi mi do

bot med?“

Zarazila se a p řemýšlela. „Vlastn ě ano. Ale ve skute čnosti to byla náhoda.“

„Med se dostal do mých bot náhodou?“

„Ano.“

„A pep ř se v mém vín ě také ocitl náhodou?“

To ji trochu vyplašilo, ale rychle se vzpamatovala. „S pep řem to bylo už dávno. A nebyla to náhoda. Netajím se s tím, že t ě považuji za nep řítele. M ěl bys mít dost rozumu a držet se ode mne dál!“

„Pro č? Mohu prost ě nasypat pep ř do tvého mléka, nalít med do tvé postele a tob ě po řádně naplácat na tv ůj urozený zade ček, jestli mi ješt ě zp ůsobíš n ějaké potíže.“

„Ano, další potíže t ě ješt ě čekají!“ ujistila ho.

„Pro č?“ cht ěl v ěděl.

„Protože je to tvoje chyba, že jsem te ď tady!“ prohlásila zu řiv ě

„Prosím.?“

„Aville je nádherná pevnost, velká pevnost! Moje matka by ji udržela, než by jí Filip p řišel na pomoc, kdyby nebylo tebe.“

Znala tu historku dob ře. „Tehdy jsi u toho nebyla, milady.“

„Ne, ale vím. že pád Avillu jsi zp ůsobil ty a královu příze ň jsi získal za to, že jsi zni čil m ůj domov.“

„Tv ůj domov nebyl nikdy zni čen a ty si to jist ě uv ědomuješ. Král tvou matku ani m ěsto nijak nepotrestal.“

„Ud ělal z mé matky svého zajatce a přinutil ji odjet do Anglie!“

„A tam se provdala za tvého otce, dostala svolení vrátit se dom ů a po Robertov ě smrti znovu vládnout Avillu!“

Nezastrašil ji. Dívala se p římo p řed sebe, a zatímco ujížd ěli dál, ve smaragdových o čích sejí blýskalo. „K ni čemu z toho by nedošlo, kdybys nezavinil pád pevnosti.“

„Kristepane, p řesta ň!“ vyk řikl najednou rozmrzele. „Vid ěla jsi obléhání Calais. Je mnohem milosrdnější, když je opevn ěný

hrad dobyt rychle. Kdyby obléhání trvalo déle, v Avillu by hladov ělo a zem řelo mnohem víc lidí. A, moje drahá chudinko,“ dodal a jeho hn ěv trochu polevil, „možná je načase p řemýšlet o tom, že tv ůj domov je ve skute čnosti zde! Narodila ses v Londýn ě. Tv ůj otec byl milovaným a oblíbeným služebníkem anglického krále.“

„A moje matka byla sest řenicí francouzského krále!“

„Vzdálenou sestřenicí.“

Daniela mávla rukou do vzduchu. Na tom nesešlo. „Jsem z rodu Valois. A Aville by také zůstal jeho vlastnictvím. Za pád hradu m ůžeš jedin ě ty.“

„Jedin ě já? Takové prohlášení by urazilo krále a spoustu state čných muž ů. Byl jsem chlapec.“

„Rozhodl ses získat si jméno tím, že zni číš moji matku a m Ůj lid. Zp ůsobil jsi, že se stala královou zajatkyní, tv ůj vládce ji mu čil, a když byl hotov, poslal ji zpátky.“

„Milosrdný Bože, dej mi trp ělivost! Lenoru nikdy nikdo nemu čil a já nevěř ím, že ti n ěkdy n ěco takového řekla! A možná by sis m ěla pro po řádek pamatovat, že to byl tv ůj otec, kdo p řed svou smrtí žádal, aby se anglický král stal tvým kmotrem!“

„Pane, moje pocity ohledn ě té v ěci nezm ěníš. Matka zem řela a p Řipomínala mi, že musím ctít svého krále. Nezáleží mi na tom, jestli jedu s tebou.“

„Když trochu couvneš a dovolíš mi jet v čele, nemusíš jet se mnou. A mysli na to, že tuto odpornou povinnost konám z přínucení!“

Zamumlala si netrp ěliv ě n ěco o tom, kam by se m ěl odebrat. Na mladou hrab ěnku pro to použila dost šokující slovo a Adrien tušil, že se je nau čila, když trávila čas s mladými princi a ozbrojenci.

Za čala se od n ěho vzdalovat, ale on chytil jejího kon ě za uzdu, zastavil ji a najednou se ušklíbl. „Mysli na tohle! Nebýt mě, paní, možná bys ani neexistovala! Protože jsi vznikla spojením Francouzky a Angli čana, a ť už si to chceš p řiznat nebo

ne, a kdyby Aville nepadl, v ůbec by ses nenarodila.“

„Ale po řád nejsem žádná tvoje poddaná!“ zasyčela.

„Tak nebu ď, hrab ěnko. Couvni!“

„Pokouším se!“

Pustil uzdu její klisny. Necouvla. Prudce obrátila klisnu a ujížd ěla s ní zpátky do středu pr ůvodu k doktoru Coutinovi.

Adrien pohlédl na oblohu a p řekvapilo ho, že je stále jasná a že je po řád krásný den. Cítil se, jako by měl celé tělo svázané. Prsty kolem ot ěží mu p řipadaly jako ze železa. Ach, kdyby s ním tak byla Joanna!

Zeše řilo se. Oblohu pokryly jemné barvy, které neodpovídaly Adrienov ě nálad ě. P řijeli do Hendonu, kde m ěli strávit noc. Sir Richard Aisling, zdejší šerif jmenovaný králem, vyrazil ustaran ě z nádvoří, aby je pozdravil.

Tento štíhlý, vážný sta řec je se zdvo řilým nadšením pozdravil a pak se ustaran ě zeptal: „Nikoho z vás nepostihla?“ Pok řižoval se. „Chválabohu, ale my zatím černé smrti unikáme, a i když bych nemohl odmítnout krále, nepřeji nemoc ani ubohé malé hrab ěnce, „ Nedopov ěděl. Adrien si uv ědomil, že muž zírá na Danielu, která teď se ocitla vedle n ěho. „Nu, je z ní úplná dáma, že?“ zamru čel, pak se vzpamatoval a hluboce se uklonil Adrienovi.

Adrien popuzen ě sesko čil z kon ě. Pomohl sesednout Daniele, navzdory skute čnosti, že jeho pomoc necht ěla.

Pak se obrátil k siru Richardovi. „Nikdo, nikdo z nás nepocítil ani záchvěv hore čky a já sám toužím udržet hraběnku v bezpe čí a ve zdraví.“

Sir Richard povzdechl a usmál se. „Tak tedy pojďte dál, uveď hrab ěnku a její doprovod do domu. Tvojí muži najdou jídl o a ubytování ve stájích a v chýších támhle. Darby!“ zavolal na mladého podkoního. „Postarej se, chlap če, aby m ěli tito dob ří lidé i jejich kon ě řádný no ční odpo činek. Milorde MacLachlane, hrab ěnko Danielo, bu ďte tak laskaví a následujte m ě.“

Oba vkro čili za sirem Richardem do domu, kde na n ě na stole

v síni čekalo jídlo.

Byla to p říjemná, čistá místnost sladce vonící rákosem, živě plápolajícím ohněm a vábivou vůní prope čeného masa. Adriena pot ěšilo, když zjistil, že se k n ěmu Daniela p řed sirem Richardem chová zdvořile, i když chladn ě. Pove čeřeli spole čně a Adrien se p řistihl, jak u ve čeře dívku pozoruje. Znepokojen ě si uv ědomil, že by byla pro mnohé muže skute čným pokladem. Jedla zp ůsobn ě. M ěla malé ruce s dlouhými elegantními prsty a hezkými zaoblenými nehty. O či jí p ři řečí zářily a její smích byl melodický. Rozhodla se, že sira Richarda okouzlí. V dob ě, kdy kon čili s jídlem, byl sir Richard up římn ě p řesv ědčen, že je francouzský král Filip vlastn ě ubožák a že by m ěli všechny akce proti Francii ukon čit.

Adrien vysko čil. „Myslím, že je na čase, aby šla mladá hrab ěnka do postele, sire Richarde. Zítra chci vyjet časn ě ráno. Nerad bych, aby v sedle usínala, ani ji nehodlám celý den nosit.“

Daniela samoz řejm ě vykro čila laké.Nemusíí se bát, milordi MacLachlane. Nebudeš m ě muset nikam nosit. Sire Richarde, děkuji ti za pohostinnost a p řeji ti dobrou noc!“ Majestátn ě odkráčela.

Když byla pry č, Adrien se omluvil. „Také se potřebuji vyspat, sire Richarde. Toužím se dostat do Gariston u, protože se odtamtud pot řebuji zase rychle vrátit a postarat se o blaho jedné přítelkyn ě.“

„Vskutku tíživá doba!“ zab ědoval sir Richard a pok řižoval se. Je to strašlivé, umíráček zvoní stále čast ěji, Anglie zahyne, jestli se bude mor šířit tak bezohledn ě!“

Za normálních okolností by Adrien spal dobře. Jídlo mu chutnalo a do postele odešel unavený, ale celou noc se převaloval a probudil se s pocitem, že nezamhou řil oka.

Vstal, umyl se a oblékl, pak p řivolal Daylina a poslal ho zjistit, jestli je Daniela vzh ůru a je i se svými dámami

připravena na cestu.

„Hrab ěnka jc vzh ůru a čeká na nádvoří, milorde. Na dnešek jsem ti osedlal Marka,“ řekl Daylin a pomáhal Adrienovi obléci plášť. „Muži čekají jen na tv ůj p říkaz, aby nasedli a vydali se na cestu.“

„Dob ře. Pod ěkujeme siru Richardovi, pop řejeme mu příjemný den a vyrazíme.“ Adrien vyšel z pokoje do úz ké chodby, z ní dol ů po schodech do prázdné velké sín ě a pak ven na nádvoří.

Jak řekl Daylin, jeho družina byla pohromad ě. Daniela sed ěla na své klisn ě a byla zjevn ě klidná. Adrien pod ěkoval siru Richardovi a naklonil se k dám ě. „Jsi p řipravena, milady?“

„O tom nepochybuj, milorde.“

Zdálo se, že se nem ůže do čkat, až vyjedou, a má snad dokonce veselou náladu. Adrien zvedl ruku k poslednímu pozdravení hostitel ů a jeho pomalá výprava, podobná hadu. se dala do pohybu a sídlo sira Richarda zanechala za sebou.

Adrien ujížd ěl v čele, o či m ěl p řiv řené a vedl Marka v pravidelném tempu.

Snad hodinu poté. co vyjeli, si Adrien zase začal uv ědomovat, že je Daniela op ět po jeho boku a snaží se ho p ředjet. Blížili se k bujné, rozlehlé louce, když ze sebe hraběnka vydala krátký výk řik radosti a siln ě kopla klisnu patami do bok ů.

Kůň sko čil dop ředu a rozb ěhl se hladce a plynule, elegantn ě a rychle jako vítr.

Adrien tiše zaklel a vyrazil za ní. Bez ohledu na to, co jí vylí čil p ředchozího dne, se nezdálo, že by si uv ědomovala možné nebezpe čí.

Dostihl ji, když mu náhle došlo, že n ěco není v po řádku. Pod pěnka pod jeho sedlem se uvolnila tak, že když b ěžel, sedlo postupn ě sklouzávalo. Za pár vte řin by i s ním vylet ěl do vzduchu a skon čil pod kopyty t ěžkého bojového koně. Chrlil ze sebe nadávky, vrhl se Markovi kolem krku a objal ho. V posledním okamžiku, protože sedlo povolilo. A bylo podupáno,

jak se p řes n ě hnali kon ě.

Adrien se znovu svezl koni na h řbet a přitáhl otěže, když se vedle n ěho objevil vystrašený Daylin.

„Milorde.“

„Nic se nestalo! Zdrž ostatní, než se vrátím. Jedu pro hrab ěnku!“

Vyrazil kup ředu tak rozzlobený, až se zdálo, že rudá záplava v jeho hlav ě vybuchne. Dostihl ji, práv ě když se blížila k dalšímu lesu obklopujícímu starou římskou silnici. Obrátila se zpátky, vyplašená a zneklidněná tím, jak vypadal.

To se koneckonc ů dalo o čekávat.

„Co.,“ za čala, když u ní prudce zastavil. Opatrn ě s kon ěm couvla, ale ne dost rychle. Adrien sesko čil ze svého o ře, chytil ot ěže Danieliny klisny a p řidržel zví ře na míst ě.

„Tak!“ za řval. „Pep ř je jedna v ěc, milady. Zp ůsobí kašel. Med v botách je dost nepříjemná záležitost. Ale tentokrát jsi mě, ty ni čemná malá Čarod ějnice, málem zabila!“

„Nevím, o čem mluvíš!“

„

„Ale víš.“

„Moje sedlo!“ zasy čel vztekle a pak ji chytil. Natáhl se, uchopil Danielu kolem pasu a stáhl ji dolů.

„Tvého sedla jsem se ani nedotkla, „ řekla opovržliv ě, zask řípala zuby a strnula mu v pažích.

„Daylin je umí upevnit, milady. A protože ses p řiznala ke zlomyslnostem.“

„Když zlomyslnosti zp ůsobím, tak je taky p řiznám!“ odsekla.

„Až si uv ědomíš, že za n ě kone čně zaplatíš.“

„Dej ode mne ty ruce pry č!“

„Tentokrát ne, milady.“

Daniela protestovala a divoce se Adrienovi vzpírala. „Okamžit ě m ě pus ť. Postarám se, aby král.“

„I kdyby m ě král za m ůj zám ěr pov ěsil na nejvyšší strom, milady, neodradí m ě to!“

Zu řil. Srdce mu tlouklo po úleku z hrozícího pádu a byl rozhodnut. P ět stop od nich stál pařez. Adrien k n ěmu rázně zamí řil a p řes Danielin zoufalý odpor a snahu s ním zápasit si ji nemilosrdn ě p řehnul p řes koleno. B ěhem n ěkolika okamžik ů jí dal p ěkných pár ran na zadek. Sotva si uv ědomoval její kvílení a slova pomstychtivosti a vzteku. Neuvažoval nad situací, dokud neucítil, jak se mu do stehna zaryly její dokonalé malé zoubky. Poté jí uštědřil nejtvrdší ránu, takovou, která ji přinutila vyk řiknout, a p řestat kousat. Pak za čal vnímat její t ělo. Její sv ůdné, vábivé křivky, její v ůni. Vyd ěšen ě ji postavil zpátky na nohy, vstal a výhr ůžné k ní p řistoupil, když od n ěho ustoupila a zůstala strnule a vzdorovit ě stát. Zahrozil jí prstem a drsným, hn ěvivým hlasem řekl: „Už žádné žerty. Už mi neprovedeš ani jedinou zlomyslnost, rozumíš?“

Třásla se, přemáhala slzy a jistě bojovala s pokušením vrhnout se na n ěho a vyškrábat mu oči. Z o čí jí sálal zelený ohe ň. Tmavé vlasy m ěla divoce rozcuchané, což jí dodávalo překvapiv ě smyslný výraz. Uv ědomil si. že si musí připomenout, že i když je manželství hra a nev ěsty mohou být velmi mladé, dává přednost zralejším ženám, Joann ě bylo tém ěř jedenadvacet.

„Ty bastarde!“ vyk řikla. „Nic jsem neud ělala!“

„To tvé nic m ě málem zabilo!“

Po řád se tvářila uražen ě. Ješt ě nikdy nevid ěl planout její o či takovým ohn ěm a pomstychtivostí. „Mýlíš se! Nezavinila jsem to! Když jsi takový blázen, je škoda, že to bylo je nom málem a ne úpln ě! Ach pane! Nehrozím ti nadarmo, řeknu králi, jakou urážku: sis opovážil.“

„Můžeš říct Eduardovi, co chceš, milady. Řekni mu, že jsem zbavil čerta roh ů a ocasu. Král mi dal úplnou volnost v tom, jak s tebou budu zacházet, milady. Vlastně byl toho názoru, že bych měl být za tvoje chování zcela zodpov ědný.“

Daniela se vylekala. O či vyt řeštila ješt ě víc, tvá ř jí ješt ě víc zbledla.

„Lžeš. Vím, že lžeš. Jsem králova schovanka. Nem ůžeš získat takové právo, ani si nezasluhuješ, aby.“

„Ale ano! Už jednou jsi blábolila n ěco o tom, co zasluhuji a co ne, že? Hmm, Nezasluhuji si Joannu. Protože je t ak laskavá a milá! No, zdá se, hraběnko, že král s tebou souhlasí.“

„Výborn ě. Takže Joanna brzy dostane n ějakého hodného a ušlechtilého rytíře.“

„Pokud král prosadí svou. A já budu mít malou saň, poku šitelku, divokou malou stv ůru.“

„Tu si zasluhuješ!“

„Když to říkáš! Ale bohužel ty, paní, budeš mít také, co si zasloužíš. Řvoucího lva, nenasytného a zu řivého!“

„Očem to mluvíš?“ vyk řikla. „Nechápu, co.“

„Á, vždy ť se ti to pokouším objasnit! Dávej pozor! Král prohlásil, že bych m ěl dostat tebe, milady.“

„Ne!“ vyk řikla sev řeným hlasem.

„Ale ano!“ řekl Adrien, suše se usmál a docela vesele pokra čoval. „Král si myslí, že nejlepší by byl okamžitý o b řad. Já jsem ovšem proti manželství s n ěkým tak mladým a král to uv ědomuje. Ale chce, abychom se hned zasnoubili, čímž mi bude legálně sv ěř ena starost o tvé statky, a také o tvoji vzácnou osobu! Budu tvým pánem, milady, tvým jediným poru čníkem.“

„Ty!“ zasípala.

„Ano, já! Úto čící, kousající, řvoucí a ohavný lev, hrozný ni čema, možná to všechno jsem!“

Vychutnával okamžik naprostého uspokojení a byl si pln ě vědom toho, že ji jeho slova mu čí víc než výprask. Nemohl odolat pokušení trápit ji dál, ledabyle se od ní odvrátil a pomalu, už rozvážn ějším hlasem, pokra čoval.

„Lákavý návrh,“ řekl. „Velmi lákavý. Rytí ř m ůže své p říjmy vždycky využít a říkali mi, že Gariston je vskutku bohaté hrabství.

,,Ale.“ řekl nakonec,zatím jsem královu velkorysou nabídku odmítl s ohledem na tvoji situaci. Ožením s e s lady Joannou.“

Zamra čil se a vtom za sebou uslyšel ránu. Rychle se obrátil, protože cht ěl zjistit, co to byl za zvuk, a také byl zv ědavý na Danielinu reakci.

Žádná ale nebyla. Jeho tvrdohlavá mladá hraběnka ležela v měkké trávě v záplav ě hedvábí a ebenových vlas ů. Pouhé zmínce o manželství s ním se poda řilo to. co nedokázala žádná hrozba ani čin.

Uml čet ji.

Daniela zde ležela v mdlobách.

7

Shlížel na ni a musel si p řiznat, že opravdu roste do výjime čné, a nebezpe čné, krásy. Pak ho zachvátila vlna viny, protože byla mladá a bála se, i když se tomu bránila. S lehkým povzdechem si řekl. že m ěl být trp ěliv ější.

Ale t řeba ne. Zasloužila si to. A možná si necht ěl p řiznat, že právě p ředstava manželství s ním byla tak strašná, že vyústila v její mdloby. Pokr čil rameny, pousmál se a sklonil se k ní, aby ji vzal do náruče. Lehce jí prsty p řejel po tváři.

„Danielo.“

Za okamžik se probrala. O či m ěla doširoka rozev řené, nevinné, zranitelné a zamženě. Pak vzhlédla, její o či se setkaly s jeho pohledem a rozší řily se ješt ě víc. „Nikdy se za tebe neprovdám.“

Usmál se. Byla v naprostém pořádku a stále bojovala.

„Výborn ě,“ odpov ěděl. „A já se s tebou nikdy neožením.“

„Ale říkal jsi.“

„Říkal jsem, co navrhuje král. Neřekl jsem, že s tím souhlasím.“

„Takže.“

„Miluji Joannu,“ řekl rozhodn ě. „A jsem rozhodnut se s ní ože –

„Ach,“ řekla a stále na něho hled ěla. Pak polkla. „Nic mi není. M ůžeš mi pomoci., prosím?“

Ud ělal to a podep řel ji, dokud si nebyl jistý, že je schopná stát na nohou.

Pak ustoupila. Vystr čila bradu, zvedla hlavu a velmi tiše k němu promluvila. „Na tvé sedlo jsem ani nesáhla,“ řekla s

105

nesmírnou d ůstojností, pak se prudce obrátila a rychle kráčela na louku, kde čekali ostatní. Adrien se vydal za ní a uvid ěl Daylina, jak bleskurychle sesedá z koně a sklání se, aby nabídl Daniele pomoc.

Dívka ji však nepot řebovala. M ěla svoji velkou hn ědou klisnu tak dlouho, jak si jí Adrien pamatoval, a ne d ělalo jí sebemenší problém na ní nasednout. Ale hezky se na Daylina usmála a přijala jeho pomoc. Když sed ěla na koni, pohlédla na mladé páže a tiše mu poděkovala.

Daylin z červenal tak, že mu zmizely i pihy.

Z jednoho vozu vytáhli Adrienovi náhradní sedlo, a když byl jeho k ůň op ět p řipraven, Adrien sám uláhl podpěnku, nasko čil na h řbet a zvedl ruku na povel, aby se skupina rozjela. „Jedeme!“ zvolal a pobídl kon ě do rychlého klusu, zatímco se ostatní řadili na místa.

Jak zvláštní! Byla ochotná přiznat se k tolika v ěcem! A dnes.

Dnes, když ji stáhl z kon ě a naplácal jí jako malému dít ěti, zap řela všechno, co se stalo. No, už dlouho toužil po t om, aby mohl n ěco takového ud ělat. Nebude se p řece cítit provinile.

Daniela se od n ěho od té chvíle držela dál. Po chvíli k Adrienovi p řijel Daylin, ale protože jeho pán dával přednost samot ě, poslal své páže dopředu, aby se podívalo, jeli cesta před nimi stále volná.

Daylin se však brzy rychlým tempem vrátil. „Milorde!“ vyk řikl, s bledou tváří a rozcuchanými vlasy. „Musíme se vrátit! Blíží se žebraví mniši a vezou do hromadného hrobu v ůz vrchovat ě naložený ob ěť mi moru!“

Adrien se zvedl v sedle a ohlédl se za svým pr ůvodem. Život byl plný drobných paradox ů. Urození rytí ři a šlechtici málokdy uhýbají stranou, ale mor je vyplaší jako zoufalé krysy.

„Odtáhn ěte vozy daleko z cesty a zaje ďte hluboko do lesa!“ zavelel. Jel te ď na Matoušovi, a tak ho rychle obrátil a divoce ujížd ěl podél své výpravy ploužící se jako had. Ujiš ťoval se, že

106

ho všichni slyšeli a uposlechli. V okamžiku, kdy uv olnili starou římskou silnici, spat řil prvního z hn ědě od ěných, na temeni vyholených mnich ů, kte ří sc pomalu blížili k zatá čce a mávali nádobou s kouřícím kadidlem, aby varovali ostatní, a pon ěkud zmírnili strašlivý pach smrti.

„Kristepane!“ zašeptal tiše a pok řižoval se, když spat řil blížící se procesí. Na hromad ě leželo t ělo na t ělu, n ěkteré nap ůl, jiné úplně oble čené, jako by je mor zkosil p římo p ři práci. Těla a údy šlechtic ů se proplétaly s pažemi a nohama sedláku, d ělník ů, rolníku. Adrian na né hled ěl a cítil nesmírnou lítost. Pak si náhle vzpomn ěl, že má na starosti citlivou mladou dámu a obrátil se. aby li v lese vyhledal.

Nemusel hledat dlouho. Byla docela blízko za ním, sesedla z klisny a zírala stejn ě jako on. Zdálo se. že jsou její o či ješt ě zářiv ěji zelené než obvykle, protože tvář m ěla bledou jako sníh a ostré lemovanou zaplavou ebenových vlasu.

Rychle sesko čil z Marka, chytil ji za ramena a oto čil k sob ě.

Kupodivu se jeho sev ření nebránila. Ale ani se k němu neobrátila a nespustila oči z vozu s mrtvými. Ucítil, že se chv ěje.

„Nedívej se!“ vyzval ji. V tom okamžiku mu p řipadala velmi zranitelná.

Na okamžik se zdálo, že Daniela zapomn ěla, že je Adrien jejím nejv ětším nep řítelem. Ve stejném okamžiku v ní vycítil bolest a soucit a zatoužil ji chránit.

„Nedívej se!“ opakoval.

Zavrt ěla hlavou. „Už jsem mor vid ěla,“ řekla, ale on cítil, že se chv ěje. Tentokrát se však nevzpírala jeho pažím, které jí podpíraly, a promluvila t řesoucím se hlasem.

„Vid ěla jsem umírat svou matku,“ p řipomn ěla mu.

Pak vyklouzla z jeho sev ření, klesla na kolena, pok řižovala se, a jakmile mnichové procházeli kolem nich s těžkým nákladem smrti, začala se modlit.

Když procesí zmizelo, bylo ticho. Slunce pražilo, p ovíval

107

chladný v ětřík a šelestil listy. Nakonec se zas ozvalo švito ření ptáků.

Pak se zdálo, že začali mluvit všichni najednou.

„Nem ěli bychom dýchat.,“ vyk řikl jeden z ozbrojených strážců Garistonu.

„Musíme p řece dýchat, člov ěč e. Copak ses pominul?“ řekl mu jiný.

„Musíme jet rychle, rychle, milorde!“ řekl Daylin Adrienovi.

„Ano, milorde,“ potvrzoval doktor Coutin. „ Černý mor nezastaví rytí řské brn ění, ani hedvábí urozených, zaúto čí, kdy se muzachce. Držet se od n ěho dál je jediná obrana, jakou znám. 1 když lo zní krut ě, musíme si pospíšit a hýl opatrní, až přijedeme do Garistonu. Jakmile vstoupíme dovnit ř, už za sebou nikoho nepustíme!“

„Jedeme!“ řekl Adrien. „Ať jsme tedy rychle v Garistonu.“

Muži za čali nasedal. Adrien se obrátil k Daniele, ale ta už sed ěla na své klisn ě a byla p řipravena k odjezdu.

Ujížd ěli chvatn ě v pochmurném ml čení a hodiny rychle míjely.

Vyjeli z lesnaté části římské silnice a dostali se na rozlehlé louky, které se táhly přes široké údolí. Pak před sebou naho ře na kopci spat řili Gariston, který v paprscích zapadajícího slunce vypadal tém ěř jako bájný Camelot. Bohatá zem ědělská půda posetá spoustou chýší, stájí a chlévů obklopovala pevnost s vodním p říkopem a vysokými kamennými zdmi, která jako by zářila na pozadí syté zelen ě a zlata polí. Normanští stavitelé, kte ří vybudovali p ůvodní pevnost, využili p ři stavb ě p řirozeného loku řeky. Voda nestála nehybně kolem pevnosti, ale svižným proudem ji obtékala. Protože král vyslal před n ěkolika dny posla, byli o čekáváni. Mohutný padací most ležel spuštěný p řes řeku.

Adrien zjistil, že se pokouší hrad hodnotit. Král ho ujistil, že

108

je to bohaté d ědictví, a vskutku bylo. V dálce na zvlněných pastvinách viděl stáda ovcí, a nekone čné akry bohaté, úrodné půdy. Pevnost se zdála být ve vynikajícím stavu a on dychtil prohlédnout si ji zevnitř. Gariston jist ě králi poskytoval množství bojovník ů a bohatý p říjem. Feudální systém života byl prostý. Nevolníci pracovali na p ůdě, kterou dostali p řid ělenu od svého pána nebo paní. Část jejich veškerého výtěžku šla majiteli panství, část králi. Na oplátku pán nevolníky chránil, král spravoval svou zemi a spolu se svými rytí ři bránil říši. Panovník vyžadoval řadu služeb od svých rytí řů a šlechty. Za řízení bylo drahé, kon ě také, a po řízení kompletní dobré zbroje mohlo člov ěka ožebra čit. Proto byla panství jako Gariston pro kteréhokoliv člov ěka cennou odm ěnou.

Hrab ěnka byla vskutku bohatá mladá dáma.

Uv ědomil si, že ujíždí po jeho boku, že si ohromný hra d a rozlehlé pozemky prohlíží se stejnou zv ědavostí jako on.

„To je p ěkné d ědictví, které ti zanechai tv ůj anglický otec, milady,“ řekl jí.

Obrátila se k němu s bradou vysoko vzty čenou. „Skute čně si dovedu p ředstavit, že t ě láká. Jsem tak ráda, že jsi milencem lady Joanny!“ Pobídla svou klisnu a znovu ho p ředjela.

Adrien tiše zaklel a vyrazil za ní. Její klisna byla rychlé zvíře. Pádila přes louky, rozehnala stádo ovcí, a než ji dohonil, dojela k mostu. I když ho p řejížd ěla, zpomalila jen do klusu. Adrien ův kůň byl stále za ní. Na prostorném nádvo ří hradu sesko čil Adrien z kon ě, p řistoupil k Daniele a stáhl ji dolů z Hv ězdy, aniž by se jí ptal, jestli si jeho pomoci žádá. Vzáětí dorazil p

zbytek jejich družiny.

V hradbách postavených do kruhu stály tři v ěže. Masivní dve ře k východní v ěži byly otev řeny a právě odtamtud chvátal vysoký Stihlý muž s vrás čitou tváří a s h řívou st říb řit ě bílých vlas ů. „Vítejte, milorde a milady!“ zvolal na n ě. Byl to sir Thackery Milton, dlouholetý správce Garistonu. Adrien ho znal. Byl v ěrný, bystrý a inteligentní, dokonalý muž pro řízení tak

109

bohatého sídla.

Adrien si všiml, že se Daniela na starého služebník a usmála, když se s ním zdravila, a instinktivn ě se ji líbil. Ale dotkl se ho stín znepokojení, protože mu blesklo hlavou, jak je její úsm ěv nebezpe čný. Jednoho dne by ten úsm ěv mohl zap ůsobit na muže., na které by zap ůsobit nem ěl.

„Vítejte, vítejte!“ řekl sir Thackery. „Dlouhá cesta, že, milady?“ zeptal se.

„Ne tak moc!“ odpov ěděla vesele. „Dlouhý byl čas, který pot řeboval král, než m ě sem poslal!“

„Pak poj ď dál, prozkoumej si toto nádherné místo a prohlédni si je,“ řekl jí. „Milorde MacLachlane.“ promluvil k Adrienov i, „pokud se tvé páže postará o muže, támhle mladý Jacob dohlédne na hrab ěnčiny dámy. A já tobě i hrab ěnce ukážu hrad Gariston.“

Adrien p řikývl, dal Daylinovi p říkaz, aby dohlédl na ubytování muž ů, a vykro čil za sirem Thackerym a lady Danielou. Celé p řízemí východní v ěže zabírala velká síň, krásná místnost, hodná každého muže. Na zdech visely těžké tapiserie spolu s řadou obraní, me čů , kopí, halaparten, palcátů a nož ů. U vchodu stály dvě kompletní soupravy bojového brn ění a na druhé stran ě, u krbu s masivní kamennou římsou, byly umíst ěny dv ě soupravy bojového brn ění. P římo p řed krbem ležela tlustá kožešinová p ředložka a u ní stál těžký, nádhern ě vy řezávaný st ůl, obklopený t ěžkými židlemi ze zlatého dubu. Na stole ležel podnos s vínem. Sir Thackery naplnil pohár a podal jej Adrienovi. který se pot ěšen ě usmíval.

„Krásná síň,“ podotkl Adrien.

„Ano. Poj ďme do ložnic pána,“ řekl sir Thackery, „Ach! Odpus ť!“ řekl Daniele. „Te ď je to ložnice paní, že?“

Daniela se souhlasn ě usmála a vykro čila t ěsn ě za sirem Thac kerym, který se vydal po širokém to čitém schodišti do patra. Byly zde jen jediné dveře a řada schod ů vedoucích dál nahoru. Sir Thackery otev řel rozmáchlým gestem dve ře a všichni

110

vstoupili.

Krb byl stejný jako ten ve velké síni dole, mohutný a zdobený. Ohe ň, který v n ěm ho řel, poskytoval místnosti nebývalé teplo a pohodlí. Obvykle totiž podobné hrady bývaly nehostinné a chladné. Proti krbu na druhé straně místnosti stála mohutná postel s nebesy a před ní op ět ležela p ředložka z tlusté kožešiny obklopená čaloun ěnými k řesly. P řed arký řovým oknem, které dovnitř propoušt ělo sv ětlo, stál stůl sc skupinou židlí. V pokoji byly ješt ě jedny dve ře. Vedly na toaletu, kde byl umíst ěn stojan s mramorovým umývadlem, na n ěmž stál džbán s vodou.

„Skute čně nádherné místo, milorde MacLachlane!“ řekl sir Thackery.

„Velmi bohaté,“ podotkl Adrien.

„Poj ď nahoru, milorde, nad touto ložnicí je pokoj pro ho sty, o němž se říká, že v n ěm p říležitostné p řebývala rodina Viléma Dobyvatele. Jsem p řesv ědčen, že ti bude p řipadat dostate čné pohodlný.“

Sir Thackery vykro čil a Adrien vyšel za ním, ale u krbu se zastavil a prohlížel si římsu zdobenou jemnými řezbami.

„Promi ň, pane, ale tohle je můj pokoj,“ řekla Daniela. „Sir Thackery čeká, že ho budeš následovat.“

Adrien zvedl obo čí a obrátil se k ní zády. Možná zapomněla, jak s ní nakládal, když je míjely ob ěti moru, ale te ď si na to zas vzpomn ěla. Z o čí jí sálal zelený ohe ň, o čividn ě se nemohla do –

čkat až se ho zbaví. T ěšilo ji bohatství kolem a také skute čnost, že všechno je její, a ne jeho.

Přemáhal pokušení vytáhnout ji z pokoje a zase přehnout p řes koleno. Místo toho sejí hluboce uklonil. „Hrab ěnko, velice rád té zanechám o samotě.“

Po t ěchto slovech vykro čil za sirem Thackerym, který už zmizel na druhém k řídle schodišt ě. P řekvapilo ho, když na n ěho zavolala.

111

„Tvého sedla jsem se nedotkla, MacLachlane.“ Adrien se s nakr čeným čelem obrátil.

„Neud ělala jsem to,“ opakovala. V hlase se jí objevil rozho řč ený, a p řesto ublížený tón. Zá řící o či p ůsobily velmi vznešen ě a žensky. Vypadala p řekrásně a stejn ě sv ůdn ě jako Lenora. „Říkám ti.“ opakovala rozhodn ě, „že jsem to nezavinila a že mi dlužíš omluvu.“

Chvíli neodpovídal, protože ho zviklata prudkost je jích slov.

Ale v ěděl, že by se nem ěl nechat p řesv ědčil. Zk řížil paže na hrudi a zkoumav ě si ji prohlížel. „Nap řed by ses m ěla omluvit ty mn ě za to, cos ud ělala s mým vínem a s botami.“

„Tebe jsem se nikdy nedotkla.“

„Sir Thackery m ě o čekává,“ řekl a vzdálil se.

Pokoj pro hosty byl skoro stejn ě pohodlný jako panská ložnice. Té noci spal Adrien tvrd ě a dlouho. Ráno se dov ěděl víc o poloze hradu. Danieliny dámy a učitelé byli ubytováni v jižní věži, zatímco severní v ěž z ůstala doménou rytířů a ozbrojenc ů.

Strávil celé hodiny se sirem Thackerym v síni, procházel Danieliny garistonské účty a zjistil, že je sídlo skute čně druhým Camelotem. Zdejší ozbrojence cvi čil sám sir Thackery, pole zatím nepostihla žádná neúroda a v okolí sídlili četní řemeslníci i sedláci. Byli zde dva kováři, t ři bednáři, čty ři kameníci a alespo ň deset dobrých tesa řů . Byly tu i švadleny, kovotepci, mlynáři a další. Ovce pat řily k nejlepším v celé Anglii a výt ěžek z jejich prodeje do Flander byl velkolepý.

Adrien pochválil sira Thackeryho za skvělé řízení sídla a ujistil ho. Že krále jeho úsilí nepotěší o nic mén ě.

112

,,Jsem rád, že konečně p řijela dcera mého dobrého pána Roberta. Byl to velký muž a je p říjemné zde vid ět následnici jeho rodu!“

Adrien souhlasil, že Robert byl velký muž.

Sir Thackery navrhl na následující den štvanici, protože lesy oplývaly lovnou zv ěř í a v hradu bylo t řeba nakrmit mnohem víc úst. Byla mu sv ěř ena péče o Glenwoodský les, protože starý hrab ě zem řel bez d ědice a král teprve bude muset vybrat člov ěka, kterému dá jeho titul, majetek a příjem. ,,Je zde plno vysoké zv ěř e a divo čáků. Ach, a kolik ptactva! Ohromná spousta bažant ů a kachen. Máme pro lov p ěkných pár jestřábů a sokol ů a bude to p říjemná kratochvíle, zemane MacLachlane.“

Adrien na chvíli zauvažoval, pro č tolik lidí hovo ří se skotským p řízvukem, když se k n ěmu obrací. Vždy ť byl ze zem ě svého otce pryč už tolik let! Nevadilo mu to. Ani ta nejdelší doba nezbaví člov ěka jeho kořen ů, a p řestože byl Adrien Eduardovým rytí řem, nikdy nezapomínal, že jeho rodným jazykem je gaelština a že je synem skotského Carlina MacLachlana.

„Lov by se mi docela líbil,“ souhlasil Adrien, pak se svému hostiteli omluvil a vyšel ze sín ě, aby se prošel kolem pevnosti a posoudil všechno, co uvidí.

Venku na rozlehlém nádvoří se p ři práci hemžili muži i ženy. Bosé d ěvče hnalo stádo hus a bednář sed ěl na stoli čce pod doškovou st řechou a pe čliv ě opracovával dubové obru če na sud. Když Adrien procházel kolem řady řemeslník ů, zpozoroval zlatníka vyrábějícího čelenku a zastavil se. Sledoval jemné mistrovství, s nímž řemeslník zasazoval do výrobku drobné perli čky.

„Krásný kousek, milorde,“ zavolal na n ěho vousatý řemeslník. „Hodný dámy, kterou by muž jako ty mohl n azývat svou paní.“

„Ovšem,“ p řisv ědčil Adrien. „Kdy bude hotova?“

113

„Kdy ji chceš mít?“

Adrien se zasmál. „Co nejd řív! Hodlám se postarat o usídlení hrab ěnky a pak odtud odjedu a najdu si svou dámu. Nemohu se do čkat, až ji p řivedu sem, když zemi sužuje ten krutý mor.“

„Čelenka bude hotova dnes ve čer,“ sliboval řemeslník.

Adrien muži zaplatil, aniž by smlouval o cen ě. V Londýn ě nebo ve Winchesteru by byla považována za nízkou. Představoval si, jak se bude Joann ě líbit, a náhle zatoužil svou přítelkyni vid ět. Gariston s vysokými mohutnými zdmi a krásnými detaily interiéru by ji nadchl. Líbilo by se jí teplo uvnit ř st ěn sálající z mohutných krb ů a zrovna lak by se jí líbil sir Thackery, tím si byl Adrien jistý.

Postaral se o bezpe čný doprovod hrab ěnky, jak m ěl přikázáno. Kdyby se sám vydal zkratkami po úzkých pěšinách, mohl dorazit do Winchesteru, než bude mít Joanna mo žnost odjet Přesv ědčí ji, že musí s ním odjet sem a p řečkat zde morovou epidemii. Její otec jim jist ě ob čma odpustí, že ne čekali na jeho svolení, protože doba je tak bou řlivá! Adrien cítil rostoucí úzkost už od chvíle, kdy spat řil mnichy s jejich nákladem smrti, a chtěl se postarat o to, aby Joanna nez ůstala v přelidn ěném prostoru Winchesteru. Snad už odjela na otcovo sídlo, ale možná ještě ne. M ěla se zdržet ješt ě n ěkolik dní, protože musela dohlédnout na to, aby bylo pro královnu a její poslední ratolest vše řádně zabaleno, a teprve pak se mohla za čít starat o sebe.

Adrien se rozhodl, že se zú častní zít řejšího lovu sira Thacke ryho, ujistí sc, že je Daniela v dobrých rukou a že je pevnost dob ře zásobena, a dalšího dne za svítání vyjede.

Po tomto rozhodnutí si uv ědomil, že se mu zlepšila nálada. Pokra čoval v procházce po nádvoří a nep řekvapilo ho, když zjistil, že Daniela ve svém obvyklém stylu laškuje s houfem mladých pážat a ozbrojenc ů. N ějak se jí poda řilo p řidat se k lekci výcviku v turnajovém klání a radostně se smála, když na

114

své klisn ě balancovala s t ěžkým d řevcem.

„Jsi úžasná, milady, ale taková zátěž té srazí k zemi, než se nad ěješ!‘“ ozvalo se. „Nechej toho, Danielo.“

Byl to Daylin, Adrienovo páže. P řihnal se k ní, aby jí odebral dlouhý t ěžký k ůl, než pro ni bude nezvladatelný. Dívka se znovu usmála, pak tiše promluvila k těm, kdo ji obklopovali, a vzápětí se ozval hlasitý jásot oslavující novou hrab ěnku. Najednou zvedla Daniela hlavu, jako by vycítila, že je Adrie n nablízku, a v obranné pozici ihned vysunula bradu. Sklouzla z klisny, podala ot ěže Daylinovi, chvatn ě opustila skupinu a zamí řila k východní věži. Tvářila se, jako by Adriena v ůbec nevid ěla.

Dobrotivý Bože, ta ale dovede být protivná!

Adrien vykro čil za ní a hvízdal si.

Jakmile byla v síni, zastavila se a prudce se obrátila. „Co se děje, milorde? Zdá se ti, že se marn ě snažím získat oddanost garistonských obyvatel?“

„Naopak, po čínala sis dob ře. Dokonalá dáma.“

Netvářila se p řekvapen ě, jen trochu ostražit ě. „Aha. Takže se mohu stát dokonalou dámou. Má to být tvůj zp ůsob omluvy?“

Zavrt ěl hlavou. „Ne, milady. Zasloužila sis p řesn ě to, cos ode mne dostala. Vždycky dostaneš p řesně to, co zasloužíš.“

„Opravdu? No, možná budeš tak hodný a povíš mi, kdy se chysláš opustit Gariston?“

„Vlastn ě, hrab ěnko, odjedu pozít ří za úsvitu.“ Po tváři se jí mihl výraz p řekvapení a radosti, když rychle dodal: „Rozhodl jsem se, že nemohu nechat v ěci na jiných, vracím se pro Joannu. P řivezu ji sem, aby se tu usadila, než m ě král zbaví povinnosti dohlížet na moji francouzskou sv ěř enku. Modlím se, paní,“ řekl unaven ě, „abys mi řekla, že mi nebudeš odporovat!“

„Obdivuji Joannu,“ řekla vážn ě. „Vždycky zde bude vítána.“ Daniela se obrátila a vyšla ke své ložnici.

Pozd ěji toho dne, když ve čeřeli se sirem Thackerym, lady

115

Jeanettou a Monteine, se k sob ě chovali zdvo řile. Daniela byla okouzlující, když ujiš ťovala starého správce, že se touží zú častnit honu a vid ět ptactvo kolem hradu.

Byla však unavená a brzy se rozloučila. Její smaragdové o či ujistily Adriena, že nejvíc ji unavuje jeho spole čnost. Adrien a sir Thackery se pak bavili hrou v šachy, která skončila nerozhodn ě.

Když Adrien stoupal po schodech, aby se uložil k sp ánku, narazil na Monteine vycházející z Danieliny ložnice. Byla to hezká dívka s tmavě plavými vlasy a s o čima stejné barvy, malá, štíhlá a jaksi neklidná.

„Milorde!“ řekla rychle.

„Monteine.“

Zastoupila mu cestu. „Já., „ za čala.

„Ano?“

„Prosím.“ řekla utrápeně. „Nesmíš se tak zlobit na hrab ěnku. Je mladá a jemná a utrpěla smrtí své matky strašlivou životní ztrátu. Vyrostla ve Francii a dívala se na zkázu, kterou tam zp ůsobili Angli čané. Nechtěla doopravdy.“

„Miní vážn ě každé slovo, které mi říká, a jemná je asi tak jako divo čáci, které budeme zítra lovit. Ví, co ji bude čekat vždy, když se mi postaví, a to je ta nejv ětší laskavost, jakou jí mohu dop řát. Teď, když mi promineš, jsem velmi unavený.“

Cht ěl kolem ní projít.

„Milorde!“ zvolala op ět Monteine.

Zarazil se. Ňadra se jí zvedala a ruce nervózn ě svírala p řed sebou. Olízla si rty. Stála velmi blízko a jeho napadlo, jestli se mu nesnaží nabídnout svoji p říze ň oplátkou za to, žc si nebude všímat divokých rys ů hrab ěnčíny povahy.

„Ano?“ řekl.

„Chci., aby ses tak nezlobil. Kdyby byl n ějaký zp ůsob, jak tě zbavit špatné nálady.“

„Hrab ěnka a já se spolu naučíme vycházet, Monteine, a musí

116

se to poda řit nám samotným,“ řekl jí. „Dobrou noc, Monteine,“ řekl a pokra čoval po schodech nahoru do druhého patra.

Cítil za sebou její o či aby] p řesv ědčen, že mu ne řekla všechno, co cht ěla.

Ráno nasedla Daniela i se svými damami na kon ě a p řipraven byl i sir Thackery, Daylin a další mladá posádka hradu. Když Adrien sešel dol ů, o čekával ho uz osedlaný Marek a take krásný cvi čený sokol. Adrien vid ěl, jak Daniela dostala rukavici, jak pohladila b řicho sokola st ěhovavého, který ji sed ěl na rameni, a tiše k ptákovi promluvila. Zdvořile Adnena pozdravila, a když před ní vyjel sir Thackery, pobídla svou klisnu a srovnala krok s Daylinovým kon ěm. Jejich družina zamí řila k lesu.

Den byl nádherný, vzduch čistý. Netrvalo dlouho a dojeli k rybníku, kde hnízdilo vodní ptactvo. Náhle se ve vzduchu objevil bažant a Daniela vypustila svého sokola. Všichni pozorovali, jak se nádherný tvor elegantn ě vznesl do vzduchu a přinesl ptáka. Lov začal.

Pod ěji se o p řekot hnali po otev řené louce. Adrien si uvédomil, že rychlá jízda na koni se Daniele líbí mnohem víc než samotný lov. Projeía p řed ním p řes louku a zmizela v nízkém porostu strom ů. Náhle prořízl vzduch výk řik a Adriena zachvátila panika. Vyrazil za ní a srdce se mu zběsile rozbušilo.

Našel ji na zemi, kam upadla také její krásná hnědá klisna. Adrien sesko čil z kon ě a sp ěchal k dívce. Sklonil se k ní a opatrn ě se jí dotkl s obavou, že si polámala všechny kosti . Ale ona se posadila a v ůbec nevnímala jeho dotek, protože upírala pohled na svou klisnu, Hv ězdu, která bezmocně ležela na zemi.

„Shodila t ě?“ zeptal se.

Prudce pot řásla hlavou. „Adrien ě, splašila se. Ach Bože, Adriene tam!“

Podíval se sm ěrem, kterým ukazovala, a za ležícím kon ěm

117

spat řil strom, na n ěmž visela mrtvola. Byla zkrvavená a pochmurná. Vrány jí klovaly oči. Zdálo se, že starý poustevník, trpící bolestmi morové choroby, si kolem hrdla uvázal vlastní opasek, sko čil ze stromu a ob ěsil se. Strašlivý pohled vyd ěsil klisnu a ona i Daniela padly k zemi.

„Ježíši!“ zašeptal a pok řižoval se. Vstal. „Je mrtvý, Danielo, už dlouho je mrtvý.“

„Já vím,“ řekla, ale tváře m ěla popelavé. Dovolila Adrienovi. aby jí pomohl na nohy.

„Neublížila sis?“

Zavrt ěla hlavou. Vzal ji za bradu a p řinutil, aby se odvrátila od mrtvoly.

„Ur čit ě?“

„Ne, jsem v po řádku.“

Pak vtrhl na scénu sir Thackery. „Stáhneme toho chlapíka dol ů. Má paní., alespo ň tob ě se nic nestalo. Klisnu budeme muset utratit.“

„Cože? To ne!“ zašeptala najednou. Vyklouzla Adrien ovi a poklekla u hlavy kon ě. Adrien povzdechl, také si klekl u kon ě a zjistil, že se do pravé zadní nohy klisny zarazila ostrá větev.

Pak k nim dorazil Daylin. „Paní! Musí se utratit. N ebude už schopná chůze,“ řekl.

Daniele do o čí vstoupily slzy. Prudce zamrkala, aby se jich zbavila, a pohlédla na Adriena. Tentokrát nebylo ve smaragdovém pohledu nic než úpěnlivá prosba. „Adrien ě, prosím, nemohl bys s tím n ěco ud ělat?“

„Danielo.“

„Ne, nem ůžeš ji zabít!“ vyk řikla, vztáhla k němu ruku a její prsty mu sev řely tuniku i košili. „Prosím, prosím, to nem ůžeš! Pomoz mi. Adrien ě, nedovol, aby ji zabili!“

Milovala svého kon ě, ale Adrien si uv ědomoval, že se ze všech sil snaží nedívat na mrtvého muže. Setkala se s krutým ot řesem, poznala další ob ěť moru a on si uv ědomoval, že boj o

118

jejího kon ě je te ď prost ředkem proti hr ůze, kterou žádný z nich nebyl schopen zvládnout.

Zhluboka si povzdechl, pohlédl na kon ě a pak na ni. Dívali se jeden na druhého, což bylo mnohem lepší než se dív at na dávno mrtvého oběšence. „Mohu se pokusit stlouci n ějaké nosítko a existují ko řínky, které bys mohla použít pro p řípravu obklad ů na její ránu, ale budeš ji musel ošet řovat n ěkolikrát denn ě, den za dnem, a ani pak se to možná nepodaří.“

„Ale m ůžeme se o to pokusit!“ zašeptala Daniela. Rty se jí chv ěly, „Prosím!“

Přikývl a pohlédl na muže, kte ří je obklopovali a hled ěli na něho s ml čenlivým nesouhlasem, jako by se zbláznil.

„Nedívej se na mne tak, Dayline!“ vyšt ěkl na páže. „Dáme se do toho. Musíme vyrobit nosítka.“

„Pro kon ěmilorde?“ zeptal se nev ěř ícn ě Daylin.

„Pro kon ě!“

„Danielo, nechci, aby ses zdržovala v blízkosti toh o ubožáka na strom ě. Jdi odtud, než bude t ělo odstran ěno,“ vyzval ji Adrien.

„Měla jsem už mor a p řežila jsem ho,“ řekla tiše. Ale pak se otkala s jeho pohledem a rozhodla se uposlechnout. Ud ělala, o č ji požádal. Jeden z garistoňských p ěšáků, Martin Nesmith, řekl Adrienovi, že i on m ěl jako dít ě mor a m ůže tedy od říznout t ělo, které tak vyplašilo klisnu.

Když bylo t ělo pry č, Adrien se za čal v ěnovat koni.

Byíi povoláni další ozbrojenci z Garistonu, aby se ujali přepravy klisny, což trvalo celé odpoledne. Na konci svého úsilí byli všichni zmáčeni potem, ale klisna se vrátila do stáje, kde ji upevnili do konstrukce vytvo řené z dubových stavebních k ůlů a jednoho starého válečného stanu sira Thackeryho. Daniela poslouchala na slovo, když jí Adrien radil, jak má namíchat obklad na ránu, a řídila se do posledního písmene jeho instrukcemi.

119

„Třikrát až čty řikrát denně se o ni musíš postarat, milady,“ upozor ňoval ji. „Když zapomeneš jen jednou, rána m ůže za čít hnisat, rozumíš?“

Bledá, s vytřešt ěnýma o čima, p řikývla.

V té dob ě už bylo pozd ě a Adrien, pokrytý blátem a zbytky sena, padal únavou. Ale po řád byl rozhodnut ráno odjet. Zanechal Danielu ve stáji, požádal sira Thackeryho, aby se postaral o lázeň s horkou vodou, vypil velkou číši dobrého anglického piva a čekal, až služebníci splní jeho žádost.

„To je neuv ěř itelné, zemane MacLachlane,“ řekl sir Thackery a pot řásl hlavou. „Ta dívka vid ěla smrt tolikrát a já se obávám, že my se s ní teprve setkáme. Modlím se, aby alespoň její klisna přežila, ale, m ůj Bože, pane! Ješt ě nikdy jsem nic takového nezažil!“

Adrien zvedl hlavu. „Klisna má nad ěji. A já jsem ještě nikdy nevid ěl Danielu tak, horlivou.“

„Ach ano, miluje to zví ře!“ řekl sir Thackery. „Tu klisnu dostala jako dar od francouzského krále.“

Adrienovi zkyslo pivo na jazyku. Vstal, odložil pohár a připomn ěl si, že se ráno vypravuje pro Joannu a za Danielu už není zodpov ědný.

„Vrátím se v osobní záležitosti do Winchesteru a odjedu za svítání, sire Thackery, ale co nejdříve se vrátím.“

„Budu o milady ve tvé nep řítomnosti pe čovat, milorde!“

„Ano, d ěkuji! A, sire Thackery, byl bys tak hodný a p řipravil hostinský pokoj pro lady Joannu? P řijede se mnou.“

„Lady Joanna!“ Sir Thackery vypadal p řekvapen ě.

„Není n ěco v po řádku?“

„Ne. Jist ěže ne, milorde. Jenom.“

„Co?“

Sir Thackery si odkašlal. „Nu, král vyslal posly, kte ří dorazili před hrab ěnkou a p řed tebou, milorde. S d ůvěrnou zprávou jenom pro mne, samoz řejm ě. Král napsal, že.“

120

„Co napsal?“

Sir Thackery se tvářil neš ťastn ě. „V králov ě listu se píše, že ty a hrab ěnka budete zasnoubeni, než odtud zas odjedeš do králových služeb,“

Adrien ml čel jen okamžik. ,,Každý král se m ůže n ěkdy zmýlit,“ řekl pak pevn ě.

„Měl jsem ti ukázat krásy okolí, milorde. Kdybych zklamal.“

„V ni čem jsi nezklamal!“ ozval se výk řik ode dve ří. Oba muži se znepokojen ě ohlédli. Stála tam Daniela, hrdá a vzp římená. Vstoupila do místnosti a střídav ě se dívala na sira Thackeryho a na Adriena. „Sire Thackery, nesmíš nal éhat na zemana MacLachlana, protože on má jiné životní plány. Prosím, pane, není to tak?“

„Ale králův p říkaz.,“ koktal sir Thackery.

„Pokusím se uposlechnout krále ve všech sm ěrech,“ řekl klidn ě Adrien, „ale jak t ě hrab ěnka p řed okamžikem ujistila, mám jiné plány. Přeji vám oběma dobrou noc.“

Hluboce se jim uklonil a sp ěchal nahoru. Sloužící mu p řinesli sedací vanu plnou horké vody. Vklouzl do ní. Z vody kolem něho se kou řilo a Adrien zav řel o či a vychutnával požitek z koupele.

Za okamžik je otev řel. Nebyl sám. Napjatě se zadíval na dve ře. Stála v nich Daniela.

„Co?“ zaúp ěl, sáhl pro ručník, namo čil ho a pokusil se jím ve van ě p řikrýt. Zav řel o či a ot řel si čelo, protože náhle ucítil tepavou bolest v hlav ě. Jediné, co ještě scházelo, byla Danielina přítomnost u jeho koupele. Poplašen ě ucítil, jak jeho t ělo reaguje na p řítomnost ženy.

„Přišla jsem ti pod ěkovat,“ řekla klidn ě. Vyt řeštil p řekvapen ě oči, znovu se ve van ě op řel a pe čliv ě p řikrytý ji zkoumav ě pozoroval. „Ano?“

„Za svého kon ě.“

121

Mávl rukou. „Vid ěli jsme dost politováníhodných úmrtí. Jestli klisna p řežije, budu rád. Nemohu to ovšem zaru čit.“

„Ale má nad ěji.“

„Ano.“

Olízla si rty. „Jsem ti vd ěč ná a zavázaná.“

„Jestli se považuješ za moji dlužnici, tak mysli na to, že m ě budeš ob čas poslouchat,“ řekl, ale dnes v jeho slovech nebyl příliš kousavý tón. Hrab ěnka má svůj osobitý smysl pro čest, usoudil. To se mu na ní líbilo a ucítil, že ho část hněvu opouští. ,,Dob ře se o ni starej,“ řekl.

„Po řád hodláš ráno odjet pro Joannu?“

„Ano.“

Usmála se krásným úsměvem, který zatím v ěnovala pouze jiným muž ům. „Tak tedy š ťastnou cestu, Adrien ě. Nemohu se do čkat, až uvidím tvoji paní.“

Přikývl a podotkl: „Má t ě docela ráda.“

Stála okamžik jaksi neohraban ě a pak řekla: „Dobrou noc, příjemnou cestu, Adrien ě, a ješt ě jednou d ěkuji.“

„Dobrou noc, Danielo,“ řekl.

Obrátila se a odešla. Za okamžik se usmál. Mladá pokušitelka se mu nakonec za čínala líbit.

Možná spolu p řece jen uzav řou mír.

Pozd ěji v noci však ucítil tíse ň d ěsivé no ční m ůry, v ěděl, že sní, ale nemohl se probudit. Ocitl se v zu řivé bitv ě. Trubky zn ěly, ocel řin čela, kon ě ržáli a muži vyk řikovali hr ůzou. Byla tam ona. Uprost řed v řavy. Bosá kráčela po bitevním poli pohlcená vírem války a ebenové vlasy měla rozpušt ěné po zádech. Jaksi věděl, že bitevní pole bylo ve Francii. A ona odhodlan ě procházela kalužemi krve a vyhýbala se záblesk ům oceli, která se před ní míhala.

Prudce se probudil zmáčený potem a proklínal sám sebe, že se. dal omámit tak zlým snem. Zvedl se, postavil se, zhluboka se napil z láhve vína a znovu si lehl. Ale spát už nemohl. Než

122

zakokrhal první kohout, probd ěl zbytek noci.

Uvažoval, co ho rozrušilo, že m ěl tak ot řesný sen. Pak si uv ědomil, co ho trápilo. K ůň , kterého se snažil zachránit, klisna, již ona tak milovala, byl dar, nejen od Francouze, ale p římo od francouzského krále.

123

8

Daniela si up římn ě p řiznávala, že život na Garistonu je příjemný. Sir Thackery byl nádherný starý pán, vrásčitý, laskavý a dychtivý ji čímkoli pot ěšit. Monteine i lady Jeanette se hrad líbil a stejn ě tak i doktoru Coutinovi, který m ěl sklon si myslet, že v ětšina sídel mimo Francii vypadá primitivné. Přestože jeho hlavním zájmem byla hraběnka, brzy se za čal starat o bolesti, choroby a rány všech lidí.

Adrien ješt ě nebyl pry č ani dva dny, když Daniela p řišla do stáje a objevila tam Monteine, která kroutila hlavou nad rychlým uzdravováním klisny. „Milord MacLachlan je opravdu úžasný,“ zamumlala. „Měla bys s ním uzav řít mír.“

Daniela pokr čila rameny. Zachránil jejího koně, byla mu vd ěč ná. „Je to mocný rytí ř, milady, a mohl by ti ublížit, kdyby ses mu stav ěla do cesty. Je to velmi silný a udatný bojovník, králův oblíbenec.“

„Monteine,“ řekla Daniela suše a za čala hladit Hv ězdu po nozdrách. „To tys mi p řece vždycky p řipomínala, že Angli čané, jako Adrien, jsou moji nep řátelé.“

Monteine p řikývla. „Ano, ale.“

„Neznáš ani polovinu toho, co ud ělal!“ řekla tise Daniela a vzpomn ěla si na hn ěv a ponížení, které zažila, když si ji p řehodil přes koleno. „Jsem mu zavázaná za to, co udělal pro Hv ězdu, ale obávám se, že mým nepřítelem z ůstane.“ Ucítila bodnutí viny. Až na to, jak násiln ě se k ní zachoval, byl docela slušný a zajímavý. Ale nemohla mu odpustil, protože si nemoh la dovolit zapomenout na mat činu smrt. Lenora pro ni byla vším. A také Danielu p řim ěla ke slibu, že nezapomene na Filipa. „Musím proti n ěmu bojovat,“ dodala tiše.

124

„Poslouchej m ě, Danielo, prosím,“‚ žadonila Monteine. „Kdysi ses řídila tím, co jsem t ě u čila.“

„Monteine.“

„Celý dv ůr už mluví o vašem manželství.“

„Žádné manželství nebude.“

„Danielo, to by nebylo nejhorší. Je mladý, energick ý a velmi hezký.“

Daniela se usmála, založila si ruce v bok a zadívala se na Monteine,

„Žádné manželství nebude, o tom m ě ujistil.“

„Pak jste oba blázni!“ prohlásila unaveně Monteine.

„Jednoho dne sc vrátím na Aville a pak, když sc rozhodnu, se provdám za francouzského šlechtice.“

„Danielo, jsi schovankou anglického krále! Panovníci si vždy prosadí svou v ůli. Musíš být opatrná a chovat se k zemanu Mac Lachlanovi trochu zdvo řileji.“

„Já mám být opatrná?“ prohlásila Daniela a náhle se rozlítila.

„Dává mi vinu za svoji vlastní neopatrnost s tím zatraceným

sedlem!“

„Danielo, to nebyla neopatrnost, když se málem zabil, protože se mu uvolnila podp ěnka.“

„Říkám ti přece,“ za čala unaven ě Daniela, „že jsem nic.“

„Ale já ano,“ chvatn ě ji p řerušila Monteine a tváře jí zrudly. „Tu podp ěnku jsem uvolnila já. Chtěla jsem ublížit anglickému rytí ři, jakémukoliv anglickému rytíři.“

Daniela ohromen ě zírala na Monteine. Kousla sc do rtu a uv ědomila si, že se Adrien v ůbec nechoval hloup ě. Poznal, že mu podp ěnku n ěkdo povolil, a samoz řejm ě to kladl za vinu jí.

„Monteine.“

„Nezlob se. Musíš mu to samoz řejm ě říct,“ řekla Monteine a polkla. „Ach, Danielo, tak m ě to mrzí, víš, mám t ě moc ráda! Necht ěla jsem, aby t ě obvinil, já.“

„Monteine! Máš všechny pádné důvody, pro č chceš ublížit Angli čanovi! Angli čané tě p řipravili o rodinu a nechali t ě bez

prost ředk ů. To každý pochopí!“ řekla Daniela a pomalu dodala: „Ale nedovedu pochopit., pro č se tvoje pocity tak najednou zm ěnily? pro č to p řiznání?“

„On není Angli čan, kterému bych chtěla ublížit,“ řekla vážn ě Monteine. „Pozorovala jsem ho zblízka od chvíle, kd y jsme se vydali na cestu sem. Má moc ovládat krále, získal jak jeho sílu, tak i moudrost. Je galantní.“

„Pchá!“ odfrkla Daniela a zvedla hlavu od obkladu na noze svého kon ě. Galantní, to se povedlo! P řehnul si ji p řes koleno! Ale o tom se nikdo nedozv ěděl, protože bylo p říliš ponižující takovou v ěc n ěkomu p řiznat. P řesto hodlala říci Monteine, že zeman MacLachlan umí být mimo řádně krutý, když na ni náhle zavolal mužský hlas. „Milady!“

Ona i Monteine se obrátily a zjistily, že do stáje vstoupil Daylin. „Přijela lady Joanna se svým doprovodem!“

Daniela pohladila čistý obklad na zran ěné noze Hv ězdy a vstala. Na čele sejí objevila zmatená vráska. „Ale Adrien pro ni přece právě odjel.“

„Joanna p řijela po staré římské silnici stejn ě jako my. Adrien jel sám a zkrátil si cestu přes lesy. Obávám se, že se minuli. Ale lady Joanna je tady a sir Thackery ji uvedl do sín ě. Touží t ě vid ět.“

Daniela sp ěchala ze stájí do síně, kde sed ěla u ohn ě lady Joanna se sirem Thackerym. Joanna se zvedla, usmála se a vztáhla ruce k Daniele, která k ní přisp ěchala, vrhla se do jejího objetí a pak se odtáhla. Joanna byla velmi horká.

„Cítíš se dob ře, milady?“ zeptala se znepokojen ě Daniela.

Joanna pokr čila rameny. „Bolí m ě v krku. A cítím se unavená. Královna má tolik dětí! Pomáhat jí s balením všech věcí je ohromn ě t ěžké! Ale te ď jsem tady a řekni mi up římn ě, Danielo, je všechno v po řádku? Nevadí ti, že jsem p řijela?“

„Jsern moc ráda, že jsi tady!“

Sir Thackery si odkašlal, „Nechám vás, abyste si mohly popovídat o všech novinkách u dvora, a p ůjdu po své práci!“

řekl, uklonil se a opustil je.

„To je ale milý starý pán,“ řekla Joanna.

„Už jsem si ho docela oblíbila.“ p řisv ědčila Daniela. „Ale jsem tak ráda, že tu vidím tebe!“

„Ano, snažila jsem sc ze všech sil, abych t ě tu nenechala dlouho o samot ě s tím mým protivným rytí řem!“ řekla Joanna.

„Chová se skoro jako člov ěk, když jsi nablízku!“ poznamenala Daniela a nakr čila nos.

Joanna zvážn ěla. „Král tě chce za Adriena provdat. Necht ěla bych ťi ublížit, Danielo. Nevadí ti, že Adrien a já jsme rozhodnuti uzav řít s ňatek?“

„Ach m ůj Bože! Tv ůj miláček mi jenom pije krev!“

„Ale Danielo, on není tak zlý!“

„Ty ho miluješ, proto jsi slepá!“ řekla Daniela, ale řekla to vesele. Zachránil jejího koně.“A samoz řejmé on miluje tebe.“ Joanna neodpov ěděla.

„Joanno, on zavinil pád Avillu, proto je pro mne těžké považovat ho za laskavého člov ěka. Takový drak, ne že bych ti přála stvůru, se hodí spíš pro tebe než pro mne!“

Joanna se zasmála. „Není zas takový drak! Ach, Danielo, kdybys jen mohla pochopit, jaké to je, když se na mne n ěkdy podívá, když se m ě dotkne., promi ň, to nic, te ď nevím, co říkám. Přála bych si, aby tu byl! Toužím ho vid ět. Ale stejn ě, Danielo! Vypadáš spokojeně. Gariston ti sv ědčí.“ ,J

„Líbí se mi tady. Je tu skoro tak hezky jako.“

„Na Avillu?“

„Aville je m ůj domov.“

„Tohle je také tv ůj domov.“

„Ano, domov mého otce. Slyšela jsem o n ěm tak nádherné historky! Gariston je ohromn ě srde čné a laskavé místo, stejně jako prý byl m ůj otec. Jsem p řesv ědčena, že i ty si je zamiluješ.“

„Ach, ur čit ě. Je mi jenom líto, že Adrien a já jsme se minuli a že se vydal pro nic za nic do nebezpe čí. Danielo, všichni už opoušt ějí m ěsta! Smrt je všude.“

„Já vím,“ řekla Daniela a vzpomn ěla si na mnichy se svými vozy mrtvých a na ubohého d ěsivého poustevníka. „Ale na Garistonu mor nemáme.“

„Tady ne,“ souhlasila Joanna. „Danielo, mohla bys m i ukázat můj pokoj? Poslední dny byly tak vy čerpávající. Jsem hrozné unavená, a když m ě omluvíš, ráda bych se p řed ve čeří prospala.“

„Samoz řejm ě!“ Daniela zavolala na kohosi ze služebniciva. Objevila se Amy, jedna z pomocnic v kuchyni. „Je ve v ěži všechno p řipraveno?“

„Ano, milady. Zavolám komornou, aby doprovodila lady Joannu.“

„Ne, Amy, postarám se o ni sama.“

Cht ěla vyvést Joannu ze sín ě, ale jakmile vykro čily, Joanna se o ni náhle opřela. „Ach, Danielo! Jsem ješt ě unaven ější, než jsem si myslela! Málem se ani neudržím na nohou.“

Daniela Joannu zachytla a zavolala o pomoc. P řib ěhl Simms, jeden ze silných muž ů, kte ří pomáhali s porážkou těžkého dobytka pro kuchyni, a čekal na další instrukce.

„Simmsi, prosím, odnes ji rovnou do mé ložnice, my slím, že to bude nejlepší,“ rychle p řikázala Daniela a vykročila za nimi. Když Joanna ležela v její posteli, p řikázala Simmsovi, aby přinesl plátno a čerstvou studenou vodu a aby poslal pro doktora Coutina. Simms odešel vykonat, co mu bylo řečeno, Daniela se posadila u Joanny a sáhla jí na čelo.

Před chvílí bylo teplé. Te ď ho řelo.

Simms se vrátil s vodou a zastavil se ve dveřích. Tmavé o či měl vážné a rozšířené obavami.

„Podej mi vodu, prosím!“ řekla Daniela.

„Dotýkal jsem sejí!“ zaúp ěl Simms.

„Ano, ale te ď mi podej vodu!“

Simms tam jen stál, a tak mu Daniela vytrhla z rukou vodu i plátno. Zase se posadila k Joanně, za čala jí omývat čelo a paže a srdce sejí sev řelo.

Pochopila, pro č se Simms zd ěsil.

Mysleli si, že jsou v bezpe čí. Te ď kone čně dorazil mor i k nim. P řišel doktor Coutin a prohlédl si pacientku.

„Černý mor?“ zeptala se Daniela.

„Ano, milady. Je mi líto, ud ělám, co budu moci, ale jak víš, je toho jen málo, co se dá dělat.“ Zaváhal a odkašlal si. „Lady Joanna sem mor nep řinesla. Kucha ř, tv ůj člov ěk z Avillu, onemocn ěl už p ředtím. Zem řel p řed chvílí, milady.“

„Krislepane!“ zašeptala Daniela a pok řižovala se.

„Lidi v hradu zachvátila panika, protože mor úto čí rychle a nemilosrdn ě! Danielo, onemocn ělo už víc lidí a já musím za nimi. Prosím t ě, pomáhej tady Joanně.“

„Ano, z ůstanu s ní! Budu jí pomáhat, neopustím ji,“ ujiš ťovala ho Daniela.

Joannin stav se rychle zhoršoval, a zatímco o ni Daniela pe čovala, vyslechla s hr ůzou, co se d ělo v hradu. Podkoní klesl k zemi, když p řecházel nádvoří, a za hodinu byl mrtvý. Sedláky, řemeslníky, jednoho podruhem kosila smrt.

Do ve čera zem řeli další t ři lidé.

Příštích n ěkolik dní bude nejhorších, řekl jí doktor Coutin. Doh ře to znal, protože stejn ě jako Daniela nemoc sám p řežil a během ní se starat o Aville. „N ěkdyje smrt dílem okamžiku. Ti, kte ří mají zem řít, obvykle zem řou b ěhem dvou až p ěti dní. Modleme sc, aby v ětšina našich lidí m ěla v ůli, vím a sílu přežít.“

Následujícího dne onemocněli sir Thackery a Monteine.

Zdálo se, že se celého hradu zmocnilo šílenství. Když se Daniela pokoušela získat pomoc z kuchyn ě, uvid ěla tam děve čky, jak tan čí s čeledíny, n ěkteré z nich polonahé. Zděšen ě na n ě zírala, a když ji spat řil Swen, jeden z mladých čeledín ů, zarazil se, ale jen nakrátko.

„Blíží se smrt, paní. Vezmi si od života, co m ůžeš, protože se blíží smrt.“

„Smrt se n ěkterým vyhne!“ vyk řikla. „Už jsem to zažila a vím, že n ěkte ří p řežijí! Pot řebuji pomoci s t ěmi, kte ří

onemocn ěli.

Molly, jedna z kuchyn ě s živ ůtkem rozepjatým a s ňadry zcela odhalenými, se zahuh ňala. „Někte ří um řou, n ěkte ří budou žít, paní.“ Pak zavzlykala. „V ředy! D ělají se mi v ředy! Ach Bože, ach Bože!“

„Doktor Coutin ti je propíchne, když se p řestaneš chovat jako blázen!“ k řičela Daniela. Vzpomn ěla si na slova doktora Coutina –lidé musejí mít víru a sílu, aby mohli p řežít. Byl nemocen i sir Thackery a doktor Coutin m ěl práci po celém hradu. Ted je tady paní jen ona a musí je sama n ějak p řinutit, aby se vzpamatovali a zas dostali rozum.

Děvče se dál střídav ě smálo a plakalo. Daniela si uv ědomila, že všude kolem nar ůstá hysterie. Muži sem p řicházeli z polí, ozbrojenci se mísili s rolníky. Bylo teprve ráno a celá kuchyně byla prosáklá pachem rozlitého piva. Někte ří se opiti do n ěmoty a leželi tam, kam dopadli. Jiní byli p řipraveni pokra čovat ve svém šílenství, v tanci bez hudby, jakoby mohli urychlil svou cestu k zapomn ění.

Čeledín Swen se natáhl po polonahé Molly a ta zase vyjekla, tentokrát smíchy. Daniela vyskočila na mohutný dubový st ůl mezi nap ůl uhn ětené těsto, zahnívající maso a povadlou zeleninu. Do o čí jí vstoupily slzy zoufalého hn ěvu. Kdyby tu byl MacLachlan. nikdo z nich by se neodvážil choval tak ohavn ě, ani kdyby tu cinkala kosou samotná zubatá.

Na stole stál litinový hrnec a ona ho popadla a řádně jím vzala Swena p řes hlavu. Svezl se na podlahu, chytil se za hlavu a tup ě na ni zíral. Rána zadun ěla po celé kuchyni a k jejímu údivu bujaré veselí náhle ztichlo.

„Vy se m ůžete chovat jako blázni a vzdát se veškeré naděje, ale já nedovolím, aby zam řeli moji p řátelé! Molly, jdi do postele. Swene, když ji tak miluješ, pomoz jí tam. Vezmi mokrý ubrousek a ochlazuj ji t ělo. Ostatní tady pouklízejí. Za ty, kte ří onemocn ěli, sc m ůže modlil Panna Maria. Zdraví musejí

pomáhat. A teď mi jd ěte z cesty.“

Sesko čila ze stolu, vyšla z kuchyn ě a zamí řila ke studni pro vodu, kam se p ůvodn ě vypravila. Když se vrátila do kuchyn ě, vid ěla, že se n ěkte ří ze služebnictva rozhodu ji uposlechnout. „Doktor Coutin p řijde hned, jakmile bude moci, aby se na vás všechny podíval.“

„Dokto ři nás před černou smrtí neuchrání!“ řekl jí smutn ě Swen.

Prudce se obrátila. „Pak tedy p řijde kn ěz a urychlí tvoji cestu do nebe, nebo do pekla! Bože! Copak nejsi schopen alespo ň trochu bojovat o život?“ naléhala.

Když je opoušt ěla, sledovaly ji prázdné pohledy, a ona si unavené uv ědomila, že to málo, co se dá udělat, bude muset ud ělat sama.

S lady Jeanette a s n ěkolika sloužícími, kte ří jí zbyli, pobíhala Daniela a doktor Coutin od nemocného k nemocnému a snažili se d ělat, co bylo zapot řebí. Povolala všechny lazebníky z m ěsta, ty, kte ří byli ješt ě na nohou, aby se postarali o propíchnutí vřed ů. Na p říkaz doktora Coutina se usilovné snažila udržovat postižené v chladu, omývala jim čela, hrdla, ruce, prsa, záda.

Kolem zdí hradu se do popela kreslily černé k říže.

Pátou noc zazvonil umíráček v m ěstských zdech popadesáté. Jako zázrakem se však někte ří za čali uzdravovat.

Joanna stále dýchala, bojovala o život a Daniela doufala, že když vydržela tak dlouho, bude mít dost v ůle a síly p řežít. Sed ěla u její postele celý další dlouhý den a ochlazova la její tělo, jak jen mohla.

Šestý den ráno poté, co do Garistonu p řišla černá smrt, se Daniela už sotva hýbala. Nespala. Kle čela u Joanniny postele a prsty m ěla propletené s jejími. Zav řela o či a zd římla si.

Když zas o či otev řela, vid ěla, že už není s Joannou sama.

Vrátil se Adrien MacLachlan.

9

Připadal jí nesmírné vysoký a silný, jak vedle ní stál a shlížel na Joannu, te ď tak krásnou, slabou a k řehkou s tmavými řasami spušt ěnými na popelavé tváře. P ůsobil jako neporazitelná bašta síly, Života a zdraví, se širokými rameny pod záhyb y svého pláště, se stehny pevnými jako dub. V slabém sv ětle časného rána se jeho rudozlaté vlasy zdály být tmavé. Rysy ěl napjaté a m

strhané a v o čích jako by se zrcadlila smrt.

Daniela m ěla prsty stále propletené s Joanninými. Pak si uv ědomila, pro č je v Adrienových o čích tak ukrutná bolest.

Joanna v boji o život nakonec podlehla. Daniela ji už nemusela chladit od hore čky. Joanna byla studená a prsty m ěla jako led. Spolu s jiskrou života ji opustila i horečka.

Daniela nem ěla možnost zareagovat, protože Adrien MacLachlan vyrazil žalostný výk řik a padl na kolena. Vztáhl k Joann ě ruce, objímal její mrtvé t ělo v náručí, p řikládal hlavu k její hlav ě.

Daniela se vrávoravě zvedla a ustoupila. Joannina smrt ji bolela, ale žila v d ěsu mezi životem a smrtí už velmi dlouho. Zůstala jaksi otup ělá, protože Adrien ův žal byl tak ukrutný a soukromý. Zdálo se, že si jí v ůbec nevšímá, a tak se chtěla vytratit. P řesto se však nemohla pohnout. Vte řiny míjely, pak se z nich staly minuty a Adrien stále objímal svou mrtvou milenku. A nakonec za čaly Daniele po tvářích stékat slzy, vlhké a ml čenlivě, a zdálo se, že ji vytrhly z jejího ochromení. Chtěla tiše vyklouznout z pokoje, ale Adrien ji náhle zadržel a jeho prsty se sev řely kolem jejích zápěstí. Vstal a jeho zmu čené lesknoucí se o či se setkaly s jejími.

„Byla jsi u ní celou dobu?“

Jeho hlas zněl ochrapt ěle, bolestn ě, podivn ě.

,,S ní i s n ěkterými dalšími.“

„Bez pomoci?“

„Postihlo to tolik lidí! Na pomoc jich mnoho nezbyl o. A mám Joannu ráda. Ze všech sil jsem se ji snažila zachránil,“ zašeptala Daniela. „Přísahám, že.“

Byla vyplašená, když ji najednou p řitáhl blíž k sob ě, zvedl do náruče a posadil se s ní na židli u postele. Držel ji je mn ě, mírn ě ji pohupoval a znovu se zadíval na Joannu, zároveň p řijímal i nabízel útěchu.

„Ubohá holčičko, tys ale zažila hr ůzu,“ zamumlal. „Služebnictvo padalo a umíralo a všechno bylo na to b ě.“

Nestála o jeho soucit. Ze všech sil se přemáhala, aby na sobě nedala znát slabost. „Doktor Coutin m ě neopustil,“ zašeptala. „Ani milady Jeanette.“

Navzdory p řemáhání jí vstoupily do očí slzy. Nedokázala je zadržet, ale nebylo to tak zlé. Nikdy p řed ním necht ěla plakat, nikdy, te ď však i jeho tvá ře byly vlhké a jeho smutek strašlivý. Daniela byla vy čerpaná, od hlavy k patě rozlámaná, a p řesto celá otupělá a jaksi ochromená. Bylo příjemné spo činout na chvíli v n ěč í náruči. Bylo dobré si odpo činout a cítit, jak se břemeno z jejích ramen p řesouvá na jeho.

Držel ji lak ješt ě chvíli, pak vstal a postavil ji na nohy. „Zdá se, že se v ěci urovnaly. Dověděl jsem se, že jsi ztloukla čeledína.“

„Nezlloukla, dala jsem mu jenom jednu po řádnou ránu.“

Byla vyplašená, když po Adrienových rtech p řeb ěhl náznak úsm ěvu. „Přesto, milady, je toho t řeba tolik ud ělat a já se nebudu na ty lidi dívat, jak ne činn ě leží a čekají na smrt. Nem ěli právo nechat toho na tobě tolik.“

Rozzloben ě vyšel z pokoje a zamí řil po schodech dol ů. V síni se shromáždilo plno služebnictva, n ěkte ří se povalovali po podlaze, n ěkolik jich hrálo v kostky.

Adrien mezi n ě vstoupil se vztekem a tak rozohn ěný, až se zdálo, že z n ěho za čnou létat blesky. Jako první pocítil jeho zu řivost Swen. Čeledín ležel u krbu a Adrien ho popadl za ramena a vytáhl na nohy.

„Postihla nás tragédie a ty tady ležíš jako spráskaný pes!“

133

„Přichází si pro nás smrt. milorde! Co na tom záleží?‘“ řekl Swen.

Adrien vytáhl meč a všichni zatajili dech, když jeho smrtící ost ří p řiložil Swenovi ke krku. Ostatní, kte ří dosud leželi, rychle vstali.

„Co na tom záleží? Zatím mi p řipadáš zdravý, chlap če. Takže se dej do práce a pomáhej s tímto žalostným náporem choroby, nebo ti do hrobu pomohu už te ď!“

„Ano, milorde, ano!“ k řičel Swen.

Adrien se rozhlédl po síni. „Kristepane, vy tu ležíte i s mrtvými! Proboha, chlapi, p řineste nosítka!“ Zamí řil do kouta, kde lelkovalo n ěkolik ozbrojenc ů. Vstali a ustupovali p řed Adrienovým hn ěvem. „Okamžit ě p řineste nosítka!“ rozkázal. „Vy, mužové, vykopejte daleko za bránou jámu a postarejte se, aby ti ubožáci byli spáleni a pohřbeni. Svými ubohými t ěly vyvolají chorobu u dalších! Dejte se okamžit ě do toho! Ty!“ vyk řikl náhle a zastavil muže jménem Robin Sentell, kameníka. „Ty!“ opakovalZa čneš pracovat na hrobce pro, pro lady Joannu. Bude uložena do krypty v kapli, rozumíš?“

„Ano, milorde, hned se dám do práce!“ sliboval Robin.

„Dám sto ran bičem tomu, kdo bude se bát moru tak zoufale, že svým druh ům nepom ůže. Ješt ě jednou zkuste tan čit s ďáblem a p řísahám, že se u n ěho ocitnete, ješt ě než se setmí!“ Adrienovy oči plály pekelným ohn ěm a klouzaly po místnosti. Muži i ženy klopýlali jeden p řes druhého, jak sp ěchali, aby se pustili do práce.

Daniela stála na odpočívadle schod ů a dívala se, jak se služebnictvo po Adrienových rozkazech provinile sna ží dát vše do po řádku. Přišla lady Jeanette, zastavila se za ní a položila j í ruce na ramena.

Adrien stoupal nahoru po schodech a p řed dvojicí se zastavil. „A co sir Thackery?“ zeptal se lady Jeanette.

„Žije, milorde. Zápasí s chorobou.“

Adrien ův pohled sklouzl k Daniele. Vztek z jeho o čí zmizel. Byla v nich zas bolest. „A co Monteine?“ zeptal sej í.

„Také bojuje s chorobou.“

134

Přikývl. „Nechejte m ě te ď s mojí lady Joannou.“ řekl a vstoupil do Danielina pokoje, kde ležela mrtvá Joanna. Zav řel dve ře a z ůstal o samot ě se ženou, již miloval.

Lady Jeanette a Daniela stály na místě ješt ě n ěkolik vte řin poté, co se dveře za Adrienem zav řely, a pak si lady Jeanette tiše povzdechla. „Po řádek je znovu nastolen, milady. O ostatní se te ď bude starat B ůh. Ty musíš spát.“

„Nemám kde.“

„Horní pokoj zemana MacLachlana prozatím posta čí,“ řekla okamžit ě lady Jeanette. „Vyspi se a možná, až se probudíš.“

Pokoj pro hosty byl tém ěř stejn ě krásný jako její vlastní. Daniela Jeanette dovolila, aby ji zavedla k masivní posteli, odhrnula pokrývky a uložila ji. Pak jí podala víno, kterého lady vypila plnou čísi. Ulevilo jí odpálení v hrdle, které ji sužovalo, a také jí pomohlo otupit bolest. Ale bez ohledu na to, jaký neklid měla Daniela v duši i v srdci; ji p řemohlo vy čerpání, sotva se dotkla polštáře. Usnula.

Zdálo sejí, že spala celou v ěč nost, a nakonec ji vzbudilo blízké zazvon ění. Zamrkala. Pomyslela si. že je noc. protože vedle sebe spat řila svíci a v krbu ho řel ohen. V žaludku ji kru čelo a uv ědomila si, že v ůbec nejedla. Pak se ji vrátila veškera hr ůza, kterou zaplašila spánkem, a vzpomněla si. ze zem řela ladv Joanna a tolik dalších lidí. Pomalu se posadila a zamra čila se. V pokoji byl Adrien. Jeho urostlá postava sed ěla zhroucena v k řesle u stolu p řed krbem. Zvonivý zvuk, který slyšela, vydávala jeho číše s vínem, když ji ob čas pokládal na st ůl. Karafa u jeho ruky byla tém ěř prázdná a Daniela naprosto jist ě v ěděla, že když Adrien za čal pít, byla plná. Ležela p řed ním i p řekrásná zlatá čelenka do vlas ů a on si s ní pohrával a p řitom hled ěl do plamen ů.

Vyklouzla z postele a pozorovala ho. Znovu m ěla pocit, že ho ruší. Cht ěla se vyplížit z pokoje, ale sotva se pohnula, zved l hlavu a up řel na ni zadumané o či. Pak na ni vážn ě ukázal prstem. „Měla jsi být pry č. Nem ěla jsi z ůstávat.“

135

„Musela jsem z ůstat.“

„Já bych tě poslal pry č,“

„Nebylo t řeba. P řežila jsem mor, když zem řela moje matka. Nev ěř ím, že bych mohla znovu onemocn ět.“

„Díky Bohu,“ zamumlal, ale jeho hlas zn ěl prázdně, a nez řeteln ě.

Znovu vzal do ruky jemný zlatý šperk. „P ředstav si, že jsem cht ěl vzdorovat králi!“ řekl tiše.

„Velice t ě milovala,“ uslyšela Daniela samu sebe.

„Měl jsem být u ní,“ řekl zamyšlen ě.

„Snažil ses o to,“ p řipomn ěla mu Daniela. Najednou na ni Adrien zakýval prstem. „Poj ď sem.“

Zavrt ěla hlavou, protože nev ěděla, do jaké nálady se propil. Nikdy nic takového nevid ěla. Zdálo se, že viní sám sebe za Joanninu smrt, a tím byly jeho smutek, bolest a sebeobvi ňování ješt ě trýzniv ější.

S náznakem netrpělivosti vstal a vykro čil k ní. V té chvíli nem ěla sílu p řed ním unikat, ale on jí necht ěl ublížit. Jen jí přejel prstem po tváři a zamyšlen ě na ni pohlédl. „Nejsi tak ohavná malá dračice, jak jsem si myslel,“ řekl jí.

„Prosím?!“ zamumlala Daniela a byla p řekvapená, že se do jejího tónu vloudila jistá ho řkost. „Milorde, taková poklona z tvých úst m ě p řivede do mdlob, p řestože jsem toho tolik vydržela!“

„A tolik jsi toho sama zvládla,“ řekl neslyšn ě a na okamžik se odml čel. „Děkuji. Za to, cos pro ni ud ělala.“

„Nemusíš mi d ěkovat!“ zašeptala, „I mn ě na ní záleželo.“

„Pak ti tedy d ěkuji za slova, která jsi mi řekla. Za ujišt ění o její lásce. Jaký protimluv, že je slyším práv ě te ď od tebe!“

„Co tím myslíš?“ Nervózn ě se od n ěho odtáhla. Chytila se za ramena, protože si náhle uv ědomila jeho živo čišnou mužnou sílu a moc.

Pokr čil rameny a p řistoupil ke krbu. Jeho pohyby byly nejisté. Ještě nikdy ho nevid ěla tak pít.

136

ě král ův posel. I když

„Vrátil bych se d řív,“ řekl. „Zdržel m

všude řádí smrt, král s námi nepřestává manipulovat! Posel mi řekl, že Eduard rezolutn ě zakázal m ůj s ňatek s Joannou. Je pevn ě rozhodnutý. Jak zvláštní! Zdá se, že je tebou pose dlý, moje hol čičko. Hned mluví o tvé kráse a bohatství, hned se zase

na tebe zlobí.“

Oto čil se a zadíval se na ni. „Víš, myslím, že ho snad očarovala tvoje matka. Je z řejmé pro č.“

„Myslíš krále?“

„Ano. krále. Lenora byla velmi krásná. Nikdy jsem krásnější

ženu nevid ěl. Krom ě.,“ nedopovéd

měla být do m

ěl a znovu se na ni pohlédl.

ětšinu

Pak op ět pokr čil rameny. Vrátil se pro číši vína a jedním douškem ji vypil. „Každopádn ě jsem byl informován, že bys

ěsíce provdána za starého Dána, lorda Andresona, pokud se my dva nezasnoubíme, jak si p řeje král.“

„Za lorda Andresona!“ vydechla. Bylo mu alespo ň šedesát, byl vyzáblý jako suchá větev, shrbený a postižený dnou. V času trávil v Dánsku, protože byl spřízn ěn s dánskou šlechtou. Byl to strašlivý člov ěk, krutý, nevrlý a chlípný.

„Dánsko je krásná země,“ nadhodil Adrien. „Z ůčastnil jsem se tam mnoha turnaj ů. I když je tam vlhko a chladno.“

„Jaký je v tom rozdíl, jestli m

dánského, nebo anglického rytíře,“ namítla neomalen ě. M Bože, i ona sice vid ěla rozdíl, ale neodpustila si, aby nedodala:

,,Jsem Francouzka, milorde.“

„Milady, myslím, že odpov

ě p řinutí provdat se za

ůj

ěď je zcela z řejmá.“ „Ano? Protože jsi o n ěco mladší? Proto z tebe bude p řijatelný

manžel a otec?“

Při t ěchto slovech svraštil čelo a zavrt ěl hlavou. „Andreson je bezd ětný a touží stát se otcem. Když dostane tebe, dá králi půdu, která byla od vpádu Vikingů v dánských rukou. Ale má v úmyslu žít v Dánsku a hodlá tam usadit i tebe, protože jsi tak mladá a svůdn ě krásná. M ůže se stát, že sv ůj drahý Aville už nikdy neuvidíš. A krom ě toho, já alespo ň neslintám.“

137

Nedbala na n ěho. „Ale já jsem hrab ěnka. Aville mi pat ří podle práva!“

Zdálo se, že ji neslyší, a smutn ě pokra čoval: „A já p řiznávám, že jsem kdysi na takovou hrozbu myslel s pobavením. Docela rád bych se tě zbavil. Dánsko by pro tebe bylo vhodné a bezpe čné místo. Je odtud daleko.“

„Jdi k čertu, Adrien ě. Budu daleko a v bezpe čí, když se vrátím na Aville! Král mě nem ůže p řinutit k tomu, abych se provdala aodešla do Dánska!“ trvala na svém. Ale dostala strach. Eduard sám sebe považoval za zákon, především pokud se jednalo o d ěti nebo jeho sv ěř ence. V ěděla, že je možné podplatit kn ěze, a slyšela historky o šlechti čnách, které byly na vlastní svatbu p ředvedeny v poutech, s roubíkem a p řehozeny přes rameno odhodlaného rytíře bažícího po p ůdě. Když se takové v ěci stávají z rozmaru šlechtice, co by se stalo, kdyby se král rozhodl prosadit svou?

„Musíme se mu vzep řít. Nedám se zastrašovat a nikdy nebudu s takovými ni čemnými plány souhlasit!“ řekla a usilovn ě se snažila p řesv ědčit sebe samu, že dokáže zvít ězit nad Eduardem. „Mám za průlivem rodinu,“ p řipomn ěla Adrienovi. „Mohu uprchnout z Anglie a získat pomoc od svých francouzských bratranc ů.“

„Jsem p řesv ědčen, milady, že práv ě proto je král rozhodnut, že z ůstaneš výhradn ě pod jeho dohledem,“ zamru čel a díval se do ohn ě. „Joanna zem řela,“ řekl, „takže už na ni čem nezáleží. Na ni čem. Krom ě toho, že jsem ti zavázán, protože ses o ni starala.“

„Starala jsem se o ni, protože to byla moje p řítelkyn ě. Nedlužíš mi nic. Jestli se mi cítíš být zavázán, řekni králi, ať m ě nechá být a dovolí mi vrátit se na Aville!“ prohlásila Daniela hlasem, který byl poznamenán zoufalstvím.

Neodpov ěděl. Dál se díval do ohně.

„Adriene?“

K jejímu údivu zav řel o či. Okamžik ješt ě stál, pak zavrávoral

138

a najednou se svezl k zemi. Zaúp ěla a zd ěšen ě na n ěho pohlédla.

Víno, pomyslela si. Ten blázen se opil. Postupně vypil celou karafu vína, když tam tak sed ěl a truchlil. Myslel si, že zažene bolest.

Přistoupila k n ěmu a dotkla se ho špi čkou st řevíce. Nepohnul se. Svezla se vedle n ěho na kolena. „Adriene!“ zašeptala tiše a položila mu ruku na paži.

Pálila. Daniela se odtrhla. Nebyl opilý; onemocn ěl.

„Ach Bože!“ vyk řikla. Vysko čila a uv ědomila si, že se jí jeho těžké tělo nepoda ří dopravit do postele. Musí sehnat pomoc.

Rozb ěhla se ke dve řím, rozrazila je a hnala se po schodech dol ů do velké sín ě. Tam se zastavila a rozhlédla se.

Místnost byla dokonale uklizená. Nikdo se nepovaloval ani na zemi, ani u stolu nebo na židlích. Bylo zde zame teno a na podlaze ležel čerstvý rákos. V krbu plápolal jasný oheň. U ohn ě sed ěl Daylin a leštil štít.

„Dayline, prosím, pot řebuji t ě.“

Zamra čen ě odložil štít a vyšel za ní dv ě patra nahoru. Ve dve řích se na okamžik zarazil a pak se vrhl ke svému pánovi. Dokonce i Daylin s t ěžkým Adrienovým t ělem zápasil a Daniela mu p řisp ěchala na pomoc. Za chvíli Adriena uložili a z části svlékli. Daniela požádala Daylina o nejchladnější vodu, jakou sežene, a p řikázala mu, aby zavolal doktora Coutina. Daylin na okamžik zaváhal a pak uposlechl.

Omývali Adriena spole čně. P řekvapilo ji, že se chv ěje, když přikládala plátno k jeho pevným svalům.

Když p řišel doktor Coutin, zanechala ho s novým pacientem a z ůstala stát u okna s Daylinem, který jí řekl, že spala celé dva dny a že se v té dob ě p řihodilo hodn ě v ěcí. Sir Thackery a Monteine se za čali zotavovat. Také Molly p řežila, ale mnozí další zem řeli.

Časn ě ráno dorazili poslové z Winchesteru, choroba ustupovala.

„Milady,“ zavolal doktor Coutin. Chvatn ě k n ěmu zamí řila.

139

„Je to stejné jako u ostatních. Ud ělal jsem, co jsem mohl. Te ď budeme čekat. Musí p řemoci hore čku, jak víš.“

Daniela p řikývla.

„Budu se o n ěho starat,“ řekl Daylin. „Ty, milady, nemusíš.“

„Dělala jsem to často,“ namítla Daniela, sama p řekvapena svými slovy. „Postarám se o n ěho,“ trvala na svém.

„Zůstanu i já a budu dělat, co řekneš,“ sliboval Daylin a Daniela si p ři pohledu na n ěho uv ědomila, že jsou oba rozhodnuti udržet Adriena MacLachlana p ři život ě. Daylin svého pána miloval. Daniela uvažovala, proč jí tolik záleží na tom, aby Adrien nezahynul. Možná prostě nesnese pomyšlení, že by se m ěl stát obětí moru další člov ěk.

Tentokrát nebyla sama. Když Adrien strádal horečkou, pomáhal jí Daylin a lady Jeanette, která se uvolnila od další práce, protože mnozí její pacienti se za čali uzdravovat. Přicházela a pomáhala udržovat tělo zemana MacLachlana v co nejv ětším chladu.

Přesto si Daniela uv ědomila, že nechce dovolit jiným, aby o nemocného pečovali. Starala se o n ěho velmi sv ědomit ě a kupodivu zrovna tak vášnivě se za n ěho modlila. Nev ěděla pro č. Pokud p řežije, říkala si, zase jí bude pít krev.

Uplynuly dva dny. Chvílemi se probouzel z bezv ědomí a zase do n ěho upadal. Když mu jednou zvedala hlavu, aby se mohl napít, zabodly se do ní jeho zlaté o či. „Jdi pry č!“ zavr čel na ni.

„Nem ůžeš se vydávat v nebezpe čí.“

„Žádné mi nehrozí. Už jsem ti řekla, že jsem kdysi mor měla.“

„Přikazuji ti.“

„Co mi ud ěláš tentokrát, milorde?“ řekla posm ěšn ě. „Nem ůžeš si m ě p řehnout p řes koleno!“

„Jestli p řežiji, ud ělám to!“ sliboval.

Ale jeho hrozba byla v té chvíli planá a Adrien vzáětí zav p řel oči. Znovu ztratil v ědomí.

Pátého dne začal blouznit. Mluvil s n ěkým, koho nazýval

140

Carlin, a přísahal, že se nikdy nevzdá, že bude ctít posvátné jméno rodiny. „Jestli padnu, zas vstanu. Nezklamu tě, pane, ani v boji, ani v klání. Tak přísahám!“ Pak zmlkl a ležel tiše. Pozd ěji se celé jeho tělo napjalo a vzápětí vyk řikl jméno své mrtvé dívky. „Joanno, odpusť mi. Kristepané, má paní, odpus ť mi!“

Neovladateln ě se rozt řásl.

Daniela ho k sob ě p řitiskla a snažila se zmírnit jeho zoufalý třes. „Neopovažuj se u mne zem řít, ni čemný lot ře!“ řekla mu. Otev řel o či a v jeho šedivé tváři zaho řel divoký plamen. „Zbab ělče!“ obvi ňovala ho s pláčem na krají čku. „State čný zeman MacLachlan, skotský hrdina, který zp ůsobil pád francouzského hradu! Dolehla na n ěho choroba a on se vzdává!“

Byla opravdov ě vyd ěšená, když jí náhle s neuvěř itelnou silou sev řel rameno, až málem vyk řikla bolestí. Vášniv ě promluvil jazykem, který neznala, a pomyslela si, že to musí být jeho rodná gaelština‘.

Sev ření povolilo a muž klesl zpátky. Zav řel o či. Nadechl se a zhluboka vydechl. Daniela se sama t řásla a klesla vedle něho. Za sebou uslyšela tichý zvuk a obrátila se. Ve dve řích stál Daylin a pozoroval ji, skoro stejné bledý jako jeho pán.

„Co říkal? Víš to?“ zeptala s Daniela.

Daylin p řikývl. „ Říkal: ‚Nikdy nepožádám o milost, nikdy se nevzdám, ani tváří tvář smrti‘.“

Té noci Adrien ležel tak tiše, až si myslela, že ho ztratila. Z hrdla sejí ozval sev řený vzlyk a pak zasténala, protože se pod ní pohnulo jeho ví čko. Okamžit ě si uv ědomila, že je naživu a že lehce dýchá. Hore čka polevila. Ležel v posteli slabý a vy čerpaný, ale živý.

141

„Ty!“ zašeptal a snažil sejí zahrozit prstem. „ Řekl jsem ti, že máš odejít.“

Za ní se objevil Daylin. „Milorde!“ vyk řikl š ťastn ě. „Vyhrál jsi, pane! Kristepane, v ěděl jsem, že to dokážeš!“

Daniela ustoupila. „Postarám se, abys dostal n ěco k jídlu,“ řekla Adrienovi a sp ěchala ven.

Sloužícím v kuchyni řekla, že musejí hrab ěti MacLachlanovi přinést n ějaký vývar. Když se vrátila k pokoji, dve ře byly zevnit ř zav řeny na závoru. Daylin je pootevřel a řekl jí, že se Adrien koupe. Daniela se vrátila do svého pokoje.

Bylo tam uklizeno, ložní prádlo bylo vyprané a pokoj vyv ět raný. Pach smrti zmizel. Bolest ne. Lehla si do pos tele a usnula. Když se probudila, byla u ní lady Jeanette, čekal ji podnos s jídlem a služebnictvo jí p řineslo vanu s horkou vodou.

Požitek z koupele stál za to. Namo čila si vlasy a z ůstala v sedací van ě, dokud voda nevychladla. Pak se oblékla, sn ědla čerstvý chléb s lahodným máslem a sýrem. Když byla h otova, uv ědomila si, že bez svého pacienta nem ůže déle vydržet, a sp ěchala zase nahoru.

Adrien ležel v posteli, byl umytý, sv ěží, s hrudí dosud nahou, a hlavu m ěl na polštáři. Od nejvyšší hore čky uplynul sotva jediný den, ale ten vrátil jeho mysli plnou sílu. Tvář m ěl stále popelavou, proti bílému prádlu se však jeho ramena zase zdála být bronzová a silná. Určit ě zhubl a choroba mu vzala nesmírnou dávku energie, ale už se mu vrátila jiskra života.

Mluvil s Daylinem a tichým, ochrapt ělým, ob čas p řerývaným hlasem mu dával příkazy. Daniela si uv ědomila, že mu nesmírn ě vadí slabost.

Daylin na ni zamrkal a vyšel z pokoje. Opatrn ě p řistoupila k posteli.

„Řekl jsem ti, abys šla pry č,“ řekl. Jeho hlas byl stále chraptivý a slabý. Ale v o čích m ěl zase obvyklou ohnivou záři, jisk řily, byly plné obnovené chuti k životu.

142

„Rozhodla jsem se, že neodejdu. Jsem zdejší hrab ěnka,“ připomn ěla mu.

„Zdá se, že poslušnost nepat ří ke tvým ctnostem.“

„Nepovažuji poslušnost za ctnost, milorde, ale spíš za požadavek vnucený ženám muži, kte ří od nich n ěco cht ějí.“

Očí se mu zav řely, ale uv ědomila si, že jeho rty lehce zformoval náznak úsměvu.

„Nemám ted sílu se s tebou dohadovat, má paní. Ale ť a ctnost nebo požadavek, myslím, že záležitost poslušnosti s i spolu budeme muset brzy probrat.“

Daniela se zamra čila a okamžit ě v ní narostly obavy. P řestože se usmíval, bylo na n ěm znát vyčerpání. N ěco se na n ěm zm ěnilo.

Přežil, ale Joanna ne. A když hore čka klesla a opustila ho a on m ěl zase jasnou hlavu, p řipomn ěl si, že poh řbil ženu, kterou miloval. Byla v n ěm jakási otupělost. Nezáleželo mu na ničem a nehodlal s tím bojovat.

„Pro č?“ zeptala se zamra čen ě.

Zamrkal, a než jí odpov ěděl, pokusil se posadit. Ale než mohl promluvit, ozvalo se zaklepání na dveře. Otev řely se jen nepatrn ě a do pokoje nahlédl Daylin. Adrien ho kývnutím ruk y pozval dál. Do pokoje vstoupili otec Adair, mladý k n ěz z Garistonu, a další muž, kterého Daniela neznala.

„Sir George!“ řekl Adrien a znepokojen ě se zamra čil. „Co tu proboha d ěláš? Řádí zde mor, člov ěč e! Zeptej se tady svatého otce, prošli jsme k řížem krážem celý hrad, abychom varovali neopatrné.“

„Adrien ě MacLachlane!“ promluvil p říchozí, vysoký, dob ře stav ěný muž s ocelov ě šedými vlasy, h řejivýma hn ědýma o čima příjemným obli čejem. „A má paní!“ dodal a hbit ě se obrátil k Daniele, aby se jí uklonil. „Jsem na tom stejn ě jako ty, tu strašlivou chorobu jsem p řežil. Nebojím se chodit mezi nemocné.“

Adrien pozvedl obo čí. „Ale pro č jsi sem, pane, p řišel?“

143

„Přicházím ve službách krále,“ řekl sir George, „Jeho obavy vzr ůstají. Dostala se k n ěmu zpráva o smrti lady Joanny a vyjad řuje ti nejhlubší soustrast.“

Adrien sklonil hlavu. „Vy řid mu, že mu za projev soustrasti děkuji.“

Sir George p řikývl. „Ale mnozí zem řeli. Mor vyhubil celé vesnice. Král ti připomíná, že i v čase bolesti musí dál řídit svou zemi.“

„Sire Georgi, co vlastn ě ode mne náš mocný panovník chce?“ zeptal se Adrien rezolutn ě.

Sir George se zazubil od ucha k uchu. „Adrien ě! Snažil jsem se promluvit diplomaticky, s nejv ětší pé čí a taktem a ty.“

„Oba víme, že král n ěco chce. Co je to?“

Sir George zaváhal. „Je nutné vyřešit hrab ěnčinu záležitost.“ řekl nakonec.

Daniela zaúp ěla a st řídav ě hled ěla na sira George a na Adriena. „Zrovna unikl ze spárů černé smrtí!“ řekla Daniela, „a ty p řicházíš a.“

„Ach, má paní! Takový zájem. To je obdivuhodné!“ řekl sir George pot ěšené pohlédl na Adriena.

„Neprojevuje zájem, zd ěsila se,“ řekl bez obalu Adrien. Klesl do polštářů a zav řel o či. Vy čerpan ě vydechl a o či už neotev řel.

Daniela p řistoupila k Adrienov ě posteli, dívala se na n ěho a pocítila, jak se její t ělo zachv ělo. Sedávala tam noc co noc, modlila se za n ěho, d ělala všechno, co bylo v jejích silách, aby mu pomohla. Ale Adrienovi bylo v té chvíli všechno jedno. Poh řbil Joannu. Budoucnost pro n ěho neznamenala nic.

„Adrien ě, řekl jsi, že jsi mi zavázán!“ zašeptala. Jeho oči na ni lhostejn ě pohlédly. Bylo zjevné, že spot řeboval veškerou svoji sílu a velmi se vy čerpal. „Jsem ti zavázán, ty bláhová!“ zašeptal tiše. „Ned ělám nic, co by ti ublížilo. Copak to nechápeš? Poslechni Eduarda, milady, a získáš celá léta svobody.“

144

,,A jakou cenu budou mít ta léta?“ zašeptala zoufale.

„Nestrávíš je v Dánsku jako manželka chorého, mrzoutského starce.“ odpov ěděl.

Za čala se odvracet, cht ěla využít zbytek své síly a prost ě prchnout z pokoje, ale Adrien vztáhl ruku a jeho prsty jí d ěsivou mocí a silou sev řely zápěstí. Sotva se mohla pohnout, natož vyb ěhnout. „Jsem jako vždy, sire Georgi, král ův služebník. Jeho přání je mi rozkazem,“ dodal Adrien s nádechem ironie.

„Takže.“

„Souhlasím se zásnubami.“

„Ale já.,“ za čala Daniela.

„Probereme si celou záležitost, až bude vhodn ější doba,“ přepil jí Adrien.

„Te ď je, m ůj pane, docela vhodná doba,“ řekl sir George.

„Te ď?“ řekl Adrien. „Připomínám ti, sire Georgi, že ležím na své tém ěř smrtelné posteli!“

„Na tom nezáleží. Jedná se o legální a duchovní záležitost, a přestože ob řad a oslavy jsou p říjemné, nejsou nezbytn ě nutné, otec Josef vás oba spojí před Bohem i pred zákonem. Já zde budu jako králův sv ědek, a samoz řejmě tv ůj, a lady Jeanette bude sv ědkyn ě hrab ěnky. Dovolil jsem si obstarat zasnubní prsten, takže muzeme za čít, jakmile bude možné povolat lady Jeanette. Mohu ji zavolat sám.“ Uklonil se Adrienovi a vyšel z pokoje.

Daniela se snažila vyprostit z Adrienova sev ření a málem nahlas vyk řikla, když jí stiskl záp ěstí ješt ě pevn ěji. I když byl možná polomrtvý, po řád dokázal drtit kosti.

„Slíbil jsi mi, že na to nep řistoupíš!“ řekla mu a sklonila se k němu, aby její šepot nikdo jiný neslyšel.

„Je to zasnoubení, ne manželství!“ zasy čel. „Chceš, abych t ě nechal napospas králi?“ zeptal sejí. „Ty bláhová! Věř mi, sir George sem p řišel se všemi pot řebnými právními dokumenty. Staneš se v zastoupení nev ěstou toho Dána, sira Andresona, do

145

hodiny od okamžiku, kdy tuto nabídku odmítneš.“

Kousla se do rtu a usilovn ě p řemáhala slzy, Eduard! Zdálo se, že si p řeje zni čil její život.

„Eduard nem ůže, nem ůže.“

„Ty hloupá. M ůže. Zatracen ě, vždy ť to d ělám pro tebe! Copak nechápeš?“

Chápala. Chápala všechno až moc dobře. Eduard! Pod řídí se jeho v ůli, nebo zaplatí strašlivou cenu. Ale necht ěla být Adrienovi zavázána a určit ě se s ním necht ěla zasnoubit. Nikdy ji nemiloval, nikdy ji necht ěl. Nep řátelství mezi nimi postoupilo dost daleko a navíc te ď truchlil pro Joannu. Jeho srdce bylo vyhaslé.

„Nenávidím krále!“ zašeptala sklíčen ě. „Protože nemohu zvít ězit.“

„Ale,“ řekl jí jemn ě Adrien, o či zav řené únavou, „můžeš získat to, co si nejvíc p řeješ.“

„Co.?“

„Aville,“ řekl prost ě.

‚Jak to myslíš?“

„Když se se mnou zasnoubíš, král mi nebude bránit, jestliže se rozhodnu ti dovolit, aby ses vrátila na Aville.“

Zalapala po dechu. „Slibuješ? P řísaháš na svou rytířskou čest?“

„Ano. Milady, já své dluhy platím.“

„Nic mi nedlužíš.“

„Snažila ses ze všech sil, abys mi zachránila život .“

„Jsem p řesv ědčená, že jsi zatracen ě silný a p řežil bys i bez mé pomoci!“

„Taková slova ocen ění nás opravdu spojí navěky,“ ujistil ji s jemnou ironií. Mladý kn ěz je pozoroval s ustaranou vráskou na čele. Daylin p ředstíral, že si jejich vášnivé konverzace nevšímá.

„Nelži mi, Adriene! Opravdu m ě necháš vrátit se na Aville?“ Adrien sebral všechny síly, aby se k ní p řiblížil ješt ě víc. ,,Dlu

146

žím ti to za Joannu a za sebe. P řijmi, co ti nabízím, protože přísahám, že tě pošlu na Aville. Slib mi ale, že tam nebudeš vyvolávat rozkol mezi lidmi a jejich pánem Eduardem, králem Anglie. Dej mi slovo na svou čest a já ti dám své. Přísahám. Při Bohu a p ři Joannin ě duši.“

„Kdy mohu odjet?“ zeptala se

„Jakmile se mi poda ří opat řit ti bezpe čný doprovod.“

Klesl zpátky vyčerpáním, ale zápěstí jí dál svíral pevné jako železné okovy. Nezáleželo na tom. Nemínila utéci.

Stála strnule a napjatě ml čela. Když se vrátil sir George a lady Jeanette a kn ěz za čal drmolit o posvátnosti a závazcích aktu zasnoubení, nevznesla jediné slovo protestu.

Pozd ěji, když bylo po všem, když byly podepsány a zpe čet ěny právní listiny, konečně unikla. Ve svém pokoji zůstala stát jako omámená. Najednou ucítila chlad prostého zlatého prstenu. Byl jí velký, ale zdálo se, jako by ji tla čil. Jako by byl stejn ě t ěsný jako klešt ě Adrienových prst ů, když se jí sev řely kolem zápěstí. Tak t ěsný jako provazy, které jako by se jí omotaly kolem hrdla a utáhly a spoutaly i její srdce.

Nezáleží na tom, říkala si.

Splnila královo přání a Adrienův p říkaz. Prodala svou duši!

Ale získala.

Aville.

V týdnech, které následovaly, si dávala Daniela dobrý pozor, aby se držela od Adriena dál.

Sotva si jí všímal. Padla na n ěho tíse ň a dával p řednost samot ě. Jeho uzdravování postupovalo rychle, a když bylo u konce, trávil nekonečné hodiny na nádvoří, zabýval se ko ňmi, me či, kopími a zbrojí. Sir Thackery se zotavoval pomaleji a Daniela si zanedlouho uv ědomila, že Adrien jen čeká. až bude siru Thackerymu dob ře, aby mu p řed svým odjezdem op ět mohl sv ěř il správu Garistonu.

147

Většinu kraje zni čil mor. Zem řela tém ěř polovina t ěch, kte ří žili v hrabstvích jižn ě od Londýna, ale černá smrt zvonila umíráčkem všude. Hospodářská zvířata se voln ě potulovala, pole ležela ladem. Pro všechny jako by nastal čas o čekávání.

Ob čas se Daniele zdálo, že Adrien ztrácí svůj zadumaný výraz a pozoruje ji, ale na co p řitom myslel, nev ěděla. Od Daylina se dov ěděla, že chce odjet. Toužil po návratu do drsného pohraničí, vlasti svého otce. Zotavil se z choroby, ale něco v n ěm se s ní dosud nevyrovnalo a Daniela to jaksi chápala. Zatím neříkal nic o jejím odjezdu a nesp ěchal ani s přípravami své cesty na sever.

Ale jednou ve čer poslal Daylina, aby Danielu zavolal do velké sín ě, a ona p řisp ěchala dolů, plná obav a úzkosti.

Adrien stál před velikým krbem a ruce m ěl založené za zády. Obrátil se a dlouho se na ni díval.

„Je na čase, má paní, aby ses vrálila na Aville. Na cestu se můžeš vydat už zítra.“

Olízla si rty ,,Zítra?“

Vážn ě p řikývl a po řád se na ni upřen ě díval ,,Jsou v ěci, o kterých musíš v ědět. Zem řel král Francie,“ řekl velmi tiše.

„Filip?‘ vydechla.

Přikývl. Daniela t ěžce polkla. Bylo jí ho líto, choval se k ní tak laskav ě. Ale nevid ěla ho už celé roky.

„Už byl korunován jeho syn Jan, a až se vrátíš, navštívíš ho a vzdáš mu čest jako jeho poddaná pod naším pánem Eduardem. Budeš ovšem dál spravovat Aville jako Eduardovo právoplatné nabyté vlastnictví.“

„Ano, milorde!“ vyk řikla a sklopila hlavu, aby nevid ěl vzrušení v jejích o čích. Uplynulo tolik času. Byl to jiný sv ět.

Její sv ět. Její domov, kde žila matka. Kde slíbila, že bude chránit a ctít jiného krále.

Filip byl mrtev.

Ale bude vládnout jeho syn. Slib. který dala matce, že bude

148

ctít a chránit rod Valois, trvá dál.

Zrádné myšlenky! Ale Adrien svůj slib dodržel.

„Budu se, milorde, starat o naše zájmy ve Francii, jak porou číš,“ řekla klidn ě.

„Pojedu na n ějaký čas do Skotska,“ řekl jí.

„Bůh t ě ochra ňuj, milorde.“

„Bůh m ě chra ň, tak dlouho, dokud m ě bude zdržovat daleko od tebe, je to tak?“ zeptal se.

Tiše se zajíkla, ale Adrien odevzdan ě mávl rukou. ,,Na tom nezáleží. Je to jedno. Zdá se, že lady Jeanette nalezla zalíbení v siru Thackerym, že zde z ůstane a bude mu pomáhat v uzdravování. Také doktor Coutin je rozhodnut zde zůstal. Monteine pojede spolu s mnoha mými muži, které jsem vybral, aby ti radili a hlídali t ě. Jsem p řesv ědčen, že budeš mít bezpe čnou cestu, protože nev ěř ím. Že by t ě te ď mohl kdokoli zadržet, i kdyby to byli t řeba všichni pekelní démoni.“

„Snad to nebude zapot řebí, milorde. P řeji ti dobrou noc a sbohem.“ řekla.

Ale když ho míjela, zase jí uv ěznil stiskem ruky zápěstí, přesn ě tak jako v den jejich zasnoubení. O čima p řejela jeho bronzovou ruku a vzhlédla k jeho tváři. Snažila se zachovat klid a vy čkávala.

Přejel ji zlatý záblesk jeho o čí. „Nezra ď m ě!“ varoval ji. „Dbej na má slova, Danielo. Cti své sliby tak, jako jsem je ctil já. Zkus zklamat moji důvěru a bude ti muset pomáhat sám Búh. Rozumíš?“

Přikývla a sama sob ě nev ěř ila natolik, že se Adrienovi nemohla podívat do o čí. Za čalo se jí svírat hrdlo. Na okamžik sotva dýchala.

Nemohla se do čkat, až od n ěho bude moci prchnout.

A p řece.

Pocítila zvláštní úzkost, že nebude blízko ní. Zase z ůstala na okamžik bez dechu. Srdce jí prudce tlouklo. Musí un iknout!

149

„Š ťastnou cestu!“ vysoukala ze sebe. Vytrhla se z jeho sev ření a b ěžela po schodech nahoru.

Druhého dne ráno, když se srdečné rozlou čila se sirem Thackerym a vyjela z Garistonu, byl už Adrien pry č. Daniele se odjížd ělo t ěžce a p řece, když tu Adrien nebyl, zdál se jí Gariston jaksi prázdný a ona nemohla sv ůj pocit pochopit.

Obracela své p ředstavy i srdce k Francii a byla p řekvapená, jak je pro ni obtížné opustit Anglii. Kdysi myslela, že jediné, po čem touží, je odjet dom ů, ale te ď se cítila, jako by práv ě nyní opoušt ěla sv ůj domov.

Aville! řekla si. To je místo, kterému patří její oddanost. Znovu se stane jejím domovem.

150

151

10

Adrien sed ěl na jednom z vysokých rozeklaných útes ů u.starého sídhi své rodiny a linč pozoroval, jak dv ě mladé dívky a pár hlídacích psů ženou po četné stádo ovcí. Chvíli je sledoval, pak si lehl na chladnou skálu a zadíval se ke slunci, i když ucítil chlad v ětru.

Nep řijel sem okamžit ě po Joannin ě smrti, jak m ěl p ůvodn ě v úmyslu. V té době se ho zmocnil neklid a on se vydal na cestu přes celou Evropu, zamí řil do Hainaultu, Brugg, Gentu a dokonce dol ů do Bavorska. Zú častnil se každého turnaje a celé měsíce bojoval s tak drsným odhodláním, že nemohl být poražen. Neprohrál jediné klání.

Ale na oslav ě jednoho vít ězství ve Flandrech, kde se velice opil. ho vyhledal sir George. Sd ělil mu, že král porou čí, aby zůstal naživu a zachoval si všechny údy neporušené. Adrien přece řekl, že hodlá odjet do Skotska. Pokud to má stále v úmyslu, je na čase odcestovat. Ráno, když Adrien vystřízliv ěl, se vydal na cestu sm ěrem ke skalám a vřesovištím ošlehaným větrem, které jeho otec nazýval vlastí.

Měl radost, že p řijel dom ů, a byl to zvláštní zážitek. Neexistovala jediná zem ě, kterou by miloval jako tuto skalnatou krajinu, žádné jiné místo na zemi, kde by trsy trávy rostly tak houževnat ě, m ěly tolik r ůzných odstín ů a kde by vítr byl v jedné chvíli chladný jako led a v následující horký jako teplé pohlazení. Miloval pahorky, holé skály, jezera, drsnou p řírodu. Byl pry č tak dlouho, že ani nev ěděl, jak moc svou zemi postrádal. Opustil zdejší kraj jako chlapec. Vrátil se jako muž a bylo tu toho tolik, co cht ěl ud ělal! Sídlo MacLachlan ů, které mu

152

kdysi p řipadalo mohutné a krásné, pustlo a zdálo se mu malé. Vystav ěl nové zdi, rozšířil je a opravil, koupil další ovce, p řidal je ke svému stádu a přilákal do vesnice další řemeslníky. Všechno, co d ělal, d ělal s v ědomým zam čením a snažil se zapomenout na moc, na honosný královský dv ůr, na Joanninu smrt, na zásnuby s Danielou. Urovnával rozepře klan ů, vybíral si nové mladé muže, cvičil je ve zbrani a pokra čoval v tvrdé práci. Využíval p řitom vlastní síly a zkušenosti, protože v ěděl, že doma nez ůstane nav ěky. P řipadalo mu, že prožívá jakési vy čkávací období, i když nev ěděl, co na jeho konci čeká.

Nějaký čas se poddával bolesti z Joanniny smrti, ale nakonec si uv ědomil, že část jeho trápení způsobil pocit viny. Znovu a znovu si umi ňoval, že se s ní ožení, ale samotný akt oddaloval. Líbilo se mu být jejím milencem, ale nelákal ho manželský chomout. Záleželo mu na ní, velmi mu na ní záleželo. Ale ne tak, aby to dosta čovalo.

Za čas sám sobě odpustil, protože v ěděl, že by mu i ona odpustila. Ve skute čnosti mu celou dobu rozum ěla lépe, než rozum ěl on sám sobě. Adrien truchlil řadu m ěsíc ů pro Joannu a se ženami se nestýkal. Ale i když se pak smí řil sám se sebou a vyst řídal mnoho milenek, v ěděl, že ho žádná z nich nezbavila neklidu, který v sob ě cítil. A jedné noci v teplé útulné chýši zlatníkovy ovdov ělé dcery zjistil, že hledí do plamen ů ohn ě, který plápolal v krbu, a p řemítá, co mu chybí. Zdálo se mu, že se v ohni mihotá spousta barev, mod ř, červe ň i zele ň. Zamra čil se. Ke svému úžasu si uvědomil, že mu zele ň plamene p řipomíná Danielu a zvláštní barvu jejích o čí.

Ne že by si na ni p ředtím nevzpomn ěl, myslel na ni dokonce často. P řijal králův rozkaz týkající se jejich zasnoubení ze dvou důvod ů. Za prvé, že mu tehdy prostě bylo jedno, s kým se zasnoubí, jestli s čarod ějnicí, nebo se slepicí, protože se nemohl oženit s Joannou. A za druhé mu na Daniele záleželo. Ten pocit dost dob ře nechápal, ale po celý ten čas, kdy se bránil myšlenkám na ni, ji zároveň obdivoval. V d ěsu a hr ůzách

153

morové nákazy projevovala soucit a moudrost a on nemohl zapomenout, jak blouznil v hore čce, ale p řitom v ěděl, že je poblíž. P řistoupil na zásnuby, aby se jí mohl odvděč it darem, jejím domovem. Znal tu sžíravou touhu z vlastní zku šenosti. Rozum ěl Danielin ě pot řeb ě.

Bez ohledu na to, kde byl, po řád pevně držel ot ěže Avillu, nebo si to alespo ň myslel. Jeho hlavní starostí bylo, aby Daniela nezp ůsobila n ějaké potíže Eduardovi. Ale z každé zprávy, která se k n ěmu dostala, se dozvídal, že je Daniela vyslovený an d ěl a že se nikdy neprotiví anglické vládě v Gasko ňsku. Zároveň se však chovala velmi taktn ě a diplomaticky ke svým p říbuzným z rodu Valois. Adrien Daniele n ěkolikrát psal a v dopise jí přál, aby se jí da řilo dob ře a aby byla š ťastná. Ona v odpovědích doufala, že se mu da ří dob ře, a p řála si, aby se mu na severu líbilo. Samoz řejm ě doufala, že z ůstane p řesn ě tam, kde je.

Bylo zvláštní, že právě ve ztemn ělém pokoji u zlatníkovy ovdov ělé vdovy se náhle posadil. Nevnímal mladou ženu, která se pozvedla s ním a byla zv ědavá, co ho tak znepokojilo. Zp ůsobil to jen zelený záblesk plamene, ten, který mu p řipomn ěl Danieliny o či. Vzpomn ěl si na den, kdy s ní hovo řil o Leno ře, kdy jí řekl, že nikdy tak krásnou ženu nevid ěl.

Krom ě té, která z řejm ě jednou vyroste z Daniely. To jí tehdy samoz řejm ě ne řekl. Byl si až p říliš v ědom její vlastní moci, toho, jak vyváděla muže z míry jen svým líbezným úsm ěvem. Zlobila ho, nutila ho se smát. Její pýcha byla nesmírná, její hlava tak tvrdá, že se mohla m ěř it s kterýmkoli kamenem v Anglii. Ale p řece m ěla jisté vlastnosti, jako třeba šlechetnost, které byly zrovna tak výrazné.

V posteli zlatníkovy ovdov ělé dcery náhle Adrien zatoužil uvid ět Danielu.

„Adrien ě, m ůj krásný zemane.“

Adrien ve tm ě uslyšel ženin šepot, obrátil se, ucítil její dotek a pak dosp ěl k vyvrcholení. Vdova byla zkušená milovnice, toužila po tom, aby ho uspokojila, ale on p řesto pocítil nápor

154

neklidu a zklamání. N ěco mu chyb ělo. N ěco, čeho se málem dotknul.

Něco, co znovu toužil nalézt.

Myslel na to i te ď, když ležel na své skále a kolem něj se pásly ovce a kozy, a míjel život. Strávil zde dlouhý čas. Mor, který zabil Joannu, byl pry č už p ět let. Adrien nabral nové síly a obratnost v boji a zase mluvil starým jazykem. P řiblížil se svému králi, stal se MacLachlanem, hlavou svého klanu. Ale přestože Skotsko a hrani ční oblasti z ůstávaly místem, kde byla zapot řebí ustavi čná ostražitost, vládl v těchto zemích mír a blahobyt Adrien nemohl pominout skute čnost, že byl oblíbencem krále Eduarda. Panovník ho pasoval na rytí ře a po pádu Calais a následném návratu do Anglie ho navíc poctil tím, že ho za řadil mezi dvacel šest zakládajících člen ů Podvazkového řádu.

Svým zasnoubením s Danielou také získal všechny tituly a bohatství, které mu král slíbil. Stal se hrabětem z Glenwoodu a pat řil mezi nejbohatší muže v Anglii a ve Skotsku.

Byl Eduardovi zavázán.

Vyd ěsilo ho, když práv ě p ři této myšlence zamrkal a spatřil sira George, stále vzp římeného a hrd ě se nesoucího v sedle, s odhalenou šedivou hlavou, jak na n ěho shlíží z h řbetu svého velkého grošovaného oře. Adrien vysko čil a usmál se. Potěšilo ho, že vidí starého rytí ře. „Hej! Jsou snad Angli čané zas ve válce se Skoty? Neklame m ě zrak? Co t ě p řivádí tak daleko na sever?“

„Ty m ůj zbrklý hochu! Zakopal ses tak hluboko mezi hory a ovce, že jsi zapomn ěl na celý sv ět?“

„Tady mám sv ět, který se mi líbí víc,“ ujiš ťoval ho Adrien. „Ale poj ď, prosím, do mého domu, a vyprávěj mi o sv ětě, jak jej znáš ty!“

Sir George přijel s družinou muž ů. Adrien je zanechal mezi svými vlastními ozbrojenci, aby se dohromady ob čerstvili a ubytovali na noc, a uvedl sira George do domu. K večeři se

155

usadili ve velké síni bohatě zdobené řezbami. Zpo čátku jen tak mluvili o bezvýznamných v ěcech. Když dojedli, usadili se u krbu, popíjeli a pak se sir George rozhlédl a dlouze a zhluboka si povzdechl. „Je tu krásn ě, Adrien ě. Vypadáš mladě, zdrav ě a odpo čat ě. Nabral jsi novou sílu a zdraví ti slouží, zdáš se mi siln ější než kdy d říve. Ti divoši t ě tu udržují ve form ě.“

„Nezapomínej, že já sám jsem jedním z těch divoch ů, jak jim říkáš, a oni mé dostali do formy, už když jsem byl chlapec,“ opáčil Adrien.

Sír George se usmál a přikývl. Pak zvážn ěl. „Král potřebuje tvé služby. Adrien ě. Táhne do Normandie a zbrojí proti Francii.“

„To p řece d ělá odjakživa.“

„Chce mít bezpe čný Aville.“ Adrien sebou trhl, naklonil se kup ředu a zamra čil se. „Aville je bezpe čný. Došlo snad k nějakým potížím?“

Sir George zdvihl ruce. „V Avillu? Máš tam své muže, že?“

„Ano. Daylina, Richarda Huntigtona, Gilese Reevese a další. Nehlásili mi nic nepříznivého.“

„Ne, to skute čně ne. Aville je p římo centrem dvornosti. Oplývá hudebníky, básníky a umělci. Angli čtí rytí ři se nechávají zvát k hraběnce, zrovna tak jako francouzští, a mezi nimi samoz řejm ě hrab ěnčini p říbuzní z Valois.“

„Jaké by tomu d ěvčeti mohlo hrozit nebezpe čí?“

„Děvčeti?“ podivil se sir George a usmál se. „Skrýval ses příliš dlouho, m ůj mladý zemane! Lady Daniela je dosp ělá, dávno má věk na vdávání. Muži v celé Evropě hovo ří o její kráse. K jejím dveřím skute čně p řicházejí rytíři a šlechta z celé Francie.“

Adriena vyplašil nápor hněvu, který se ho zmocnil. „Co to říkáš? Že pleticháří s Francouzi?“ zeptal se stroze.

„Ne, baví se se svou rodinou, jak jsi jí dovolil a jak je to zdvo řilé a správné. Ale když jsou král Jan a náš Eduard blízko vážnému střetnutí, situace za číná být nebezpe čná. Je načase,

156

Adrien ě, abys vstoupil do mého sv ěta.“

Adrien se zaklonil a znepokojil ho pocit žáru, který prostoupil jeho t ělo. Zatoužil být v Avillu, a to hned.

„Vyjedeme za svítaní,“ slíbil siru Georgovi.

„Dob ře. Princ z Walesu sbírá vojsko, aby vyplul do Bordeaux a potla čil vzpouru. Rád zjistí, že jsi zase vstoupil do králových služeb. Je tu ješt ě jedna v ěc,“ řekl váhavě sir George.

„A sice?“

„Říká se, že“

„Pokra čuj prosím,“ vybídl ho Adrien a jeho podrážd ění vzr ůstalo.

„Je tu zvláště jeden šlechtic z rodu Valois, který často pobývá na dvo ře tvé paní. Jsou lidé, kteří v ěř í, že ti dva hledají zp ůsob, jak zrušit Danielino zasnoubení, aby mohli sami uza v řít s ňatek.“

Zdálo se, jako by Adrienovi něco vybuchlo v hlav ě. Kristepane, jaký byl slepý blázen! Možná jím byl už tehdy, když daroval Daniele svobodu, ale nechat uplynout tolik času, zatímco se oddával sebelítosti, byla vyslovená hloupost. Eduard mu v ěř il. A on umožnil, aby se Daniele dvo řil její francouzský příbuzný a ona tím byla nebezpe čná pro Eduarda.

„Zasnoubení nebude zrušeno!“ prohlásil hn ěviv ě. Vstal, přistoupil k ohni a hled ěl do plamen ů. Byly rudé, zlaté a modré, a v jejich hloubi se mihotala i zelená. Nechápal úpln ě sv ůj hn ěv, když si uv ědomil, že je namí řen proti Daniele. Co od ní očekával? Zoufale toužila po svobod ě, nikdy necht ěla být ni čím jiným než Francouzkou. On jednou zp ůsobil pád Avillu a ona mu to nikdy nezapomn ěla, ani neodpustila. Nebylo nic divného na tom, žc se zamilovala do šlechtice z rodu Valois .

Nebylo na tom nic divného!

Ale on jí dal svobodu a Aville s jedinou podmínkou, že nezradí ani jeho, ani krále Eduarda.

Zatracen ě, a každého muže, který jen pomyslí na to, Žc by na ni sáhl, zabije!

„Tak!“ řekl vesele sir George. „Pokud jsi pevn ě rozhodnut

157

vstoupit do manželství, možná bychom m ěli nap řed poslat.“

„Ne, sire Georgi, myslím, že ne. Netoužím po okázalém ob řadu, ani nemám zájem posílat paní, nebo jejímu příbuznému upozorn ění, že jsem na cest ě. Jsme zasnoubeni už dlouho. Manželsky ob řad ve čer po mém p říjezdu posta čí. Protože chci odjet velmi časn ě, sire Georgi, pop řeji ti te ď dobrou noc.“

Obrátil se a zanechal svého přítele v síni. Když stoupal do schod ů ke své ložnici v pat ře, jeho nitrem lomcoval vztek. Vstoupil do pokoje, zamí řil k oknu, otev řel je a ucítil na tváři závan svěžího no čního vzduchu. K čertu sni! Uplynulo tolik času. A p řece! Varoval ji, aby ho v Avillu nezradila! Zatrace n ě, přece ji varoval!

Bylo na čase vzít si, co mu pat řilo.

Byl neuv ěř iteln ě krásný den na po čátku podzimu. Slunce jasn ě zá řilo a vytvářelo z řetelný odraz na vod ě v zahradním rybnní čku Daniela sed ěla v k řesle vytesaném z kamene, lín ě pozorovala obrazy ve vod ě a s radostí se smála, když Simon z Alois, hrab ě Montjoie, lehce hladil struny loutny a udatné se pokoušel zpíval milostnou píse ň. Hlas m ěl pro n ěžnou baladu moc hluboký, moc chraptivý, a tak se po chvíli zasm ál a začal zpívat trochu lascivnější píse ň, jednu z t ěch, ke kterým se jeho hlas jednozna čně lépe hodil.

Dnes zde bylo hezky. Daniela byla p řesv ědčena, že Eduardovi angli čtí a gasko ňští rytí ři, kte ří pobývali v jejím dom ě, jsou stále nablízku, snad ji sledují ze střílen lu čištník ů ve zdech v ěže, ale cítila se, jako by dosáhla alespo ň kousku soukromí, a lakové okamžiky jí byly p říjemné.

Ne že by se vždy skrývala p řed jakýmkoli slídivým okem, které se zdálo býl neustále u ní. Vyjížděla ven, kamkoli a kdykoli se jí zacht ělo, a sm ěle se poušt ěla do všeho, co si umínila, že ud ělá.

Nic z toho, co d ělala, v ní nevyvolalo sebemenší neklid.

158

Ve sv ětě kolem ní však ano.

Na severu byly problémy. Hrab ě z Armagnacu podnítil vzpouru na území, které Eduard prohlásil za vlastní. Armagnac jednal s požehnáním krále Jana, který byl odhodlán vydačit Angli čany z celého území Francie. Daniela si znepokojeně uv ědomila, že roky míru se zde chýlí ke konci. Muži z jejího vlastního hradu se rozprchnou do r ůzných stran.

A ona z ůstane polapena uprost řed.

Ne uprost řed, pomyslela si neš ťastn ě, protože dala slib své umírající matce a slib daný u smrtelného lože je sv atý. Byla už dlouho zp ět v Avillu. Vyrostla zde a dosp ěla. Vládla tady a po čínala si přitom velmi dob ře. T ěšilo ji, že si vzpomn ěla na Leno řiny zvyky, a vyvinula veškeré úsilí, aby byla zrovna taková. Život m ěl brzy krásnou, důvěrn ě známou podobu. Pond ělí bylo vymezeno pro ú čtování. V úterý dohlížela na výcvik muzu v hradních zdech. Ve st ředu kontrolovala výrobu mýdla a sví ček a dalších nezbytností. Ve čtvrtek ud ělovala slyšení a soudila všechny stížnosti svých lidí. Pát ky m ěla vyhrazeny pro vítaní cestujících, p řijímala kn ěží a poutníky, žongléry, tane čníky, hudebníkv a další um ělce. O sobotách dostávala zprávy o zásobách v hradu a na venkově a o ned ělích, v den Páně navšt ěvovala mše v kapli a p řikazovala ostatním, aby ctili den odpo činku. Tak ubíhaly krásné, požehnané dny. A byly doby, kdy lidé zapomínali, jak se stali k řes ťany, a stav ěli májky nebo tan čili kolem hranice.

Když poprvé p řijela dom ů, obávala se, že sem jednoho dne přijede Adrien a za čne Avillu vládnout sám. Ale jak plynul čas. uv ědomila si s podivn ě t ěžkým srdcem, že, krom ě stru čné zprávy jednou za čas, na ni zapomn ěl. Samoz řejm ě si dávala velký pozor, aby nem ěl d ůvod za čít sc o Aville zajímat. T ři strážci, které poslal, aby na ni dohlíželi, byli naprosto úžasní, Daylin, pomyslela si s úsm ěvem, jí projevoval velkou oddanost. Richard Huntington byl asi o rok starší než Daylin, s jasnýma modrýma o čima a s t ělem jako býk, a byl vždy ochoten nechat

159

se zkrotit. Giles Reeves byl p řísný starý Skot, vzp římený jako šíp, lysý jako koleno a ostražitý, ale vždycky och otný naslouchat rozumným názorům. Od za čátku si dávala pozor, aby se s nimi radila o všem, co m ěla v úmyslu ud ělat. P řitom se ale postarala o to. aby se jí poda řilo získat odpov ěď , jakou si p řála. Na území, kde Daniela vládla, neustále mohlo docházet ke spor ům mezi anglickým a francouzským králem, neboli Uchaze čem, jak Eduard odedávna nazýval Jana. Proto obvykle mohla vysv ětlit v ěci tak, aby prosadila svou. Byla hrab ěnkou, proto nep řijímala p říkazy, ale nechávala si poradit. Poslouchali ji lidé v celém Avillu a snažili seji potěšit. Často si myslela, že v ohavné válečné tahanici mezi králi, která kraj tak vyčerpávala, musí neustále chránit lid před úhonou. Byla zodpov ědná za jejich blaho.

Nicmén ě jako hrab ěnka, potomek rodu Valois. trvala od po čátku na tom. že hrad bude místem, kde budou vítáni všichni. Avillc se proslavil v celé Evrop ě tím, že držel ochrannou ruku nad um ěním. Daniela vítala všechny, um ělce, hudebníky, řemeslníky i šlechtu, v četn ě urozených z rodu Valois, P řivítala zde krále Jana a dauphina Karla. Simon, hrabě Montjoie, její vzdálený bratranec, p řijel na návštěvu s králem Janem a brzy mezi nimi vznikl hezký vztah. Simon byl o šest let starší než ona a velmi hezký, s jasn ě modrýma o čima, kaštanovými vlasy, s hubenou, ost ře řezanou tváří a pohotovým, ochotným úsm ěvem. Obratn ě zacházel se zbraní, byl vysoký a štíhlý, ale m ěl pevné svaly. Líbily se mu všechny druhy zábavy, smál se spolu s ní kousk ům žonglér ů, loutkářů a zp ěváků a radil jí ohledn ě obranné strategie Avillu, jako by sc jednalo o jeho vlastní hrad. Ona sama toho také o obléhání a obranách hodně p řečetla, protože se rozhodla, že Aville nesmí být už nikdy d obyt. Navzdory tomu, že mor vyhubil tém ěř polovinu obyvatel Evropy, úrodná pole Avillu poskytovala rok co rok hojnost úrody a pe člivé rozd ělení práce v sezoně zajiš ťovalo Daniele vysoký výt ěžek a hradu bohatství. P řed lety p řivedla do hradu

160

kameníky a nechala kolem pevnosti postavit další hradby, aby zabránila podkopání, které před tolika lety vedlo k dobytí hradu. Aville se jen tak n ěkomu nevzdá.

Někdy uvažovala, jestli staví zdi proto, aby se ubránila francouzskému, nebo anglickému králi. Někdy ji dokonce s trochou nervozity napadlo, co by si o jejích stavbách a nákladech na ně pomyslel Adrien. Formáln ě z ůstával jejím opatrovníkem. Byla p řesv ědčena, že Eduard o čekává, že budou považovat své zasnoubení za první krok k brzkému sňatku, protože už dávno p řekro čila v ěk, kdy se od v ětšiny mladých žen očekávalo naplnění ženské role. Ale Adrien ztratil Joannu, a přestože slyšela ponižující klepy o r ůzných jeho milostných aférách po celém křes ťanském sv ětě, zdálo se, že po manželce netouží. Nebo netouží po ní jako po manželce. Jeho srdce zem řelo spolu s Joannou. Myslel to vážn ě, když řekl, že pokud souhlasí se zasnoubením, má na mysli její svobodu.

Ale zasnoubení stále platilo. Adrien se během té dlouhé doby neobjevoval, a tak Daniela trávila čas úvahami, jak by mohla své vazby k n ěmu zrušit. Nem ůže o ni p řece mít zájem! Skute čné si byla jistá, že na ni úplně zapomn ěl, i když nezapomn ěl na p říjem, který mu jejich zásnuby p řinášely.

Přála si, aby na něho dokázala zapomenout. Jeho pověst byla Čím dál oslnivější. Stal se postrachem turnaj ů a údajn ě nebyl poražen v jediném klání. Giles Adrienovi neustále psal a sd ěloval mu, co se d ěje na Avillu. Giles od n ěho také zjevn ě dostávat víc dopisů než ona, protože n ěkdy říkával: „Hrab ě by myslím nesouhlasil.“ Musela se usmát a za čít vysv ětlovat, pro č je to, co ud ělala, správné, a přitom si jaksi vzpum ě myslela, že hrab ě by nebyl žádným hrab ětem, kdyby se nestal jejím opatrovníkem a nespravoval také její majetek! Ale na ni čem z toho nezáleželo, protože Adrien z ůstával tam, kde byl, a ona vedla takový život, jaký vést cht ěla.

„Milady, myslím, že mé nevnímáš. Zpíval jsem nejneslušn ější píse ň a tys ani nemrkla okem!“ prohlásil Simon.

161

Daniela se pomalu usmála a opřela se o zídku u rybníka. „Neslušnou píse ň? Sty ď se, Simone!“ Simon byl okouzlující a opravdu ji bavilo s ním flirtovat. Nemohla si pomoci a uvažovala o tom, jaké by bylo být volná, a zamilovaná. Opravdové, hluboce, up římn ě zamilovaná.

Simon odložil loutnu a posadil se vedle Daniely. „N a říkám si na skute čnost,“ zašeptal, „že písn ě jsou jediná neslušnost, kterou si mohu dovolit.“

„Simone.“

„Miluji t ě, Danielo, to p řece víš,“ řekl, zvedl jí ruku a vtiskl na její h řbet polibek.

Muselo to p řijít, pomyslela si a mohla vinit jen samu sebe, protože se se Simonem tolik bavila. Up římn ě jí na n ěm záleželo, dovedl ji rozesmát a nebyl jí lhostejný. Ale cht ěl od ní víc, a zrovna tak cht ěl Aville. Tehdy uvažovala, jestli n ěkdy není ráda, že je zasnoubená. Zabraňovalo jí to, aby se zavázala jinde, a líbilo se jí, že je hrab ěnkou se svými vlastními právy. Manželé mívají sklon vládnout svému majetku, a svým ženám.

„Danielo,“ řekl a jeho hlas zn ěl jako pouhý šepot, i když byli v zahrad ě úpln ě sami. „Danielo, p řijel jsem s hrab ětem z Armagnacu. Podnítili jsme vzpouru v Languedocu a pronikli jsme dál do Gaskoňska.“

Daniela zaúp ěla a p řitiskla si prst ke rt ům. „To mi ne říkej!“ prosila ho.

Znovu ji vzal za ruku. „Danielo! Víš, že tvoje láska a oddanost pat ří králi Janovi a Francii.“

„Vím, že Eduard je silný a ty musíš ml čet.“

„Nikdo není nablízku. A já v ěř ím, že sv ůj život spojím s tebou.“

„Simone.“

„Vyslechni m ě! Miluji t ě, miluji t ě ode dne, kdy jsme se poprvé setkali. Tvoje zasnoubení je sm ěšné. Král Jan je může s pomocí církve prohlásit za neplatné.“

„Na základ ě čeho?“

162

„To nevím, ale v ěř mi, advokáti a duchovní už najdou důvody, jaké budou zapotřebí.“

„Simone, to je nebezpe čné!“

„Ty mi jen slib, že m ě nezradíš!“

„Víš, že bych t ě nikdy nezradila!“ slíbila mu živ ě, protože si uv ědomila, že se na zahradní p ěšin ě ozvaly kroky a že k nim někdo p řichází.

„Danielo, prosím!“ řekl Simon. „Musím s tebou mluvit.“

„Je to nebezpe čné, tolik riskuješ.“

„Budu riskovat sv ůj život, to p řísahám zde a v tomto okamžiku, když chvíli svého soukromí nev ěnuješ mn ě! Prosím! Zítra si vyjedeme na hon a snad se nám podaří vzdálit se ostatním a získat pár chvil samoty.“

„Simone.,“ za čala, ale právě ten okamžik si vybral Giles Reeves, aby mezi n ě vstoupil se zcela vážnýma o čima a lysým temenem zářícím na slunci.

„Á, má paní. Ú četní si není jistý, jakou částku jsi slíbila med vědáři, který v čera ve čer bavil dv ůr. Myslí si, že nás ten chlapík chce oklamat, a p řeje si, abys v ěc roz řešila.“

„Ano!“ vzpamatovala sc Daniela. Rychle se s Gilesov ou pomocí zvedla. Ale když stála, vzal ji za ruku Simon, hluboce se uklonil a políbil ji. Zdálo se, že Giles má chuť vybuchnout, ale na dvorném chování, které projevoval Simon, nebylo nic špatného. Byl členem Řádu hvězdy krále Jana, francouzské obdoby anglického Podvazkového řádu.

„Dnes odpoledne se chystám vyjet,“ řekl Simon. „Ale rád přijmu tvoje pozvání na ráno,“

„Pozvání, pane?“ zeptal se podezírav ě Giles. „Na hon,“ uslyšela samu sebe Daniela. „V lese za řekou je množství zv ěř e. Simon mi říkal, že je tam hojnost vysoké“

Giles se zamra čil. ,,Lov byl skute čně bohatý, má paní! Jsi si dob ře v ědoma toho. že ni čemný hrab ě z Armagnacu zajíždí dál a dál na gaskoňské území? Nedaleko jsou oblasti, kde žijí lidé v hr ůze. Malá lovecká společnost m ůže být snadnou ko řisti.“

163

„Ale Gilesi! Kdo by se mi opovážil zp ůsobovat nesnáze?“ řekla. „Žádný Angli čan mi neublíží a Francouz zrovna tak, protože jsem sp řízn ěna s rodem Valois.“ S úsm ěvem se dotkla jeho tváře. „Tak tedy sbohem, Simone. Zítra.“

Simon se uklonil a zanechal Danielu s Gilesem.

„Tenhleten zp ůsobí nesnáze,“ řekl Giles.

„Gilesi! Je to urozený rytí ř, člen Řádu hvězdy!“

„Ten Francouz svou p říze ň Anglii a Eduardovi ve vsem jen předstírá,“ řekl opovržliv ě Giles.

Daniela se usmála. „Gilesi, Francouzi rádi říkají, že Podvaz kový řád je Podvazkový řád, protože Eduardov ě milence, hrab ěnce ze Salisbury, padá podvazek při tanci. Jaké z toho plyne ponau čení, Gilesi? Honi soit qui mal y pense ! Zle bude s tím, kdo to myslí zle!“ Tiše se zasmála.

„Hrab ě z Glenwoodu je členem nejušlechtilejšího řádu, má paní! Jeho členové si nade vše váží cti, bojují s ohromnou oddaností a starají se o rytí ře, kle ň byli ožebra čeni a kte ří se ui nemohou starat sami o sebe!“

„Jak ušlechtilé!“ p řisv ědčila a snažila se nedat na sob ě znát úsm ěv. Sám král Eduard byl členem rádu, který založil. A nebyla si v ůbec jistá, jaký smysl pro čest ho p řim ěl založit Podvazkový řád, když p řece má tak jemnou, oddanou a ušlechtilou královnu!

„Velmi dlouho jsi nebyla doma, milady,“ řekl smutn ě Giles. Cht ěla mu říci, že p řece je doma, ale zaváhala. Život m ůže být tak podivný! N ěkdy toužila vrátit se do Garistonu, vid ět zase sira Thackeryho, stisknout jeho staré ruce a posadit se sním u krbu.

„Možná mi Anglie n ěkdy chybí,“ řekla mu s úsm ěvem. „Ale náš život zde není špatný, že?“

Dnes Giles nesouhlasil. „Milady, nemyslím, že chápeš, co se kolem nás děje. Hrab ě Armagnac vede otev řenou vzpouru, král Jan tvrdí, že jedná sám za sebe, ale všichni vědí, že jedná za francouzského krále!“

164

„Za Uchaze če?“ nadhodila pobaven ě Daniela.

Giles ohrnul nos. „Muži pod hrab ětem i Armagnacu se chovají jako barba ři!“

„Ve válce se všichni muži chovají jako barba ři.“

„Vypalují domy, zabíjejí muže, znásil ňují ženy.“

„Gilesi, budu lovit s n ěkolika nejlépe cvičenými muži v zemi. Aville je siln ější, než kdy byl, jist ě se m ůže postavit vojsku, jaké má Armagnac, pokud by se odvážil m ě napadnout! Nic zlého se mi nestane, Gilesi, slibuji!“ Rychle ho políbila na tvá ř a sp ěchala do domu.

Když nechala Gilese za sebou, usmála se. Vždycky existoval diplomatický zp ůsob, jak dosáhnout svého. Neublížila by Gilesovi za žádných okolností.

Ale paní je zde ona.

A je jediná, kdo bude vládnout na místě, které jí podle práva pat ří.

V zádech ucítila podivné zamrazeni, které rychle zmizelo. Zamyslela se nad náhlým pocitem strachu. Giles ji zneklidnil, to je vše. Nikdo by se ji neopovážil p řepadnout. Zítra pojede na lov, protože se musí dozv ědět, co vlastn ě d ěla Simon. Rozhodn ě se pokusí ho p řesv ědčit, aby se nevydával do nebezpečí. Nev ěděla p řesn ě, co k Simonovi cítí, ale byl to p řinejmenším přítel, kterému nechtěla nechat ublížit.

Náhle vítr zm ěnil sm ěr a rozšum ěly se listy. Ohlédla se a op ět ji p řepadl pocit, že se sv ět jaksi m ění a že si musí dávat pozor.

Na, n ěco.

Netrp ěliv ě se nahlas zasmála, vysunula bradu a t ěšila se z příjemného vánku.

Po časí bylo krásné a její domov byl krásný.

Usmála se a chvátala do síně.

165

11

V ú čtování nebyla žádná nesrovnalost. Giles si prostě myslel že tráví s mladým pohledným Francouzem p říliš mnoho času. Daniela prošla velkou síní ke schodišti a v prvním pat ře zamí řila na konec chodby k ložnicím panstva. Když vstoupila do pokoje a zav řela za sebou dve ře, zarazila se. Kdysi to býval Leno řin pokoj a od mat činy smrti se zm ěnil jen málo. Mohutná postel s nebesy stála uprostřed zadní st ěny a výb ěr tapiserií a závěsů zůstal stejný. Pokoj m ěl tvar obdélníku, p řed krbem stála křesla a ležel koberec, byl zde stolek na víno, poháry a velký st ůl pro nejr ůzn ější činnosti. Když p řijela z Garistonu, dala si k zadní st ěně p řistav ět soukromou toaletu a oblékárnu. Vedle umývacího stolku v blízkosti krbu stálo velmi drahé zrcadlo v bohat ě zdobeném rámu. Na malém stolku u postele ležela zvláštní sm ěsice knih, protože Daniela milovala romantické příb ěhy o udatných činech, které se šířily po Francii stejn ě rychle jako v italských zemích a dokonce i v Anglii , a zároveň ji fascinovaly knihy o stavebnictví, historii, zbraních, koních a chovu dobytka. P řešla pokoj, uložila se do postele a vybrala si poetickou knihu o neop ětované lásce. Vzápětí se ozvalo lehounké zaklepání na dveře a pak uslyšela, jak n ěkdo volá její jméno. Byla to Monteine. Daniela vstala a otev řela dve ře s úsm ěvem, který pohasl, když spat řila Monteininu ztrápenou tvář.

„Co se d ěje?

„Giles mi řekl, že se chystáš zítra ven,“ řekla Monteine.

Daniela pozvedla obo čí. „Monteine, na koni jezdím výborn ě.“

166

„Dělám si velké starosti,“ řekla Monteine a stále se mračila.

„Ty nájezdy, které míří až do Gasko ňska., ti takzvaní ušlechtilí rytí ři doprovázející hraběte znásilňují ženy a zabíjejí muže.“

„To jsou jen řeči! Nemohu uv ěřit, že by se chovali tak krut ě!“ fskla Daniela. „Na nás by nezaútočíli, a kdyhy to n ěkdo z nich zkusil, pevnost nyní vydrží i silný útok.“

„V tom to práv ě je, Danielo. Hrad je dob ře zabezpe čen. Proto bys nem ěla opoušt ět jeho zdi!“

„Jedu s cvi čenými rytí ři.“

„Se Simonem!“ zasy čela Monteine.

„Jsem hluboce ot řesena,“ řekla Daniela, „že mi tak málo důvěř uješ!“

„Spravuješ hrad elegantn ě, spravedliv ě a moud ře,“ řekla Monteine. „Tvoji rodi če by na tebe byli pyšní.“

„Děkuji.“

„Ale v ůbec si neuv ědomuješ.“

„Co?“

„Že máš závratnou cenu.“

„Monteine, jist ě.“

„Vyslechni m ě, prosím. Víš, jak to ve sv ětě chodí. Kdybys byla ohavná stará osmdesátiletá babizna, muži by tě žádali o ruku, protože jsi shromáždila ohromný majetek, který si p řejí vlastnit.“

„Nezapome ň, že jsem zasnoubená.“

Monteine ohrnula nos. „Já nezapomínám, ale co ty?“ řekla smutn ě. „Hrabiví mužové mohou najít zp ůsob, jak zasnoubení zrušit. A ty musíš být opatrná.“

„Jedu prost ě s dobrým p řítelem na hon a budu s ním v bezpe čí.“

Monteine se nespokojen ě obrátila. Zachv ěla se. „Cítím n ěco v kostech!“ prohlásila.

Když Monteine odešla, Daniela se ušklíbla, ale pak si uv ědomila, že se sama t řese. P řehodila si p řes ramena m ěkký

167

plášť, p řistoupila ke krbu a p řiložila do ohn ě. Plameny se jasn ě rozho řely. P řesto se stále třásla.

Nevzali si s sebou žádné cvičené ptáky, protože byli ozbrojeni luky a šípy a hodlali skolit jelena nebo divo čáka. Byl stejn ě p říjemný den jako v čera, s krásným sluncem zářícím na nebesky modré obloze. Ve skupin ě jich jelo deset, protože Giles tvrdil, jim hrozí nebezpe čí.

Ale když ost ře cválali přes louky, Daniela pocit nebezpe čí nem ěla. Hv ězd ě bylo tém ěř dvacet let, ale po řád zůstávala krásná, rychlá a čilá jako kdysi. Simonův o ř byl t ěžší a pomalejší. Daniela vždycky milovala závody a vždy ráda vít ězila. Hnala se tryskem k lesu, a když vjela na lesní p ěšinu, kde se zdál být celý sv ět pod p říkrovem hustých v ětví vysokých strom ů zelený, byl už Simon kousek za ní.

„Je to nádhera, že?“ řekla Daniela, když ji Simon dohonil. Vypadal nespokojen ě, protože mu trvalo tak dlouho, než ji dohonil. P řenést na n ěho dohrou náladu se jí nepovedlo. „Danielo, musíme si promluvit,“ řekl jí.

„Ano. Simone, bojím se o tebe. Víš, že mi na tob ě velmi záleží. Ale.“

„Vyslechni m ě, milady. Jan je dobrý král, dobrý člov ěk a zdejší lidé ho hluboce milují. Eduard je proradný n i čema, který své nenasytné ruce neustále natahuje po Francii!“

„Po svém vlastním území?“ řekla tiše Daniela a sama byla překvapená, že se pokouší anglického krále bránit.

„Jan se postará, aby ho z celého území vystrnadil. Ach, paní! Nespol čuj se s Angli čany. Král Jan té má rád, tak jak měl jeho otec rád tvoji paní matku. Je tvým p říbuzným. P řeruš vazby, které máš s nehodným nepřítelem!“ řekl sev řeným a t řesoucím se hlasem. „Měj na mysli, paní, že t ě žádný muž nemiluje víc než já!“

Srdce jako by se jí zastavilo v hrdle, když to slyš ela; s lakovou vroucností pronesl svá slova. Byl tak okouzlující, tak

168

dychtivý, tak zdvo řilý, tak ochotný se jí ve všem pod řídit.

Zav řela o či. Bála se, ale ne o sebe. Obávala se, že znovu vypukne válka, a bála se, že budou znovu umírat lidé.

„Simone! Znám krále Eduarda. Nesmíš podceňovat jeho moc, ani jeho odhodlání.“

„A ty si musíš uv ědomit, že jsi sou částí jeho moci. Ale Aville je tv ůj, lidé jsou tvoji! Kde budeš mít srdce, tam p ůjde i Aville!“

„Simone,“

„Danielo, nejdražší. Obdivuji t ě, jsem rád ve tvé společnosti, jsi nejlepší p řítelkyní, jakou jsem mohl nalézt. Ale musím myslet.“

„Mysli srdcem! A pamatuj si tohle,“ dodala úzkostn ě. „Nikdy bych ti neublížila, ale čas se krátí.“

„Danielo!“

Její jméno zavolal energicky n ěkdo z p ěšiny. Vyplašen ě uhnula s Hv ězdou právě v čas, aby vid ěla, jak se k ní žene Daylin. „Blíží se jezdci, mají zbran ě a mí ří k nám. Obrať se, milady, a ujížd ěj co nejrychleji zpátky na Aville!“

„Jezdci? Odkud?“ cht ěla v ědět Daniela, když rychle pobídla Hv ězdu ven z clony v ětví a spat řila, o čem mluvil Daylin. Z kopce se k nim rychle blížil asi tucet jezdc ů na koních a zdálo se, že pod jejich kopyty duní zem. Skute čně bylí ve vále čné zbroji. Ale m ěli na sob ě prosté tuniky a na brn ění pláště bez erbu a nem ěli ani praporce, podle kterých by mohla poznat, z jakého rodu pocházejí, nebo jaké jsou národnosti.

„Danielo, prosím!“ vyk řikl Daylin. „Musíš se dostat do bezpe čí.“

„Pojedu se svou paní a budu ji chránit až do smrti!“ zvolal Simon. „Má pravdu. Danielo, pojď sem, prosím!“

Zaváhala. Pokud se vzdálí, opustí zde své nedostatečně ozbrojené muže, kte ří se st řetnou s družinou jezdc ů.

„Jedeme!“ vyk řikl Simon a plácl Hvězdu po zadku. Klisna couvla a pak prudce vyrazila do divokého trysku.

Daniela se p řitiskla Hv ězd ě ke krku a doslova let ěla po louce.

169

Jezdci ji spat řili a zm ěnili sm ěr. Zrychlila, ale t ěsn ě p ředtím spat řila další hlou ček muž ů, kte ří se objevili na vrcholu pahorku v palach prvním.

Tvrd ě pobídla Hv ězdu. Zem ě pod ní burácela a dun ěla. Za sebou slyšela výk řiky a ohlušující nárazy oceli, jak se její lidé st řetli s úto čníky. Ohlédla se a zatoužila vid ět po svém boku Simona. Ale nebyl tam.

Zdálo se, že se jí zastavilo srdce v hrudi. P řitáhla otěže a cht ěla obrátit klisnu. Bála se, že byl zraněn a n ěkde umírá. Dostala se tak daleko, že už zpátky z řetelné nevid ěla. Rytí ři a ozbrojenci boj ů, daleko od ní, snad celých sto stop.

Simona n ěkdo p řepadl, pomyslela si a srdce se jí sev řelo úz kostí. Říkala si. že je state čný, dob ře cvi čený a dokáže porazit každého ničemného zlod ěje nebo vzbou řence.

Pak zpozorovala, že n ěkte ří z jezdc ů zjistili, že se zastavila a post řehla hrozící nebezpe čí. Obrátila se, aby zajela opět do lesa, i když se od ostatních odd ělila trojice jezdc ů a vydala se za ní.

Rozhodla se, že se nenechá žádnými lotry chytit, když dob ří muži bojují, aby jí zachránili život. Pustila se po lesní p ěšin ě a nedbala na v ětve, které ji šlehaly. Zelené stíny kolem ní snesly temnotu. Zpomalila a dál se prodírala stále užší stezkou. P řitáhla koni ot ěže a sotva se odvážila dýchat.

Byli tém ěř u ní. P řešla z klusu do kroku a pak z ůstala nehybn ě stát, jen srdce jí bušilo.

Naslouchala.

Někdo se k ní blížil zleva. Jiný p řicházel zprava. Kdyby jen dokázala zůstat v klidu, mohli by se srazit ve stínu p řed ní a nikdy by ji nespat řili.

Pak Hv ězda zafrkala. Zvuk zazn ěl lesem jako exploze p řesn ě ur čující Danielinu pozici.

Zoufalá Daniela sklouzla Hvězd ě z h řbetu a sp ěchala do hustého houští. B ěžela ze všech sil a zastavila se, teprve když nemohla popadnout dech a za čaly sejí svírat plíce.

Dva jezdci vyrazili sm ěrem k sob ě a zjevn ě se nechystali

170

napadnout svou ko řist spole čně. Daniela z ůstala nehybn ě stát, když slyšela výk řiky a hekání, a nárazy těžké oceli. N ěkdo ji bránil a dopřával jí čas, aby uprchla hloub ěji do lesa.

Znovu se vydala po p ěšin ě a uv ědomovala si, že nem ůže běžet v ěč ně. Chvátala však stále vpřed a náhle narazila na mýtinu s chatr čí. Zastavila se a srdce se jí rozbušilo. Obydlí vypadalo zcela zchátrale. Bylo temné a prázdné. Dveře visely nak řivo.

Ohlédla se a uslyšela v lese zvuky. Ješt ě okamžik váhala, ale šust ění se ozývalo dál.

Hbit ě p řeb ěhla nízký porost a vklouzla do chýše.

Byla v ní tma jako v hrob ě. Opřela se o st ěnu a zamrkala, aby si její o či p řivykly. P říbytek m ěl jen jednu místnost. U zadní st ěny byl krb a vpravo rozervané a zchátralé lůžko. Opatrn ě postoupila o krok a s tlukoucím srdcem se zastavila, když zaslechla zapišt ění utíkajících myší. Polkla, obešla postel, ale hned se prudce nadechla, zatajila dech a p řikr čila se k zemi.

V chatr či n ěkdo byl. N ěkdo, kdo vešel dovnit ř obez řetn ě a ml čky, n ěkdo, jehož kroky a pohyby byly neuv ěř iteln ě tiché. Jak dlouho, uvažovala, potrvá, než ji objeví? Nosila s sebou malý lovecký n ůž upevn ěný v ploché pochv ě na lýtku. Vztáhla ke zbrani ruku. N ůž nesta čil proti ozbrojenému rytíři, musí se k němu dostat velmi blízko, aby jej mohla použil.

Protivník by jí mohl nožík snadno vyrazit z ruky.

Přikr čená k zemi náhle zpozorovala, že je o stěnu op řeno zem ědělské náčiní. Stál tam rý č, sekera a kosa. S kosou by si zde neporadila, protože byla na tak malý prostor p říliš rozm ěrná, a rý č neznamenal p říliš velkou hrozbu. Ale sekera vypadala slibn ě. Uplynul sice n ějaký čas, kdy m ěla naposled v ruce zbra ň, ale te ď jí hrozilo vážné nebezpe čí.

Zdálo se jí, že slyší n ěč í dech. Pomalý, t ěžký tlukot srdce. Její pronásledovatel byl blízko, velmi blízko.

Kroky te ď mí řily kolem zpuch řelého lože. Za okamžik bude u ní.

171

Sáhla pro sekeru a sevřela prsty kolem top ůrka. Čekala. Kroky obcházely roh postele. Má šanci!

Vysko čila, ze všech sil vyk řikla a máchla těžkou zbraní.

Ve stínu uvid ěla jen vysokou postavu. Byl rychlý a hbitý, protože sta čil p řed smrtícím ost řím usko čit. Ve tm ě se zablýskl me č a ude řil do sekery silou, která jí zbraň vyrazila z rukou. Daniela z ůstala na okamžik ochromen ě stát, ale pak sko čila na postel a cht ěla p řes ni uprchnout. Pak se op ět p řikrčila k zemi a hnala se ke dve řím. Vrhla se do zeleného chladu houští, ale ihned ucítila, že je pronásledovatel těsn ě za ní, že nap řahuje paži a sahá jí po rameni.

Vyjekla a cht ěla se rozb ěhnout, ale prsty sev řely látku její tuniky a strhly ji zpátky. Ztratila rovnováhu a upadla. Tvář zabo řila do hustého trsu trávy, ale přitom sta čila rychle vytáhnout z pochvy svůj n ůž. Když se oto čila k úto čníkovi, který se nad ní rozkro čil, byla p řipravená.

Vyk řikla a namí řila n ůž na mužovo hrdlo. Modlila se, aby se trefila do slabého místa. Nepodařilo se jí to, útok zadržela ruka v železné rukavici a prsty jí drtiv ě sev řely zápěstí.

Když se na ni úto čník podíval a ona mu pohlédla do o čí, vypadl jí n ůž z ruky.

Měl drátěnou košili. Na ní tuniku s heraldickým znakem. Lev nad t řemi leopardy.

Měl také p řilbu a hledí, ale ona skrze n ě vid ěla jeho o či. Zlaté oči, které si tak dlouho pamatovala. Hled ěly na ni a byl v nich pal čivý a varující t řpyt. Výrazné o či, sarkastické o či, vášnivé oči a v tu chvíli zu řivé o či.

Dřepl si k ní. Uvolnil jí zápěstí a stáhl si přilbu z hlavy. Husté rudozlaté vlasy zvlhlé polem mu splývaly kolem obličeje. Kolem tváře, kterou znala. Bronzové, drsné, hezké, nemilosrdné. V koutcích o čí se te ď rýsovaly drobné vrásky. Jeho plná ústa byla napjatá a stažená do pochmurné bledé čárky. Ucítila, že se za číná třást, už když na n ěho pohlédla. Vtom sejí dotkl.

172

„MacLachlan!“ vyk řikla.

„Ano, p řesn ě tak, paní!“ řekl hlubokým a drsným hlasem. „Pov ěz mi, poznala jsi, že jsem to já, p ředtím než ses mi snažila pod říznout krk, nebo až potom?“ otázal se.

Zajíkla se a instinktivn ě vztáhla ruku k jeho tvá ři, aby mu oplatila urážku. Ale než mohla ude řit, zachytil ji a jeho prsty se propletly s jejími. „Jak se opovažuješ?“ vyk řikla t řesoucím se hlasem. „Mohl jsi zavolat, vyslovil mé jméno, svoje jméno, „ Hlas se jí zlomil a ona zalapala po dechu. Srdce jí dál zb ěsile tlouklo; nemohla do plic dostat vzduch.

„Volal jsem t ě jménem,“ řekl jí.

Zavrt ěla hlavou. Neslyšela v ůbec nic. Dobrotivý Bože, bylo to tak dávno, co ho viděla naposledy! Kdysi ho považovala za nep řítele a ochotn ě se p řiznávala ke svým zlomyslným kousk ům. Ale on už nebyl d ůvěrn ě známý protivník, s nímž by se ráda utkala v souboji. Byl to mocný cizinec. Takový, o n ěmž věděla, že by ji nešet řil, kdyby zjistil její vinu.

Jeho o či se zúžily do št ěrbin. „Pokud jsi volal moje jméno, neslyšela jsem t ě. Byla jsem k smrti vyd ěšená, jak jsi mohl očekávat, že tě poznám? Jak to, že jsi tady? Blížili se k nám rebelové, zaútočili na nás, vím, že.“

„Ujížd ěli jsme za nimi, milady,“ řekl a pohlédl na ni. Ještě nikdy necítila tak ostrý pohled, bodavou sílu jeho zkoumajících očí. Byly však stejn ě h řejivé jako zlato jejich ohn ě. Prohlížel si ji, jako by m ěl p řed sebou novou zbra ň, obraz, tapiserii, n ěco, co nikdy p ředtím nevid ěl.

Pak si uv ědomila, že p řestože jeho tvář zhubla a zp řísn ěla, Adrien se od jejich posledního setkání příliš nezm ěnil. Ona však ano.

Ucítila, že se zase chv ěje, a netušila pro č. „Ale v lese byl ješt ě n ěkdo jiný.“

„Muž, který t ě cht ěl napadnout. P řesv ědčil jsem ho, aby to ned ělal.“

„Daylin, Simon, ostatní.“

173

„Jeden z muž ů má zlomenou paži, ostatní r ůzná menší zran ění, ale neztratili jsme ani jediného. P ět vzbou řenc ů bylo zabito, zbytek uprchl, když nás uvid ěl za sebou.“

Zhluboka se nadechla. Ach, díky Bohu, nikdo z jejích lidí nezahynul!

„Takže jsi p řijel v nejvhodn ější chvíli, m ůj pane.“

„Ne, milady, p řijel jsem, protože jsem si v ědom nebezpe čí, které hrozí zdejším anglickým državám. Ale o tom bys samoz řejm ě m ěla v ědět i ty!“

Danielou prob ěhl záchvěv hn ěvu a na okamžik zapomn ěla, že ji tiskne k zemi. „Nemysli si, že jsi sem p řijel m ě kárat a ud ělovat rozkazy! Nestaral ses o Aville tolik let a já jsem si zde po čínala velmi dob ře.“

„Až dodnes.“

„Neud ělala jsem nic tak špatného!“

„Ležíš p řede mnou na zádech, milady.“

„Snad tedy budeš tak laskav a dovolíš mi vstát?“

Ml čel a ona uslyšela, jak mu zask řípaly zuby. Ale zvedl se a Podal jí ruku. Když stála na nohou, uv ědomila si, jak vypadá. Vlasy jí vlály, protože je rozcuchaly v čtve strom ů. Nádherný plášť zdobený kožešinou byl potrhaný a ušpin ěný. Bezd ěč ně si jej uhladila rukama a snažila se zachovat d ůstojnost.

„Jsem stále na rozpacích, milorde. Po takové době si p řijedeš zrovna te ď. Nemohl jsi v ědět, že budu pot řebovat pomoc právě v tomto okamžiku!“

„Ne, milady, vskutku to bylo vzácné Boží znamení,“ odpov ěděl a nespoušt ěl z ní o či. Cílila žár jeho pohledu, vnímala, že ji d ůkladn ě zkoumá. Cítila, jak jí stoupá rum ěnec do tváří. Polilo ji horko.

„Takže.“

„Jsem tady, milady, abych vzal v ěci do svých rukou,“ informoval ji vážn ě.

„Jaké v ěci?“ zeptala se opatrn ě a o či se jí zúžily. Spravovala své záležitosti docela dobře, nebo si to alespo ň myslela!

174

„Tebe,“ řekl p řík ře. „A samoz řejm ě Aville.“

„Ale král musí v ědět, že jsem.“

„Král m ě sem poslal,“ vyšt ěkl.

Nerozmýšlela se a uražen ě vyhrkla: „Možná t ě jiný král zase pošle zpátky!“

Tak ukvapená a pošetilá slova! Okamžitě by je vzala zp ět.

To ale samoz řejm ě nešlo. Zoufale uvažovala, kam se pod ěl její rozum a rozvaha, o které ji Adrien b ěhem n ěkolika vte řin připravil.

Svraštil čelo, chvilku ji pozoroval a pak zk řivil rty.

„Nemyslela jsem to tak,“ řekla a zadívala se mu pevn ě do o čí.

„Možná ne,“ zamru čel tiše. „Ale t řeba je také načase, aby sis za čala dávat pozor, milady. Možná jsem udělal chybu, že jsem ti dovolil sem p řijet.“

„Neud ělala jsem nic špatného, všechno je v naprostém po řádku,“ ujiš ťovala ho.

Pokra čoval, jako by ji neslyšel. „Možná jsem p řijel v hodin ě dvanácté.“

„Možná,“ podotkla tiše, „bys m ěl pochopit moje postavení. Co když zde nejsi vítán?!“

„To je možné, má paní, snad ale budeš po dnešním večeru soudit jinak.“

„Co se dnes ve čer stane?“ zeptala se podezírav ě.

Neslyšel ji, takže jí nemohl odpov ědět. Právě ji minul a zamí řil k mohutnému válečnému o ři, který na n ěho čekal. Daniela se obrátila a zadívala se na něho.

„Co bude dnes ve čer?“ vyk řikla.

Ani se nezastavil a zády k ní jí netrpěliv ě odpov ěděl: „Naše svatba.“

Daniele se zdálo, že sv ět kolem ní zezelenal a rychle se rozto čil. Ješt ě nikdy p řece neomdlela! Jen jednou v život ě m ěla podobný pocit. Dávno. Když.

Když se p řed lety zmínil o jejich zasnoubení.

Ale pak zem řela Joanna a zem řelo i to, co nosil v srdci. A

175

ona, Daniela, byla celé ty roky volná. Ale teď.

Byl zpátky.

„Cože?“ hlesla.

Adrien se k ní obrátil. „Danielo, jsme už mnoho let zasnoubeni. Jist ě jsi na to nezapomn ěla. Pro naše zásnuby byl důvod, dobrý d ůvod, to nejlepší pro Anglii. Dal jsem ti dostatek času, abys dosp ěla. Až p říliš mnoho času. P řece jsi ne čekala, že z ůstaneš zasnoubená navždy?!“

Ml čela, hled ěla na n ěho a z tvářejí vyprchala barva.

Adrien netrp ěliv ě a potichu zaklel a nahlas řekl: „Danielo, čas se naplnil. Dnes ve čer budeme mít svatbu.“

„Svatbu!“ vyk řikla. „Dnes! Protože král porou čí! Z králova rozmaru.“

‚A také z mého, řekl bych,“ p řerušil ji slovy plnými jemného sarkasmu. Na rtech mu p řitom pohrával lehký pobavený úsm ěv.

Vyd ěsilo ji, že se Adrien tváří tak vesele, a že je ochoten myslet na skute čné manželství. Stála s rukama založenýma v bok a liše zu řila. P řišel p řevzít zodpov ědnost. Ona pro n ěho nic neznamená. Je jen hezká hračka, nic víc, když se te ď rozhodl převzít zodpov ědnost!

Po čínala si p řece dob ře! T ěšila se ze své nezávislosti a musela si p řiznat, že i ze své moci. A on chce p řevzít moc nad Avillem –a nad ní, zdejší hrab ěnkou!

Zdálo se, že král dal rozkaz a jeho hrabě vysko čil a ochotn ě poslechl.

Daniela svižn ě pochodovala. Šla vedle Adriena a jeho kom: 4 doufala, že v lese najde svoji Hv ězdu.

„Svatba!“ vyrazila ze sebe, když ho míjelaAni za p ět es!“

Najednou na svém rameni ucítila pevnou ruku, jejíž síla ji přinutila oto čil se. Adrien ji zvedl ze zem ě, jako by nic nevážila, a než mohla za čít protestovat nebo se vzpírat, posadil ji na h řbet svého h řebce.

Do Daniely se zabodly zlaté o či. ,,Mýlíš se. milady, a ť z králova rozmaru nebo z mého, dnes večer bude svatba. To ti

176

přísahám.“

„Nevyhrožuj mi, Adrien ě! „ varovala ho.

Adrien pot řásl hlavou. Jeho smích byl ten tam a štíhlá, přísná a hezká tvář byla te ď vážná.

„To není výhr ůžka, Danielo. To je slib,“ řekl jí. ,,A hrab ěnko, ujiš ťuji t ě. že já své sliby plním.“

Než mohla protestovat, vyhoupl se za ni a sev řel ji pažemi.

Daniele se zazdálo, že ji prostoupila vlna mihotavého rudého plamene.

177

12

Adrien p řijel s dvanácti muži, šesti rytí ři, které doprovázel stejný po čet pážat. Všichni, jak si Daniela všimla, m ěli kvalitní zbran ě i brn ění a také dobré koně.

Byli to zkušení muži p řipravení na boj.

Někte ří byli od ění do prostých tunik, zatímco ostatní, a mezi nimi Adrien, nesli na svém od ěvu i erby. Tentokrát přijel Adrien na Janovi, mohutném hn ědákovi s dlouhou hřívou a chomáčem chlup ů na nártních kloubech. K ůň byl stejn ě jako jeho jezdec vystrojen do války. Jeho mohutný hrudník byl až po boky chráněn plátkovým brn ěním a hlavu zakrýval úzký plátkový chránič s otvory pro o či. Adrien ův znak se lvem a leopardy se jako motiv objevoval na jeho koni a byl umíst ěn také v zářivém karmínu na zlatém poli na hrudi.

Adrien mí řil s Danielou p řed sebou p římo na Aville. Ostatní členové obou družin se vrátili už dříve. P řední ochranné hradby pevnosti byly lemovány strážemi, které zde vyhlížely a čekaly. Te ď mohly kone čně ohlásit návrat hrab ěnky i zemana MacLach lana. Ozval se jásot a Daniela mírně z červenala, když si uv ědomila, že tu jsou všichni kv ůli jejímu bezpe čí. D říve to považovala za samoz řejmé.

Na nádvoří Adrien svižn ě sesko čil z kon ě, vztáhl k Daniele ruce a sesadil ji na zem. Pak se obrátil, aby objal Daylina, který ho nadšen ě vítal, a vzáp ětí se s ním pozdravil sir Giles. Daniela zatím velmi tiše stála a jen cílila, jak jí v ětřík čechrá vlasy. Vítáni pokračovalo. S Adrienem se pozdravil doktor Coutin, lady Jeanette a dokonce i Monteine se p ři pohledu na n ěho šťastn ě zardívala. Danielini muži z Avillu s chutí tleskal i

Adrienovi i jeho muž ům za pohotovou pomoc p ři p řepadeni.

Daniela cítila, že se na ni n ěkdo dívá a obrátila se. Kousek od ní stál u svého koné Simon a upíral na ni pohled, v n ěmž byla bolestná úzkost, která ji bodala u srdce. Pokusila se ho povzbudit úsm ěvem, ale ten brzy pohasl, když zjistila, že ji Adrien sleduje. Poslouchal právě jednoho ze svých zbrojnoš ů, ale protože menšího muže výrazn ě p řevyšoval, jeho o či si nad mužovou hlavou lehce našly ty Danieliny.

„Dayline. Gilesi, doktore Coutine, prosím vás. V síni budu pot řebovat vaši pomoc,“ řekl Adrien s o čima stále upřenýma na Danielu. „Milady!“ zvolal, „snad budeš tak laskavá a dohlédneš na ubytování mých muž ů a jejich koní. Mají za sebou dlouhou cestu“

Odvrátil se od ní, nechal svého koně u jednoho z čeledín ů a mí řil rovnou ke dve řím do velké hradní sín ě. Daylin, Giles a doktor Coutin ho následovali. Daniela užuž cht ěla protestovat proti jeho chování v cizím dom ě. Jak si m ůže být tak jistý, která místnost se kde nachází?

Ale on zde už p řece byl, uv ědomila si. Znal Aville. Byl tu poté. co prorazil podzemní chodbu pod hradbami pevnosti a umožnil králi Eduardovi uchvátit Lenořino sídlo.

Bezd ěč ně v ní vzkyp ěla zloba. Pak se obrátila a usmála se na muže, kte ří si stáhli přilby a trp ěliv ě čekali na nádvoří. „Vítejte na Avillu.“ řekla lehce a obrátila se k siru Ragnorovi, jednomu z muž ů, který sloužil její rodin ě už dlouho.

„Mohl bys pány doprovodit do pokojů v severním k řídle a dát jejich koně ustájit a nakrmit? Já dohlédnu, aby byla na ve čer pro tak velkou skupinu p řipravena sí ň,“ řekla Daniela, obda řila sira Ragnora sladkým úsm ěvem a zamí řila do sín ě. Než vstoupila dovnit ř, kdosi vystoupil ze stínu výklenku s tapiserií a m l čky ji zastavil. Byl to Simon. Tvář m ěl šedivou a ztuhlou.

„Co se d ěje?“ zeptal se. „Jak je možné, že se tady dnes objevit MacLachlan?“

„Netuším,“ řekla a p řitom m ěla na pam ěti, že MacLachlan je

ve velké síni snad sto stop od místa, kde nyní stáli. Ztlumila hlas do tichého šepotu. „Přijel s princem Eduardem, protože jsou zde potíže,“ řekla mu.

„Musíme si promluvit, má lásko!“ naléhal.

„Teď ne!“ Daniela se ješt ě nevzpamatovala z Adrienova příjezdu a bála se o Simona. Co když se spolčil se vzbou řenci, kte ří páchali na lénu krále Eduarda tak ohromnou škodu?

„Kdy?“ nenechal se odbýt Simon.

„Pozd ěji.“

„Dnes ve čer!“ sliboval a náhle couvl zpátky ke dveřím hradu. Když Daniela vešla do sín ě, uvid ěla Adriena, jak s rukou na římse stojí u krbu. Svlékl si tuniku a zbroj a prostou plátěnou košili m ěl spušt ěnou p řes t ěsné kalhoty a obuty vysoké boty z jemné k ůže, keré sahaly až po kolena. Sotva Daniela vstoupila, zastavil se na ní pohledem. Byla si jistá, že slyšel i její šeptání u vchodu. Rem, který velel domácímu služebnictvu, nosil víno a tácy s chlebem, sýrem a sušeným masem. Adrien držel v ruce číši. Když vstoupila, ukon čil rázně sv ůj rozhovor, jako by nem ěla slyšet, o čem se zde mluví. „Pánové, kdybyste hyli tak laskaví a postarali se o záležitosti, na kterých jsme se domluvili.,“ řekl a o či upíral spíš na ni než na své poddané.

„Ovšem, milorde!“ řekl Giles a vysko čil ze svého místa u stolu. Daylin, také s o čima up řenýma na Danielu, ho následoval. Doktor Coutin se uklonil nap řed Adrienovi a pak Daniele. „Postarám se o veškerá zranění tvých muž ů,“ řekl a odešel za ob ěma p ředchozími Daniela zneklidn ěla, protože se tak ocitla v síni sama s Adrienem. P řes obrovité rozm ěry se jí místnost nezdála dost velká.

Znovu jí p řipadalo, že ji probodává pohledem a proniká až do jejího nitra. Barva jeho o čí se podobala barv ě plamene v krbu a ješt ě víc Danielu sužovala.

„Bylo to dlouhé odlou čení,“ řekl za okamžik.

„Ano. Velmi dlouhé.“

„Jsi stále rozhodnutá vést se mnou válku?“

Odtrhl se od krbu a zamí řil k ní. Daniela obešla veliký st ůl, který ji od Adriena lépe odd ěloval. ,,Zdá se, že Francouzi a Angli čané spolu budou válčit nestále.“

„Tohle je anglické teritorium.“

„Asi bude vždy p ředm ětem sporu.“

„V té v ěci jsou spory zbyte čné,“ řekl p řesv ědčiv ě. „I když sou časím, že Francouzi a Angli čané spolu budou válčit nav ěky. Ty, milady, jsi proti mn ě také vedla válku. Dovol mi, abych ti to Připomn ěl. Pep ř v mém vín ě. Med v botách. Povolené sedlo, které m ě málem zabilo.“

„Sedlo jsem ti nepovolila.“

Bylo jasné, že jí stále nevěř í.

„A z ůstala jsem u tebe, když jsi umíral na mor,“ p řipomn ěla mu.

„Nezapomn ěl jsem. Platím.“

„Ano, platíš svoje dluhy.“

„Tady jsem je splatil,“ zamru čel a jeho o či jí p řipomn ěly, že splnil sv ůj slib a dal jí léta svobody.

Ta léta právě skon čila.

„Ale,“ pokra čoval, „dlouho jsem zde nebyl a zdá se, že jsi připravena pustit se se mnou znovu do boje.“

„Vskutku, m ůj pane, dlouho jsi zde nebyl,“ řekla mu tiše. „Byl jsi, kde se ti zacht ělo. Já jsem zůstala tady. Starala jsem se o tyto lidi, pracovala jsem pro blaho hradu a celého Avillu. Tys sem dnes vstoupil, jako bys zde byl pánem po cely sůj život. v Jen chrlíš povely a rozkazy!“

Adrien se zastavil u čela stolu a dolil si sklenku vína. „To je trochu povrchní pravda. Dnes jsem p řijel, abych t ě zachránil před bandou ni čem ů a pak teprve vydával p říkazy, má paní.“

„Nic hrozného by se mi nestalo.“

„A co vlastn ě považuješ za hrozné, Danielo? Bu ď si jistá, že by ti hrdlo řezové zabili každého muže, který by byl s tebou, jen aby získali svou ko řist. To t ě netrápí?“

„Tohle je m ůj domov,“ řekla rozzloben ě. „A ty ho znáš jen

proto, že jsi kdysi zavinil jeho pád.“

Na okamžik jen ml čky stál a pozoroval ji. Další slova pronesl velmi vážn ě. „Tady jsem pánem já, milady. To si dobře zapamatuj.“

„Mám právo.“

„A já rozkaz krále.“

„Ach ano! Král ti dal majetek, bohatství a tituly, a ty ses se mnou p řitom ješt ě neoženil. M ěl jsi plno práce jinde, ale teď ti Eduard p řikázal, abys uzavřel s ňatek. Mohu odmítnout manželský slib.“

„Neodmítneš.“

„Ale?“ řekla. „A pro č ne?“

„Provdáš se za mne, má paní, protože máme požehnání církve, jsme celé roky právoplatně zasnoubeni a ty jsi neu činila nic, abys zasnoubení zrušila.“

„Ale.“

„Provdáš se za mne, protože t ě p řivle ču k oltáři svázanou, bu deli t řeba. Protože.“

„To bys neud ělal,“ řekla s hlubokým pohrdáním.

„Ud ělal,“ ujistil ji.

„Protože to p řikázal král?“ řekla posm ěšn ě.

„Protože já jsem se rozhodl to ud ělat, milady.“

„Jist ě, ty se se mnou totiž musíš oženit. Pokud chceš z ůstat hrab ětem.“

Adrien se velmi pomalu usmál a výsm ěšn ě p řitom zk řivil ústa, což sc Daniele nelíbilo. „Je toho tolik, na co nem ůžeš zapomenout, nebo co mi nedokážeš odpustit! Dob ře, má paní, já také mohu oživit vzpomínky! Zlomyslnosti, které jsi provád ěla, byly jedna v ěc. Zkus ale n ěco te ď, paní a za čne opravdová válka.“

Když to pronesl, zdálo se, že se v Daniele vznítil ohe ň. Brala to od Adriena jako provokaci. Nebo ji chce urazit a vzbudit její vztek? Jak si m ůže být jistý, že všechno p ůjde tak lehce? Ani výzva, ani urážka v ní však takový žár neroznítily. Zp ůsobil to

pohled na n ěho. Zjišt ění, že se zm ěnil jen málo, že je stále okouzlující a podmanivý. Uchvacoval ji, toužila se svou rukou dotknout jeho svalnaté bronzové paže a hladce vyholené tváře. Její o či putovaly po Adrienov ě t ěle, až spo činuly na jeho rukou. Nehty na dlouhých, silných prstech sluncem opálenýc h do bronzová m ěl krátce zastřižené a čisté. Chtěla, aby se jí ty ruce dotýkaly. P ředstavila si napln ění jejich manželství a sv ět se s ní zase rozto čil.

Cosi v jejím nitru dychtilo po tom, co jí Adrien MacLachlan nemohl dát. Co ale dal Joanně a co spolu s ní i poh řbil. Daniela necht ěla, aby její sílu, postavení a duši vzal muž, který od ní bude zas odjížd ět, aby ve válkách sloužil králi, dělal, co si zamane, a vracel se, aby udílel rozkazy. Zvláště pokud je tím mužem Adrien. Necht ěla cítit, jak se jí zrychluje tep, a necht ěla cítit ani ten osten žárlivosti, který bude následovat. Ona. Daniela, p řece není hra čka, kterou lze odložit jako trofej na polici.

„Nechci se vdát, za nikoho,“ řekla.

„To je zvláštní! Po celé Evropě se povídá, že se zajímáš o Simona, hrab ěte Montjoie.“

„Simon je vzdálený bratranec a m ůj dobrý p řítel. Říkám ti. že si žádný s ňatek nep řeji.“

„Dob ře, milady,“ řekl Adrien a jeho hlas znél unaven ě. „Obávám se, že jsi díky Avillu a Garistonu příliš bohatou ko řistí pro národy ve válce, než abys sis mohla vybírat, jestli se vdáš, nebo ne.“

„Pokud byste m ě ty i král nechali na pokoji.“

„Politika to nedovoluje, Danielo. A máš pravdu. Získal jsem titul hrab ěte a stal se ze mne pán hrabství v Glenwoodu v dobré ví ře, že k našemu manželství nakonec dojde. Narodil js em se jako syn hrdého a ušlechtilého, i když nemajetného, skotského zemana a ten m ě nau čil bojovat za to, co mi pat ří, a nepodlehnout. Nevzdám se ničeho, co je moje.“

„Já nejsem tvoje .“

„Jsi, a už mnoho let.“ „Když jsme se zasnoubili,“ p

řipomn ěla mu, „řekl jsi mi, že

ě naše zasnoubení

souhlasíš proto, že mi cosi dlužíš. Eduard tehdy vy hrožoval, že mě provdá za sira Andresona. Říkal jsi, že m

ochrání před jinými možnostmi, které by krále napadly. A dal jsi mi svobodu. Jestli si te ď myslíš, že to porušíš.“

Rozzloben ě zmlkla, protože Adrien se rozesmál. „Á, milady! Chápu, proč ses v ůbec nepokusila o zrušení našich zásnub! Byla jsi p řesv ědčená, že mi Joannina smrt vzala veškerý rozum a že

naše odlou čení bude trvalé!“

ěm. Ale

„Nestanovil jsi žádnou lh ůtu s ňatku!“

„Nabídl jsem ti léta svobody. Dostala jsi je. A tvoje svoboda te ď znepokojuje mnoho dobrých Angli čan ů a Gasko ňců oddaných Eduardovi, protože se neustále vedou řeči o možném manželství mezi tebou a tvým urozeným Francouzem.“

Daniela ucítila, jak jí do tváří stoupá rum ěnec, a to ji vyplašilo. P řemýšlela o Simonovi, záleželo jí na n nejednala proti své cti a zu řila, když si uv ědomila, že její rum ěnec p ůsobí jako p řiznání prvotního hříchu.

Nadechla se, pomalu vydechla a snažila se ovládnout tak, aby mohla promluvit d ůstojn ě. „Musíš mi v ěř it, Adrien ě. Necht ěj náš sňatek! Nemohu ti dát to, co si přeješ dostat od ženy.“

„Danielo, nev ěř ila bys, co m ůže člov ěk ud ělat z nutnosti.“

„Krátce p ředtím, než moje matka zem

milovala a ctila jejího krále. Slíbila jsem to, zemane

MacLachlane.“

„Filip zem

řela, m ě prosila, abych

řel,“ řekl rozhodn ě Adrien, „a tvoje matka pobývala u krále Anglie, když se stal tvým kmotrem. Souhlasila s tím, že se staneš jeho schovankou, sv

budoucnost. On ji sv ěř il mn ě.“

ěř ila mu tvoji

„Moje matka z řejm ě nem ěla jinou možnost. A ť je to, jak chce, pane, dala jsem jí slib. Nep řeji si, aby se Eduardovi stalo cokoli zlého, a p řísahám, že jsem zde neud ělala nic, co by ublížilo jemu nebo jeho záležitostem. Ale pokud si myslíš, že

mě tvá slova p řim ějí nedbat na rodinu mé matky, mýlíš se! Dala jsem slib a nebudu proti rodu Valois bojovat. Pokud si myslíš, že své p řesv ědčení kv ůli tob ě zm ěním, jsi na omylu.“

Adrien si povzdechl a podrážd ěně řekl: „Král Eduard byl Filipovým p římým bratrancem a anglický král je stále v bližším příbuzenském vztahu s Filipovým synem než ty.“

„Pak by m ěl Eduard uznávat postavení krále Jana,“ řekla Daniela.

„A ty by sis m ěla zapamatovat, že toto území nezískal král Eduard lstí nebo výboji, ale že mu pat ří výhradn ě na základ ě dědi čného práva daného před tém ěř dv ěma sty lety prost řednictvím Eleonory Akvitánské. A, Danielo, ty jsi také dala jiný slib. Mn ě. Že se za mne provdáš. Je tvoje slovo čestný závazek, nebo ne? Chceš jeden slib porušit a druhému dostát?“

„Nesnažím se porušit žádný ze slib ů, které jsem kdy dala!“

„Pak tedy dnes ve čer bude svatba.“

„Nejsem na to p řipravená!“

„Tak se p řiprav, protože se ve čer staneš mojí manželkou.“

„Adrien ě, k čertu s tebou!“ zvolala. „Jsi ješt ě domýšliv ější než d řív, jestli je to v ůbec možné!“ obo řila se na n ěho.

„Ne, jsem jen odhodlan ější, to je vše.“

Daniela pobou řen ě vyk řikla. Byla p řekvapená a zděšená slzami, které jí vytryskly z o čí. Obrátila se k Adrienovi zády. Neslyšela, že se k ní blíží, a tak leknutím vyk řikla, když jí svou ruku položil na rameno. Pak promluvil, ale ona byla stále znepokojená. Jeho hlas byl ochraptělý a hluboký a teplo jeho dechu se p ři každém slovu dotklo jejího ucha. „Danielo, v srdci víš, že ten den musel nastat, že jsem nemohl z ůstat pry č nav ěky.“

„Jak dobrou záminku sis našel!“ obvinila ho šeptem. T řásla se a pokoušela se to chv ění v ůlí zastavit. Uv ědomila si, jak plynul čas. Vzpomínala na jejich ustavi čné slovní p ůtky, na hr ůzu v jeho o čích, když nalezl mrtvou Joannu. Vzpomn ěla si

dokonce na náznak něhy, kterou jí tehdy projevil, a vzpomn ěla si, jak se ho dotýkala, když byl tak blízko smrti.

Necht ěla si takové v ěci pamatovat. Necht ěla cítit zmatek, když byl nablízku, a necht ěla vnímat zneklid ňující žár, který v ní dokázal tak snadno vznítit.

„K čertu, Danielo,“ řekl se vzr ůstající netrp ělivostí. „Nep řijel jsem ti ublížit.“

„Tak odlož manželství!“ naléhala a obrátila se k němu. „Dop řej mi čas!“

Zadíval se jí na dlouhý okamžik do o čí a ona se sotva odvážila dýchat. Doufala, že bude s jejím návrhem souhlasit. Pak Adrien pomalu zavrt ěl hlavou. „Nemohu to ud ělat, Danielo,“ řekl pevn ě a ona pocítila zamrazení, protože si uv ědomila, že je záležitost uzavřena, a ť bude jakkoli protestovat.

„Takže.,“ za čala a zmlkla, protože se musela nadechnout.

„Takže co?“ zeptal se a pronikav ě se na ni zadíval.

„Budu souhlasit, dám ti sv ůj slib. Ud ělám tak v klidu, pane, bez nejmenšího protestu. Jen mi dej Čas, potom.“

„Čas potom?“ opakoval a nakr čil čelo.

Přikývla. Hn ěvala se, že mluví tak t ěžkopádn ě, že jí p ůsobí utrpení najít ta správná slova. Už to přece musel pochopit!

„Ješt ě nikdy jsem.,“ za čala a op ět nedopov ěděla. Cht ěla si zachovat d ůstojnost, ale p řitom se mu nedokázala dívat do očí. Sklopila zrak. „Napln ění.“ Zhluboka se nadechla a zkusila to ješt ě jednou. „Nevím, co znamená napl ňování manželského slibu. Chápeš?“

„Ano, už chápu,“ řekl. Nejrad ěji by ho kopla. Zdálo se, že ho její zmatek pobavil. Nehodlal jí v té zapeklité situaci nijak pomoci.

„K čertu.,“ za čala zu řiv ě, ale Adrien jí sev řel ramena ješt ě pevn ěji, zvedl jí bradu a p řinutil ji, aby se na n ěho podívala.

„Výborn ě, Danielo. Dnes ve čer uzav řeme s ňatek. Dop řeji ti čas. Nevím, kolik ti jej dop řeji. Uvidíme, kolik ho bude zapot řebí“

V jeho hlasu zn ěla výstraha. Na tom ji ale nezaleželo. Získala odklad a jakýkoli čas jí te ď p řipadal vzácný.

Adrien znal pevnost Avdle do nejmenších detailu, p řestože zde Daniela provedla n ěkteré zm ěny od doby, kdy tady byl naposledy.

Rem mu ukázal pokoj v patře, který byl velký a prostorný, a byl umíst ěn poblíž ložnice hradní paní na konci chodby. Pat řil Daniele, když byla malá, ale Adrien byl p řesv ědčen, že v n ěm pozd ěji p řebývali mnozí hosté. Byl pohodlné zařízen, ale z ůstalo v n ěm málo z toho, co patřilo Daniele, krom ě zajímavé sbírky knih, která ležela na malém vyřezávaném stolku u postele. Teď pat ří pokoj jemu. Jeho zavazadla lemovala st ěnu, plášť visel na kolíku, brn ění leželo na stole a hledí a p řilba vedle n ěj.

Posadil se u praskajícího ohn ě a byl rád, že m ůže popíjet víno a protahovat si unavené tělo. Hnal se sem tak usilovn ě! Uv ědomil si, že ho ješt ě te ď mrazí, když si vzpomene, v jaké situaci dorazil. P řijít o Aville by bylo strategickou i politickou katastrofou.

A p řišel by o Danielu.

Za ťal ruku v p ěst a zase ji uvolnil. Pokoušel se zbavit nap ětí v t ěle, Daniela dozrála z krásného děvčete ve smyslnou a okouzlující ženu. Byla nezávislá víc než kdy jindy, chrán ěná trny jako šípková růže, ale po řád v ní viděl horlivost dívky, kterou znal. Dívku s uzdravujícíma rukama, hrdým du chem a neumdlévající odvahou.

Zvedl sklenici s vínem a promluvil tiše a up římn ě do pokoje. „Přiznávám, že se nemohu zbavil pokušení svléci ji donaha, dotýkat se jí, ochutnávat a cítit každý kousek její ho sv ůdného těla.“

Přitom se mu dostalo varování. Vždy v ěděl, že se z ní stane nep ředstavitelná kráska. Cítil, že umí člov ěka o čarovat. Vid ěl ji,

jak pokouší jiné muže, až byli ochotni za ni položi t život, kdyby kývla prstem. Jaksi si po řád nedovedl představit, že dosp ěla v bytost tak úchvatnou, nevinnou ve své kráse a zárovň e neuv ěř iteln ě smyslnou. Její o či byly jako drahokamy, m ěla nádherné vlasy, hladké a lesklé jako havraní křídla. V život ě nevid ěl sv ůdn ější ženu. Nikdy. Byla jako její matka, a i když byl tenkrát ještě velmi mladý, zap ůsobila na n ěho jak Leno řina krása, tak její elegance. Daniela byla vyšší než Lenora, stejně štíhlá, ale smysln ější. Rysy m ěla ješt ě tajemn ější a postrádala eleganci a d ůstojnost své matky, i když zrnko obou p ředností v ní bylo zaseto. Daniela byla smyslná, a to ještě zvyšovalo její dokonalost. M ěla cosi zvláštního v o čích, v hlase, v pohybech, snad vášeň, která doutnala pod povrchem a byla neuvěř iteln ě vzrušující.

Adrien zaklonil hlavu a uv ědomil si, jak jsou jeho úvahy o Daniele bláhové. Začal myslet na Joannu. Byl jejím prvním milencem a ona byla jeho první ženou. V ěděl to a byl n ěžný a opatrný. Když se poprvé milovali, chvíle napln ění byla milá a sladká. Chtěla ho, byla odhodlána vzepřít se nebi i peklu, otci i králi, aby s ním mohla být. P řísahala, že sotva cítila bolest, že pro n ěho ho řela hore čkou, jejíž žár s sebou všechnu bolest odnesl. Smířil se s její smrtí. Z ůstaly mu krásné vzpomínky. Cítil spíš vinu než bolest. Kdyby ji miloval se ste jnou vášní a odhodláním jako ona jeho, mohli být oba daleko od nčivých i účink ů moru. Ale oni sloužili králi a z řejm ě nem ěli v ůbec žádnou možnost, jak zm ěnit sv ůj osud.

Te ď po n ěm Daniela žádala, aby kv ůli ní čekal. Nikdy!

Uv ědomil si, že se sem p ůvodn ě rozjel, protože se cítil uražen, nikdo si nebude d ělal nárok na to, co je jeho, a rozhodně ne nějaký vazal cizího krále! Te ď, když p řijel, postará se o svůj majetek. O Aville, a o Danielu. Bylo tém ěř d ěsivé, jak vášnivě po ní prahl.

Dosud se mu n ěco podobného nestalo. Celý život ho přitahovaly ženy a on stejn ě mocn ě p řitahoval je. Daniela jeho

pýše ušt ědřila polí ček. Uv ědomil si, že zatímco jeho se zmoc ňuje chtí č, ona mu pat řit nechce.

Pak tu byla ta v ěc se Simonem.

Jak tak sed ěl a p řemítal, ozvalo se zaklepání. Vstal a otevřel. Za dve řmi byl i Daylin s Gilesem a Richardem Huntingtonem, kte ří si s ním cht ěli promluvit. M ěli vážný pohled. Beze slov trojici otev řel dve ře doko řán a uvedl ji do své ložnice.

„Nalezl jsem muže, kterého jsi zranil a zanechal v lesích. Adriene,“ řekl mu Richard. ,,P řivezl jsem ho sem.“

„Beze sv ědk ů?“

„Ano. Umístil jsem ho do sklepní místnosti pod nejvzdálenější v ěží.“

„Jak vážn ě je zran ění? P řežije?“ zeptal se Adrien.

„Práv ě ho ošet řuje doktor Coutin. Slíbili jsme zajatci, že se o něho postará nejlepší lékař, pokud nám upřímn ě řekne všechno o p řepadení.“

„Slíbili jste mu také azyl v Anglii?“ cht ěl v ědět Adrien.

Daylin p řikývl. „Ano, Adriene, všechno prob ěhlo podle tvých instrukcí. Ale ani to nebylo nutné. Muž byl dost vystrašený už z toho, jak s tebou odpoledne bojoval. Myslel si, že ho budeme mu čit t ěmi nejstrašn ějšími zp ůsoby, jaké sv ět zná.“

„Měl jsem pravdu?“ zeptal se Adrien Daylina.

Daylina za okamžik p řikývl. „Ten chlapík říkal totéž. Jeli s oddíly vzbou řenc ů proti Eduardovi a bylo jim řečeno, aby neubližovali Simonovi, hrab ěti Montjoiovi. M ěli od n ěho přijímat rozkazy, jakmile bude zajata hrab ěnka z Avillu. Další rukojmí brát nem ěli.“

„Taková je pravda, milorde!“ řekl starý Giles a smutn ě pot řásal hlavou. „Měl jsem zlé tušení, ale nikdy m ě nenapadlo, že by se mohl mladý Simon zaplést do spiknutí proti hrab ěnce.“

„Zajmeme Simona hned?“ zeptal se Daylin.

Adrien zavrt ěl hlavou. „Věř í, že úto čníci z jeho nepoda řeného útoku buď uprchli, nebo byli zabiti. Neví, že ho podezíráme, a mohl by se k Daniele znovu dostal. Rád bych

věděl, jestli za ním stojí král Jan. To zjistíme jen vyčkáváním. Ať zde Simon z ůstane jako host, a sv ědek dnešního ob řadu. Chci všechny sv ědky, které m ůžeme získat!“ dodal tiše.

„Ano, zemane Adrien ě!“ řekl Daylin a jeho hlas byl náhle plny žáru. „Je dobré, pane, ti zase sloužit!“

„A to jsi zdravý na t ěle i na duši, zapálený pro dobrou v ěc a chytrý!“ dodal Richard.

Adrien nakr čil čelo a Richard o krok ustoupil. „Odpus ť. M ěli jsme tu ob čas krušné chvíle, Adrien ě, nep řítel byl nablízku, bylo třeba dávat si pozor na každé slovo a hlídat hraběnku.“

„Hrab ěnku jsme neuhlídali.“ p řiznal zkroušen ě Daylin.

„Ano, potřebovali jsme t ě,“ řekl Giles. „Zdravého a silného na duchu, tak to ti chlapci myslí.“

Adrien se usmál. „Děkuji. Jsem zde a pokud vášeň a hn ěv uzdravuje ducha, pak jsem zcela zdráv. D ěkuji vám, hoši, za vaše služby a velkou oddanost v takových podmínkách! A te ď se jd ěte bavit. Dnes ve čer si užívejte jen jídla a zábavy.“

„Nem ěli bychom hlídat hrab ěnku, kv ůli Simonovi.?“ za čal ustaran ě Daylin.

„Ne,“ odpov ěděl Adrien. „Dnes ne, chlapci.“

„Ale.“namítl Richard.

„Hlídat ji budu já,“ řekl jim Adrien. „Ano, já budu hlídat!“

Během odpoledne se vykoupal a oblékl na večer, nevzal si však na sebe brn ění ani zbran ě, krom ě svého me če. Sám se zašel podívat na v ězn ě a vyslechl si mužovo p řiznání. Ještě jednou ujistil vyd ěšeného zajatce, že se mu nic zlého nestane, když se up římn ě p řizná. Jakmile muž skon čil, byl Adrien přesv ědčen, že s celou akcí m ěl hodn ě spole čného Simon a že byl odhodlán Danielu unést. Málem se mu to podařilo. Jestli byla Daniela zcela nevinná, nebo ne, Adrien nevěděl. Toho odpoledne b ěžela k chatr či jako šílená. S Adrienem. kterého nepoznala, bojovala dost zoufale. Všechny by p řesv ědčila, že se st řetla s nep řítelem. Ale co když p řece jen v ěděla, kdo ji drží? Adriena p řece vždycky považovala za nep řítele.

Jak by ho mohla v tom okamžiku poznat? Byl pry č tolik let! A její svoboda trvala až p říliš dlouho. Adrien dokon čil p řípravy na svatební ob řad, který se m ěl konat p ři západu slunce v kapli u západního křídla. Otec Josef, zdejší buclatý kn ěz, byl Gaskon ěc, kterého sem p řivezl Eduard, když Daniela p řed lety odjížd ěla do Anglie. Byl stále velmi oddaný anglickému králi, nebo o tom alespo ň Giles ujiš ťoval Adriena. Mezi jeho muži byl mladý učedník, který studoval na kn ěze, ale po smrti svého staršího bratra se vrátil zpátky do světského života. Adrien si byl jist, že by ho Darin upozornil, kdyby p ři p říprav ě n ěco nebylo v po řádku. Navzdory svému slibu, že nevěst ě poskytne čas, by byl Adnen mnohem radši, kdyby jeho no ční právo bvlo naplněno.

S tím pomyšlením vešel do hradu a zanechal velkou s í ň hemžícímu se služebnictvu, které p řipravovalo svatební hostinu, jež bude po ob řadu následovat. Sám stoupal po schodech nahoru. Na okamžik se zastavil ve svem pokoji a vzal z n ěho balí ček, který mu dala Jana, manželka prince Eduarda, ja ko dar pro nev ěstu. V ěděl, co v n ěm je, čist ě bílá no ční košile z nejjemn ějšího tkaného hedvábí. Za těchto okolnosti sotva použitelná, ale.

Urazil vzdálenost k Danieliným dv ěř ím, ke dve řím do ložnice hradní paní na konci chodby. Pohroužen do myšlenek nezaklepal, ale otev řel dve ře d řív, než ji zavolal jménem. „Danielo.“

Zarazil se. Sed ěla v elegantn ě tvarované d řev ěné sedací van ě, vyztužené zlacenými ocelovými obru čemi. Byla umíst ěna u krbu a Daniela se v ní zjevn ě cítila p říjemn ě. Pro česávala si vlasy, umyté a ještě vlhké, které jí splývaly p řes okraj vany až na bílou kožešinu prostírající se za ní.

Pohoršilo ji, že spat řila Adriena, rychle p řitiskla kolena k hrudi a up řela na n ěho zelené o či blýskající se jako drahokamy. „Nemyslela jsem si, že by Skotsko mohlo soupe řit s Gasko ňskem, co se tý če dvornosti. P řesto jsem v ěř ila, že jsou muži po celém k řes ťanském sv ětě natolik zdvo řilí, že zaklepou,

než otev řou dve ře do míst, která jim nepatří.“

„Tohle je moje vlastnictví,“ p řerušil ji stroze.

„Moje.“

„Moje. Prop ůjčuji ti ho, prozatím,“ p řipomn ěl jí. Daniela si objala kolena ješt ě pevn ěji, ale nemohla skrýt dlouhou eleganci nohou ani plnost ňader.

Adrien litoval, že nezaklepal. Slabiny ho bolely a jeho mužství se v nich zvedalo jako praporec.

A on jí slíbil čas.

„Adriene, prosím, co tady d ěláš?“ vyk řikla a on byl zlomysln ě rád, že ji tak vyvedl z míry.

Zamí řil k její posteli s bohatým baldachýnem a vyšívaným přehozem. Otev řel kožený vak a vytáhl krásné, zářivé prádlo. Při pohledu na n ě se Daniele zablýskly o či a zatajil dech.

„Dar od princezny z Walesu, Eduardovy manželky Jany , první dámy Kentu,“ řekl stru čně. Pak hodil na lože malou lahvi čku plnou temné tekutiny. „Dárek ode mne.“

„To je.,“ za čala ned ůvěř iv ě.

„Ku řecí krev.“

Nechápavě na n ěho hled ěla.

„Aby zkropila postel,“ řekl jí, „než nastane ráno,“

Rum ěnec, který pokryl každý viditelný kousek jejího t ěla, zvýraznil smaragdovou barvu jejích o čí a jisk řivou modro černou krásu vlasů. „Děkuji,“ poda řilo se jí chladn ě vyslovit. „Mohl bys teď m ůj zemane, odejít? Chladne mi voda.“

Cht ěl vyjít ze dve ří, ale nebyl toho schopen. Zamí řil k van ě a poklekl na její stran ě. Bolest se šířila a záře Danieliny slonovinov ě jasné k ůže byla tém ěř nesnesitelná.

Slabost ve slabinách se zvětšovala. Proboha, pokud z tohoto pekla ihned neodejde.

„Adrien ě, odejdi!“ Nap ětí v jeho tváři muselo být pro ni varováním, protože rychle opakovala: „Prosím odejdi!“

Ale on neodešel. Vztáhl ruku, setřel jí z paže kapku vody a uv ědomil si, že se celý t řese a že vypadá jako králík zahnaný do

kouta. „Slíbil jsem, že ti dám čas. Nikdy jsem neslíbil, že se budu držet dál od panské ložnice, nebo že budu p ředstírat, že jsem spolu s Avillem nezískal i manželku.“

Přes své znepokojení a neklid na n ěho ost ře pohlédla, „Aville zůstává můj.“

„Získáváš víc než já, jak se zdá, hraběnko. Já jsem se zde stal hrab ětem, ale ty, milady, se za hrab ěte provdáš.“

Sm ěle na n ěho pohlédla. „Jsi hrab ětem jenom proto, že ti Eduard dal titul. A ten ti dal jen proto, že jsem souhlasila s našimi zásnubami.“

„Hrab ěnko, cokoliv jsem od tebe získal, jsem si zasloužil ! Obávám se, že jsem měl mnohem snadn ější práci, když jsem si musel poradit s ozbrojeným nep řítelem!“

Najednou polkla, na okamžik zav řela o či a Adriena se dotkl nep říjemný pocit, který ji z řejm ě naplnil. „Adrien ě, já nejsem kámen, ani zeď, pevnost, nebo hrad! Obrátil jsi mi během několika hodin m ůj sv ět vzh ůru nohama a te ď se mi vysmíváš. Hledáš na mně chyby a p řitom m ě nepovažuješ za nic víc než za ženu, kterou jsi dostal spolu s hradem. Dob ře, pane, docela up římn ě, pochopila jsem, že zatímco jsi oplakával Joannu, vyspal ses s polovinou žen Anglie, Skotska i kontinentu. Odpus ť, pokud mám já, která jsem jen poslouchala básníky a hudebníky, v ůč i tob ě jisté výhrady!“

V tu chvíli by dal všechny své tituly i p ůdu, která mu patřila, za její t ělo. Ale p řestože se pod jeho pohledem chv ěla, neztratila ze svého ohn ě ani jiskru, a i když byl Adrien odhodlán jí vzdorovat, rozhodl se, že te ď odejde. Udiven ě na ni pohlédl. „Polovinu žen ve Skotsku, Anglií a na kontinentu? T o jist ě ne!“ Vstal a zamí řil ke dve řím. Pak se zamra čil a obrátil se zas k ní. „Jist ě to nebyla víc než, t řetina.“ Vyšel ven a rychle za sebou zav řel dve ře. Jak p ředpokládal, něco na n ě narazilo. Usoudil, že mýdlo. Znovu rychle otev řel a str čil do pokoje hlavu. „Bu ď připravena na slib, hrab ěnko. Za hodinu nastane soumrak. Budu tě o čekávat v síni a pak spolu odejdeme do kaple.“

Zaklela a tentokrát po Adrienovi mrštila střevícem. Ležel kousek dál od vany a ona se musela natáhnout, aby na n ěho dosáhla. Odhalila přitom plná, pevná a okrouhlá ňadra. Jejich bradavky byly dráždiv ě velké, r ůžové a zahrocené. Že by z chladnoucí vody? napadlo ho.

Znovu zav řel dve ře, než ho mohl zasáhnout střevíc, op řel se o ně a poslouchal Danieliny kletby.

Ach ano, nemohla ho proklínat víc, než on proklínal sebe.

194

Měla ješt ě čas.

A on poci ťoval sžíravou, hladovou bolest, která ho svírala, pronásledovala a trýznila.

Vyšel ze dve ří, sp ěchal dol ů a tam se zadíval do ohn ě. P řišel za ním Rem a nabídl mu další pohár jejich nejlepšího vína. Adrien mu pod ěkoval a s chutí se napil.

O chvíli pozd ěji si uv ědomil, že Daniela sešla ze schod ů. Oblékla si elegantn ě modré šaty. Jemné rukávy spodního roucha splývaly v dlouhých záhybech kolem paží, královská mod ř tuniky s bohatou modrou výšivkou na živ ůtku jí obepínala ňadra a pak spadala v m ěkkých záhybech dolů. Hlavu pod zlatou filigránovou čelenkou, jednoduchou a krásnou, pokrýval závoj modré mlhy.

Nepohlédla sm ěrem k n ěmu, ale zamí řila ke stolu, kde čekalo, víno. Nalila si číši, rychle vypila celý obsah a nalila si další. Pozoroval, jak vypila druhou a za čala si nalévat třetí. Přešel místnost, p řistoupil k ní, vzal jí karafu i číši z ruky a rázně je postavil na st ůl.

„Jak opilá si myslíš, že musíš být, abys mohla vysl ovit sv ůj slib?“

„Velmi,“ ujistila ho vážn ě a op ět sáhla po číši. Odsunul nádobu dál.

„Je mi líto! Obávám se, že nemohu připustit, abys ses uprost řed ob řadu svalila na zem.“

„Ješt ě jednu!“ zašeptala a dodala s d ůstojností i s pohrdáním. „Toto víno jsem pila celý život. Obávám se, že ho v celém hradu není takové množství, které by m ě dokázalo skolit na zem.“

„Nebudeme to riskovat, ano?“ navrhl. Vzal ji za paž i a obrátil a vycházel s ní ze síně.

„Většina nev ěst p řijímá při takové záležitosti nějaké pozornosti. Roucho, klenoty, kv ětiny.“

„Většina nev ěst má v úmyslu se svými manželi spát,“ připomn ěl jí zdvo řile.

„Kdo bude zastupovat mého poru čníka?“ zeptala se chvatn ě a snažila se vyhýbat nebezpe čnému sm ěru, kterým se vydala.

„Za krále Eduarda III. bude jednat doktor Coutin.“

195

Vyšli ze sín ě, Venku na nádvoří čekali Danielíni lidé, tesa ři, zedníci, rolníci, d ěve čky, ozbrojenci a jejich ženy. Ozval se jásot a vzduchem létaly kv ětiny.

Všechny kv ětiny, které si mohla Daniela p řát.

Byla vychována a vyrostla ke cti svého stavu. Adrien to vid ěl rád, protože tak instinktivn ě odpov ěděla t ěm, kte ří dávali najevo svou v ěrnost. Brala kv ětiny od malých bosých d ěvčat a up římn ě jim d ěkovala za blahop řání. Společně došli ke kapli, kde ji vzal za ruku doktor Coulin a došel s ní k oltáři p řed čekajícího otce Josefa. Víno, pomyslela si, mi pomohlo. O či m ěla zamžené. Když procházeli kolem jejího bratrance Simona, který stál napjatý jako luk v bo ční lavici s lady Jeanettou, s Monteine a s dalšími členy domácnosti, sklopila oči.

Ale ješt ě p ředtím v nich Adrien zahlédl utrpení a projel jím spalující osten žárlivosti. Simon se brzy do čká odplaty. A jestli Adriena zradila i Daniela.

Otec Josef monotónn ě za čal. Doktor Coutin v zastoupení krále vyřídil veškeré náležitosti. Adrien odříkal sv ůj slib rychle.

Daniela jako by se zajíkala p ři každém slovu, které jí vyšlo z úst.

Ale na tom nezáleželo, vyslovila sv ůj slib bez nátlaku a před notnou řádkou svědk ů. Ob řad skon čil. Otec Josef vyzval Adriena, aby políbil nev ěstu.

To bylo jediné, co Adrienovi ještě chyb ělo. A Simon se díval. Adrien si p řál, aby ten Francouz viděl, jak moc si je mladý novomanžel v ědom práva na svou ženu.

Přitáhl si ji do náruče, ruku jí p řiložil na krk a p řinutil ústa, aby se mu vzdala. Za čal je drtit svými, až je otev řela. Pronikl do nich jazykem a vychutnával vůni sladké máty, kterou žvýkala. Daniela ho chytila za volné rukávy košile pod jeho tunikou, pevn ě a jakoby na protest. Neuvolnil své sev ření, znovu a znovu dobýval její ústa jazykem, zkoumal je a pronikal hloub ěji a hloub ěji do sladkého, sv ůdného tepla polibku, který necht ěla dát. Byla v jeho pažích jako v ohni, pobou řená a divoká, bolestn ě sladká na dotek a chu ť, vyzývající k tomu, aby ji držel v náručí a tiskl k sob ě. Aby ji cítil. Její vlasy mu splývaly jako

196

černé hedvábí přes prsty a proplétaly se jimi jako nejjemn ější vlákna ebenu.

V okamžiku, kdy ji pustil, zavrávorala a málem upadla. Když se na n ěj podívala, uvid ěl v jejích zářiv ě zelených o čích vztek. Zalapala po dechu. Rty m ěla vlhké a nab ěhlé.

Toužil po ní čím dál víc.

Ale oba byli od sebe náhle odtrženi, protože se k nim hnali gratulanti. Monteine a lady Jeanette Adriena políbily a pak se k němu prodrali jeho muži, aby ho poplácali po zádech nebo mu pot řásli rukou. Koutkem oka viděl, že je Daniela ve stejné situaci –hnali se k ní jeho rytí ři a její ozbrojenci. Další a další se tla čili vp řed. Obvykle vtiskli na tvář krátký polibek, ale n ěkte ří ji políbili i na rty.

Pak tu byl Simon. Nával v kapli oddělil Adriena od Daniely, ale byl dost blízko, aby vid ěl, jak Simon Danielu bere do náruče. A pak vid ěl, jak jí Simon líbá.

Polibek netrval tak dlouho, jako když líbal nev ěstu on, možná nebyl ani tak dramatický nebo vášnivý, ale byl zatracen ě důvěrný. Adrien se cítil, jako by kolem n ěho vzplály všechny pekelné ohn ě. Cht ěl toho Francouze zabít.

Než se zas dostal k Daniele, dvojice se od sebe odtrhla. Ale zdálo se, že spolu šeptem hovo ří, aby je neslyšeli jiní.

Co jenom mají v plánu?

Když si Adrien p řisel pro nev ěstu, Simon se ztratil v davu na nádvoří. Daniela celá bledá přijala ruku, kterou jí nabídl, aby ji doprovodil zp ět sín ě. Kráčeli bok po boku, ale ona na n ěj p řesto nepohlédla.

Velký st ůl byl p řipraven tak, aby uspokojil obrovské množství lidí. Adrien se s Danielou posadil do čela, zatímco jeho muži a její dámy se rozmístili podle své hodnosti a postavení. V prostoru ohrani čeném dv ěma p řisunutými stoly za čal hrát hudebník na loutnu. Sloužící nabízeli hojnost dráždiv ě upravených pokrm ů, podávali se pávi s roztaženým pe řím, bažanti a ostatní dr ůbež, mohutný divo ěák s roztaženou tlamou a vycen ěnými zuby, množství ryb, úho řů a jeleního masa.

Po Adrienov ě boku sed ěla Daniela, bledá a mlčenlivá.

197

Nedotkla se ani sousta a vína upila jen nepatrn ě. Neustále k nim přicházeli lidé, kteří jim p řáli Boží požehnání a šťastné manželství. Zdálo se, že to Danielu t ěší, protože s ním nemusí mluvit.

Hodiny rychle míjely. Daniela kone čně vysko čila, prudce se obrátila k Adrienovi a tiše řekla. „Můj pane, toto klání jsi stejně jako všechna ostatní vyhrál. Trpím. Hlava mi třeští a musím jít do postele. Spát.“

Vstal spolu s ní. „Nevyhrál jsem toto klání, má paní. Prob ěhl sotva první pokus. A ty hodláš jít do postele, spát.“ Nevšímala si ho a obrátila se k odchodu. Zjevně za život mnoho svateb nezažila, protože vypadala ohromen ě, když zjistila, že její dámy čekají, až se zvedne. Vzaly ji pod paží, aby ji odve dly, a cestou do schod ů se smály a výskaly. O krátkou chvíli pozd ěji zjistila, že Adriena odvád ějí jeho muži a p řivádějí nahoru do pokoje pro hosty, kde ho svlékli ze šatů vým ěnou za župan lemovaný kožešinou, a vlekli ho k panské ložnici, aby se set kal se svou nev ěstou.

Danielina ple ť se zdála být stejn ě bílá jako tkanina, která sotva zahalovala její t ělo. No ční košile byla sama o sob ě elegantní, ale na Daniele jako by ožila. M ěkce se vlnila, obepínala její ňadra a splývala k bok ům. Propoušt ěla náznak růžových bradavek a havraní hedvábí černého trojúhelníku v míst ě, kde se spojovala její stehna. Vlasy m ěla Daniela rozpušt ěné a vykartáčované do vysokého lesku. Spadaly jí kolem popelavé tváře na sn ěhobílou košili.

Tato žena jist ě zp ůsobovala bolest ve slabinách každého zdravého muže v místnosti v četn ě Simona. Ano, ten ni čema se objevil i zde mezi hosty se strojeným úsm ěvem na rtech a se zlobou v o čích.

Jakmile byli Adrien s Danielou vrženi k sob ě, ozval se hlasitý jásot. Adrien kolem obou ovinul svůj t ěžký župan a p řemáhal opojení z doteku Danieliny hebké k ůže a plnosti jejích ňader a vyk řikl: ,,Dost, p řátelé! Nechte nás už o samotě!“

„Do postele, do postele!“ vyk řikoval n ějaký opilý rytí ř.

„Ven!“ p řikázal Adrien znovu. Tentokrát rozverně nalad ěný

198

rytí ř uposlechl a s povzdechem se obrátil ke dve řím ložnice. Ostatního následovali, až se celá veselá společnost vytratila.

Dve ře za novomanželi se zav řely.

Vtom Daniela Adrienovi vyklouzla z objetí, rozb ěhla se p řes pokoj s pažemi p řitisknutými k hrudi a pak na n ěho pohlédla di| vokýma o čima. ,,Já jsem svou část dohody splnila!“ zašeptala zv řené. „Prosím, Adriene, te ď je řada na tob ě, abys dodržel slib. Odejdi!“

Ale on nemohl. Neposkvrn ěným a pr ůhledným rouchem pro bleskoval z Daniely ohe ň.

Do o čí jí vstoupily slzy. „Adriene, slíbil jsi to.“

Na okamžik mu p řipomn ěla dít ě, které kdysi chránil. A a uv ěř il v její nevinnost.

Hluboce se jí uklonil a p ředstíral, že je v ůč i ní ledov ě chladný. „Tak tedy dobrou noc, má paní.“

Zamí řil ke dve řím, podíval se, jestli je chodba prázdná, pak opustil její pokoj a rychle vklouzl do svého. Tam si p řitiskl p ěst ke spánkům, hlasit ě zaklel a proklínal sám sebe.

Kdyby nebyla tak naivní, tak vystrašená, tak nevinná! Kdyby se jí neleskly v o čích slzy.

Znovu zaklel, popadl karafu s vínem, usedl u krbu a v ůbec s nenamáhal hledat pohár.

Toužil po spánku a v ěděl, že nep řijde. Další nejlepší možnost je zpít se do n ěmoty.

Ale ani k tomu nedojde. !

Pozd ěji, když už m ěl dávno spát, uslyšel v chodbě šramot a pak tlumený šepot u manžel činých dve ří. Vzty čil se a naslouchal. Pak šepot utichl. Její dve ře se otev řely a zase zav řely.

„Danielo! Danielo, rychle!“

Když uslyšela zašeptání, už skoro spala. V ěděla, že je to Simon, vysko čila a srdce sejí strachy rozbušilo.

Na svatb ě byl tak sklí čený a tak ztrápený, když ji políbil a přál jí štěstí a znovu p řísahal nehynoucí lásku! Nebyla schopná unést jeho bolest, až mu nakonec sv ěř ila, že i když se s ňatkem

199

souhlasila, nestane se v pravém slova smyslu manželkou.

Nikdy jsem ale nem ěla takovou v ěc vyslovit, uv ědomila si, protože Simon byl náhle zde. U jejích dve ří.

Vysko čila a otev řela je tak rychle, jak to jen bylo možné, toužila ho uml čet a zoufale se modlila, aby se Adrien neprobudil. Simon stál v chodbě, me č se mu houpal u pasu a o či ostražit ě hled ěly ke dve řím hostinského pokoje o kousek dál. Než ho mohla Daniela zastavit, vstoupil do její lož nice.

„Simone.!“

Přiložil si prst k úst ům, zamí řil k posteli a odhrnul závěs. Vydechl úlevou, když si uv ědomil, že jsou skute čně sami.

„Simone, musíš odtud okamžit ě odejít!“ řekla zoufale.

„Danielo, musíme celou situaci co nejrychleji vy řešit,“ řekl jí naléhav ě. „Pokud vaše manželství nebylo napln ěno, m ůžeme za řídit jeho anulování. Odejdeme spolu. Vezmu tě ke králi Janovi –ten už n ěco vymyslí. Pak se vrátíme na Aville a.“

„Tiše, Simone! Pro lásku Boží, ml č! Vždycky jsem ctila rodinu své matky, ale Aville je sou částí Eduardových držav! Copak nechápeš? V ětšina zdejších lidí jsou jeho oddanými stoupenci, v ědí, co se stalo, když s ním naposledy bojovali! Pot řebují zde Angli čany, pot řebují obchod, p říjem. Simone.“

„Ach Bože. Danielo, ale já t ě miluji!“ Náhle promluvil, jako by se dusil. Daniela si zároveň uv ědomila, že se ocitla v jeho náruči a že ji drtí ve svém objetí. Jeho rty byly teplé a tiskly se k jejím a jeho ruce, jeho ruce m ěla najednou na pažích, ramenou a ňadrech a hladily ji p řes jemnou látku bílé svatební košilky. Pokoušela se uhnout p řed jeho polibkem, ochromená a vystrašená.

„Simone.,“ protestovala u jeho rt ů.

V tom okamžiku se rozlétly dve ře.

Simon nedbal na její varování, ale teď od ní odsko čil a bleskurychle tasil me č.

Vešel Adrien. Stále na sobě nem ěl nic než kožešinou lemovaný župan a odhalenou ocel svého me če. O či mu ho řely plamenem, rysy m ěl tvrdé a chladné jako led.

„Jestli se ješt ě jednou dotkneteš mé manželky, vikomte,

200

od říznu ti tvou nerozumnou hlavu od t ěla,“ prohlásil klidn ě.

„Ta dáma m ěla být moje!“ vyk řikl Simon a vrhl se na Adriena.

„Ne!“ vyk řikla Daniela a sko čila kupředu. Bláhově doufala, že se dostane mezi rváče. Adrien ji chytil za paži a prudce odstr čil z dráhy jejich boje. Dopadla na stěnu blízko krbu a sklouzla na zem omámená se sbírala na nohy. Hlavou jí probleskovala myšlenka, jak zastavit ty dva.

Ale boj byl děsiv ě krátký. Zazn ělo jediné zazvon ění oceli, Simonovi vypadl me č z ruky a let ěl po zemi sm ěrem k otev řeným dve řím.

Z chodby zazn ěly t ěžké kroky. Objevili se dva z Adrienových muž ů, aby zjistili, co zp ůsobilo takový hluk. Adrien chytil Simona za rukáv a táhl ho s sebou ven na chodbu. Daniela se zvedla a hnala se za ním. Bála se o Simona a zoufale toužila Adrienovi vysv ětlit, že k ni čemu nedošlo. Ale jakmile Adriena dostihla, uv ědomila si sílu jeho hn ěvu. Nap ětí vyza řovalo nejen z každého svalu, ale také z blýskajícího se zlata jeho o čí. P řesto se odvážila dotknout jeho ramene, i když se zdálo, že to Adrien nevnímá. Pevně mu sev řela paži a zatahala ho za ni, až se k ní kone čně obrátil.

„Adrien ě, prosím, musíš m ě vyslechnout.“

„S tebou si to vy řídím, až skon čím s tvým milencem,“ odsekl.

„Po čkej, Adrien ě.,“ za čala, ale pokra čovat už nemohla. Nemilosrdn ě ji uchopil za ob ě ramena a str čil ji zpátky do pokoje.

Cítila jeho o či plné vzteku. Olízla si rty a v ěděla, že te ď musí prosit. A prosit velmi výmluvn ě, máli Simona zachránit. Ale než se mohla pohnout nebo promluvit, zabouchl jí Ad rien dve ře přímo p řed nosem.

201

13

Asi jsem se zbláznila, pomyslela si, když se ho snažila dostihnout. Odtáhla se ode dveří, zahled ěla se do ohn ě a ucítila, jak jí proniká mrazivá hrůza. Co to cht ěla d ělat? Pot řebovala čas na p řemýšlení a na to, aby p řemohla strach.

Ne! ne! Pot řebuje jen modlitbu, aby dve ře z ůstaly navždy zav řeny, aby sejí zjevila zázračná možnost úniku.

Jak je zbab ělá! Co bude se Simonem? Musí mu pomoci.

Ale dve ře se sotva zav řely, když se znovu s rachotem rozlétly. Ruka jí vylétla k ňadr ům, jako by cht ěla zabránit srdci, aby se utlouklo k smrti.

Objevil se ve dve řích s rukama založenýma v bok. Zdálo se jí, že na n ěho hledí snad celou v ěč nost, a p řece uplynul sotva okamžik. Rázn ě zamí řil do pokoje a prudce za sebou zabouchl dve ře.

Simon, p řipomn ěla si smutn ě.

„Cos ud ělal?“ cht ěla v ědět a snažila se z ůstal klidná a vzp římená, udržet si jistý hlas a p ředstírat odvahu. „Co chceš ud ělat?“ Navzdory její snaze jí hlas p řesko čil.

„Měl bych t ě zabít!“ zasy čel tiše a hlas m ěl znepokojivě klidný. Stisknout ti krk a uškrtit t ě. Ale pak bych p řišel o manželku. P řinejmenším bych ti mohl dát takový výprask, až bys k řičela o milost.“

„Nebojím se t ě!“ řekla mu a ost ře na n ěho pohlédla. Ale bála se, srdce jí stále bušilo a ztrácel sejí dech. „Nesnaž se m ě vyd ěsit a odpov ěz mi! Cos ud ělal Simonovi? Jestli jsi mu ublížil.“

Nedopov ěděla, protože se k ní blížil a vyza řovala z n ěho taková hrozba, že se nemohla pohnout, dokud nebyl tém ěř u ní.

202

Pak jí z hrdla unikl povzdech a ona se pokusila prchnout. Vtom se jehoprsty zapletly do jejích vlas ů. Uchopil ji za rameno a strhl zpátky čelem k sob ě s takovou silou, až pozbyla dechu. Ob ěma rukama ji pevn ě sev řel kolem ramen. Daniela vzty čila hlavu a odhodlan ě pohlédla Adrienovi do o čí. Okamžit ě za čala instinktivn ě hledat úkryt i p řes své odhodlání, že se Adrienovi postaví. Nikdy ho nevid ěla tak rozzlobeného, ani toho dne v lese, kdy byl p řesv ědčen, že mu uvolnila podp ěnku na sedle, aby ho zabila.

Nev ěděla, máli křičet, nebo plakat. „Domýšlívý, panova čný, ni čemný, chamtivý Angli čane!“

„Skote,“ opravil ji lakonicky. Zvedl ji do vzduchu a hodil na postel. Nádherná noční košile se jí omotala kolem t ěla. Nohy měla odhalené a od pasu nahoru byla nahá. Jemné stužky na živ ůtku povolily a odkryly její ňadra. Daniela zalapala po dechu, zkusila vstát a snažila se zahalit oškubanou látkou. Podep řela se lokty a setkala se s temnou zu řivostí jeho pohledu. Zmocnila se jí divoká panika. Adrien zůstal mnohem mén ě než polonahý, protože kožešinou lemovaný župan se rozev řel a ona si uv ědomila mnoho v ěcí, kterých si u n ěho všimla už d říve; bronzovou sílu ramen a paží, ší řku hrudníku, tvrdé a štíhlé obrysy jeho b řicha. Bolestn ě si uv ědomila i to, čeho si p ředtím nevšímala: Jeho vzty čený úd, dlouhý a tvrdý, dotýkající se jejího těla. Když se nad ni naklonil, up řela na n ěho o či. Pokusila se ho prudce a zoufale odstr čit, ale on se pohnul tak rychle a s tak prudkou zu řivostí, až se zdálo, že ji v ůbec nevnímá. Ucítila jeho ruku pod svýma štíhlýma nohama. Jakmile ji uchopil za kolena, rozev řel je a vtiskl se svou váhou mezi ně, op ět se pokusila vzep řít. Prsty jeho levé ruky ji sev řely obe zápěstí a za její hlavou je p řibily k posteli. Pravou rukou ji lehce p řejel po tváři, pak ji pohladil po krku a po odhalených oblinách ňader. Přerývan ě se nadechla. Bála se. ale p řitom si bolestn ě uv ědo movala jeho dotek. Zoufale toužila se mu vzep řít, protože v ní probouzel cosi dosud nepoznaného.

Jeho o či, zářící záblesky čistého plamene, se zabodly do

203

jejích.

„Ubohá, proklatá, sladkáa nevinnosti!“ zasyčel. „Čas! Dát ti čas! Čas, abys p řivítala svého francouzského milence v pokoji vzdáleném sotva na krok od mých dveří?“

„Mýlíš se!“ vyk řikla. „Nechápeš.“

„Velmi dob ře chápu, že m ěl ruce na tvých ňadrech, rty na tvých ústech. Nebyl jsem to já, kdo prosil o čas kv ůli své pochybné nevinnosti! Bože, mohl bych tě zabít!“ k řičel vztekle. „Na jeho ústech, která tě ochutnávala, také nebylo nic špatného?“

„Říkám ti, že mu nesmíš ublížit. P řísahám, že nic nechápeš.“

„Ne. Ty nechápeš!“ řekl jí energicky a uml čel ji. Daniela se zmohla jen na ohromený výk řik. Adrien svou volnou ruku posunul níž po jejím b řiše až k tmavému pahorku. Pronikl mezi stehna, dotýkal a hladil, zkoumal., dokud se Daniel a prudce nerozt řásla důvěrností jeho dotek ů. P řipadalo jí, že se v ní vznítilo n ěco jako ohe ň, A v ěděla, co má Adrien v úmyslu.

„Po čkej!“ zaúp ěla a snažila se vyprosit, ale svíral jí záp ěstí příliš nelítostn ě a tíha jeho t ěla byla p říliš velká, než aby se mohla Daniela hnout. Jeho tvář se náhle ocitla velmi blízko její. Doslova ji probodával očima. Dráždivé zašeptání u jejích rtů bylo tém ěř n ěžné. „Po čkej?“ opakoval. „Aby m ě zas p ředešel ten francouzský bastard?“

„Ne.,“ namítala sev řeným hlasem, protože jí dal najevo, že už nemíní čekat. Jeho vzrušené pohlaví jí proniklo do těla jako nůž. Zdálo se, že celé její tělo zachvátila bolest. Otřásla se a vzepjala proti n ěmu v šílené snaze zabránit vniknutí, ale poda řilo se jí k n ěmu p řitisknout ješt ě víc. P řivedla ho ješt ě hloub ěji do svého nitra, k místu, kde ji roztrhal na kusy. Neuv ědomovala si jeho prudké pohyby ani to, že po chvíli znehybn ěl, až si všimla, že jí uvolnil ruce. Ležely na jeh o ramenou a nehty se mu zarývaly do masa.

Jeho prsty se jí zapletly do vlas ů v týle. Jeho o či se zabo řily do Jejích. „Kristepane!“ řekl tiše. Zdálo se, že ho p řekvapení

204

zbavilo hn ěvu právě v okamžiku, kdy ho zatoužila uškrtit.

„Adriene!“ zaúp ěla a nepoda řilo se jí ubránit vzlyku. Chtěla ho prosit, ale ne o milost.

„Nemohu zpátky,“ řekl rozhodn ě.

Otevřela ústa, aby promluvila. Ihned ji umlčel. Jeho polibek ji doslova stravoval. Jazyk jí tvrd ě a vášniv ě pronikal hluboko do úst a do hrdla. Jeho rozžhavená ocel proudila celým jejím tělem a ší řila se z místa mezi stehny. Slyšela a cítila tlukot jejich srdcí a bylo to, jako by jí v hlav ě dun ěly bubny. Nemohla se vykroutit a jen cítila jeho d ůvěrné doteky. Vnímala je zároveň jako brutální i podivně jemné, omamující a tak fascinující, že když se znovu za čal pohybovat, ani si to neuv ědomila. Sžíravý pocit z ůstal, ale bolest polevila. Jeho rty se odtrhly od jejích, ale pak se jich op ět dotkly. Jeho ruka ji pohladila po tváři a po ňadrech. T ělem jí prob ěhl závan trýznivého plamene a v okamžiku, kdy byla bolest velmi intenzivní, ucítila v nitru i n ěco živého a nevýslovn ě sladkého. Nemohla s ním bojovat. Mohla se ho jen držet a nechat se strhnout divokostí vich řice a mezi rudou mlhou zp ůsobující bolest vnímat podivná šeptaná slova o slibované rozkoši. Uv ědomovala si ho čím dál víc, vnímala pletence sval ů napínajícího se t ěla, jeho plynulý pohyb, tvrdý, vláčný, nepolevující a neúnavný, prudký, znovu a znovu vnikající do jejího t ěla, dokud se úpln ě nevzdá. Držela se ho pevn ě za ramena a tvá ř mu zabo řila pod bradu. Celé jeho tělo se siln ě ot řásalo. Držel ji pevn ě a byl stále nad ní pozvednutý, pak se ješt ě jednou pohnul, ze rt ů mu uniklo zasténání a mohutná vlna tekutého ohn ě se p řelila z jeho t ěla do jejího.

Ucítila, jak se hluboko uvnit ř chv ěje. Z celého srdce ho toužila set řást, uvolnit se od jeho tíhy, a přece zároveň dychtila dotknout se saténového povrchu jeho vlnící se kůže a zase vychutnávat jeho polibky. Chtěla utéci tak daleko, jak to jen jde. Ale uv ědomovala si, že by nikdy neunikla touze znovu ho vnímat, dotýkat se ho, nechat ho, aby od ní žádal tak mnoho.

Znehybn ěl, ale z ůstal v jejím t ěle. Zav řela o či. Najednou jí chyb ěla slova a ona p řemáhala slzy, které se jí draly zpod víček.

205

„Podívej se na mne,“ vyzval ji.

Ud ělala by všechno, jen tohle ne.

Ale znala ho a bála se, že by jí otev řel ví čka násilím. Otevřela vzdorn ě o či a zjistila, že na ni up řen ě hledí.

„Zabiješ m ě!“ obvinila ho prudkým, vy čítavým šepotem.

Ke jejímu úžasu se usmál. „Nezem řeš,“ řekl jí. „Ale docela dob ře bych ti mohl napráskat, kdybych vstoupil do tohoto pokoje o minutu pozd ěji!“

„Stále se mýlíš, ty zatracený Angli, Skote!“ bou řila a doufala, že se nerozpláče. „Musíš si uv ědomit, že Simon a já jsme nebyli milenci.“

„Ale stát se to mohlo‘?!“ naléhal drsn ě. „Je t ěžké cítit vinu za to, že se člov ěk zmocní své manželky p říliš bezohledn ě, když se zastává jiného muže. Díky Bohu, milady, jste nebyli milenci. Te ď alespo ň nemám takové nutkání t ě uškrtit.“

„Nebo mi napráskat?“

„Podle francouzských zákon ů je zcela legální, když muž bije svou ženu,“ p řipomn ěl jí. „To je v ěc, nad kterou se budu muset zamyslet.“

Zask řípala zuby a snažila se odtáhnout. Adrien jí chytil za ruce. Svoje slova pronesl s lehkým tónem, ale jeho o či se varovn ě zúžily. „Jak jsem řekl, hrab ěnko, kdybych p řišel o pár okamžik ů pozd ěji.“

„Nalezl bys m ě samotnou!“ p řerušila ho. „Nedovolila bych, aby za t ěchto okolností cokoliv pokra čovalo.“

„Míníš t ěmi okolnostmi, že jsem se dnes vrátil?“

„Ne, mám na mysli, že jsem se nikdy nezpronev ěř ila našemu zasnoubení a ani jsem to nezamýšlela,“ řekla. „A jsem si jistá, že tys to p ři mnoha p říležitostech ud ělal!“

Znovu se usmál. „Jsem o deset let starší než ty, milady. A obávám se, že jsem nebyl předur čen k církevnímu celibátu.“

„Ani já jsem snad nebyla p ředur čena k životu jeptišky!“

Jeho úsm ěv pohasl a ona hluboce litovala, že promluvila.

„Měla bys tedy děkovat Bohu, Danielo, žes takovým zp ůsobem dosud žila!“ řekl varovn ě.

206

Daniela cítila, že jí zbledly tvá ře, a znovu z celého srdce zatoužila ho od sebe odtrhnout. Bylo nesnesitelné, že musela po tak d ůvěrném aktu zůstat v jeho zajetí. V ůbec nedbal na svoji nahotu pod županem a na své tělo, které ji zavalilo. Cítila horkost v místech, kde se t ělem dotýkala jeho, a chlad vzduchu tam, kde byli odd ěleni. Pod ví čky se jí hromadil mohutný proud slz a ona se je ze všech sil snažila potla čit. Nemohla si pomoci, ale vzpomn ěla si na všechny romantické rytířské p říb ěhy, které četla. Simon ji miloval. Byli do ní zamilovaní i jiní muži. Ale ona se provdala za Adriena, z její svatební noci se stal výbuch vzteku a d ůvěrn ě známý cizinec te ď ležel natažený na ní. Jeho tělo bylo t ělem válečníka, vybroušené k dokonalosti jako ostří me če, který nosil, v n ěkterých ohledech nádherné, a v jiných trestuhodné!

Těžce polkla a zamrkala, aby skryla slzy. „Slíbil jsi mi čas. Nem ěl jsi, nem ěl jsi právo!“

Kone čně se p řevalil na bok a pak vstal. Na sob ě stále m ěl rozhalený župan. Zamí řil k ohni, tam se sehnul a železným pohrabáčem rozhrábl jiskry. Daniela se snažila urovnat zbytky no ční košile a zabo řila se zpátky do polštářů , zatímco Adrien stál a hleděl do plamen ů. „Měl jsem všechna práva,“ řekl energicky.

„Ale slíbil jsi.“

„Čas. Ale čas vypršel dnes ve čer, když jsem zjistil, že tv ůj milenec, dob ře, tv ůj velmi blízký p řítel, tém ěř milenec, se provinil zradou ve více sm ěrech. A varoval jsem t ě. Danielo. Varovat jsem t ě už dávno, že nebudu mít slitování, když své čestné slovo nedodržíš.“

„Ale.“

„Danielo, ty bláznivá! Copak ses nedivila, že m ěl tv ůj p řílet takovou chu ť vyjet si na hon práv ě v den, kdy t ě p řepadli vzbou řenci?“

Z hrdla se jí vydral sten. Posadila se a zírala na Adriena. Úplní zapomn ěla na svoji nahotu. „Mýlíš se! Simon by m ě tak neoklamal.“

207

„Simon t ě tak oklamal.“

„Jak si m ůžeš být tak jistý?“

„Protože jsem poslal Daylina a tvého Ragnora zpátky, aby nalezli úto čníka, se kterým jsem bojoval v lese. Byl polomrtvý a trp ěl bolestí. Na oplátku za péči doktora Coutina a šanci žít byl víc než ochotný pov ědět nám, co jsme chtěli v ědět.“

„Pokud jste vynutili p řiznání z toho nešťastníka mu čením.“

„Madam, řeknu ti pravdu,, ješt ě nikdy jsem nemu čil živou duši.“

Kousla se do rtu. „Krom ě mne!“

Pozvedl obo čí a koutek úst zvlnil do lehkého úsměvu.

„Cos provedl se Simonem?“ zeptala se ho.

Mlčel tak dlouho, až se jí hru ď sev řela nejhoršími obavami. Vyd ěšená, že Francouze bez váhání popravil, vyskočila z postele. Sotva si uv ědomovala bolest, která ještě soužila její tělo, a vyrazila k manželovi. Za ťala ruce v p ěst a za čala jimi Adriena bušit do hrudi. „K čertu, Adriene.,,“

Chytil ji za zápěstí a prudce p řitáhl k sobě, až se vylekala. Zaúto čila na n ěho s šílenou agresivitou. Bojovala a zároveň si bolestn ě uv ědomovala jeho t ělo. Husté, drsné, kaštanové chloupky na jeho hrudi ji lechtaly do prsou. P řitiskl k ní své dráždivé břicho a boky. Když ji svíral a drtil v pažích, ucíti la, jak stoupá jeho vzrušení, tváře jí ho řely, o či m ěla doširoka otev řené a zářící jako o či lan ě lapené sv ětlem z ohn ě.

„Adriene.,“ za čala a olízla si rty.

Jeho o či ji probodávaly. „Simon žije,“ řekl jí zlostn ě.

„Ale cht ěl jsi ho zabít.“

„Poprava by byla zcela na míst ě.“

„Protože to je m ůj p řítel.“

„Protože t ě cht ěl unést z Avillu a vychutnat si stejné potěšení, jaké jsi poznala dnes večer. Cht ěl se t ě zmocnit násilím, kdybys do jeho náruče nešla dobrovoln ě. Pak by tebe i Aville ochotn ě předal do rukou Jana, krále Francie, že to není nic tak strašného? Myslíš, milady?“

„Adrien ě, p řesta ň! Soudíš bez d ůkazu.“

208

„Důkaz! Máš m ě za blázna?“

„Možná m ě miloval a toužil po mn ě! Nesmíš Simona tak krut ě odsuzovat!“

„K čertu!“ za řval s takovým vztekem, že ztichla. Když pak varovn ě promluvil, hlas se mu t řásl: „Milady, zdravý rozum by tě m ěl varovat, že pro Simonovo dobro i pro své vlastní bys měla toho muže po zbytek noci držet dál od této ložnice.“

„Ale musíš mi říci.“

„Spokoj se s tím, že jsem se ho me čem ani nedotkl. Kristepane, lenaléhej už na mne, nebo to nevydržím a zabiju ho!“

Daniela ml čela. Bála se, že by Adrien mohl splnit svou hrozbu. Byli manželé a on chytil Simona v d ůvěrné blízkosti v její ložnici. Každý soudný člov ěk by jeho vztek pochopil.

Adrien ji stále držel v náruči. Daniela se už neodvažovala vyslovit Simonovo jméno. Pohlédla na Adriena a dech jí zt ěžkl. Toužila po samot ě, aby mohla v klidu sesbírat zbytky důstojnosti. Zvedla bradu a řekla mu: „Nad Si, svým soupe řem jsi zvít ězil a mn ě ses pomstil. Ze srdce t ě prosím, mohl bys te ď odejít.?“ zašeptala.

„Že jsem se pomstil?“ divil se a zdálo se, že se za s baví. „Takovou noc prožívá každá nev ěsta!“

„Ne, pane! Víš, že mi dlužíš omluvu.“

„Nikdy se, milady, nebudu omlouvat za to, že se mil uji s vlastní ženou!“ řekl, ost ře se na ni zadíval a v hlase m ěl varovný osten.

Sklopila řasy. „Nemiloval ses. Zu řil jsi.“

„Za to se, Danielo, omlouvám. Ale je to za námi a snad je dob ře, že všechno dosp ělo k tak prudkému závěru, protože m ě tvoje oddalování manželského naplnění v ůbec net ěšilo.“

„Mne zase net ěšily ani tvoje požadavky, ani ty královy!“

„Zato já jsem rád, že se králův rozmar a m ůj plán dokonale shodují!“ ujistil ji. Náhleji znovu objal a vzal do náru če a ona vydechla. Znovu se vzpírala na jeho hrudi, aby se dostala z jeho blízkosti, když ji nesl zpátky k posteli. Položil ji na polštáře, a

209

když na sob ě ucítila zlaté teplo jeho o čí a pochopila jeho zám ěr, za čaly v ní rozn ěcovat drobné plamínky.

„Adrien ě, prosím.,“ protestovala p

je, utrpení.“

řerývaným šepotem. „To

ěžný, ale vášnivý.,

„Ne, milady. Už nikdy trp ět nebudeš. Nep řemlouvej m ě, neplatí to na m ě. Tentokrát, ženo, tě budu opravdu milovat a budu se ze všech sil snažit být jemný, n

dokonalý,“ sliboval jí velmi tiše. Hbitým pohybem r uky roztrhl to, co zbylo z její hedvábné noční košile, a Daniela na t ěle ucítila závan čerstvého vzduchu. Položila hlavu na stranu. P řála si zrušit blízkost mezi sebou a tímto mužem, který te ď ležel po jejím boku a opíral se o lokty. „Lež klidn ě!“ zašeptal.

„Já, nemohu.“

„Danielo!“ řekl hlasem stále tichým a podivn ě dojatým. „Ty která se nevzdáváš! Prosíš teď o milost?“

Ano, blesklo jí hlavou. Ale on ji jenom škádlil. Dnes ve čer by jí milost nedop řál. V ěděla to velmi dob ře.

Trhla hlavou zpátky. Jejich oči se setkaly. ,,Nikdy. K čertu s

tebou!“ vyk řikla.

Usmál se. Jeho ruka jí překryla tvář, jeho rty si zas našly její. Nedovolím mu. aby m ě políbil, rozhodla se. Jeho nárok ům se

nepod řídím!

Ale tento polibek si ned ělal nároky. Dotkl se jejích rtů zlehka jako pe říčko, špi čka jazyka je lehce polechtala jako motýlí křídlo. Daniela zalapala po dechu a srdce se jí zb ěsile rozbušilo. Až v té chvíli se Adricnova ústa smysln ě p řitiskla k jejím a náporem jazyka jí pomalu otevřela rty.

ňadro, vzal je do dlan ě a polaskal. Hn ětl její bradavku. Kupodivu jí ten dotek p řipomínal blesk,

Položil svou ruku, na její

který projíždí celým jejím t

ělem, čím dál níž, až k

pronikavému teplu, které se jí teď za čalo šířit se zvláštní a neobvyklou naléhavostí mezi stehny. Znovu se pokusila Adriena set řást a odvrátit se od něho. Jeho rty se odtrhly od jejích.

210

Sesunul se vedle ní. Ústy jí zakryl ňadro a jazykem p řejel po bradavce. Potla čila výk řik, prsty mu zapletla vlas ů a zatahala ho za n ě. Ani se nehnul a v Daniele sc op ět rozví řily závratné pocity, které probíhaly jejím tělem horké a sladké zároveň. Dobrotivý Bože, vždy ť s ním cht ěla bojoval, necht ěla se stát ko řistí tohoto rytí ře, který se objevil v jejím život ě jen proto, aby všechno uchvátil.

Dokonce i její srdce.

„Ne!“ vyk řikla, ale Adrien nep řestal. Posunul se ješt ě níž. Daniela se mu pokusila uniknout tak, že se zvedla. Tím ale jeho úmysly jen podpo řila, protože zlatá a kaštanová hlava jí najednou ležela v trojúhelníku lásky. Adrien jí vahou svého těla roztáhl stehna a Daniela nem ěla sílu ho zastavil, když do t ěchto míst za čal sázet ty nejintimnější polibky, pomalu, lín ě a bez ustání. Mučiv ě. Laskaly, ochutnávaly, zkoumaly.

Ze rt ů jí unikl sten. Kroutila se, svíjela, klela, hrozil a a úp ěla. Odsouvala Adrienova ramena a škubala ho za vlasy. Pak, s dalším zaúp ěním, p řestala bojovat. Ohromilo ji, co náhle pocítila. Vzápětí ze sebe vydala p řerývaný povzdech, za čala se op ět svíjet, vlnit a za ťala prsty do pokrývek. T ělem se jí prohnala sladká dychtivost která ji trýznila a která zvyšovala bolestnou touhu naplnit zvláštní p říslib, jež v ní probleskoval a dráždil tělo i duši. Vzepjala se proti Adrienovi a uv ědomila si horký, vlhký pocit, který nakonec explodoval do mu čivé rozkoše, jež jí znovu a znovu vyst řelovala t ělem, až si myslela, že zem ře. Pak Adrien zas ležel na ní a pronikl do jejího n itra. Myslela si, že už nesnese ani víc rozkoše, ani bole sti. Slzy ji pálily v očích a ona se proti n ěmu rozhodn ě vzepjala, zd ěšená prchavou extází, která v ní vytryskla.

„Drž se m ě, paní. Prosím t ě, nevzpírej se mi, nevzpírej!“

Objímal ji pažemi a op ět se v ní za čal pohybovat. Byl pomalý a pozorný. Vy čkával. Necítila žádnou bolest. Mučivá touha, o níž si myslela, že je nasycena, znovu vzrostla. Bránila se jí. Svíjela se, aby se vyhnula náporům Adrienova t ěla, ale nemohla bojovat s náporem své touhy. Uvědomila si, že se bezd ěč ně

211

zvedá, aby mu vyšla vstříc, aby ho v sob ě cítila hloub ěji a hloub ěji.

V místech, kde se jeho t ělo spojovalo s jejím, za čalo p ůsobit kouzlo. Op ět se objevil tekutý ohe ň a op ět proudil celým jejím tělem. Poslechla Adriena a vyšla mu vst říc a lapala po dechu p ři každém nadechnutí. Jeho rytmus se postupn ě zrychloval, pohyb byl prudší a prudší. Nápory se prohlubovaly, až se za čal Adrien pohybovat jako strom v zimní vánici. Zadržoval svou touhu, obratn ě podn ěcoval rozho řívající se ohe ň, který v Daniele zažehl. Pronikal do ní ost ře jako vich řice a spirála její touhy stoupala výš a výš, až Daniela zoufale vyk řikla a dosáhla zas toho sladkého opojení.

Pak jakoby explodovala. Jakoby celé její tělo rozmetal prudký výbuch. Znovu a znovu se ot řásala a muže nad sebou sotva vnímala. Zdálo se, že se celý svět rozt říštil na sametovou tmu posetou hv ězdami. Jejím nitrem probíhaly drobné záchvěvy, zatímco ona tiskla tvář k Adrienov ě štíhlé svalnaté hrudi a prsty mu zarývala do paží.

Pak si uv ědomila vlastní dech. A to, že Adrien sklouzl dol ů z jejího t ěla. Slast byla nesnesitelná. Daniela zůstala ot řesená a v obavách. Byla zmatená.

„Danielo?“ Vztáhl k ní ruku a znovu si ji p řitáhl k sobě. Poda řilo se mu to bez ohledu na to, jak při jeho doteku ztuhla. Měla sklon ěnou hlavu a zav řené o či. Byla p řekvapená a vyplašená něžností jeho doteku, když jí jemn ě odhrnul vlasy.

„Bylo to utrpení?“ zeptal se.

„Ne,“ p řiznala krátce.

„Aha. Takže, bylo to tak krásné, že to nelze vypov ěděl?“

„Ne!“ vyk řikla hluboce poko řená.

Ale jeho p řidušený smích ji ujistil, že ví, že netrp ěla.

„Běda, obávám se, že jsem tě zklamal. Ale nemusíš se znepokojovat. Budu se pokoušet znovu a znovu, až bu de všechno, dokonalé.“

Vyplašen ě se setkala s jeho o čima. „Vůbec jsi m ě nezklamal. Byl jsi, ohromný!“ vyrazila ze sebe.

212

Ale Adrien se znovu usmál a sklonil k ní hlavu. „Jsi velmi laskavá. Jsem tak potěšen! Ud ělám ti radost a znovu naplním naše manželství!“

Tiše zaúp ěla. Byla p říliš omámená na to, aby se nad ním pokusila zvít ězit. Byla zd ěšená, jak snadno se stala jeho kořistí. Jeho fyzickou sílu p řekonala, ale totéž se jí nepoda řilo, když ji za čal svádět a p řesv ědčovat. Byla zd ěšená, jak snadno podlehla. Ne jeho síle, tu samoz řejm ě nemohla p řekonat, ale jeho svádění a p řesv ědčování. Nikdy si nepředstavovala, že bude cítit, takovou váše ň, tak zoufalou touhu!

„Kdybys m ě jen nechal být!“ zašeptala. ,, Říkám ti, že se nemohu pohnout, nic necítím, nemohu.“ Odml čela se, v ědoma si toho, že ji pozoruje a že čeká. „Nemohu tu v ěc d ělat znovu!“

Nezasmál se. Byl velmi vážný a svými prsty jí p řejel po tváři. Rty se mu jemně zvlnily. „A já ti říkám, má paní, že můžeš a budeš. Vynasnažím se být dokonalý.“

„Byl jsi dostate čné dokonalý.“

„A přitom se mi vzpíráš!“

„Žádný rytí ř by jist ě nebyl dokonalejší.“

„Jaké sladké lichotky! Kdyby v nich bylo jen zrnko pravdy!“

,,Adrien ě,p řísahám.“

„Ne, paní. Já p řísahám. Jsi moje žena, m ůžeš a budeš se se | mnou znovu milovat. Až tato noc skon či, nikdy nezapomeneš, že jsme byli právoplatn ě oddáni p řed Bohem a že jsme ve všech ohledech muž a žena. Tvoje protesty nep řipouštím.!‘“

Když za čalo svítat, kone čné usnula. Nakonec si prosadil jam obvykle svou.

Nezmohla se na sl ůvko protestu.

A nikdy, nikdy v život ě nezapomene, že je vdaná. A nezapo mene ani na svou první noc v roli nev ěsty zemana MacLach1ana.

213

14

Daniela se probudila, jako by se probírala z hlubokého nev ědomí. Barvy kolem ní se zdály být ztlumené. Dokázala otev řít o či jen nap ůl a vnímala pouze v ěci ve své těsné blízkosti, prost ěradlo pod sebou, polštář, rychle mizející pruh sv ětla proudícího úzkým okénkem, který zachycoval zrnka prachu ve vzduchu nad postelí.

Pohnula se a zjistila, že i nepatrný pohyb je pro n i obtížný. Pohnula se znovu a uv ědomila si, že ji bolí celé t ělo od hlavy až k pat ě. Pak se jí vybavila uplynulá noc. To ji plně probudilo a nelítostn ě roztrhlo mlhu. Nedbala na bolest a vysko čila z postele. Zamí řila na druhou stranu pokoje k vod ě, aby si omyla tvář i t ělo. Málem na sebe vylila celý džbán, pak stála a třásla se v pokoji, protože ohe ň uhasínal. Za okamžik znovu ožila, když ji napadlo, kolik je asi hodin. Stíny by už m ěly napl ňovat kouty pokoje. Kde je te ď Adrien a co ud ělal s ubohým Simonem?

Nervózn ě vytáhla z truhlice šaty a oblékla se. Pak si za čala pro česávat vlasy, ale nechala toho, když zjistila, že se jí t řesou ruce a její vlasy jsou stejn ě beznad ějn ě zcuchané. Zaklela a odhodila h řeben. Obrátila sc k odchodu, ale zaváhala a pohlédla na postel. Pokrývky i prost ěradla byly zkroucené a zmačkané a skoro spadly z postele. Nesly d ůkaz, že jejích manželství bylo skute čně napln ěno, a ne stopy ku řecí krve. Daniela zaťala nehty do dlaní. Ucítila, že se zase chv ěje a že touží zat řást Adrienem tak, až ji bude prosit o milost. Kdysi umožnil Edua rdovi, aby se zmocnil Avillu. Teď si d ělá nárok na hrad on sám. A na ni.

A uv ěznil Simona. Nad nímž má te ď svrchovanou moc.

Daniela chvátala ven z pokoje a dolů po schodech do velké

214

sín ě. Byl tam Rem, který na stole urovnával číše a podnosy. Bylo jich mnohem mén ě než p ředchozího ve čera, protože te ď, po oslav ě jejich s ňatku, budou jíst v síni jen ti nejbližší, kte ří se po Adriinov ě p říjezdu rozrostli o pár člen ů jeho družiny. „Má paní!“ řekl Rem a rozzářil se radostí, když ji spat řit. Byl to ušlechtily muž vysoký a velmi štíhlý, takže jí n ěkdy p řipadal jen jako dlouhý sy zek kostí. Znala ho celý život a zdá lo sejí, že pat ří k Avillu step jako kameny ve zdech pevnosti.

„Necht ěli jsme t ě rušit,“ řekl Rem Daniele. „Hrab ě se do soumraku nevrátí. Ale ty, má paní, máš jistě hlad. Mohu ti nabídno n ěco k jídlu?“

„Ne, d ěkuji, nemám hlad. Reme, m ůžeš mi říct, kam odjel zeman MacLachlan?“

„Na pole s muži. Cvi čí se v lukost řelb ě.“

„Děkuji, Reme,“ řekla a obrátila se k odchodu. Spěchala na nádvoří a všimla si, že brána je otev řená a most spuštěný. Její lidé m ěli zas plno práce se svým živobytím, řemeslníci pracovali u svých stánk ů, d ěvčata hlídala hejna št ěbetajících kachen, d ěve čky p řenášely soudky s vínem a bednáři stáli u svých stol ů. Zdravili ji výk řiky jejího jména, a když je míjela, vid ěla mnoho úklon. Byla p řesv ědčena, že se na ni dokonce i usmívají. Ve tvářích poddaných však vid ěla i úšklebky. Všichni jako by se veselili p ři pomyšlení na její a Adrienovu svatební noc. Za ťala zuby a odpovídala na pozdravy kývnutím hlavy a úsm ěvem.

Když vešla do stáje, p řerušil mladý pod koní roznášení sena a nabídl jí své služby. Daniela se ale o sebe rozhodla postarat sama. Ned ělala si starosti se sedlem. P řehodila Hv ězd ě p řes hlavu uzdu, vykasala si sukn ě, aby mohla na kon ě vysko čit obkro čmo, a rychle vyjela z stáje. Strážný na ni zavolal ze své pozorovatelny, ale ona na n ěho nedbala a rychle ujížd ěla p řes pole, kde stávaly terče pro cvi čení v lukost řelb ě.

Kon ě se popásali kousek od muž ů, kte ří stáli v řad ě vedle

215

sebe. Daylin stál na jednom konci skupiny vedle Ragnora, zatímco Adrien rázoval kolem řady muž ů a ob čas utrousil slovo, radu, poznámku. Došel k mladíkovi, který zcela minul ter č. Mladý muž se neustále omlouval za svou chybu, ale Adrien ho poplácal po zádech a poradil mu: „Jsou k tomu zapotřebí pevné nervy, chlap če. Nev ěnuj pozornost tomu, co se děje kolem tebe, a drž oko pevn ě nacíli. Takhle.“ Vzal si od muže dlouhý luk. obratn ě do n ěj vložil šíp, na okamžik zacílil a vypustil st řelu.

K Daniehnu velkému rozho řč ení našel šíp sv ůj cíl s ohromující p řesností. Adrien vrátil zbraň mladíkovi, p řikázal mu, aby to zkusil znovu, a vyzval ho k soust řed ění.

Šíp našel své místo a mezi muži se ozval jásot.

Uprost řed hluku se Adrien oto čil a uvid ěl ji. Jeho rysy byly klidné a ve zlatém pohledu nebylo vzrušení, ale zjevn ě se mu nelíbilo, že sem p řišla. Zavolal na Daylina, který ji také uvid ěl, pokýval hlavou a pak zavolal na dalšího muže, aby s t řílel. Poté zamí řil k Daniele, a aniž by se zastavil, stáhl ji dolů z Hv ězdy.

„Nehodí se. abys jezdila bez sedla a obkro čmo,“ řekl jí podrážd ěně.

„Často tak jezdívám.“

„Už tak jezdit nebudeš, paní.“

Za čínala litovat, že sem p řišla. Cítila, že se v jeho blízkosti za číná červenat. Ustoupila o krok, pohladila Hv ězdu po nozdrách, na Adriena ani nepohlédla a řekla s tichým odhodláním: „Nep řišel jsi, pane, do mého života zp ět proto, abys mi vnucoval své zp ůsoby.“

„Tak ne, Thibalde!“ vyk řikl Daylin na jednoho z mladých muž ů z Avillu. Jak řekl hrab ě, soust řeď se!“

Bez opravdového p řemýšlení, jen odhodlána na chvíli zvýšit vzdálenost mezi sebou a Adrienem, vykro čila Daniela sm ěrem křad ě muž ů.

„Danielo! Vra ť se, m ůže to být nebezpe čné!“ zavolal za ní Adrien, ale ona na n ěho nedbala, p řistoupila k Thibaldovi a

216

vzala od n ěho dlouhý luk a šíp práv ě tak, jak to ud ělal p řed okamžikem Adrien v p řípad ě jiného mladého muže. „Souhlasím, že je v tom soust řed ění, Thibalde,“ řekla mu. „V boji si nem ůžeš uv ědomovat zmatek kolem sebe, jen cíl.“ Modlila se, ab y se jí nechv ěla ruka, když zkoumala cíl, a pak vyst řelila. B ůh ji vyslyšel! Její šíp let ěl nádhem ě. Koneckonc ů, u čila se st řílet v králově dom ě s panovníkovým synem a cvi čili je nejlepší mist ři. Když šíp zasáhl cíl se stejnou p řesností jako Adriánův, na rtech se Daniele rozehrál spokojený úsm ěv. Muži jí zatleskali. Usmála se, pod ěkovala a obrátíce, aby pozdravila každého muže zvláť. š Pak se zarazila, protože zjistila, že ji Adrien poz oruje s pažemi zk říženými na prsou a bez výrazu p řekvapení. O čekával, že cíl zasáhne dokonale, a pouze netrpěliv ě čekal, kdy se za čne předvádět p řed muži.

„Utkání!“ ozval se náhle výk řik. „Utkaní mezi naším pánem a paní!“

To ne čekal, pomyslela si Daniela s radostí, a z řejm ě z toho návrhu nemá radost. Ale k jejímu údivu Adrien jen pokr čil rameny, sv ěsil paže podél těla a vykro čil kup ředu. Od Daylina přijal luk a toulec se šípy, zatímco další šípy dostávala Daniela. Muži b ěželi vp řed, aby odstranili šípy z ter če. Chystali se také kouskem d řev ěného uhlí vymezit menší segmenty pro utkání tak zkušených soupe řů . Pak se Adrien a Daniela postavili blízko vedle sebe a ostatní ustoupili.

„Začněte! zvolal vesele Richard Huntington, který h ře velel.

Daniela pohlédla na Adriena. Její manžel se lehce uklonil „Dámy mají p řednost. I když za t ěchto okolností,“ dodal tiše, „používám ten výraz dost velkoryse.“

Usmála se, nedbala na ironii a zamířila k první ráně. Šíp dopadl velmi blízko p řesného středu ter če a muži za čali Daniele ihned vyvolávat slávu.

„Jak úžasný výsledek na to, Že jsi žena!“ řekl Adrien, napjal luk a zamí řil sám. „Představ si, kdyby ses narodila jako chudé

217

selské d ěvče, tv ůj manžel by p řišel zpátky dom ů po úmorném dni na poli a cht ěl by ve čeři, ale b ěda! Zjistil by, že jeho žena je místo toho p řipravena st řílet na n ěho šípy!“

„Ale pane! Já jsem se nenarodila jako žebrácká, ale abych vládla hradu. A zdá se, že se mi to docela daří, protože dokonce i v tomto um ění se ti vyrovnám, pane.“

Adrien vypustil sv ůj šíp. Stejn ě jako ten Danielin skon čil tém ěř ve st ředu ter če, jen nepatrný kousek od manžel čina. Muži znovu jásali.

„Milady!“ vyzval ji Richard.

Daniela vytáhla z toulce šíp a napjala luk.

„Běda, milady,“ zamumlal Adrien, „narodila ses jako bo hatá hrab ěnka, a p řece ne proto, abys vládla hradu, ale abys sloužila pánovi. Narodil se jako syn štěst ěny, aby vládl tobě!“

Daniela vypustila šíp. K jejímu úžasu se zabo řil do cíle mezi dv ěma šípy, které v n ěm v ězely. Zazn ěly pochvalné výk řiky; Daniela p řekvapila dokonce sebe samu. Byla to neuv ěř itelná trefa. Ozývaly se další ovace a následoval potlesk a zároveň varování Adrienovi: „Ach. milorde! To je neuv ěř itelné!“

Daniela se sladce usmála. „Běda, milorde. A ť jsem se narodila jako kdokoli, není na sv ětě pána, který by mi mohl vládnout.“

Adrien jí odpov ěděl líným úsm ěvem, p ři kterém mu ve zlatých o čích jisk řil ohe ň. „To se ješt ě uvidí, nemám pravdu, má lásko?“ řekl zdvo řile. Pak zvýšil hlas a vyk řikl energicky na své muže. „Moji drazí p řátelé, nic není nemožné!“

Když natahoval t ětivu, stále upíral oči k Daniele. Pak se obrátil k terči a vyslal šíp.

Vte řiny se zdály být v ěč ností.

Jeho šíp let ěl.

A rozštípl její až do samého st ředu. Sir Richard vyk řikl radostí, ostatní muži se hnali kup ředu a nev ěř ícn ě hled ěli na ter č.

218

Daniela nem ěla sílu tomu uv ěř it, ale jakmile ostatní vyb ěhli k ter či a zkoumali st řelu, znovu na sob ě ucítila Adrien ův domýšlivý a sebev ědomý pohled.

„Tak co?“ řekl tiše.

„Můj, pane,“ odpov ěděla zdvo řile, „kdyby toto byla bitva a tys byl m ůj cíl, nebyl bys schopen vrátil mi ránu, protože bych tvé srdce tak jako tak zasáhla!“

Usmíval se a jí se zdálo, že zlomysln ě, „Nemluvil jsem o našem utkání. Zajímalo by mne, pro č jsi sem p řišla. Chyb ěl jsem ti? Byl jsem p říliš dlouho pry č z našeho manželského lože?“

Z tváře jí vyprchala krev. „Celá v ěč nost, m ůj pane, by nebyla dost dlouhá.“

„Milady! Nep ředpokládám, že by bylo kavalírské prohlašovat tě za vyslovenou lhá řku.“

„Co kavalírského bylo kdy ve tvém chování ke mně?“ vyk řikla.

„Ach, tak tedy. Takže má paní, jsi lhářka.“

„Adriene, pro lásku Boži. chci v ědět, cos ud ělal se Simonem!“

Adrien nakr čil čelo, zkoumav ě se na Danielu podíval a v koutku úst mu zase za čal pohrávat úsměv. „Simon, á, no ano! Simon, ten mladý muž, jenž se provinil p řípravou zrady proti králi Eduardovi, ten, kterého jsem včera v noci p řistihl, jak laská moji polonahou nev ěstu, že?“

„K čertu, Adriene, on není Angličan, takže se v p řípad ě spiknutí proti anglickému králi nejedná o zradu.“

„Takže chystal spiknutí, aby se zmocnil Eduardova majetku?“

„To jsem ne řekla! Adriene, okamžit ě mi odpov ěz na moji otázku!“

Úsm ěv na zemanových rtech pohasl a Adrien se na ni zadí val ostrým pohledem. „Snad, paní, bys m ěla p řestat takhle naléhat. Nezapomn ěl jsem, jak jsem vás dva spolu objevil. Možná bys

219

mě spíš m ěla poprosit o odpušt ění a o milost, což, jak t ě ujiš ťuji, mladý Simon ochotn ě ud ělal.“

Zbledla ješt ě víc. „Cos s ním provedl?“

„Nic, má paní. V ůbec nic. Nemusel jsem s ním nic d ělat, aby si uv ědomil, že m ě musí prosit za odpušt ění a také prosit o sv ůj život.“

Adrien se od Daniely odvrátil a vykročil k Hv ězd ě. Když došel ke klisn ě, p řehodil jí p řes krk ot ěže, plácl ji po zadku a poslal p řes louku dom ů. Daniela, která šla Adrienovi v patách, se hned zeptala: „Pro č jsi to ud ělal? Mám snad jít dom ů p ěšky? Jde o n ějaký dosud neznámý trest?“

Obrátil se k ní. „Trest? Ne, paní, v n ěkolika posledních hodinách, co jsme spolu nebyli, jsem tě postrádal, a proto pojedeš se mnou. To je vše.“

„Nežertuj, Adriene, v ůbec jsi m ě nepostrádal a toto je jenom tvé kličkování. Nechceš, abych jezdila obkro čmo na Hv ězd ě, tak to je!“

Adrien neodpov ěděl, ale zavolal na své muže. „Chlapci, pro dnešek jsme skon čili, brzy se setmí!“ Zahvízdal a jeho dob ře vycvi čený k ůň Matouš k n ěmu poslušn ě p řiklusal. Adrien posadil Danielu na jeho h řbet a pak se vyhoupl za ni. Sed ěla ztuhle jako kámen a zatínala zuby, když ucítila pevné sev ření paží, které ji objaly. Adrien pobídl patami kon ě a pomalým klusem vyjel p řed ostatní. Ve čer se skute čně rychle blížil. Poslední bled ě r ůžové paprsky slunce spo činuly na kamenných zdech a hrad Aville zazářil jako by byl vystav ěn z mramoru.

Adrien zpomalil Matoušovo tempo do kroku. Když na Danielu promluvil p řekvapiv ě sev řeným a tichým hlasem, polekalo ji to. ,,Takže nadále je třeba bojovat, milady? Pokud ano, pamatuj si, že jsem t ě už dávno varoval. Dávej si pozor, protože já neprohrávám ani v boji, ani ve hře.“

220

„Ale já jsem tém ěř zvít ězila, „ řekla mu, „A ty by sis m ěl na mě dávat stejný pozor, protože já se nevzdávám ani v život ě, ani ve h ře.“

„Ať už p řiznáš porážku, nebo ne, Danielo, vítězem jsem já.“

Tiše si povzdechla. „Mluvíš o st řeleckém souboji, nebo o Avillu? Není možná dohoda?“

„Dohoda!“ opakoval a zasmál se. „S tebou, má lásko? Pochybuji. Ale alespo ň na m ě p řesta ň dotírat ohledn ě svého přítele. Líbí se ti boj, protože jsi rozhodnuta vít ězit. Na Simona jsi zase zapomn ěla, jsi celá vzrušená z toho, žes mě málem porazila v lukost řelb ě.“

Daniela si neuv ědomila, že se o Adriena opírá, ale pak rozzloben ě ztuhla a snažila se nap římit a nedotýkat se ho. Zasmál se a přitáhl si ji zpět.

„Adrien ě, už žádné vytáčky.“

„Dob ře,“ řekl rázně, „už žádné vytáčky. Tv ůj Simon je zámožný muž. Poslal jsem ho s doprovodem k princi Eduardovi, který se postará, aby byl dopraven do Anglie a držen jako rukojmí.“

„Ale.“

„Nechybí mu ani hlava, ani srdce, a údy a tak dál má v po řádní máli to být tvoje další otázka.“

„Adrien ě.“

„Simonovi už dost,“ řekl energicky.

Kousla se do rtu a ml čela. Když se vrátili do sín ě, uprchla od něho, sotva ji pustil. Sp ěchala do v ěže, neklidná a nervózní, a dychtila po doušku vína, které jí ve velké síni nabídl Rem.

Během n ěkolika minut za ní vstoupil Adrien, následován nej bližšími členy své družiny. Další urážku a nespravedlnost, jak se jí zdálo, utrpěla Daniela od svých vlastních spole čnic, lady Jeanette a Monteine. Vcházely totiž do sín ě s Adrienovými muži, št ěbetaly asmály se.

221

Daniela velmi dlouho nejedla a te ď se zdálo, že se víno vyhnij, žaludku a vstoupilo jí rovnou do hlavy. Pak se vedle ní posadil Adrien a ve čeře pokra čovala. Jeho muzi nadšen ě hovo řili o tom jak je Daniela p řekvapila svým skv ělým lučištnickým výkonem Pokoušela se odpovídat na jejích poklony, jíst a zapomenout na Adrienovu blízkost. Nepoda řilo se jí to. Tohle bývala její sí ň a on z ní te ď ud ělal svou. Jakmile ve čeře skon čila, vytratila se Daniela nahoru.

V jejím pokoji bylo uklizeno. Ohe ň jasn ě plápolal a na posteli leželo čisté a chladné prostěradlo. Daniela pochodovala p řed krbem a sledovala dve ře. Adrien nep řicházel.

Nakonec se svlékla a prohledala své věci, aby našla tu nejmén ě sv ůdnou no ční košili, jakou m ěla. Byla plátěná, s dlouhými rukávy, a uzav řená vysoko u krku, tak aby chránila v chladných nocích. Rychle si ji natáhla, aby Adrien nevstoupil v okamžiku, kdy bude nahá. Nep řišel.

Po chvíli zalezla vy čerpaná do postele. M ěla pocit, že nikdy neusne.

Usnula tém ěř okamžit ě.

Prudce se probudila a zjistila, že ji probodávají zlaté o či. Jeho široká nahá ramena se leskla v záři ohn ě, když nad ní sed ěl a soust řed ěněji pozoroval.

„Nebojuj se mnou p ři každé p říležitosti!“ varoval ji. „Nechci ti zp ůsobit bolest, ale do čkáš se utrpení, když budeš pokra čovat.“

Ucítila, jak ji v o čích pálí horké slzy. Byla unavená a svět ztratil kontury. Celý pokoj se mihotal zlatem ohn ě a jeho o čí.

„Snad se, m ůj pane, utrpení do čkáš i ty,“ řekla umín ěně.

„Nebojuj se mnou,“ opakoval.

„Nemohu nebýt taková jaká jsem!“ zašeptala.

„Tak m ě p řesta ň nenávid ět.“

„Necítím k tob ě nenávist,“ p řiznala se zatajeným dechem.

Vyd ěsil ji n ěžný úsm ěv, který mu zvlnil rty. „S tak milými slovy povzbuzení bych mohl navždy podlehnout tvému jemnému kouzlu!“

„Adriene.“ za čala protestoval proti ironii v jeho slovech.

222

Ale Adrien ův úsm ěv zmizel, manžel se jí p řestal vysmívat. ,,Dnes žádné soupeření, žádné boje!“ řekl a Daniela si nebyla jistá, jestli je to požadavek, nebo snad prosba.

Nezáleželo na tom. Sama nem ěla náladu bojovat. A když se jeho rty dotkly jejích, zatoužila po n ěm. Mohla by mít na sob ě místo plátěné košile třeba brn ění a v nejmenším by na tom nenáleželo. Od ěv byl brzy dole.

Bez boje.

Ve dnech, které následovaly, trávil Adrien většinu času na cvi čišti.

Často pozorovíila z hradeb, jak muži trénují s nižními zbran ěmi, s me či, píkami, palcáty, bitevními sekerami a dokonce s kušemi. Kuše byly vylepšeny ve velmi ú činnou zbra ň, pro jejíž natažení byl zapot řebí vrátek s kladkami a provazy, protože sila lu čištníka nesta čila. Muži se cvi čili v jejich používáni a byli si velmi dob ře v ědomi, ze síla jejich zbrani zároveň p řináší nebezpečí, frekvence st řelby z kuše byla mnohem menší než u dlouhého luku. Každý st řelec z kuse m ěl při výcviku v tomto vále čném um ění pomocníka, jehož úkolem bylo pouze nosit rozm ěrný štít a b ěhem p řípravy k dalšímu výst řelu oba vojáky chránit. Protože Daniela naslouchala mužským řečím, v ěděla, že se Adrien intenzivn ě snaží, aby všichni muži pod jeho velením uznávali nosiče štít ů. Vojenští stratégové v celé Evropě tvrdili, že u Kreš čaku proslavení janovští st řelci z kuší tak hanebn ě selhali a podlehli Angli čan ům, protože nepoužívali své štíty.

Muži se neustále cvičili. Lidé, kteří ve feudální společnosti žili dál na venkov ě nebo ve vesnici pod hradem, byli povinni poskytnout svému pánovi jisté služby zrovna tak jako pán, nebo paní –m ěli povinnost sv ůj lid chránit. A aby mladí muži dosáhli lepšího postavení, často pracovali velmi usilovn ě, ale zřídkakdy s takovím nadšením jako te ď. Daniela se po st řetu na lu čištnickém cvičišti a po bolestném rozhovoru ohledn ě Simona nejprve rozhodla držet se od Adriena dál. Sledovala muže z

223

dálky. Ale její zvědavost rostla a zrovna tak její neklid.

Adrien se také rozhodl udržovat od ní jistý odstup, b ěhem dne. Vždy, když se probudila, byl už dávno pry č. Trávil den ze svými muži, s ková ři a n ěkdy se zedníky. Po setm ění p řicházel do velké sín ě na ve čeři, a p řestože byl ke své žen ě zdvo řilý, jak vyžadovaly rytí řské zásady, zároveň se mu da řilo vyhýbat se jejím otázkám. Ze síně pak obvykle znovu odcházel za prací, někdy si prohlédnout chromého koně, či se postarat o zbran ě nebo o práci kováře. Daniela se n ěkolikrát rozhodla čekat na manžela naho ře, ale jakmile k ní v noci p řisel, nem ěl trp ělivost odpovídat na její otázky. A ť bd ěla nebo spala, noc kon čila vždy stejn ě. Pokud se jí poda řilo z ůstat vzh ůru, usilovn ě se pokoušela s ním mluvil, ale Adrien se na ni díval hladovýma z latožlutýma očima vlka a rychle ji uml čel. Pokud spala, když p řišel, nem ěla šanci vznést jedinou otázku. Ihned ji vzrušil, probudil ji nejn ěžn ějšími doteky, hlazením kone čků prst ů lehounkých jako pe říčko a smyslným šepotem u jejího ucha. Když si uv ědomila, že se ocitla v jeho náru čí, byla už zcela zmámená a neschopná pomýšlet na odpor. Jednou se jí poda řilo z ůstat vzh ůru a zeptala se ho na jeho skute čný a bezprost řední cíl v Avillu. Odpov ěděl s povzdechem a se známkou netrpělivosti. „Jaký cíl, Danielo? Bylo na čase, abychom uzav řeli s ňatek, na čase, abych mohl uplatnit nárok na Aville.“

„Nebyl d ůvod uplat ňovat nárok na Aville. Nedělala jsem Eduardovi žádné potíže.“

„Bavila ses s jeho nep řáteli.“

„Jeho nep řátelé jsou mojí rodinou.“

„Pak bylo na čase uplatnit nárok na tebe.“

„Aville z ůstává můj a moje rodina je zde stále vítána“ Okamžit ě byl u ní a o či mu v záři ohn ě planuly hn ěvem. „Budeš se bavit se všemi jako se Simonem?“

Daniela sklopila řasy. Vyslovení Simonova jména stačilo roznítit jeho hn ěv, který zase rozzlobil Danielu. Adrien si b ěhem let své nep řítomnosti dop řával potěšení, jaké se mu zlíbilo. „Adrien ě, mnoho mladých žen by zapomn ělo na vynucený slib,

224

který jsem u činila, a vrhlo by se do náruče francouzského lorda. Kdyby ses podíval na situaci mýma o čima, nebyla jsem ni čím zavázána muži. kterého jsem celé roky neviděla!“

„Ale te ď m ě vidíš!“ p řipomn ěl jí.

„A až bude Simon volný, stejn

ě nás oba navštíví!“ prohlásila

„Nechej řečí o Simonovi!“ varoval ji.

„To tys vzpomn ěl jeho jméno, milorde.“ Adrien se od ní odtrhl, opustil postel a zamí řil ke st říln ě. Náhle ji v prázdné posteli zamrazilo, p řikryla se pokrývkami a sledovala proud sv ětla dopadajícího na jeho svaly. Zdálo se, že od h řívy vlas ů až k pevným stehn ům a lýtk ům září m ědí. P řitáhla si kolena k hrudi a zu řila, pro č jí tak buší srdce. Pak si p řiznala, že je Adrien výjime čný rytí ř a vzor dokonalosti. Kdyby se jí už nikdy necht ěl dotknout, prožívala by muka. Ale jak tam tak stál pohroužen v myšlenkách, o které se s ní nechtěl pod ělit, napadlo ji, jestli neuvažuje, jaké by bylo jeho manželství s Joannou, sladkou, krásnou, ve všech sm ěrech poslušnou a p ři každém dobrodružství stojící po jeho boku. Miloval ji p řece. Joannu by každé ráno neopouštěl a nevracel by se k ní až s p říchodem no ční tmy. A mluvil by s ní, sdílel by s ní sv ůj sv ět.

Adrien se náhle obrátil a všiml si, že ho Daniela pozoruje. Jeho rysy byly zachmu řené, tvrdé a zamyšlené. Vzápětí svraštil čelo. „Danielo, je pozd ě. Jdi spát.“

„Mám jít spát?“ opakovala. „Myslíš, že mi m ůžeš porou čet ve všem? Ano, myslíš si, že jsi král, že m

všeho, co vidíš! Nu, pane, na m nejsem.“

ji do své náruče. Paže m

ůžeš p řijít a zmocnit se ě si nárok d ělat nebudeš! Já

Zaúp ěla a ztuhla jako kámen, protože p řekonal cestu zpátky na druhou stranu pokoje svižn ě jako ko čka. Vklouzl k ní a strhl

ěl horké, když ji ukládal na polštář. „Výborn ě, milady, jak si přeješ, jak chceš. Z ůsta ň vzh ůru. Nespi. Ale pokud nejsi dost unavená, aby spala, pak snad.“

„Jsem unavená!“ vyk řikla.

Zasmál se, opět ji k sob ě p řivinul a jeho paže ji pevn ě objaly. ,,Tak spi,“ řekl jí. „Už mám dost boj ů.“

225

„Jak p řekvapivé! Vždy ť je neustále vyhledáváš!“

„Já, že je vyhledávám? Ty, má lásko, bys se mnou bojovala až do smrti!“

„Já jsem k tob ě up římná! Zatímco ty.“

„Jen lak dál. Tento boj m ůže pokra čovat, paní, pokud musí, ale ne te ď!“

Daniela neodpov ěděla. Ležela nehybn ě, sotva dýchala a cítila na svém těle Adrienovo teplo.

A pak ji udivila a zároveň znepokojila prostá radost, kterou cítila, když jeho paže vnímala tak p říjemn ě a tak p řirozen ě. Držel ji umín ěně u sebe, až zav řela o či. Vdechovala jeho mužnou v ůni a ležela v bezpe čí.

Ale ani tentokrát jí nic neřekl.

226

15

Druhý den se Daniela zaposlouchala do řečí, které vedli muži během výcviku. Cvi čili se svými me či na nádvoří a ona nalézala nekone čné množství záminek, proč musí chodit práv ě kolem nich. Ale Adrien dob ře v ěděl, že sleduje jeho. Pošesté tvrdila, že musí do kaple vrátit knihu latinských básní. Užasla, když p řed ní náhle Adrien skočil s mimo řádně krásným me čem vyrobeným v Toledu v ruce. Jeho hrotem jí mí řil p římo na hrdlo. Na okamžik se vyd ěsila, ale pak se jí zmocnil hn ěv a ona vztekle zvedla bradu. „To je n ějaká nová hra, milorde?“

Neodpov ěděl jí, ale promluvil ke shromážd ěným muž ům. „Moji dob ří p řátelé, jsem přesv ědčen, že má paní mlčí ze zdvo řilosti ke mn ě, k pánovi zdejšího hradu, jejímu rádci ve všech záležitostech. Protože však tuto činnost sleduje tak usilovn ě, jsem si jistý, že se jí na výcviku n ěco nelíbí.“ Usmál se a zlaté o či se mu zableskly. Špi čkou me če s dokonalou p řesností odepjal drobný há ček z jejího živ ůtku.

Prudce se obrátila. „Skutečně, pánové! Hrabě z Glenwoodu žalostn ě chybuje, protože vás u čí d ěsit neozbrojené ženy!“

„Správn ě, milady!“ ozval se výk řik.

„Je to lotr!“ prohlásil škádlivě Daylin. „Vezm ěte si mou zbra ň, milady!“ Hodil jí sv ůj me č. Obratn ě ho zachytila a namí řila na Adriena. Daylinova zbra ň byla dobrá, Daylin byl koneckonc ů jedním z nejbližších druh ů jejího muže. Ale zároveň jí Daylinova zbra ň dob ře poslouží proto, že byla vyrobena pro leh čího muže a nebyla tak t ěžká jako Adrienova toledská ocel.

Spat řila sv ětlo v Adrienových o čích a v ěděla, že souboj

vyprošoval úmysln ě. Stala se ob ětí jeho výzvy, p řesn ě jak si plánoval. Nevadí. Byla na to připravena. Stála naprosto nehybná a klidná a nutila ho k útoku. Na začátku souboje nešermoval Adrien naplno, to Daniela dob ře v ěděla. Ona však dostávala své první lekce v princov ě dom ě a s me čem um ěla dob ře zacházet. „Nedejte se zastrašil mohutnou, t ěžkopádnou hmotou a silou!“ zvolala, sklonila se, svižn ě se oto čila a vysko čila obratným, plavným skokem na žlab s vodou, aby se vyhnula Adri enov ě ráně.

„Těžkopádnou hmotou?“ Rozho řč en ě se zarazil.

„Bez kousku elegance!“ řekla a ohrnula nos.

„Á!“ K její hr ůze se ocitl velmi rychle na žlabu vedle ní. Op ět sesko čila a odrážela ránu za ranou, které Adrien vysílal s jediným cílem. Poda řilo se jí obratn ě dostat za n ěho, proklouznout pod ním i pod jeho me čem, ale Adrien se zas rychle ocitl čelem k ní. Bleskurychlým máchnutím me če ho škrábla do tváře, až se na ní objevila kapka krve. Mezí muži se ozval jásot a dobrosrdečný smích. Utkv ěly na ní Adrienovy zlatem jisk řící o či a na tváři se mu objevil mírný úsm ěv. „Dobrá práce,“ pochválil ji.

Půvabn ě sklonila hlavu. „Rychlost skolí i nejsiln ějšího muže!“ řekla.

„Síla ale m ůže skolit a také skolí i tu nejrychlejší ženu!“ odpov ěděl. A pak máchl mečem. Švih vypadal jen jako st říbrný záblesk ve vzduchu. Jeho síla byla však taková, že jí vyrazila me č z ruky.

Te ď to Daniela pochopila. Celou dobu si s ní jen zahrá val.

Přesto ale odvedla zatracen ě dobrou práci.

„Dokázala bych porazit v ětšinu muž ů,“ řekla mu velmi tiše.

„Většinu možná, ale ne mne,“ odpov ěděl.

„Na tváři máš kapku krve.“

„Jen proto, že jsem ti dovolil, abys m ě škrábla.“

„Ne, je to jen kapka krve, protože jsem se rozhodla , že t ě víc

nezraním.“

Adrien zvedl obo čí a Daniela se rozhodla k rychlému ústupu. Obrátila se a převzala knihu od muže, jemuž ji p řed chvílí sv ěř ila. „Přeji vám úspěšný den, a ť se vám práce da ří!“ zvolala na muže a oni sborov ě odpov ěděli: „Milady!“, když kolem nich prošla s hlavou vzty čenou a chvátala ke kapli.

Následující ráno ji probudila podivná rána. Vyskočila z postele, zahalila se pokrývkou, sp ěchala k st říln ě a pohlédla na nádvoří pod sebou. Shromáždil se tam dav, ale zdálo se, že se ned ěje nic zlého. Daniela dole zpozorovala Adrienovy rudozlaté vlasy. Byl nedbale oble čen v košili, krátké tunice a v přiléhavých krátkých kalhotách, takže ještě nebyl p řipraven na vy čerpávající výcvik p ěchoty, který si plánoval na dnešní den. Na okamžik se zdálo, že si muži s n ěč ím hrají. Adrien držel dlouhou ty č, která mířila na ter č upevn ěný na zdi. M ěl v ruce také knot, na n ěmž jako by zářila jiskra ohn ě a který p řiložil k ty či. A znovu se zdálo, že zvuk výbuchu zp ůsobí v celém okolí zem ětřesení. Daniela usko čila a vyjekla. Adrien zvedl hlavu, uvid ěl ji a zazubil se. Ďábelsky, pomyslela si. „Pojď dol ů!“ řekl jí. A pak: „Vlastn ě ani nemusíš.“

Zachv ěla se a ustoupila od okénka. Ud ělala krok sm ěrem k truhlici, ale sotva si za čala vybírat šaty na tento den, vstoupil Adrien do pokoje. Ty č, která ještě doutnala, m ěl stále v ruce. Byla vyrobená zčásti ze dřeva a z části z kovu.

,,,Z toho se st řílí,“ řekl jí a stále se ďábelsky usmíval. „Pojď blíž a podívej se.“

Daniela už o takových v ěcech slyšela, používaly se dávno předtím, než se narodila. Vid ěla dokonce mohutné kovové koule a kanóny ze železa, ale ješt ě nikdy nevid ěla nic takového, jako byla tato malá zbraň. Zv ědav ě p řistoupila k manželovi a zkoumala p ředm ět, který držel. „Vyrobil ji jeden z tvých kovářů ,“ řekl.

„Timothy? Je velmi vynalézavý. Pracoval na kanónech , které

mají být umíst ěny na hradbách v blízkosti padacího mostu,“ řekla.

„A velmi intenzivn ě se zabývá st řelným prachem.“

„Čty ři díly sanytru, jeden díl karbonu, jeden díl síry,“ řekla mechanicky.

„Umí!“ zamumlal. „M ěl jsem tušit, že se vyznáš ve zbraních. Myslím, že jednoho dne tyto malé výtvory p řekonají všechny naše zbraně, zbroje a štíty a dovednost žádného člov ěka proti takové síle nic nezm ůže. Ale zatím je každá zbra ň, která pot řebuje pro sv ůj ú činek st řelný prach, vrtošivá a nebezpe čná.“

„Uvažoval jsi o tom, že bys ji použil v boji?“ zept ala se.

„Zajímají t ě snad moje bitevní plány?“ řekl tiše. Puška přestala doutnal a on ji odložil na st ůl.

„Jak podivná poznámka od člov ěka, kterému se daří vyhýbat všem mým otázkám.“

„Nevyhýbám se. Jen nejsem p řipraven na rozbor takové zásložitosti.“

„Ukazoval jsi mi zbra ň! P řirozen ě že se t ě na ni budu vyptávat!“

‚Je skute čně rozmarná a nebezpe čná, ale o nic víc než ty, má lásko, řekl bych.“

„A co to znamená?“ cht ěla v ědět. Posadila se na postel a přitáhla si pokrývku pevn ěji na ramena. Adrien se zasmál, sklonil se, op řel o loket a pohladil místo p řed sebou. „Poj ď sem a ukážu ti to.“

„Je ráno,“ řekla pobou řen ě. „A navíc ješt ě sv ětlo.“

„Sv ětlo se mi líbí. Poj ď!“ zazubil se. „Tv ůj pán tě volá, má paní. B ěda! Jisté části mého těla velmi naléhav ě vyžadují tvou přítomnost!“

Když ji škádlil, v o čích se mu objevil ďábelský lesk. V ěděl, že Daniela takové poznámky nesnáší. „Drahý pane!“ oplatila mu ironicky. „Mohu ti ohledn ě vrtošivých částí těla opravdu dob ře poradit!“ D ůstojn ě se obrátila, zamí řila ke dve řím a p řitom

uvažovala, jestli se odváží vyjít na chodbu od ěná jen do pokrývky.

Ale byla si jistá, že se tak daleko nedostane, a také se nedostala. B ěhem okamžiku byl u ní a divoké nap ětí i teplo jeho doteku a pohledu sta čily, aby se v ní vznítil ohe ň. Ocitla se vedle n ěho na posteli a t řásla se, když odtahoval záhyby pokrývky. Náhle, bez ohledu na všechny p ředchozí manželské noci pocítila stud, protože její t ělo oza řovaly jasné paprsky denního sv ětla. Hled ěla na Adriena a pak, když na sob ě ucítila smyslný dotek jeho prst ů, zav řela o či. Chv ěla se, ale jinak se nehýbala. P řestal se jí dotýkat. Za okamžik otev řela o či. Adrien se najednou usmál. „Danielo, p řipadá mí, že tě v ůbec nepohoršuje skute čné milování, jenom nechceš přiznat, že se ti líbí.“

Daniela zaúp ěla a ude řila ho do hrudi. Pobou řilo ji, že na ní leží úpln ě oble čený, zatímco ona se cítí tak zranitelná a nahá pod spletí jeho nohou a paží. Snažila se ho odstr čit, ale zazubil se ješt ě víc, a tak se ho op ět pokusila uhodit. Zachytil její zápěstí a ješt ě víc ji svým t ělem p řitlačil. „Vrtošivá a nebezpe čná,“ škádlil ji.

„Velmi!“ slibovala.

„Vydejme se tedy vst říc nebezpe čí!“ zašeptal. „Rád budu riskovat, protože nakonec získám jako poctivou ko řist ohe ň a krásu!“

Když Danielina zu řivost dosáhla vrcholu, pronesl Adrien tichá slova, která jaksi ztlumila a pozměnila její city. Jeho sev ření polevilo. Políbil ji na čelo, na krk a nakonec na rty. Hbit ě si stáhl kalhoty a náhle ji zalilo sžíravé teplo, protože jí jazykem pronikl hluboko do úst. Denní sv ětlo se dralo do pokoje a ona si pomyslela, že m ěl pravdu. Nepovažovala ho za stv ůru a vůbec si neošklivila jeho dotek., jen svoji okamžitou reakci na něho. Ale toho dne ráno, když byla jejich vášeň nasycena, ležela vedle n ěho bd ělá jako málokdy v noci a uvědomila si, že její

pocity k n ěmu se prohloubily. Až p říliš ji t ěšilo, že ho má vedle sebe ve své posteli. Uchvacovalo ji, když se svou hrudí dotýkal té její a když cítila tlukot jeho srdce a hlasitý z vuk jeho dechu. Milovala to teplo, pocit z doteku jeho nahé k ůže, paže, které ji objímaly, nohy nebo i ruce, které p řes ni ve spánku přehodil. Adrien ji nikdy neopustil, dokud ji neuspokojil. Kdysi dávno byla p řesv ědčena, že ho hluboce nenávidí; te ď po n ěm stejn ě vášnivě toužila.

Oženil se s ní, protože to poru čil král. Získal větší moc a významn ější titul, p řipomn ěla si. A nem ěla by do n ěho být p říliš zamilovaná, protože zase odjede, aby plnil své závazky k lennímu pánovi, který mu dal jejím prostřednictvím takové bohatství!

Jen tak leželi a ona na sob ě cítila jeho pohled. Paží ji majet oteky objímal kolem pasu. Zvedl se na loktech a se zv ědavým zábleskem v očích ji pozoroval. „Danielo, co bych dal za to, kdybych mohl číst ve tvé neustále zaměstnané mysli!“

Pokusila se od n ěho odvrátit, ale držel ji pevn ě. Zkusila mu odsunout paži, ale on se nemínil pohnout. Když usly šela tichý smích, nechala své marné snahy a pobouřen ě se zarazila.

„Co bys za to dal? Hromadu zlata? P ůdu, své hrabství? Nebo snad jednoho ze svých koní?“

„Jednoho z mých koní? Matouše, Marka, Lukáše, nebo Jana? To nikdy, paní, vždy ť mi tak dob ře slouží!“

„A každý z nich je d ůležit ější než jedna manželka, která není dob ře cvi čená, a proto nem ůže být tak dob ře ovládána?“

„Naopak, paní, jsi nepochybn ě nejlepší klisna, jakou si pán může p řát.“

Daniela zrudla od hlavy k pat ě. Tak to p řece v ůbec nemyslela. Zalitovala, že p řipustila, aby její slova p řekroutil. Znovu se mu pokusila vymanit, ale její úsilí bylo marné a Adriena pobavilo. Nato čila hlavu a prudce kousla do ruky, která ji omezovala. Vzápětí uslyšela Adrien ův ostrý, p řekvapený

výk řik. Usmála se, ale když ji vzápětí prudce plácl po nahých hýždích, rychle se odtáhla a její úsm ěv pohasl. Vzep řela se mu s takovou silou a zu řivostí, že byl nakonec nucen ji pustit. P řevalil se na záda a ona se vztyčila nad ním, „Jak se opovažuješ m ě bít?“ vyk řikla zlostné, ale nebylo jí to nic platné. Manžel se jen zasmál a vztáhl k ní ruce. Když se vzápětí nadzvedl a strhl ji na sebe, napadlo ji, že ud ělala chybu. Ale jakmile jí jeho ruce sev řely boky a p řitiskly je k sob ě, zmocnila se Daniely vlna nádherné vášně. Ucítila, že se celá chv ěje. Zav řela o či a snažila se p řemoci touhu, která se v ní vznítila a sílila s každým nárazem jeho těla, ale nedokázala to. Pak se od ní Adrien odtrhl a ona strnula. Uv ědomila si, že cítí bolest, ale zárove ň se rozho řela ješt ě siln ěji její touha, protože se Adrienovy rty zmocnily jejích úst, hrdla a ňader a dráždily je jazykem i smyslnými doteky zub ů. Jeho pohyby byly stále prudší, ústy a prsty laskal každý kousek jejího t ěla a vytvářel v n ěm bou řlivý vír. Brzy za čaly být tyto doteky tak mu čivé, že se Daniela neubránila výk řiku. Pak se Adrien nadzvedl a vzápětí op ět pronikl do jejího nitra. V tom okamžiku jí p řipadalo, že se celý sv ět rot říštil výbuchem st řelného prachu a jediné, co zůstalo, jsou hv ězdy mihotající se kdesi naho ře.

Kouzlo pominulo. Adrien se svezl vedle ní. Daniela ucítila chlad pokoje a uv ědomila si, jak snadno se jím nechá svést, jak velice po n ěm prahne. P řehodila nohy p řes okraj postele a cht ěla vstát, toužila mu uniknout. Pak op ět ucítila na paži jeho ruku. Přitáhl ji zpět k sob ě, se zmatenou tváří se k ní naklonil a zeptal se: „Co jsem, proboha, zase provedl tentokrát?“

„Krom ě toho, že ses choval jako tyran?“ řekla vzdorovité.

„Krom ě toho!“

Sklopila zrak. „Adrien ě, necháš má být? Prosím, m ůžeš cítit škodolibou radost. Op ět jsi zvít ězil. Nikdy neprohráváš, ani v boji, ani ve h ře!“

Oči nechala zav řené. Cítila, že se na ni Adrien dívá, a po chvíli i post řehla, žc se zvedl z l ůžka a upravil si od ěv. Uslyšela, že si bere pušku a mí ří ke dve řím. Ale kupodivu se v nich zastavil. „Má paní, jak se mýlíš. V t ěchto soubojích jsem tolikrát zůstal úpln ě bezbranný, žcjsi m ě málem porazila!“

Daniela p řekvapen ě otev řela o či a podívala se na manžela. Ale už bylo pozd ě, Vyslovil tato podivná slova a pak rychle a ml čky vyšel ven. Jediné, co mohla Daniela ud ělat, bylo ležet a přemítat o jejich svazku.

Toho odpoledne op ět probíhal výcvik. Muži se u čili boji na koních a s tupými d řevci proti kvintánám, otočným ramen ům s ter čem na jednom a se závažím na druhém konci. Když bojovník na koni vyrazil a svým d řevcem zasáhl cíl, musel se ihned rychle sehnout, jinak by byl vyhozen ze sedla silo u zatíženého ramene.

Daniela z hradeb sledovala, jak Adrien vyk řikuje povely a jak se muži sm ějí, když n ěkdo z nich upadne. Adrien dohlížel na to, aby to ti mén ě šikovní zkoušeli znovu a znovu, až nad kvintánou zvít ězí. Cvi čení dosud probíhalo, když Daniela spat řila skupinku čty ř rytí řů ve zbroji, která se blížila p řes louku z jižní cesty. Jejich v ůdce nesl praporec šlechtice, jemuž rytí ři sloužili, Eduarda, prince i Walesu. Jezdci dojeli k Adrienovi a ten převzal od muže s praporcem zape čet ěný list.

Adrien sice stál daleko v poli, ale přesto náhle vzhlédl, jako by ho n ějaký instinkt upozornil na to, že ho Daniela pozoru je. Navzdory vzdálenosti si byla jistá, že cítí oheň jeho o čí. Pak se Adrien obrátil. Daniele se zatajil dech, protože si uv ědomila, že měl její manžel vskutku d ůvod tak usilovn ě cvi čit. Byl povolán ke královské armádě. Velmi dob ře v ěděl, že ho tato povinnost nemine. Snad se vrátil na Aville, aby uplatnil nárok na svou manželku, zároveň p řijel, aby z muž ů na Avillu vytvo řil schopn ější bojovou sílu. Chce vzít její lid s sebou do války pod praporem anglického prince!

Daniela sp ěchala dol ů z ochozu a zpátky na hrad. V síni řekla Removi, že se jí najednou ud ělalo špatn ě a že dnes nep řijde k ve čeři. Pak vyb ěhla ze sín ě.

Nemínila ve čeřet s Eduardovými vyslanci a ani trochu jí nezáleželo na tom, jestli se bude Adrien cítit její nep řítomností poko řen nebo ne. Nev ěř ila sama sob ě, že by s ním o té v ěci neza čala mluvit p řed ostatními.

Přišla Monteine a zdálo se, že uv ěř ila fingované nemoci své paní; tak byla bledá. Vetřela Daniele do spánků olej, p řikázala přinést horkou lázeň a umyla jí vlasy v r ůžové vod ě. Daniela Monteine pod ěkovala a pak ji požádala, aby ji nechala spát. Adrienovi nechala vy řídit, že trpí ukrutnou bolestí hlavy, a proto nem ůže p řijít dol ů.

Setm ělo se. Daniela se posadila do k řesla u krbu, dívala se do plamen ů a nenávid ěla Adriena za to, že odvede její lidi pry č, aby bojovali a možná zem řeli pro Eduarda, anglického krále. Nemá právo to udělat! Získal si jejich d ůvěru a te ď je žene do bitvy proti rodu Valois. P řišel jen proto, aby zas odešel, jen aby jí vzal její lidi! A p řitom se postaral, aby za sebou nechal dost velkou anglickou bojovou sílu, která zajistí, že zde v Gasko ňsku nedojde k žádné vzpouře proti anglické vládě.

Danielina zlost planula stejn ě jako ohe ň v krbu. Po chvíli milady vstala a za čala p řecházet před krbem. Právě v té chvíli se dve ře otev řely a zav řely tak tiše, že to ani neslyšela. Uniklo jí tak, že Adrien tiše jako ko čka p řišel do pokoje a pozoroval její pochodování před krbem.

Nakonec se obrátila a spatřila jeho zarputilé a napjaté rysy a ostré a hn ěvivé o či. „Nezdá se, že jsi nemocná, má lásko.“

„Mýlíš se. P řísahám, že je mi zle. K smrti zle ze zrádných Skot ů!“

„Na mn ě nikdy nebylo nic zrádného, Danielo. P řísahal jsem věrnost Eduardovi III., anglickému králi, a tím i službu princi z Walesu.“

235

„A je ti jedno, že v jeho službách roztrháš Francii na

kousky‘’ „Francii sotva. Vzbou řence totiž pobijeme.“

„Celou dobu jsi v ěděl, že k tomu dojde, že si vezmeš, co chceš, a odjedeš! V ůbec ti nezáleželo na tom, komu jsou oddáni oni!“

„Jsem jejich hrab ě, zdejší pán, a jejich oddanost patří mne.“

„Jsou to moji lidé.“

„A ty jsi moje žena! K čertu, paní, tvoje oddanost mi pat ří zrovna tak!“

„Nemáš právo.“

„Tažení nebude trvat dlouho.“

„Pros Boha, aby trvalo nav ěky!“

Oči se mu zúžily. „Pros Boha, paní, abych nepadl, protože princ, i když t ě miluje jako bratr, ti nev ěř í. Pokud z tebe bude vdova, mohlo by to mít velmi zlé následky, má paní.“

„Skute čně neblahé následky, p řisámbůh, protože už nejsem loutkou tvého krále! Vzala bych svůj osud do vlastních rukou a ty bys m ěl sám možná vzývat Boha. Aville je m ůj a nemusím zde být, až se vrátíš.“

Pochopila, že p řest řelila. Okamžit ě svých slov litovala a proklínala také svou nezvladatelnou zlobu, protože Adrien na ni hled ěl s mrazivým hn ěvem, p ři kterém sejí sev řelo hrdlo. Vyrazil k ní tak svižn ě a výhružn ě, že vyk řikla ješt ě d řív, než se u ní ocitl. Jeho prsty se jí drsn ě zaryly do paží, pak s ní Adrien zat řásl a přinutil ji, aby zvedla hlavu a pohlédla na n ěho.

„Danielo!“ varoval ji hlubokým a rozechv ělým hlasem. Bylo vid ět, že svádí hroznou bitvu sám se sebou, protože jinak by ji uškrtil, „Práv ě jsi zpe četila sv ůj osud!“

Zaúp ěla, když s ní prudce smýkl, zvedl ji a odhodil na p ostel. Rychle vysko čila, zalapala po dechu a z o čí jí vytryskly slzy. Bude s ním bojovat! Bože, dnes ve čer se nenechá svést! Bude ho nenávidět do posledního dechu.

Ale on se jí už necht ěl dotknout. Hn ěviv ě vyšel ven z pokoje.

236

Právě jsi zpe četila sv ůj osud.

Vysko čila a rozb ěhla se za ním. Dve ře se zabouchly d řív, než k nim dorazila. Op řela se do nich, ale nepovolily.

„Adriene!“ vyk řikla a hlas jí hr ůzou p řesko čil. „Adriene! Adrien ě, prosím.,“ zašeptala.

Ale Adrien ji neslyšel.

Byl pry č.

Zabušila na dve ře p ěstmi. Volala ho jménem. Znovu a znovu bušila, ale nikdo nep řicházel. Ale ona je tady paní! Vládla moud ře a dob ře. Pak ovšem p řišel on. A stal se pánem. A ti, kte ří ji tak vroucn ě milovali, te ď poslouchají a ctí jeho. Vztekle kopla do dve ří. Ot řásly se, ale nepovolily. Zato Danielu ukrutně zabolel palec.

Znovu za čala chodit sem a tam. Hodiny ubíhaly. Zdálo se, že po pokoji chodí celou v ěč nost. P řipravovala se na to, co mu poví, až se vrátí. Pak se jí op ět zmocnilo zoufalství a strach, protože ji napadlo, co s ní asi ud ělá. Nechá ji zde zavřenou mezi čty řmi st ěnami? Celé dny, týdny, m ěsíce? Pošle ji v poutech a s roubíkem v ústech do Anglie?

Tato otázka Danielu nemilosrdně pronásledovala, až nakonec podlehla vy čerpání a posadila se na předložku u krbu. Hledala teplo, protože se chv ěla zimou. Natáhla se a zabořila hlavu do jemné bílé kožešiny. Nemohla plakat. Už by nep řestala. A necht ěla si p řiznat, že setkání s Adrienovou neochv ějnou oddaností Eduardovi bylo pro ni nyní mnohem trp čí, protože jí na manželovi za čalo záležet.

Hled ěla do ohn ě a o či se jí za čaly zavírat

Když se do pokoje vrátil Adrien, srdce mu nap řed málem vysko čilo z hrudi a pak se zastavilo, protože tam nebyla. Nep řecházela po pokoji. Nebyla ani v posteli, ani v křesle, ani nestála u střílny a nevyhlížela do noci. Pak jeho o či ulp ěly na kožešinové p ředložce p řed krbem. Tam ji uvid ěl. Zarazil se u dve ří, protože svíce v mosazných držácích byly už vyho řelé a

237

jediné v ětší sv ětlo vycházelo z krbu. Předložka byla bílá a Danielina no ční košile také. Hladký eben jejích vlas ů byl v kontrastu s b ělobou látky, jejich proud jí spadal přes boky a hýžd ě a dlouhé prameny se vlnily po kožešin ě. Adrienovi se zdálo, že se zastavil čas. Obklopoval ho jen zvuk praskajícího ohn ě, jehož teplo ho zah řívalo. I Danielu

Adrien zav řel dve ře a vstoupil do pokoje. Zamí řil k ohni a zastavil se nad Danielou. Zdálo se mu, že celé jeho t ělo od chodidel p řes slabiny až k srdci a duši prostoupila úzkost. Kristepane! Nikdy netušil, že by kv ůli ní dokázal pociťovat tak drásající muka a sžíravou trýze ň. Dokázala v něm vyvolat vášeň, hn ěv, ale i n ěhu, a síla t ěchto pocit ů vít ězila nad vším, co kdy dosud cítil. Joannu miloval, ale takový žár a sžíra vou bolest necítil nikdy. A nikdy o ni nemel takový strach! Ni kdy p ředtím nez ůstal ve své velké síni poté, když v ní utichl všechen ruch a když dokonce utichlo i vytí vlk ů v lesích, nikdy nehled ěl do plamen ů a nep řemýšlel, co jen proboha má d ělat Nikdy.

Poklekl k Daniele a zmocnilo se ho vzrušení. Vnímal bolest zatínajících se sval ů a bušení srdce. Jestli se snažila ho pokoušet a zap ůsobit jakousi zvláštní hrou, podařilo se jí to. Probudila v něm hlad a žíze ň a úzkost mnohem v ětší, než kdyby pouze ležela a spala. Plameny vydávaly mihotavé světlo, které jemn ě oza řovalo bílé plátno její košile, zvýrazňovalo ňadra a boky a modelovalo jí obrysy pasu. Z pravého ramene jí sklouzla látka, odhalila dokonalou ple ť až k pahorku ňadra a propustila nepatrný náznak růžové bradavky vyzývající muže k doteku. Prameny ebenových vlas ů zahalovaly t ělo tam, kde chyb ěla látka. Daniela pokrčila kolena k brad ě a látka sklouzla z nohou dol ů. Odhalila kouzeln ě dlouhé a nep ředstaviteln ě sv ůdné štíhlé nohy a stehna.

Uhlov ě černé řasy lehce p řekrývaly Danielinu tvá ř, ten alabastr zalitý zlatem plamen ů z ohn ě. Adrien po ní prahnul. Cht ěl vlastnit její t ělo i ohe ň a život, které v ní pulzovaly. Osud

238

z ní ud ělal jeho právoplatnou manželku. A manželsky slib naplnili tu noc, kdy ho zradila se Simonem. A byla to síla její vlastní vášn ě, která z ní učinila dokonalou milenku. Poté, co Adrien pochoval Joannu, neznal nic než vinu. P řišel sem s tím, že v sob ě zrovna tak poh řbil cit a že síla a moc a majetek je jediné, na čem te ď v život ě záleží. Danielu cht ěl dostat jen proto, že byla mu souzena. Nikdy si neuv ědomil, že i když se jí zmocní, pat řit bude ve skute čnosti on jí.

Nazývala ho tyranem, protože jí porou čel. Dotýkal se jí, do týkal se jí znovu, ale zdálo se, že nikdy nepronikn e dost hluboko do jejího nitra. Z ůstávala jeho nepřítelem a neustále přísahala na slib, který dala jako malé dít ě. Byla p říliš mladá, než aby v ěděla, nebo chápala.!

Tehdy p řísahala proti n ěmu.

To se musí zm ěnit.

Kone čně Adrien vztáhl ruku, odhrnul Daniele pramen vlas ů z tváře. Probudila se a nad smaragdovýma o čima se zvedly tmavé řasy. Chvíli se na n ěho dívala, pak se rychle zvedla na kolena a nedostávalo se jí dechu. Posadila se na paty sotva krok od místa kde vedle ní kle čel.

„Adriene!“ zašeptala. Pozoroval ji a uv ědomil si. že na n ěj čekala. Možná nebude prosit o milost, ale dnes večer se ho zřejm ě pokusí svést a zbavit hn ěvu. Adrien v ěděl, že to hrav ě dokáže a že se jí to poda ří velmi brzy. Ale on jí musí sd ělit, že je v jeho moci poslat ji do Anglie jako v ězn ě.

Přál si kolem srdce vystavět pevnou hráz. Nem ůže jí dovolit, aby ho svedla.

„Poj ď!“ promluvil na ni ne čekan ě hrubým hlasem. A v jejích očích zahlédl záblesk paniky. Tak to mělo být. Chytil ji za ruce, bezohledn ě ji postavil na nohy a vlekl p řes pokoj. Zastavil se jen na okamžik, aby vzal z v ěšáku u dveří její plášť a obalil jej kolem ní.

„Adrien ě, co to d ěláš?“ zeptala se ho.

239

Neodpov ěděl.

„To je šílené!“ řekla mu, když ji vedl dol ů ze schod ů. Stále si jí nevšímal a jeho stisk byl nemilosrdný. Vedl ji v edl p řes tichou a prázdnou síň a ven do chladné noci na nádvo ří. Daniela se prudce ot řásla. „Adriene! K čertu s tebou!“ zaúp ěla a lapala po dechu. Náhle vykřikla a on si s jistými vý čitkami sv ědomí uv ědomil, že se nesta čila obout. Ale nemohl se zastavit a moc dob ře v ěděl, že nesmí za čít s omluvami. Zvedl ji do náruče a dlouhými kroky pokra čoval v cest ě sm ěrem ke kapli. Na okamžik se zastavil, aby z vn ější zdi vytáhl pochodeň, a vešel do temného nitra.

„Adrien ě, p řed Bohem.,“ namítala.

„Ano, paní, p řed Bohem!“ potvrdil a najednou ji postavil na zem. Ve slabém, mihotavém světle pochodn ě se najednou zdálo, že se sochy sv ětic a svatých pohnuly. Daniela se od Adriena odtáhla, ale on ji chytil pevně za záp ěstí, dovedl k oltáři a pak zamí řil tam, kde ústilo široké schodiště vedoucí dol ů do krypty.

„Adriene!“ vyk řikla zu řiv ě a prudce se vzepjala, aby se vyprostila z jeho sev ření. V jejím hlase zazn ěl náznak zoufalé prosby. Adrien ji však nevnímal. Pochode ň jim svítila na cestu do chladné, černo černé krypty. Dole Adrien zastrčil plápolající pochode ň do výklenku ve st ěně a sv ětlo ozářilo podstatnou část říše mrtvých.

Chlad zde, hluboko pod zemí, pomáhal konzervovat těla. Na jedné stran ě krypty stály prosté řady polic, kde na loži z kamene a mramoru ve svých rubáších pomalu tlela mrtvá nižší šlechta a urození z Avillu. Podél celé hrobky pak stály elegantní náhrobky vyrobené pro ty, kteří si je mohli dovolit.

„Adrien ě!“ vyk řikla znovu a zoufale se snažila vy trhnout z jeho sev ření. Pustil ji. Daniela se okamžit ě rozb ěhla ke schodišti vedoucímu ven z krypty. Adrien se za ní vrhl a chytil ji kolem pasu. Prudce ji obrátil k sobě a vedl doprost řed krypty. Pohlédl jí do o čí. Byly vyplašené. S údivem si uvědomil, že nev ědomky

240

objevil slabost své ženy: Bála se krypty a mrtvých ěl. Necht t ěl ji takovým zp ůsobem vyd ěsit, ale možná, že mu její slabost jednou bude dobrá.

„Ty se bojíš!“

„Ne.“

„Nelži!“

„Pro č jsme tady?“ vyk řikla.

„A pro č se bojíš?“

„Nebojím se!“

„Pro č? K čertu!“

„Přišla jsem sem, když zem řela moje matka., a dve ře se náhodou zavřely.“ Odml čela se a olízla si rty. „Z ůstala jsem tady zam čená ve tm ě celé hodiny“

„Á,“ zamru čel a v zamyšlení ud ělal pár kroků.

„Adriene, nenechávej m ě tady, nezavírej m ě tu!“ vyk řikla.

Obrátil se k ní. Byla bílá jako stěna a její krásné rysy působily proti ebenu vlas ů a zeleni jejích o čí k řehce a jemn ě. Neodvážil se dát najevo soucit, i když nikdy nem ěl v úmyslu ji tady ponechat. Kráčel zpátky k ní, ovinul jí ruku kolem pasu a ona vyk řikla, když ji táhl k hrobce její matky uprostřed krypty. Znovu se mu za čala vzpírat a divoce ho tloukla p ěstmi do hrudi. „Nenecháš m ě zde.“

Když jí zvedl hlavu, znovu jím projela vlna vý čitek sv ědomí. Jako vždy se zoufale snažila skrýt strach.

Zat řásl jí a chtěl ji zbavit bázně, která s ní tak cloumala. „Nep řišel jsem, abych t ě tu nechal!“ řekl jí. „Myslíš si, že jsem taková zrůda? Nevadí!“ řekl suše. „Vedu t ě sem jen proto, že máš tak proklatě ráda p řísahy.“ Znovu ji vzal za ruku. Daniela vzdorovala, ale Adrien si toho nevšímal a položil j í ruku s roztaženými prsty na hrobku její matky. „Zde leží L enora. Te ď mi n ěco slíbíš. P řísahej. P řísahej na její hrob, že neuprchneš z Avillu, když budu pry č, a že na mne, svého manžela, budeš čekat. P řísahej, že nebudeš hostit mé nep řátele a že budeš toto

241

sídlo za mne udržovat pro svrchovaného pána Eduarda III., krále Anglie.“

„Adriene.,“ za čala Daniela protestovat, ale selhal jí hlas.

„Přísahej!“ p řerušil ji drsn ě.

„Ach, k čertu s tebou! P řísahám!“ vyk řikla kone čně. Pak jí ot řásl vzlyk a ona ukryla tvář na jeho hru ď, aby se zbavila pachu a doteku smrti.

Kristepane, jak dokázala působit pouhými mali čkostmi! Kdyby držela u jeho hrdla n ůž, v tu chvíli by na to zapomn ěl a odpustil by jí. Zase Danielu vzal do náruče, vytáhl z držáku pochode ň, posvítil na zpáteční cestu a vynesl ji ven z krypty. Rázně vyšel z kaple a pochode ň zastr čil zpátky do držáku na st ěně p řed kaplí. Op ět p řenesl Danielu p řes nádvoří. Vstoupili do hradu a ona po řád mlčky ležela v jeho pažích. Prošli síní a vystoupali po schodech. V jejich pokoji ji usadil do jednoho z mohutných čaloun ěných k řesel p řed krbem. Nalil do poháru víno z karafy ze sousedního stolu a podal jí je. Se v řela prsty kolem sklenice. „Vypij to!“ vyzval ji, a když posle chla, poklekl a uchopil do rukou drobné, velmi chladné chodidlo. Masíroval je, až se zdálo, že jím op ět proudí teplo života.

„Jak jsi to v ěděl?“ zašeptala najednou. „Jak jsi to mohl vědět?“

Pohlédl na ni a na čele se mu objevila drobná vráska. „Co vědět?“ Neodpov ěděla, ale znovu se napila vína a lehce povzdechla. „To, že se bojíš v krypt ě?“

Sklopila o či.

Bázeň, to slovo se jí nelíbí, pomyslel si Adrien a usmál se. „Nev ěděl jsem, že se ti krypta nelíbí. Kdybych to v ěděl, nebral bych t ě tam.“

„Opravdu?“ zeptala se Daniela a zamra čen ě vzhlédla. Její o či tak jasn ě zá řily! Rty na bledém mramoru tváře m ěly barvu r ůže A zachv ěly se, když promluvila. „Ale co jiného jsi cht ěl ud ělat.?“

242

„Nevím. Než jsem vstoupil do tohoto pokoje, nem ěl jsem v plánu žádat tě o p řísahu,“ řekl rázně.

Hled ěla na n ěho, znovu upila vína a podala mu číši. Zhluboka se napil a slastn ě si uv ědomil, že nápoj zahnal chlad noci. „Dala jsi mi své slovo,“ p řipomn ěl jí tiše. „P řísahala jsi.“

Daniela vstala a p řešla na druhou stranu pokoje. Pov ěsila plášť a mírn ě sklonila hlavu. Pak zaváhala a zamí řila zpátky k ohni. Zadívala se do plamen ů a obrátila se k Adrienovi. „Dala jsem ti slovo,“ p řiznala za okamžik.“Nejsem si ovšem úpln ě jistá, žes je potřeboval. Hrozila jsem ti, protože jsem byla rozzlobená. Ale kam bych šla? Jakou vzpouru jsem podnítila, než jsi p řijel? Co se zm ění, když odjedeš?“

„Danielo, opravdu jsi mi vyhrožovala. Navíc je tu t a drobnost se Simonem. A do t řetice, kdybys cht ěla, mohla bys uprchnout k francouzskému králi.“

„Milují Aville. Neú častnila jsem se Simonových spikleneckých plán ů, v ěř nebo ne.“

„Danielo, hrozila jsi mi út ěkem.“

„Za celé ty roky jsem ti nikdy nelhala. Víš, že nem ohu zrušit oddanost, kterou cítím k valoiským králům Francie! P řísahala jsem ti, že neodejdu a že pro tebe a pro tvého krále budu spravovat Aville. Nikdy jsem ti necht ěla vyhrožovat. Došlo k tomu jen proto, že jsem vy čerpaná z neustálého válčení, nejen mezi námi dvěma, ale i mezi Eduardem a rodem Valois, války mých krajan ů proti mým krajan ům. Tolik mrtvých na bitevním poli, tolik zran ěných, zmrza čených, umírajících krutou smrtí dlouho poté, co byla vybojována bitva! A ty chceš odjet.“

Když se jí zlomil hlas, pokr čila rameny a obrátila se k němu zády.

Adrien k ní zamí řil p řes pokoj a oto čil ji k sob ě, aby se jí podíval do tváře. „Je možné, že by ses o mne bála, milady?“ Nedokázal to vyslovit bez ironie a proklínal se za to.

Sklopila hlavu a nepohlédla na n ěho.

„Možná se bojím, co by se mnou bylo, kdybys padl a já se

znovu stala hra čkou dvou králů. B ůh ví, co by mohl král Eduard vymyslet p říšt ě. Už jsi m ě varoval, že má v úmyslu cosi neblahého.“

„Ale já se vrátím, paní. Nepadnu ani v bojí, ani ve h ře, ani v život ě.“

„Každý člov ěk je zranitelný, sám jsi to řekl, když jsi mi ukazoval pušku.“

„Řekl jsem, že jednoho dne m ůže st řelný prach p řekonat všechny naše zbran ě, brn ění a štíty. To je však daleká budoucnost, paní. Mnohem vzdálenější než naše sou časné bitvy. My se te ď jen mstíme t ěm, kte ří krut ě napadli Eduardovo teritorium. Mn ě nehrozí velké nebezpe čí, ne v ětší než to, které mě ohrožuje zde.“

„Jak já tě mohu ohrožovat?“ zašeptala.

„Máš sebe a Aville.“

„I kdybys m ěl obojí ztratit, co by se zm ěnilo? Jsi hrab ě z Glenwoodu, zeman ve své daleké zemi na severu. Objevil ses tu na rozkaz krále.“

„Přijel jsem proto, že ty a Aville jste moje a protože se nevzdávám ničeho, co mi pat ří,“ řekl jí.

„Tak si nás m ěj, a ť právem nebo ne. Poda řilo se ti získal ode mne slib o Avillu, i o mn ě samotné!“

Adrien si pomyslel, že se asi budou hádat donekonečna. Daniela mu dala slovo, ale také u činila slib u smrtelného lože své matky. A žádné jeho vysvětlování její názor nezmění. Noc plynula. Brzy bude svítat. Navzdory nap ětí, které v Daniele cítil, ji Adrien sev řel do náruče, pevn ě ji k sob ě p řivinul, položil bradu na její hlavu a zašeptal: „Znovu jsi, hrab ěnko, získala svobodu. Hrad je op ět tv ůj a ty zde budeš sama. Od mohutných hradeb obklopujících sídlo až po tento pokoj a post el v n ěm.“

„Sídlo spravované tvým jménem!“ p řipomn ěla mu a dusila slova na jeho hrudi. Adrien nev ěděl, jestli v jejích slovech necítí ho řkost.

„Ano, spravované mým jménem!“ p řisv ědčil a zachv ěl se. „Ale prozatím, paní, jsem ješt ě tady!“

Před krbem Adrien klesl na kolena a strhl Danielu s sebou. Zachytil sladkost jejích rt ů a jemn ě ji položil na m ěkkou předložku, která byla dost velká pro oba a hřála stejně jako rudozlaté plameny ohn ě. Zářící eben Danieliných vlas ů se rozprost řel po bílé kožešin ě a proplétal se s Adrienovými prsty, které ji objímaly a laskaly. Jejich milování bylo vášnivé a prudké. Štíhlé hedvábné prsty se dotýkaly jeho tváří, zarývaly se mu do ramen a hladily ho po zádech. Vlhkými rty a jazykem horkým jako ohe ň mu p řejela po k ůží. Vyvrcholení ho vyd ěsilo. Opustil ji, ale za čal znovu, p řitiskl své rty na její ústa a pak jimi důvěrn ě a živ ě laskal celé její t ělo. Roztáhl její stehna a pokra čoval v laskání, pomalu a bez ustání. Uslyšel její šepot, pak vyk řikla jeho jméno, a on ucítil její dotek a v ěděl, že ten výk řik mu z ůstane v srdci navždy. Nakonec do ní znovu vstoupil, sv ět se rozt říštil do mihotajících se plamen ů a jeho t ělo se vpilo do jejího. Pak se odtrhl a kochal se její krásou spo čívající na kožešin ě, a když se jejich o či op ět setkaly, vzal ji do náruče. „Pokra čuj tu mým jménem v práci, kterou jsem za čal,“ vyzval ji prudce. Daniela neodpov ěděla. Schoulila se k němu, a jak ohe ň dál šlehal a vysílal svou zlatou a h řejivou záři, oba usnuli.

Když se Daniela probudila, ohe ň už skomíral. Zachv ěla se, ale uv ědomila si, že má na sob ě p řehoz z postele.

Přesto se ložnice zdála tak chladná a prázdná!

A pak si uv ědomila, že Adrien je pry č.

16

Zdálo se, že dny v Avillu míjejí docela poklidn ě. Kolo života se to čilo, rolníci pracovali na polích, starali se o svá hospodářská zvířata a zedníci opravovali stavby. Ženy rodily děti, sta ří churavěli a umírali, slunce ráno vycházelo a večer zapadalo.

Ale vždy se na Avillu objevila n ějaká návštěva, nebo se zastavil poutník sm ěř ující ke svatému místu, žonglér, básník, mnich či kdokoli, kdo m ěl cestu kolem. Daniela m ěla plné ruce práce. Zprávy, které přinášeli hosté, byly alarmující. Vojska prince Eduarda byla rozhodnuta potla čit vzpouru ve vévodstvích jejich krále. Zdálo se, že je situace stále horší. Angli čané shromáždili ohromnou vojenskou sílu. Francouzský král chtěl tato vojska vytla čit ze zem ě a nehodlal ustoupit.

Daniela poznala, že válka nezabíjí jen zbran ěmi. Postupující armáda ničila úrodu a likvidovala dobytek. A ť se jednalo o p ůdu přítele nebo nep řítele, armáda ji vždycky zpustošila. Muži a kon ě pot řebovali jídlo, ale armády často ni čily p ůdu i ze strategických d ůvod ů a nechaly svého nep řítele vyhladov ět. Někdy byli vít ězové slušní, a vesnice, kterých se zmocnili, jen vyplenili. Jindy mu čili a zabíjeli muže, znásilňovali ženy a z d ětí dělali sirotky. Taková byla válka a takový byl život mén ě významných lidí v boji chamtivých král ů.

Daniela si d ělala velké starosti o zemi a lid. Ale nejh ůř bylo jí samotné. I když se tomu bránila, postrádala svého manžela. Zdálo se, že v jeho nep řítomnosti plyne život dál jako obvykle a že se život na Avillu to čí jako dob ře namazané soukolí, jako tomu bylo celá léta. O panství se starala už její matka a pak nastoupila Daniela, a Adrien se o n ě postaral ješt ě víc. P řestože byl pry č, jeho vliv byl znát i v nepatrných zm ěnách, které provedl na opevn ění a na t ěch, kte ří z ůstali, aby hrad hlídali. Na Aville, p řestože se nalézal na hrani čním území, si dlouho d ělali nárok angličtí králové. A protože Danielina matka prohrála svou bitvu s Eduardem už dávno, lidé byli oddanější anglickému

králi. Kdyby m ělo dojít k válce uvnitř Avillu, Angli čané by ji vyhráli.

Daniela se každé ráno modlila, aby se stal zázrak a králové Jan a Eduard dosáhli dohody.

A každý den se modlila za to, aby se jí vrátil manž el, kterého zároveň proklínala.

Chyb ěl jí a ona sc s tím nedokázala vyrovnat. V nočním chladu cítila jeho nep řítomnost, ležela bd ělá a vzpomínala na jeho úse čné poznámky, na úsměv, na výraz jeho o čí, které na ní ob čas spo činuly. Ano, z ůstávala bdělá až p říliš dlouho do noci a přála si znovu cítil jeho teplo a doteky. Ale jak míjely dny, snažila se nalézt klid. Aville byl její, z ůstal její a vždycky bude její. S Adrienem, nebo bez n ěho.

Byl pry č už n ěkolik týdn ů. Daniela sed ěla ve velké síni a poslouchala, jak jeden ze zedník ů mluví o zvýšení hradeb, které by jim m ělo poskytnout mnohem v ětší výhled do kraje. Vtom se objevil Daylin se zprávou, že se blíží družina s praporcem vikomta Langloise, jednoho z oddaných stoupenc ů krále Jana. Daniela následovala Daylina na ochoz hradeb a z místa, kde jako neochv ějná stráž stál sir Giles, pozorovala, jak přijížd ějí Francouzi. Vikomt jel v doprovodu p ěti muž ů, kte ří tvo řili malou skupinku na koních a svými barvami jasn ě vyjad řovali, že p řijížd ějí jako mírumilovná diplomatická delegace.

„Přijmeme je?“ zeptal se Daylin Daniely.

„Co jiného m ůžeme d ělat?“ opáčila. „Očividné si p řišli promluvit a nic víc. Jan je králem Francie.“

„Danielo,“ p řipomn ěl jí tiše Daylin. ,,jsme v ošemetné situaci. Eduard bojuje s rebelií a činí si nárok na vládu ve Francii.“

„Plantagenetové si činí nárok na kralování ve Francii už celá desetiletí– myslí si, že jim to dává právo dělat si zde, co cht ějí.“

„Král Eduard jistě jakási práva má.“

Daniela na okamžik sklopila o či a p řemáhala silný nápor ne

volnosti. Ten pocit nenáviděla. Eduard nem ěl na Francii žádná práva, protože se narodil pro panování za průlivem. Pro č se nem ůže spokojit s Anglií? A pro č to vypadá, že francouzští králové odjakživa ty anglické provokují? Proč tvrdí, že Francie je mnohem v ětší a d ůležit ější zem

ostrovní říše Anglie. Daniela m

ě než malá a odstr čená ěla pocit, jako by ji n ěkdo

čil

usilovn ě natahoval na sk řipec, a náhle zatoužila, aby zasáhl Bůh a oba krále ztrestal úderem blesku.

„Nemohu nep řijmout vyslance krále Jana,“ řekla prost ě. Vážn ě se zadívala na oba muže. „Víte to stejn ě dob ře jako já!“

Brána byla tudíž otev řena. Když do ní vjel vikomt se svou družinou, stála Daniela ve vstupu do velké síně obklopena svými a Adrienovými lidmi. Slyšela o Langloisovi už p ředtím od Simona a od krále Jana, ale zatím se s tímto mužem nesetkala. Byl vysoký a dob ře stav ěný, s tmavýma pronikavýma očima, tmavými vlasy a dokonale zast řiženým knírem. Sesko z kon ě, p řistoupil k ní a hluboce se jí uklonil.

„Milady! P řiznávám, že jsem slyšel neuvěř itelné historky o tvé kráse, ale žádná z nich se neblížila pravdě. Je mým velkým pot ěšením objevit se zde v roli vyslance našeho panovní ka Jana, vládce Francie. Posílá vám štůč ek hedvábí, který právě dorazil z Persie, a tvému manželovi me č z toledské oceli. Král Jan slyšel, že má sir Adrien takové zbraně v oblib ě.“

„Díky za laskavost. Doufám, že se mému vzdálenému

bratranci Janovi da ří dob ře.“

„Ano, da ří.“

ůj manžel

„Vikomte Langloisi, jist ě si uv ědomuješ, že je m

te ď ve službách prince Eduarda, ale p řivítal by t ě stejn ě jako já.

Mohu t ě pozvat na ve čeři?“

„Přijmu pozvání s největší radostí.“

„Poj ď tedy do sín ě a ochutnej víno z našich vinic. Je

výjime čné.“

„Slyšel jsem o n ěm,“ řekl mile Langlois.

Když se Daniela obracela, aby vstoupila do sín ě, uv ědomila si, že t ěsn ě za ní vykro čil Daylin a že sir Giles kráčí v patách jejich návštěvníkovi.

„Přišel nám dělat potíže!“ zašeptal Daylin.

Langlois ho slyšel, ale zdálo se, že se neurazil. ,,Ne, nep řišel jsem d ělat žádné potíže!“ zašeptal stejn ě tiše. Daylin zrudl a Daniela si nemohla pomoci a zasmála se. „Přišel jsem v míru, abych p řipomn ěl hrab ěnce.“

„A hrab ěti také?“ ozval se nevrle sir Giles.

Langlois se usmál. „Ano, abych připomn ěl hrab ěti i hrab ěnce, že Aville bude vždy považován za p řítele Francie, protože i když žijeme v zemi rozd ělené na hrabství a vévodství, Francie zůstává naší rodnou zemí. Takový je důvod mého p říjezdu.“

Ve velké síni se podávalo víno a Langlois vytáhl jemné a lesknoucí sc hedvábí, které Daniele poslal král Jan, a nádherný me č pro jejího manžela. Daniela sed ěla v k řesle u krbu a Langlois stál kousek od ní u stolu s karafou a vínem. Když se Daniela dotkla hedvábí a pronesla pochvalnou poznámku o jeho kvalit ě, p řistoupil ke krbu sir Giles, naklonil se k ohni a zašeptal jí: „Nesmíš je p řijmout!“

„Mám odmítnout dar francouzského krále?“

„Je to úplatek! A Eduard si d ělá nárok na titul krále Francie.“

„Gilesi, nemohu vypadat nezdvo řile. Musím ty dary p řijmout. Člov ěka lze jen st ěží uplatit št ůč kem hedvábí nebo krásným me čem.“

Pak vstala a vzala z ruky francouzského vojáka skvostn ě tvarovaný me č. „Můj bratranec král Jan je velmi pozorný a velkorysý. D ěkuji mu, že na nás myslí, ale musím vám připomenout, vikomte Langloisi, že m ůj manžel je Skot, který.“

„Který, b ěda, bojuje za prince Eduarda, když láska tolika Skot ů celá staletí pat ří Francii! Ale sir Adrien je oblíbencem krále Eduarda, a proto bylo sjednáno vaše manželství. Je jediný

Skot, který nutn ě musí oce ňovat všechno francouzské.“

Daniela se vlídn ě usmála. „Vikomte, je pravda, že se celá léta Francouzi a Skotové často spojovali proti Angli čan ům. Ale mému manželovi patří p ůda v Anglii stejn ě jako ve Skotsku, takže chápe starosti Skotů, Angli čan ů, i Francouz ů, protože te ď žijeme na Avillu.“

„Anglický král Eduard baží po francouzskému tr ůnu.“

„Nevím, jak p řemýšlejí králové, vikomte Langloisi. Modlím se, aby Eduard a m ůj bratranec Jan dosp ěli k mírumilovnému řešení, vždy ť jsou to bratranci!“

Langlois se na ni zadíval a vzápětí k ní p řistoupil z jedné strany sir Giles a z druhé Daylin. Langlois se sebe v ědom ě usmál. „Pánové, opakuji vám, že jsem nepřišel vyvolávat potíže, pouze chci nabídnout p řátelství krále Jana. Smím říct králi, opravdovému a právoplatnému králi Francie, že vy, milady, ve svém srdci zůstáváte jeho poddanou?“

„Můžeš mu říct, že ho miluji stejn ě jako jsem milovala jeho otce a modlím se, aby se dál těšil dobrému zdraví. Spravuji toto sídlo, zeman MacLachlan a já spravujeme Aville spole čně, pane, a oba se modlíme za mír a blahobyt všeho francouzského lidu.“

„Pokud zeman MacLachlan bojuje po boku anglického prince, je v nebezpe čí. Modlím se, paní, aby p řežil, a mohl se těšit ze své bohaté odm ěny.“

„Modlím se za jeho zdraví a dobro každý den, pane.“

Langlois se tvářil pot ěšené a ona nev ěděla pro č. Daniela si dávala velmi dobrý pozor, aby bylo z řejmé, že jedná v souladu s Adrienovou v ůlí, a zrovna tak si dávala pozor, aby nepronesla nic, co by mohlo být považováno za p řísahu oddanosti kterémukoli z panovník ů. Zdálo se, že ani sir Giles nem ůže proti jejím slov ům nic namítat.

Podávala se večeře a Langlois byl p ři ní okouzlující. Ale ke konci jídla se k ní mírn ě naklonil. „Budešli kdykoli pot řebovat

mé služby, milady, nechej vzkaz v kr čmě U k řivého stromu. Kr čma U k řivého stromu, nezapomeň. Nemohu sem už p řijít. V zastoupení krále Jana vám budu neomezeně sloužit. Vím, že bys podstoupila jakékoli nebezpečí, kdyby byl v sázce jeho život.“ Langlois se od ní odvrátil a Daniela zapřemýšlela, jestli si ta slova pouze nevybájila ve své fantazii, protože Langlois se rychle zapojil do rozhovoru se sirem Gilesem po své pravici.

Srdce se jí rozbušilo. Ulomila kousek chleba, ale nemohla ho polknout.

Když se rozlou čili, z ůstala stát se sirem Gilesem a s Daylinem u brány.

„Dob ře, že jsou pry č!“ řekl sir Giles.

„Te ď se, sire Gilesi, musíme nau čit žít spolu, protože situace je se nem ěnná,“ řekla unaven ě Daniela.

„On ale kv ůli n ěč emu p řijel,“ řekl Daylin.

„Přijel, aby zjistil, jestli Daniela zradí svého manžela a krále Eduarda, pokud ji francouzský král požádá, aby otevřela tyto brány,“ řekl sir Gilda, obrátil se k Daniele a v bledě modrých očích m ěl h řejivé sv ětlo radosti. „Ale naše paní ho diplomaticky odmítla!“

„Přeji si, aby už boje skon čily,“ prohlásila Daniela. „To ano. Ale on p řijel, aby zjistil, odkud tady fouká vítr.“

„Možná jsme nem ěli vikomta Langloise a jeho družinu přijímat. Koneckonc ů, vikomt Armagnac rabuje vesnice, plení, loupí, vraždí., a zdá se velmi pravd ěpodobné, že za ním stojí král Jan.“

„Nev ěř ím, že král Jan podporuje prostopášné ničení a chladnokrevné vraždy!“ namítla Daniela. „Všechno js ou to domn ěnky. Nemáme žádné zprávy od Adriena.,“ začala, ale nedopov ěděla, protože Daylinovi zrudly tváře. Vyrostl v hezkého mladého muže a byl už dosp ělý, ale stále se lehce červenal a až p říliš snadno na sob ě dával znát tajemství.

„Vy jste dostali zprávu od Adriena!“ řekla a ze všech sil

přemáhala zlost a pocit ublížení, který se jí zmocnil.

„Před n ěkolika dny p řijel z fronty posel, ale řekl toho jen málo,“ rychle prohlásil sir Giles.

„Tak málo, že m ě o tom nikdo neinformoval?“

„Nepot ěšilo by t ě to, má paní.“

„Nepot ěšilo by m ě, kdyby Adrien řekl, že se nemám dov ědět pravdu! Takže ji te ď chci slyšet. O co jde?“

Daylin neš ťastn ě pokr čil rameny. ,,Pokud brzy nedojde k dohod ě, pravd ěpodobn ě nastane obrovská, strašlivá bitva. Princ Eduard shromaž ďuje na normandském pob řeží další a další Angli čany a Jan také rozšiřuje armádu. Takže vidíš, posel přinesl skute čné málo zpráv, které bychom neočekávali.“

„Ať p říšt ě p ři nese jakékoli zprávy, musím o nich věděl.“

Daylin ml čel a Daniela si uv ědomila, že si Adrien skute čně přál, aby jí nic neříkali.

Ve svém pokoji pak pochodovala ode zdi ke zdi a z kožešinové p ředložky sledovala plameny, které plápolaly v krbu. Objala si skr čená kolena a vzpomněla si, jak ji zde Adrien našel spící, jak ji vlekl do krypty a p řinutil k p řísaze. I když v ní vzplanul nový hn ěv za to, že ji neinformoval o d ění na front ě, z celého srdce si p řála, aby mu prostě mohla dát slib a dodržet ho. I když, jak z duše v ěř ila, Eduard nemá pravdu.

Nastane n ěkdy mezi Anglií a Francií mír? A nastane n ěkdy mezi ní a jejím manželem?

K čertu s ob ěma králi, pomyslela si, zavřela o či a p řála si, aby mohla Adriena nenávidět. Nenávidět ho by bylo mnohem jednodušší, než po n ěm toužit.

Tak plynuly hodiny, až se Daniela uložila p řed ohn ěm a usnula.

Následujícího dne dávala pozor, jestli nedorazil další posel od Adriena nebo z armády prince Eduarda. Pokusí se to řed ní její p

lidé op ět zatajit? Ale nikdo se neobjevil.

Uplynul tém ěř týden. Daniela sed ěla ve velké síni a

procházela účty, když se najednou objevila Monteine s vysokým, hezkým kn ězem, který m ěl zájem o slyšení. Daniela propustila ú četního, protože vid ěla, že s ní chce duchovní hovo řit o samot ě. Monteine za čala protestovat. Daniela ji proto představila otci Pavlovi z Valois a pak ji rozhodn ě p řinutila, aby je nechala o samot ě.

„Děkuji!“ řekl mladý kn ěz a zhluboka se napil vína, které mu podala. Usadili se u krbu a duchovní se k ní naklonil a za čal mluvit.

„Jsem má paní, vzdáleným příbuzným našeho dobrého krále Jana stejn ě jako vy. A up římn ě m ě souží události, které se odehrávají v naší zemi.“

„Válečná spoušť,“ p řisv ědčila Daniela.

„Nenasytnost anglického krále je bezedná.“

„Ot če, matka krále Eduarda byla Francouzka,“ p řipomn ěla mu. „Zdá se, že proto cítí tak silnou touhu po tr ůnu.“

Kn ěz mávl rukou do vzduchu na znamení, že nemíní takovou připomínku p řijmout.

„Ve skute čnosti, ot če,“ zamumlala Daniela, kterou zneklidnila vzpomínka na Adrien ův post řeh, „jsou spolu králové víc sp řízn ěni než jsme my s Janem, jako jeho vzdálen ější příbuzní.“

„Tvá matka byla poražena Eduardem a stala se jeho k o řistí. Souhlasila s anglickým manželem, ale za svého život a z ůstala věrná rodu Valois. Bože, paní, jsi její dcera! Nechala bys ji zneuctít tím, že bys jednala proti jejímu p řesv ědčení?“

Daniela se napila vína, odml čela se a pohlédla na kn ěze. „Ot če, ty bys cht ěl, abych zradila muže, za kterého jsem byla před zrakem Božím provdána?“

Povzdechl. „Ne, má pani. Ale ty svého manžela zrazovat nemusíš, stačí varovat krále Jana, pokud mu bude od Angličan ů hrozit nebezpe čí. M ůžeš v ědět, kdy dojde k bilv ě, a tím mu můžeš zachránit holý život. Nevíme o každém pohybu ve lké

armády, muž bude bojovat s mužem a jeden velitel se stane vít ězem, zatímco jiný okusí chu ť porážky. Ale kdyby mohl být král Jan varován před nejv ětším nebezpe čím, mohl by doufat, že si zachová život a svobodu a snad zachrání celou Francii.“

„Co ode mne vlastn ě chceš?“

„Poctivé varování, pokud by byl ohrožen jeho život. Jsem si jist, že víš, jak navázat kontakt, budeli třeba.“

„Moc toho nevím, ot če. Já žiji tady a armády jsou kdesi daleko.“

„Tv ůj manžel ti o nebezpe čí jist ě poví, budeli se schylovat k velké bitv ě.“

Daniela sklonila hlavu a náhle z celého srdce zatoužila po klidu. Ale dala své matce slib, že bude ctít francouzského krále. A ctít Francii.

„Přirozen ě, kdyby byl ohrožen život krále Jana.,“ zamumlala. Pak pohlédla na kn ěze. „Jsem mezi dv ěma kameny, ot če. Mohu ti p řisahat, že ud ělám, co bude v mých silách, aby se králi Janovi dostalo varování, pokud se dovím, že o n ěho usilují Angli čané. Ale mohu to ud ělat jen jednou. Jednou, to je vše.“

„Jednou posta čí.“

Otec Pavel vstal. „Přísahej p řed Kristem, mé dítě. Musíš využít toho, co se dozvíš, k ochran ě našeho právoplatného krále. Bůh ti žehnej, jednoho dne usedneš po boku své matky mezi svatými, Paní.“

Vstala zároveň s ním a modlila se, aby nesed ěla mezi svatými až p říliš brzo. Jestli se prozradí, budou ji Adrien s Eduardem považovat za zrádkyni a ona p řijde o hlavu.

Do místnosti p řisp ěchala Monteine a p řinesla tác s dušeným jehn ěč ím a čerstvým chlebem. Otec Pavel jí pod ěkoval a pochválil jídlo. Pak nonšalantn ě hovo řil o knihách, hudebnících a hv ězdách. Když sn ědl poslední sousto a zdálo se, že se hodlá vydat na cestu, Daniela ho vyzvala, aby p řenocoval. Pod ěkoval jí s tím, že je ještí brzy a že má v úmyslu cestovat ješt ě n ěkolik

hodin, než se uloží k spánku pod hv ězdami.

Jakmile odešel, Monteine se za ním podezírav ě zahled ěla. Daniela dost dob ře nechápala, když s nimi byla Monteine, kn ěz

byl jen zdvo řilý a nonšalantní.

„Na kn ěze je to p říliš hezký muž,“ poznamenala suše

Monteine.

„Monteine, kn ěžství je poslání,“ p řipomn ěla jí Daniela.

Monteine ohrnula nosJist ě. Kn ěžství je povolání pro mladší syny, jejichž otcové plodí p říliš mnoho chlapc ů.“

Daniela pokr čila rameny. „Nechápu, co tím chceš říct. Otec Pavel je hezký muž a možná máš pravdu, opravdu je mladším synem bohatého člov ěka a nemá toho mnoho na výb ěr.“

„Nemyslím, že je to skute čný kn ěz.“

„Monteine!“

„Díval se na tebe dost, zvláštn

ě.“

Daniela op ět povzdechlaJist ě je to kn ěz a ty se chováš

sm ěšn ě. Myslím.“

„Co?“

ří slouží p římo papeži,

„Duchovní skládají slib celibátu, ale.“

„Ale všichni víme, že dokonce i ti, kte

mají své milenky a plodí bastardy.“

„Jaký je v tom rozdíl? Pokud selžou sluhové Boží, k ým jsme my, abychom je soudili? Kromě toho skute čnost, že ten muž dob ře vypadá, ještě neznamená, že se provinil.“

„Chlípností,“ napov ěděla jí Monteine. „No, neníli vinen.“

„Ano?“

Monteine se najednou zazubila. „Pak by m jist ě škoda, že se s takovým mužem nepot

děvče.“

ěl být, protože je ěší n ějaké hezké

Daniela zoufale rozhodila ruce. „Monteine, podezíráš ho, a přitom tvrdíš, že vypadá tak hezky, že by m ěl h řešit. D ělám si o tebe starosti. Myslím, že jsme čekali p říliš dlouho, a te ď bychom ti m ěli co nejd říve vyhledat vhodného manžela.“

Monteine se usmála. „Ach, Danielo, já nejsem bohatá dědi čka! P řizp ůsobím se dané situaci, d ěkuji. Mám znovu

zavolat ú četního?“

„Ano, prosím.“

Monteine se usmála a opustila Danielu.

Té noci strávila Monteine nekonečné hodiny p řecházením po pokoji a litovala, že neslyšela víc z toho, co kn ěz pov ěděl

Daniele.

Kdysi byla Daniela ochotná svěř it jí všechno. Te ď už ne. A to Monteine zneklid ňovalo. Ješt ě víc než kn ěz.

A kdysi, p řiznala si, byla ochotná udělala cokoliv, aby zma řila anglické zájmy, nebo uškodila Angličanovi.

Ale te ď cítila Monteine hluboký, znepokojivý strach. Král Eduard byl mocný a jeho muži také, a co víc, byli odhodlaní. A Adrien MacLachlan m ěl svou vlastní zvláštní moc a sílu, a smysl pro spravedlnost a milosrdenství. Ten mladý S kot zadržel me č i v p řípad ě, kdy m ěl proti sob ě zrádce Simona a kdy by ho nikdo nevinil, že zasadil protivníkovi smrtelnou ránu. I s Danielou jednal Adrien spravedliv ě. Jen jedné v ěci bylo t řeba se bát, že by došlo k další zrad ě. Protože kdyby ano.

Monteine se zachv ěla a uvažovala, co by m

Ješt ě nikdy nem ěla tak tísnivý pocit. Kn ěz nebyl.

skute čným kn ězem.

ěla d ělat.

Nakonec p řestala p řecházet po pokoji, vyšla ven a potichu sestoupila potichu ze schod ů. Bylo velmi pozd ě, ale Monteine věděla, že jeden z Adrienových muž

síni po celou noc. Už od nepam

ů bude na stráži ve velké ěti p řecházeli zbrojnoši po

ochozech a st řežili vesnici Aville obehnanou valem, ale v dob ě Adrienovy nep řítomnosti byl navíc na stráži jeden muž ve velké síni. Napadlo ji, jestli o tom Daniela ví.

Dnes to byl Daylin.

Sed ěl v k řesle u krbu a byl pohodln ě op řený. Monteine si pomyslela, že spí. Co když d ělá strašlivou chybu? Možná se

mýlí Cítila se hloup ě, když stála ve velké síni v noční košili a bosá a pozorovala oheň vysílající stíny časných ranních hodin, zatímco i její strážce spí!

Obrátila se a chtěla vyb ěhnout nahoru.

„Monteine? Co se d ěje?“

Dívka ztuhla a z ůstala stát na místě. Za okamžik si uv ědomila, že stojí vedle n ěho. Ucítila na ramenou jeho ruce. Pomaluji obrátil k sobě, aby jí vid ěl do tváře,

„Nic,já.“

„To není nic. Není n ěco v po řádku?“ Daylin mluvil, usmíval se a uhladil jí pramen vlas ů. ‚Jak podivné. Nikdy jsem tě tak nevid ěl. Celé ty roky se známe a já jsem tě nikdy nevid ěl s rozpušt ěnými vlasy, s tak hezkými a divokými.“

Ucítila teplo a uchvátil ji jeho pohled. Nedostávalo se jí slov. Cht ěla se odtáhnout, zamumlat nějakou výmluvu a vrátit se do pokoje.

„Ten kn ěz byl tak divný!“ uslyšela vlastní hlas. Vzpamatovala se. „Ach, Dayline, mám strach. Dnes odpoledne přijel n ějaký kn ěz.“

„Kn ěží, mniši a poutníci tudy projížd ějí často,“ řekl opatrn ě.

„Já vím. Ale tenhleten trval na návštěvě Daniely, a když jsem se vrátila, poznala jsem, že je Daniela neklidná. Kněz byl hezký, uhlazený a hovo řil lehce o mnoha v ěcech, ale když jsem byla pry č, myslím, že ji o n ěco žádal. Myslím, že n ěco cht ěl.“

„A m ěla ona v úmyslu mu to dát?“ zeptal se Daylin.

„Byla neš ťastná, víc nevím,“ řekla Monteine a povzdechla si, když se jeho o či zabodly do jejích. „Víš, říkal, že je p říbuzným rodu Valois, Nem ěla jsem za tebou chodit. Mám jenom takovou starost.“

Daylin pomalu p řikývl. ‚Je nebezpe čná doba.“

„Co budeš d ělat?“

Daylin nakr čil čeloJešt ě to nevím jist ě, promluvím si se sirem Gilesem. Ale nemusíš se bát. Adrien není tak daleko.

Často říkal, že by p řišel dom ů, kdyby necítil, že je d ůležité být připraven a neopustit vojsko, které se musí udržovat p ří síle. On pot řebuje pro boj s Armagnacem každého muže. Kdyby nastal opravdový problém.“

Pokr čil rameny.

„Tak co?“ zašeptala Monteine.

„Tak by se vrátil.“

Domy ho řely, mrtví a umírající leželi p řes sebe jako polámaný troud. Annagnacovi muži úto čili neo čekávaně, ni čili vesnice rolník ů, ukradli t ěm ubožák ům, co mohli, a pak bleskurychle zmizeli. Dnes se však Adrienovi muži o útoku dozv ěděli a p řijeli ke vsi právě v čas, aby zabránili masakru.

Na pahorku nad údolím ze sebe Adrien vyrazil ohlušující bojový pok řik a vyrazil dol ů za nájezdníky. Jeho me č se kmital ve vzduchu a nemilosrdn ě porážel úto čníky, kterým se nepoda řilo rychle stáhnout. Viděl mezi mrtvými i chlapce sotva odrostlé d ětským plenám a planul vzteky.

Jeden z Armagnacovych mužu se vy řítil z ho řícího domu a byl p řipraven sko čit na kon ě a ujet. Spat řil Adriena, jak se na něho vrhá, a zastavil se, aby zautočd válečnou sekerou. Adrien prudce pobídl Lukáše, pak z nej sesko čil a úderu sekery se vyhnul. Zvedl se a rozpáral muže od hlavy k slabinám. Muž padl. Když se Adrien obrátil, uslyšel, jak n ějaká žena kvílí a na říká, a všiml si jezdce mířícího k lesu s mladou ženou přehozenou p řes h řbet kon ě. Adrien zahvízdal na Lukáše, nasedl a vydal se za únoscem. Muž se obrátil a spatřil svého pronásledovatele. Na okamžik se zastavil, shodil dívku na pěšinu a ujížd ěl dál. Adrien přitáhl otěže a p řál si, aby ho někdo vid ěl a vydal se za ním. Nikdo se ale neobjevil. Nemohl muže dál pronásledovat. Zastavil se aspoň u dívky a doufal, že si p ři pádu nepolámala kosti, ani nerozbila hlavu.

Sesko čil z kon ě a pomohl jí vstát. Byla mladá a hezká a byla

v Po řádku. Pohlédla na něho temnýma obdivnýma o čima. „Děkuji ti, d ěkuji, m ůj pane.“

„Nezranila ses?“

„Ne.“

„Pak je všechno v po řádku.“

„Zachránil jsi mi život.“

„Možná jen tvoji čest.“

„Pat ří tob ě, m ůj pane,“ řekla mu vážn ě.

„No,“ zamru čel, „takovou odm ěnu nežádám. Pojď, zavezu t ě k tvé matce.“

Uchopila ho kolem krku a on ji odnesl zpátky k Lukášovi. Ujížd ěli k vesnici, kde ji postavil na zem, zatímco mu matka blaho řečila a se slzami v o čích srdceryvn ě d ěkovala.

„Tereza je všechno, co mám, m ůj pane,“ řekla mu žena. „Ud ělám pro tebe cokoliv. Jen si řekni!“

‚Jsi p řece oddaná Eduardovi, svému vévodovi. Je mojí povinností t ě chránit.“ Usmál se, když to řekl, a v jeho hlasu nezazn ěla sebemenší vý čitka.

Mnozí jeho muži se k Adrienovi p řipojili, když vydával příkazy ohledn ě ran ěných a mrtvých. Práv ě sesedl z Lukáše, když se k n ěmu hnal sir George s Michaelem, jedním z mladých muž ů, kterého vycvičil a nechal na stráži na Avillu.

Když p řijeli blíže, všiml si, že Michaelova tunika je od b láta a pot řísn ěná krví. Srdce se mu rozbušdo strachy. Aville byl velkou ko řistí a jeho dobytí mohlo zvrátit celou bitvu. Že by snad proradný Francouz našel zp ůsob, jak se ho zmocnit? Aville mohl odolat –m ěl by odolat, jakémukoli útoku. Jediný útok, který by ho mohl zni čit, by musel být veden zevnit ř.

Rychle vykro čil muž ům v ústrety. „Něco není v po řádku?“ zeptal se a vztáhl ruce, aby pomohl Michaelovi z koě. „Kde jsi n

zran ěn, chlap če? Je to vážné? Ženo!“ vyk řikl najednou a obrátil se k Terezin ě matce. „Seže ň pro tohoto muže pomoc, rychle!“

Michael sebou trhl. „Není to smrtelné, m ůj pane, i když

krvácím jako zaříznuté prase!“

,, Aville.“

„Na Avillu je všechno v po řádku., musím ti jen vylí čit podivnou historku.“

Žena k n ěmu p řišla i s Terezou. Ob ě pracovaly rychle a dob ře. Tereza p řinesla vodu, její matka svlékla Michaelovi tuniku a košili a ob ě mu omyly dlouhou řeznou ránu na hrudi.

„Velmi rád si ji vyslechnu,“ řekl Adrien a pak zvedl ruku. „Odneste muže do tamtoho domu. Já p řijdu hned.“

Požádal sira George, aby dohlédl na hašení ohňů , zajišt ění všech ran ěných, a poh řbení mrtvých. Pak následoval ty, kte ří odnášeli Michaela do malého domku s doškovou střechou asi o dvacet stop dál.

Dům byl prázdný. Tereza jim vysv ětlila, že jeho majitel zem řel jako první. Michaela uložili do sí ťového lůžka, které podložili t ěžkou pokrývkou, a dali mu na ránu obklad a obvaz. Adrien ženám pod ěkoval a poslal je pry ě. Pak se sám posadil vedle Michaela.

„Pov ěz mi, co se stalo.“

„Nap řed, m ůj pane, p řijel vikomt Langlois s malou družinou a p řinesl dary.“

„Pro Danielu?“

„Pro ni hedvábí a pro tebe me č. Sir Giles řekl, abych t ě

ujistil, že spolu nebyli o samot ě ani na okamžik. Hrab ěnka

byla zdvo řilá a rozhodná a prohlásila, že Aville spravujete

spolu, ale že jsi s princem Eduardem a že ona si up římn ě

přeje, aby boje ustaly.“

Adrien svraštil čelo. Ohromila ho radost, kterou pocítil jen proto, že Daniela nezapomn ěla na slib, jenž mu dala.

„A pak?“

„Pak p řijel kn ěz.“

„Kn ěz?“

„Tvrdil, že je otec Pavel z Valois. Hrab ěnka svolila, že s ním

pohovo ří o samot ě. Pak duchovní rychle odjel, ale Monteine jeho návštěva znepokojila, a tak zašla za Daylinem, který mi přikázal, abych toho muže sledoval. Ud ělal jsem to a narazil jsem na n ěho v chýši starého poustevníka hluboko v lesích, kde se setkal s ostatními. Nedov ěděl jsem se celý jejich plán, ale ani oni ten m ůj. Myslím, že se všichni rozjeli do r ůzných kout ů zem ě, aby prozkoumali síly krále Eduarda a zjistili, kde v Eduardových državách by mohl král Jan najít slabé místo. Přitom m ě uvid ěli a zaúto čili na mne. Bojoval jsem s nimi a myslím, že jsem jích pár dostal. Ale pak isem p ředstíral, že jsem mrtvý, klesl jsem na svého kon ě a p řim ěl to dobré zvíře k jízd ě rychlostí v ětru! Usilovn ě jsem hledal tvoje ležení. Našt ěstí jsem se dostal mezi muže prince Eduarda. V ěděl jsem, že moje rána není tak zlá, jak se zdá být. a tak jsem trval na tom, abych byl poslán rovnou k tobě.“

Adrien zav řel o či a za ťal zuby. Cítil se, jako by se jeho údy prohnal sálající plamen ohně. Horko, které se v n ěm rozší řilo, bylo bolestné. P řísahala, že bude spravovat Aville pro n ěho, a přitom vedla tajný rozhovor se zv ědem krále Jana.

Odstoupil od Michaelova lože a oto čil se k ran ěnému zády. Vzpomn ěl si na Danielinu hr ůzu v krypt ě, na její zranitelnost a její o či, když se setkaly s jeho pohledem. Myslel na noci, které probd ěl v touze po ní.

A myslel na to, jaký byl blázen, že se do ní zamiloval.

Nap římil ramena. Blížila se bitva, nelítostná jako vichřice a nevyhnutelná. Neodváží se nechat Danielu na Avillu.

„Dokázal bys tu chýši najít?“ zeptal se Michaela.

„Ano, m ůj pane.“

„Takže, jakmile budeš moci.“

„Mohu, když m ůžeš ty, m ůj pane.“

„Během dne si odpo čiň. V noci vyjedeme.“

„Za tím kn ězem?“

„Ano,“ řekl Adrien a dodal s ledovým klidem, který

neodpovídal jeho vnit řnímu rozpoložení, „a za mou ženou.“

O t ři noci pozd ěji s Daniela probudila v panické hrůze, protože n ěkdo prudce a zu řiv ě otevíral dve ře jejího pokoje. Dřevo narazilo na kámen, otřáslo se a zaskřípalo, jako by se rozštíplo na tisíce kousk ů.

Při tomto hluku vysko čila. Stála u postele omámená a vyděšená a snažila se vzpomenout si, kde je v pokojí n ějaká zbra ň. Co se stalo? Byli všichni muži zajati nebo zabiti ? Jak mohl n ěkdo vniknout až k ní?

Me č! Dar krále Jana ležel u postele. Sv ětlo bylo mdlé, protože ohe ň v krbu už skomíral, ale Daniela se rychle sehnula a prsty přejela po podlaze, až jej nahmatala. Nap římila se a zbra ň držela před sebou, jak se to kdysi dávno naučila.

Zamrkala, když rám dveří vyplnila urostlá postava, hrozivá jako žádná jiná. Ve slabém světle p ůsobila impozantn ě, s rukama v bocích vypadala jako rozzlobený Zeus, p řipravený rozštípnout zemi bleskem.

Ale ten obrys a postava jí byly pov ědomé,

„Adriene?“ zašeptala úlevné.

„Ach ano. Je to Adrien.“

Tón jeho hlasu ji op ět naplnil nap ětím. P ůvodn ě cht ěla sklonit me č

Te ď ho ale sev řela ješt ě pevn ěji. Adrien vstoupil do pokoje a dve ře se za ním zabouchly.

17

Adrien zamí řil ke krbu, uchopil pohrabáč a prohrábl žhavé uhlíky. Z ohn ě vylétly jiskry a zasy čely. Sklonil se, p řiložil poleno a plameny se op ět vznesly vzh ůru a ozářily mu obli čej. Jeho tvář byla vážná a d ěsiv ě bezvýrazná. Obrátil se k Daniele, ale ta se ani nepohnula. „Takže.,“ zamru čel a vykro čil k ní. „Te ď proti mn ě zvedáš zbra ň?“

Nebyl v plné zbroji, ale pod tunikou s erbem MacLachlan ů měl drátěnou košili. Toledský me č byt zasunutý v pochv ě u jeho boku.

Tuniku m ěl na rameni roztrženou, nebo roz říznutou. Boty byly od hlíny a skvrnami od bláta, a krve, m ěl pot řísn ěné i celé tělo.

Zamí řil k Daniele, zastavil se asi deset stop p řed ní a zkoumav ě, bez jakýchkoli emocí, si ji prohlížel. To ji znervóz ňovalo. Stáhl si železné rukavice a odložil je na truhlici u nohou postele, ale chladný pohled ze své ženy nespustil. „Odložíš ten me č?“ prohodil.

Kone čně byla schopná promluvit. „Možná. Povíš mi, pro č jsi sem p řišel jako poprav čí?“

„Možná zasluhuješ pov ěsit.“

Srdce sejí rozbušilo. To p řece nemyslí vážn ě!

„Pak si sv ůj me č ponechám, zemane MacLachlane, a ty můžeš za čít souboj.“

„Odlož zbra ň, má lásko, než ti uštědřím pár pořádných polí čků.“

263

„Á, takže m ě chceš zbavit mé poslední obrany, abys m ě mohl beztrestn ě uhodit?“

„Výborn ě. Vyrazím ti me č z ruky a m ůj vztek ješt ě vzroste!“

Daniela se polekala, protože Adrien vytáhl vlastní zbra ň. Zd ěšen ě p řed ním couvla, zu řivá a zmatená. Co se proboha stalo?

V sebeobran ě vytáhla me č, ale uv ědomovala si protivníkovu sílu. Cítila, že nemá jinou možnost. Odrazila jeho první hn ěvivé výpady, vysko čila na postel a kli čkovala po pokoji. Adrien ji ne únavn ě následoval a Daniela si uv ědomila, že má v úmyslu ji postupn ě vy čerpat, než nastane vhodný okamžik, aby ji.

Zabil.

Nakonec byla p řitla čena ke zdi. Jeho ocel narazila na její s tátovou silou, až si myslela, že jí zlomí kosti v ruce. Sv ůj me č už neudržela: upadl na zem p řed krbem.

Adrien bvl sotva dv ě stopy od ní. Zvedl hrot me če k jejímu hrdlu. Hled ěla na n ěho a napadlo ji, jestli nezešílel.

Avšak jeho hn ěv byl stále kontrolovaný a úplně bez emocí. Adrien zasunul me č do pochvy, vzal Danielu za rameno a obrátil ji tak, aby stála čelem ke krbu. „Sbal se,“ řekl prost ě.

Srdce ji posko čilo. „Sbalit se. Tak je to? Mám se sbalit. Přiženeš se jako and ěl pomsty, p řikazuješ a vyhrožuješ.“

„Za chvíli nebudu jenom vyhrožovat. Sbal se, a rych le! Pár kus ů oble čení posta čí, protože nehodlám jezdit s těžkým nákladem.“

Daniela zavrt ěla hlavou plná zlosti, že nedokáže zadržet slzy, které se jí vlévaly do očí. „Kam jedeme? Co jsem provedla, že se ke mn ě chováš tak neciteln ě?“

„Cos provedla?“ Zvedl obo čí a op řel se o krbovou římsu.

„Ano, na to se ptám! Pominul ses? Uhodil tě n ěkdo siln ě do přilby?“

Všimla si, že mu pulzuje spánek, a kousla se do rtu.

264

Očekávala výbuch ješt ě v ětšího vzteku.

Ale Adrien promluvil velmi klidn ě. „To si myslíš, má lásko? Že jsem se zbláznil?“

„Proboha, nevím, co se d ěje!“ vyk řikla.

„Á, takže ti budu muset osv ěžit pam ěť a p řipomenout tvé aktivity od okamžiku, kdy jsem odjel. Nap řed se objevil vyslanec bále Jana.“

„Měla jsem mu odmítnout vstup do Avillu? P řinesl dar i tob ě.“

„Zbra ň, kterou jsi proti mn ě použila. Ale v ěř ím, že jeho návštěva byla pouze zb ěžná., tv ůj vikomt Langlois se p řišel podívat na obranyschopnost a sílu Avillu. Ovšem co se tý če toho kn ěze.“

„Takže nesmím na Aville vpustit už ani duchovního?“

Ud ělal krok sm ěrem k ní. „Ne, má paní, nesmíš. Ne pokud je duchovní pouze vzbou řencem v sutan ě, vlk v rouše berán čím.“

Daniela m ěla pocit, že z ní vyrazil dech. Mírn ě zavrt ěla hlavou „Ale já jsem ne.“

„Ale ano. Byl to vlastn ě obdivuhodný chlapík. Necht ěl, abys mu prozradila informace. Ale pod hrotem me če mí řícího na hrdlo p řiznal, žes p řísahala pomáhat králi Janovi.“

Zdálo se, že jí srdce v tělo pokleslo a umlklo. Pot řásla hlavou. Byla to pravda a zároveň nebyla. Hled ěla do ohn ě. „Nev ěděla jsem, že ten člov ěk není kn ěz, řekla jsem mu jen, že ud ělám, co budu moci, aby král Jan zůstal naživu!“ Pohlédla na Adriena a o čima p řejela jeho zablácený a zkrvavený od ěv. „Takže, byl to obdivuhodný chlapík, bojující za své ho krále, stejn ě jako ty bojuješ za svého. Je mrtev?“

Te ď na ni pohlédl on. „Záleží ti tolik na jeho život ě?“

„Ano, jak jsi řekl, byl to obdivuhodný chlapík.“

„Hezký a sm ělý,“ p řisv ědčil Adrien.

265

„Zabil jsi ho?“

„Sbal se,“ řekl Adrien.

„Ani se nepohnu, dokud mi neodpovíš.“

„Ud ěláš, co ti řeknu, a já říkám, že odjíždíme.“

„Ne. já nikam neodjíždím. Chci z ůstat tady. Ty si m ůžeš bojovat své bitvy, plenit kraj a nechával za sebou zpustošenou zemi oby čejného lidu, kterému nezbývá než se snažit přežít, starat se o živobytí a nakrmit rodinu!“

„Má paní, oblékni se a sbal si věci, jinak té odtud vyvedu nahou a bez zavazadel. Já nevyhrožuji, ale protože ten tv ůj ‚kněz‘ byl sou částí spiknutí vzbouřenc ů odhodlaných zmocnit se tohoto sídla zevnit ř, nejsi dost d ůvěryhodná, abys zde zůstala. To říkám naprosto vážně.“

„Adriene, jsem nevinná!“ namítla.

Ale on sc oto čil a zamí řil ke dve řím.

„Adriene!“

Zastavil se a ohlédl se zp ět. Zatínala zuby a snažila se z ůstat klidná. „Nemáš právo udělat n ěco lakového! Byla jsem k tob ě up římná. Víš o mém životě úpln ě všechno. Ano, ud ělala bych, co je v mé moci, aby král Jan nebyl zabit. Ale nikomu jsem ne řekla nic víc než to. Nemám na sv ědomí žádnou zradu ani spiknutí!“

„Přiznáváš vinu tím, že mluvíš o své nevině. Ale na lom neleží. Danielo, nem ůžeš tady z ůstat. Jsi p říliš velkým lákadlem pro rod Valois.“

„Kam m ě chceš odvézt?‘

„Pojedeš se mnou.“

„K.“

„Princ Eduard usídlil své vojsko na hrad ě Renoncourtu, protože jeho armáda porazila vzbou řence v okolním kraji. Prozatím pojedeš tam.“

„Nepojedu! Odsuzuješ m ě neprávem!“

266

„Pojedeš, má paní.“

„Abych byla s tebou, když se chováš jako nebezpe čný blázen? Nikdy!“

„Má drahá manželko, zůstaneš se mnou.“

„Jestli na mne sáhneš, pak, p řísámbůh, budu k řičet tak, že m ě uslyší všichni muži v hradu.“

Adrien se jí výsm ěšn ě uklonil. „Všichni muži v hradu mi pak budou ješt ě víc závid ět, má paní. Jen křič dost hlasit ě a Eduard pak m ůže vybírat vstupné. Nemáš moc času, Danielo, takže pokud chceš s sebou vzít n ějaké v ěci, musíš si je sbalit.“

„Nikam nepojedu.“

„Pojedeš.“

Odvrátila se od něho a posadila se v nohách postele. Ruce měla pevn ě spojené. Adrien na ni nedbal, vyšel z pokoje a bouchl za sebou dve řmi.

Danielina mysl pracovala na plné obrátky. Jak se Adrien dov ěděl o kn ězi? Zabil toho ubožáka? Monteine m ěla pravdu, jejich návštěvník nebyl povolán k duchovnímu stavu! Ale ona nic zlého a h říšného neprovedla.

Nic nedávalo smysl. O návštěvě vikomta Langloise se Adrien mohl dov ědět snadno, jeho muži mu pravd ěpodobn ě denn ě podají zprávy. Nevadilo jí to. Cítila, že všechno, co ud ělala, bylo správné. Takže mu řekli, že p řijel kn ěz, ale.

Přijížd ělo sem mnoho kn ěží, mnich ů, jeptišek, kupc ů a dalších poutník ů, kte ří putovali k p říbuzným do vzdálených míst. Čím právě tento duchovní všechny kolem sebe vyplašil?

Daniela se zadívala do plamen ů a ucítila jejich teplo. P řesto se stále chvěla chladem. Čas rychle ubíhal, ale ona hodlala odjezd oddálit. Neusídlí se přece u anglické armády, zatímco je její zem ě trhána na kusy!

Nakonec vstala a hn ěviv ě p řistoupila k ohni. K čertu se s šerni! K čertu s Adrienem!

267

Ozvalo se zaklepání na dveře. V ěděla, že to není Adrien. Ten neklepe.

Někdo op ět zaklepat. Dve ře se pootev řely. „Danielo. „ řekla tiše Monteine. Daniela se nepohnula, ale Monteine váhavě vstoupila do pokoje. ,,Ješt ě ses nesbalila? Zeman MacLachlan je už skoro p řipraven k odjezdu, říkal Daylin. Myslela jsem, že ti posbírám nějaké v ěci, pokud to neud ěláš sama. Chápu, že se Adrien rozhodl p řemístit t ě blíž k sob ě, vždy ť je tak dlouho pry č!“

Daniela se obrátila a svraštila čelo. „Tak to říkal?“

„Ano.“

„A ty tomu v ěř íš?“

„No.,“ Monteine žalostn ě pokr čila rameny, „Abych řekla pravdu, sir Giles, Daylin a já jsme slyšeli, slyšel i řin čení tvého me če. A pokud to není nový pozdrav, kterým se vítají m ilující“

Daniela zk řížila paže na hrudi a posadila se na postel.

„Nikam nepojedu.“

„Danielo, on t ě p řinutí.“

„Pak odjedu.“

Monteine se tvářila nesmíme neš ťastné. „No, zabalím ti malé zavazadlo k sedlu, abys m ěla tam pár svých v ěcí, jenom pro jistotu. Danielo, musíš být rozumná. Je nebezpe čná doba. Aville je velkou ko řistí a ty také. Vid ěla jsi, jak se na tebe ten muž díval. V ěděla jsem, že to není žádný kn ěz. M ěl v úmyslu se sem vrátit a přivést s sebou další spiklence p řevle čené za duchovní. Pak by zjistili, jak se otevírají brány.“

„Jak to všechno víš?“ zeptala se ost ře Daniela.

„Slyšela jsem, slyšela jsem. jak to říkají muži.“ koktala Monteine. Uhnula pohledem, za čala p řecházet po pokoji a sbírat šatstvo, kartáče a další pot řeby a vkládala je do velkého koženého vaku.

„A ty si myslíš, že jsem tak hloupá a nepoznám, že se chystá

268

nějaké spiknutí?“

„Ne, ovšemže bys to poznala v čas. Ale,“ pokra čovala Monteine. ,,já jsem od začátku věděla, že Pavel z Valois není žádný kn ěz! Na kn ěze byl p říliš smyslný.“

„Byl! Takže ho Adrien zabil!“ zamumlala trpce Danie la.

„Ne., nezabil ho! V chatr či hluboko v lesích, kde se ti muži setkali, došlo k poty čce, ale náš Michael m ě ujistil, že všichni muži, kte ří složili zbran ě a rozhodli se p řijmout žalář v Anglii, budou žít. Danielo, máš na sob ě jen tenkou no ční košili. Opravdu se bojím, že Adrien nebude chtít otálet.“

„Nepojedu.,“ za čala Daniela, ale okamžit ě sebou trhla. Dve ře, které byly mírn ě pootev řené, se náhle s rachotem rozlétly a Adrien byl zpátky. Umyl se a převlékl. Už na sob ě nem ěl zbroj. Oblékl si čistou tuniku a p řes ramena si p řehodil teplý vln ěný pláš ť. Boty m ěl čisté. Vlasy se mu ještě vlhce leskly: I tváře si čerstv ě oholil. Daniela se od n ěho rychle odvrátila a uvažovala, jak je možné, že ji t ělo i srdce tak zrazuje. Adrien vypadal nádherně. T řebaže jím zoufale cht ěla pohrdat, jediné, po čem opravdu toužila, bylo jeho objetí.

„Monteine, jsou hrab ěnčiny v ěci p řipraveny?“ zeptal se Adrien a vrhl na Danielu ostrý pohled.

„Ano. zemane MacLachlane.“

Za Adrienem se objevil Daylin. Vstoupil do pokoje a, se zrudlými tvá řemi a bez jediného pohledu na Danielu, p řevzal vak, který Monteine p řipravila. Pak vyšel z pokoje.

Monteine jako vyplašený králík vyb ěhla za ním.

Daniela vstala a oto čila se sm ěrem k ohni, takže se ocitla zády k Adrienovi. „Adriene, m ě odsud nedostaneš.“

„Pak tedy, má paní, m ůžeš za čít k řičet.“

Dlouhými kroky došel k ní, a než se jí poda řilo uhodit ho jedinkrát do hrudi, zvedl ji do vzduchu a přehodil si ji p řes rameno jako pytel zrní.

269

Cht ěla k řičet, ale nemohla. Cítila mnohem v ětší ponížení, ne jaké dosud poznala. Pokusila se rozhlédnout, zatímco se zmitá na manželových zádech, který rychle sbíhal ze schod ů. Nikdo nebyl nablízku.

Ale Adrien nep řijel sám. Jakmile se dostali na nádvoří, s těžkým srdcem zjistila, že na koních čeká sir George spolu s dalšími zbrojnoši, bylo jich osm, jak rychle spo čítala. Noc byla nep říjemně mrazivá a dlouhé, divoce rozcuchané vlasy jí padal y do o čí. Nohy m ěla bosé a no ční košili tenkou.

Adrien ji usadil na h řbet svého kon ě. Daniela si z tváře odhrnula dlouhou h řívu vlas ů, aby lépe vid ěla a mohla vyrovnávat rovnováhu dřív, než spadne z kon ě.

„Má paní,“ oslovil ji sir George po jejím boku.

„Sire Georgi,“ odpov ěděla zdvo řile na pozdrav.

Ubohý starý chlapík vypadal dost ot řesen ě. „Musí ti být zima. Dovol, abych ti nabídl sv ůj plášť.,“ za čal.

Ale vtom se za Danielu vyhoupl Adrien. „Je to od tebe galantní gesto, sire Georgi, ale ne, d ěkuji. Moje žena si p řeje cestovat takto.“

„Vlastn ě jsem až do svítání, kdy m ě zeman MacLachlan vytáhl z postele, netušila, že odjíždím.“

„Je to tak. Moje manželka prost ě v mužích vyvolává touhu chovat se romanticky,“ zamumlal nevraživ ě Adrien. „Dayline! Otev ři bránu! Odjíždíme!“ p řikázal.

Jízda byla chladná, tvrdá a dlouhá. Adrien měl v úmyslu urazit p řibližn ě padesát mil, které je d ělily od tábora prince Eduarda, do soumraku.

Sotva vyjeli, za čala si Daniela vy čítat svou tvrdohlavost. Přestože ji zezadu krylo Adrienovo t ělo a jeho paže ji objímaly, mrzla. Do nohou ji škrábaly dlouhé traviny a větve a ona v ěděla, že se Adrien musí hodn ě zlobit, když ji nechává tak dlouho trp ět.

270

Kone čně zastavili, aby napojili kon ě. Daniela se bála, že nedokáže stát na nohou. Adrienovi to ale nevadilo. Zvedl ji z kon ě odnesl ji na kámen u potoka, kde stáli, a z hlubok é kapsy plást vytáhl její střevíce. Obul jí je a ona neprotestovala a ne řekla ani jediné slovo, když si stáhl plášť a p řehodil jí jej p řes ramena.

Pak od ní odešel.

Sir George jí p řinesl vodu a nabídl k snídani chléb, uzenou rybu a sýr, ale Daniela v ůbec nem ěla hlad. Sir George pak u ní zůstal a zdvo řile si s ní povídal o krásách dne. Ona mu stejně zdvo řile odpovídala a pak se zeptala: „Monteine s námi nepojede?“

„Zjevn ě ne, alespo ň prozatím, má paní.“

„Sir Giles a Daylin také z ůstali?“

„Znají Aville velmi dob ře.“

„A budou oddan ě chránit m ůj majetekpro svého pána!“

„Má paní.“

„Omlouvám se, sire Georgi. Ty s tím nemáš nic společného.“

Zvedla se, odvrátila se od něho a kráčela k potoku. Za pár minut za sebou vytušila Adriena. „Mohl jsi mi s seb ou vzít Hv ězdu,“ řekla. „Tv ůj k ůň se brzy unaví, když ponese nás oba.“

Překvapilo ji, když zaváhal. „To bych ti za žádných okolností nedovolil.“

„Protože to je dar francouzského krále Filipa? Už nežije –s Eduardem p řece bojuje jeho syn.“

„Nedovolil bych ti ji vzít, protože pro tebe hodn ě znamená. V případ ě nedostatku koní bych ji musel pustit do boje.“

Daniela se k n ěmu prudce obrátila, ale on se zadíval stranou. „Poj ď, Danielo.“

Za ťala zuby; nenáviděla ten tón. Bylo hloupé s Adrienem bojovat p ři sebemenší p říležitosti. Po řád se ale nemohla smířit s jeho autoritativním chováním a odmítala se pohnout. Adrien se

271

kousek p řed ní zastavil, hluboce se uklonil, hn ěviv ě k ní přistoupil a zvedl ji do náruče.

Nejedla až do pozdního odpoledne. Jakmile se po dal ší přestávce zase vydali na cestu, zděšen ě si uv ědomila, že se jí dělá špatně. Zašeptala Adrienovo jméno s obavami, že nenajde vhodná slova, aby ho včas varovala, ale on si všiml její tváře a rychle p řitáhl koně i uzdu. Pomohl jí dol ů, ale když jí cht ěl pomáhat dál, vytrhla se mu a běžela do houští u cesty. Cesta vedla stále podél potoka, a tak spěchala právě tam. Doufala, že se u n ěj opláchne v chladné vodě. Adrien ji tam nalezl a ona se chvíli bála, že ji obviní, že p ředstírala nevolnost, aby mohla uprchnout. Z ni čeho ji ale „obvinil. P řistoupil k ní, zvedl jí bradu a zamra čen ě ji pozoroval.

„Jsem, v po řádku. Muselo to být n ěco, co jsem sn ědla, možná ta ryba.“

„Můžeme si chvilku odpo činout,“

„Ne. Už je mi dob ře. Opravdu. Cítím se výborn ě.“ Adrien přejel prsty po tváři a jeho o či ji zasáhly jasným plamenem. Kolena pod ní podklesla a m ěla strach, že se p řed ním zhroutí. Rychle sklopila o či a ze srdce si p řála ho nemilovat.

Adrienovi klesla ruka a ustoupil. ,,Tak tedy pojedeme,“ řekl. Daniele bylo lépe a po celý zbytek cesty se jí zle neud ělalo. Pár hodin po západu slunce spatřila na kopci rozlehlou vesnici, kterou princ Eduard vybral jako svoji základnu v anglickém vévodství. Hrad Renoncourt byl impozantní stavba a umož ňoval výhled na míle daleko.

Místo samotné nebylo opevn ěné, ale hrad obklopoval vod příkop. Most byl spušt ěný a oni po n ěm projeli. Jakmile vjeli nádvoří, Daniela se vyd ěsila, protože spat řila samotného prince Eduarda, jak vychází z hradu, aby je přivítal.

272

Princ Eduard byl synem a d ědicem, na kterého mohl byt kterýkoli otec, nebo král, pyšný. Byl nádhern ě urostlý, jak bylo u Plantagenet ů obvyklé, s hustými, medové zlatými vlasy a zářiv ě modrýma o čima. Svalstvo m ěl mohutné jako zralý muž a mocný vále čník. Možná by se proslavil svými výst řelky jako všíchni Plantagenetové, ale on se oženil s Janou, známou jako Paní z Kentu, o níž se povídalo, že je jednou z nej krasn ějsich žen své doby. Eduard dovedl vzplanout vzteky jako jeho otec. ale n ěkdy byl i milosrdný.

Daniela si uv ědomila, že p řišel p řivítat Adriana, ale také se podívat na ni. Bála se, ale přitom ji princ znervóz ňoval mnohem mén ě než její vlastní manžel.

„Adriene, žádné problémy na zpáteční cest ě?“ cht ěl vědět princ.

„Ne, můj pane. v ůbec žádné,“ řekl Adrien. Cht ěl sesko čit z Matouše, ale než tak mohl u činit, princ Eduard p řistoupil k boku kon ě, vztáhl ruce k Daniele, vzal ji kolem pasu a stáhl dolu. ,,Vítám tě, sest řičko,“ řekl tiše, políbil ji na tvář a p řitiskl k sob ě. Podstoupil a zkoumav ě si ji prohlížel. „M ůj Bože, je to tak dlouho co jsem t ě nevid ěl. Danielo. Poj ď do sín ě, zah řejete se po té dlouhé cestě trochou vína a teplým jídlem.“

„Princi Eduarde, obávám se, že nejsem oblečena pro spole čenskou p říležitost.,“ za čala.

„Malá večeře,“ p řerušil ji Eduard a pohlédl na Adriena. ,,jen pro nás tři.“

„Jak si p řeješ,“ řekl Adrien.

Princ Eduard ovinul Daniele paži kolem pasu a vedl ji po masivních kamenných schodech nahoru do hradu. Danie la cítila, že je jim Adrien v patách.

Vstoupili do dlouhé klenuté chodby, kde stála řada stráží.

Vítám tě, řekl jí princ, ale ona byla p řesv ědčena, že v t ěch slovech zazn ělo varování.

273

Vstoupili do velké sín ě, která, jak slíbil, byla prázdná. Princ Danielu nepustil, ale zavedl ji k malému stolku p řed krbem a nalil jí z karafy oh řáté víno. Přijala je a vychutnávala příjemný pocit tepla, který zah řál její prsty sevřené kolem poháru.

„Vezmu ti pláš ť,“ řekl.

„Ne!“ namítla, ale bylo pozd ě. Plášť byl dole a ona stála p řed krbem v tenké no ční košili, Eduard svraštil čelo a pohlédl na Adriena, který si vedle ní naléval víno.

Adrien pokr čil rameny, „Odjeli jsme pon ěkud narychlo.“

„Vytáhl m ě rovnou z postele, m ůj pane. Nemohl se do čkat návratu do tvých služeb,“ řekla Daniela a pozvedla pohár s vínem. Je to hrubián,“ zamumlala skoro s radostí.

Adrienovy pozvedl číši a jeho pronikavé o či ji stále sledovaly. ,,Je to čarod ějnice, m ůj pane. Siréna, zasluhující hrubiána,“ řekl vesele.

„Dokonalé manželství,“ řekl Eduard a tiše se zasmál. Ale pak se s vážným tónem obrátil k Daniele. „Tys m ě netoužila vid ět, má paní?“

„Mám opravdovou radost, že t ě zas vidím,“ odpov ěděla a sklopila řasy. Myslela to vážn ě. Už když p řijela, aby žila na dvo ře Plantagenet ů jako králova schovanka, byl Eduard jako králův nejstarší syn válečníkem, který vyjížd ěl do boj ů po boku svého otce.

Byl vždy laskavý, cuchal jí vlasy, když kolem ní pr ocházel ujiš ťoval ji, že vyroste a bude z ní velká dáma, a říkal milá slova o jejím otci. M ěla radost, že ho vidí, líbil se jí a obdivovala ho. Ješt ě víc by ho m ěla ráda, kdyby zůstal v Anglii.

„Nu, já mám opravdovou radost, že vidím tebe, až na to, že také vidím, jaký zmatek, a pokušení, je všude kol em. Vyrostla jsi do jedine čné krásy. Vím, že ctíš mého otce, vyrostla jsi v jeho dom ě jako milovaný člen rodiny. Ale p řece jen máš

274

nebezpe čné francouzské příbuzné, takže bude alespo ň prozatím nejlepší, když se usadíš zde na Renoncourtu, kde bu deš v bezpe čí. Tv ůj manžel zatím pojede do boje. Mnoho muž ů by mohlo riskovat, aby získali pot ěšení z tvojí spole čnosti. Jist ě chápeš, že?“

Zvedla o čí a setkala se s jeho pohledem. „P řeji si, m ůj princi, aby si už n ěkdo všiml toho, že jsem velmi schopná žena.“

„Až p říliš schopná,“ poznamenal tiše Adrien.

„Dovedu Aville ubránit.“

„Pokud se rozhodneš ho bránit,“ prohlásil Eduard a ona si uv ědomila, že jí nev ěř í o nic víc než Adrien.

„A pokud, má lásko, bys nebyla stejně velkou ko řistí jako samotný Aville,“ řekl Adrien.

Eduard se na Danielu usmál a nalil jí nový pohár. „Na tom je hodn ě pravdy, obávám se. Tvoji p říbuzní z Valois by velice rádi podplatili papeže, aby anuloval vaše manželství a t y ses mohla provdat za Francouze, který by se pokusil vybojovat Aville proti Angli čan ům! Tomu zabráníme. Jsem přesv ědčen, že m ůj otec plánoval tvůj svazek s Adrienem, protože znal jeho sílu, nezbytnou pro takový úkol, jakým je držení Avillu a jeho hrab ěnky. Ach, zavzpomínej! Vím, že k nám všem chováš velkou náklonnost. M ůj otec t ě bral jako svoji dceru, jsi jako moje mladší sest řička. Miluji t ě, protože ctíš m ě, i mého otce. Přál bych si, aby se ti doba, kterou zde strávíš, líbila.“

Byl up římný, pomyslela si, ale ostražitý. Ale Daniela se najednou zachv ěla a cítila se velmi unavená. K smrti unavená. Byla to dlouhá cesta. Daniele se zdálo, že ji bolí každi čký sval v těle.

„Děkuji, byl jsi vždycky velmi laskavý. Prosím t ě, abys nezapomn ěl na svoji laskavost ani te ď, a dovolil mi omluvit se z ve čeře. Sotva stojím na nohou.“

Rozho řč ilo ji, že se Eduard podíval místo na ni na Adriena ,

275

jtterý z řejm ě p řikývl, protože princ pak zamru čel. „Dovol mi tedy, abych t ě doprovodil do pokoj ů zemana MacLachlana. Pohovo říme sj pozd ěji. Vidím, že jsi jasn ě pochopila své postavení, i postavení moje a mého otce.“

„Půjdu se svou ženou do našich pokoj ů sám, m ůj pane, když mi lo dovolíš. Vrátím se hned,“ řekl Adrien.

„Ano, zemane MacLachlane, doprovo ď svoji ženu a ukaž jí krásy a nedobytnost hradu. Pak se vrať.“

Adrien ovinul Daniele kolem ramen plášť a rázn ě ji vyvedl do chodby.

„Tv ůj nový prozatímní domov, má lásko!“ zašeptal tiše. „Nádherný hrad. Mocný, dob ře postavený a velmi pohodlný.“

„Je taky dob ře hlídaný?“ řekla rozzloben ě.

„Vím, že jsou tu v ěze ňské kobky,“ prohlásil Adrien. „Poj ď., možná tu n ěkde bude i mu čírna.“

„Vedeš m ě do svých pokoj ů,“ řekla. ,,Jsem tedy skute čně odsouzená?“

Adrien se nezasmál; její slova ho nepobavila. Danielu p ři jeho dalších slovech zamrazilo.

„Ano, paní. Jsi skute čně odsouzená.“

18

Rychle s ní kráčel dlouhou chodbou, na jejímž druhém konci byly schody. Tam ji chytil za ruku a táhl za sebou do prvního patra. Pak prošlí další dlouhou chodbou a minuli dv oje dve ře. Třetí v po řadí Adrien kone čně otev řel a uvedl Danielu do rozlehlých a p říjemných pokoj ů. Byl zde jeden p ředpokoj se stolem a s řadou židlí. Tam Daniela spat řila mladého muže, který u ohn ě leštil jednotlivé části Adrienových zbraní.

„Má drahá, tohle je Luke, nejmladší syn zbrojíře, který mi nyní slouží jako páže. Luke, moje hrab ěnka, lady Daniela.“

Mladý muž, vysoký a hubený se slámov ě žlutými vlasy a zelenýma o čima vysko čil a hluboce se jí uklonil.

„Slyšeli jsme, že se dnes ve čer vrátíš, m ůj pane,“ řekl Luke. „V ložnici u krbu je p řipravena horká koupel. Doufám, že je všechno je v po řádku.“

„Ovšem, pokoje vypadají bezvadn ě, Luke, ale já se musím na chvíli vrátit k princi. Má paní,“ řekl Adrien suše a v o čích mu blýsklo, když se na ni podíval, „za řiď se tu jako doma.“

Doprovodil ji ke druhým dve řím vedoucím do hlavního pokoje, kde stála velká vyřezávaná dřev ěná postel s hezkými židlemi, truhlicemi a sk řín ěmi a s velkou d řev ěnou sedací vanou. Z vody v ní se kou řilo.

„Posluž si,“ zamumlal. „A ť ti pára pro čistí hlasivky, abys mohla k řičet dost hlasit ě a jasn ě, až se vrátím.“

Po t ěchto slovech se Adrien obrátil, vyšel ven a zavřel za sebou dve ře. Cht ěla po n ěm n ěč ím hodit, ale neud ělala to. Rychle zamí řila k van ě, odložila pláš ť, st řevíce a roztrženou košili a vkro čila do p říjemn ě teplé vody. Pono řila se do ní a zpo čátku si nevnímala ničeho jiného.

Za pár vteřin uslyšela zavrzání otevírajících se dve ří a ztuhla. Že už by se vrátil Adrien?

Ale do pokoje vstoupila dívka, mladá, plavovlasá, hezká a velmi vnadná. Usmála se. „Jmenuji se Tereza, má paní. P řišla jsem, abych ti posloužila.“

„Děkuji, Terezo. Ale jsem velmi unavená a tvoji pomoc te ď nepot řebuji.“

Ale dívka kráčela dál do pokoje a zamířila ke krbu. „Mám tu zbytek horké vody, paní, kdyby ti ta v kádi začala chladnout.“ Když sahala po hrnci s vodou, která bublala na trojnožce nad ohn ěm, vykasala si sukn ě, aby si chránila ruce, a přilila vodu do vany. Daniele se podařilo uhnout právě v čas, aby ji Tereza neopa řila. „Ach! Panenko Marie! Je mi to tak líto!“ vyk řikla zd ěšen ě Tereza.

„Nic se mi nestalo, všechno je v po řádku,“ řekla Daniela. „Prosím, kdybys mohla jen.“

„Tolik m ě to mrzí. Kdyby ses trochu zaklonila, umyla bych ti

„Umyju si je sama.“

„Jsou tak dlouhé. Jako plameny.“

„Terezo.“

„Když nebudu dob ře sloužit, má paní, vyhodí m ě. A ten ni čemný vikomt Armagnac vypálil moji vesnici. Nemám kam jít.“

Klekla si za vanu a za čala Daniele umývat vlasy. Její doteky byly p říjemné a konejšivé. Daniela se opřela. A právě v okamžiku, kdy si pod Terezinou laskavou pé čí zd římla, ucítila prudké zatahání za vlasy.

„Má paní! Málem jsi sklouzla pod vodu! Utopila by ses!“ Daniela se nemínila utopit, ale její zlost rostla. „Nic mi není, děkuji!“ Sáhla po sn ěhobílém plátěném ru čníku u vany, vstala a zabalila se do n ěho. „Terezo.“

„Posa ď se u krbu, má paní, a já ti u češu vlasy. Jsou tak tmavé a hladké, jako sobolí kožešina.“

„Terezo, jist ě jsi unavená.“

„Ne, paní. Mám ráda noc.“

Něco v jejích slovech zap ůsobilo na Danielu nep říjemn ě. Přesto dovolila dívce, aby jí vykartáčovala vlasy, a znovu byla znepokojená její zručností. Když jí teplo ohn ě vlasy vysušilo, Tereziny obratné prsty je vyčesaly do hladkého třpytu. „Pocházíš odtud?“ zeptala sejí Daniela.

„Z nedaleké vesnice. Byla málem zničena a já s ní.“

„Ach, díky Bohu, že jsi v bezpe čí.“

„Ano, hrab ě m ě zachránil.“

„Opravdu?“ podivila se Daniela.

„Nedovedeš si p ředstavit, má paní, jakých krutostí se dopoušt ějí na lidech! Muži jsou vražd ěni a jsou zabíjeny dokonce i malé d ěti.“

„Slyšela jsem. Je mi to líto, velice líto.“

„Ano?“ Terezin dotek byl najednou drsný. „ Říká se, má paní, že jsi podporovala mnohé z těch, kte ří drancují s Armagnacem.“

Daniela vstala a prudce se obrátila k dívce. „Takové řeči nejsou pravdivé! Nikdy bych takové jednání nepodpořila. M ůžeš jít. Terezo.“

Dívka sklopila o či a po rtech jí p řelétl lehký úsm ěv. „Ano. má paní. Budu v předpokoji. Zavolej, prosím, když m ě budeš pot řebovat. Budu nablízku. Jsem ve službách zemana MacLachlana.“

Daniela se zd ěsila bolesti, která se jí zmocnila, když si uv ědomila, že ji dívka nejenže neuznává jako svou paní. ale také nazna čuje, že se stala Adrienovou milenkou.

„Skute čně? No dob ře,“ zamumlala, „pokud bude pot řebovat tvé služby, pošle pro tebe!“ Tereza se obrátila a otev řela dve ře mezi p ředpokojem a ložnicí.

Stál za nimi Adrien.

„Můj pane!“ zašeptala Tereza. „Mám ti n ěco p řinést? Mohu nějak.“

Adrien kolem ní prošel k Daniele. „To je všechno, T erezo,“ řekl.

Tereza neš ťastn ě vyšla ven. Adrien zav řel dve ře a o či up řel na Danielu. Pomalu zamí řil do pokoje, odložil pochvu a me č, pak sI p řetáhl přes hlavu tuniku a stáhl si košili. M ěl na sob ě jen těsné vln ěné kalhoty, které mu pevně obepínaly stehna, a vysoké boty. Odvrátila zrak a přála sI, aby tak netoužila po jeho doteku a aby jí sžíravá bolest žárlivosti přestala d ělat zmatek v srdci.

„Tereza tu z ůstává?“ zeptala se Daniela a snažila se, aby její hlas zn ěl lhostejn ě, jakoby to pro ni nebylo d ůležité.

„Záleží na tom?“ zeptal se.

„Ne,“ lhala. „Jak by mohlo. Ujistil jsi m ě, že nezáleží na ni čem. A ť d ěláš cokoliv, je mi to jedno. Hanebně odmítáš poslouchat všechno, co říkám, a spíš než mn ě v ěř íš jakémukoliv cizinci. Ovšem pokud se ti líbí Terezina spole čnost, ocenila bych, kdybys byl tak laskav a odešel.“

„Skute čně? Takže, ty bys m ě cht ěla obvi ňovat, a p řitom vždycky, když se vzdálím, se ve tvém životě objeví n ějaký muž, má paní. A, má lásko, co děláš ty, na tom mi záleží. Nesmírně.“

„Mluvíš o tom kn ězi?“

„To nebyl kn ěz.“

„Nev ěděla jsem to.“

„Měla jsi to v ědět.“

„Jsi po řád přísný a krutý,“ odv ětila a kone čně na Adriena pobledla. P řitáhla si plátěný ru čník pevn ěji k t ělu. Bože, kdyby jí srdce tak neb ěsnilo! Jeho hru ď vypadala v plamenech ohn ě jako čistý bronz a hladký satén.

„Jsi zrádkyn ě,“ řekl Adrien rozhodn ě, ale zároveň k ní zamí řil.

„Francii jsem nezradila.‘“

Ty čil se nad ní. ,,Mne ano!“ prohlásil prudce. „Přisámbůh, mne ano!“

Myslela si, že ji Adrien ude ří, ale neud ělal to. Vztáhl k ní ruku a divoce si ji strhl do náruče. Jeho prsty ji vzaly za bradu a zvedly její hlavu. Ústa p řiblížil k Danieliným, cht ěla bojovat. Ucítila sílu a teplo a tekutý ohe ň jeho doteku. Rty se jí po jeho útoku pootev řely a zdálo se, že se sytí jeho teplem. Prsty mu

vklouzla do vlas ů a p řivinula se k n ěmu. Jeho rty se rozevřely jen kousek od jejích.

„Nejsem blázen, to, že po tob ě toužím, neznamená, že ti vé řím!‘’ prohlásil hn ěviv ě. Ale jeho ústa se p řitiskla a on ji políbil, jako by se jí nemohl nasytit.

V Daniele se vzedmula pýcha, vymanila se z Adriánova sevření a zu řiv ě mu vzdorovala. „Ne! Nem ůžeš ignorovat, co ti říkám, co myslím a co cítím, a pak očekávat, že tě budu chtít!“ tvrdila. „Přísahám, že s tebou nebudu nic mít!“

„A já p řísahám, že budeš!“ namítl. „Má paní, strávil jsem nes četné a nekonečné dny v boji, jen abych se dov ěděl, že musím pozabíjet další muže, protože jsi je podn ěcovala ke zrad ě. Nebudeš mi říkat, co budeš a nebudeš d ělat!“

Daniele unikl vyd ěšený výk řik, když ji s prudkou silou zvedl a hodil na postel. P řitom z ní strhl ru čník, který te ď byl v jeho pažích. Zaklel, zmuchlal ho a vztekle odhodil na dr uhou stranu pokoje, aby mu nep řekážel. S rukama v bok shlížel na Danielu a pod čelistí mu zb ěsile tepala žíla. „Nebudeš si se mnou zahrávat, milá manželko, když jsi sama zp ůsobila takovou vich řici! To přísahám!“

„Stejn ě mi nev ěř íš!“ vyk řikla na protest a tiskla se k posteli. „Nev ěř íš mi.“

„Mluvil jsem s tím zatraceným kn ězem!“

„Nikoho jsem nepodn ěcovala ke zrad ě. Nem ěl jsi právo odvléci m ě z Avillu. Své slovo jsem dodržela!“ vyk řikla třesoucím se, ale odhodlaným hlasem.

„Á., tak já jsem t ě odtáhl z tvého vzácného domu?!“

„Soudíš m ě nespravedliv ě. Odsoudil jsi nevinnou. Jsi.“

„Dost, Danielo, už dost!“

Odvrátil se od ní a vykročil ke krbu. Chvíli se opíral o římsu.

Pak za čal p řecházet po pokoji a zhasínal svíce. Když sv ětlo poslední z nich, zastavil se Adrien zády k ní před slabým sv ětlem krbu. Daniela si p řitiskla kolena k hrudi a se za ťatými zuby ho pozorovala. Necht ěla se ním bojovat, cht ěla být s Kdyby se obrátil a přivinul si ji do náruče.

Ale on to neud ělal. Opustil mihotavou záři ohn ě. Uslyšela se ve tm ě svléká a pak k ní vklouzává pod pe řinu.

Ale nedotkl se jí a z ůstával k ní obrácený zády.

Zdálo se, že uplynulo hodn ě času. Byla si tém ěř jistá, že Najednou se Adrien obrátil na záda a ona sebou prudce trhla.

„Takže za všechno m ůžu já, Danielo? A ty máš právo se vrátit na Aville?“

„Ano,“ řekla odm ěř ené.

„Mám v ěř it tomu. že dodržíš slib, který jsem si na tob ě vynutil? A že bez ohledu na to, co jsem slyšel, jsi v ěrná slibům, které jsi mi dala?“

„Ano.“

„Král má pro tebe bůhvípro č zvláštní slabost, p řitom ses mu dost často protivila. Ale te ď ti nev ěř í a ani jeho syn ne.“

„Král v ěř í všemu, co mu řekneš ty. Vždycky ti b ůhvípro č věř il.“

„Co t řeba proto, že jsem čestný a neochv ějn ě v ěrný?“ nadhodil suše.

„Já jsem byla v ěrná.“ zašeptala. ,,Byla jsem v ěrná Avillu. Je to m ůj domov. Místo, kde chci žít.“

„Jen kdybych.“ zamru čel.

Ve tm ě mu nevid ěla do tváře, ale zdálo se, že v jeho šeptaných slovech je náznak nad ěje. Daniela tém ěř nedokázala snášet vzdálenost mezi nimi a jeho sevřený šepot. Ale nemohla se ani smí řit s jeho vztekem, protože neud ělala nic zlého. Alespo ň zatím! škodolib ěji p řipomn ěl vnit řní hlas.

„Jen kdybys?“ opakovala tiše.

„Jen kdybych ti mohl v ěř it,“ řekl. ,,Jen kdybys chránila Aville pro mne, a pro krále Eduarda,“ řekl velmi tiše a ona čekala, že se jí dotkne.

Ale Adrien se k ní obrátil zády.

Usnul. Nemyslel si, že se mu to v ůbec poda ří. Vy čerpání je ale mocná síla i proti citovému a duševnímu běsn ění. Ano, nesmírn ě po ní toužil, a p řece usnul po jejím boku. Proklatý zázrak.

A pak.

Jeho prvním pomyšlením bylo, že si její dotek jen představuje, nebo o n ěm sní. Kone čky prst ů klouzala jako motýlí k řídla po jeho brn ěnou, pak po zádech. Její rty, na jeho šíji, hore čnat ě horké, jemné, smyslné, hý čkající jeho záda, ramena a dál.

Adrien z ůstal nehybný a plný zlosti a touhy vy čkával. V ěř il, že jí nazna čil, co pot řebuje. Kdyby ho Daniela p řesv ědčila, že jí může d ůvěř ovat, mohla by se vrátit na Aville.

Znala podmínky.

A m ůže je splnit.

Tak se taky stalo.

Dráždivá špička jazyka se dotkla jeho k ůže.

Nemusel na to reagovat.

Cht ěl Danielu ignorovat a ujiš ťoval o tom sám sebe.

Až nato, že.

Její rty a jazyk pokra čovaly v pohybu. Pokrývaly ho drobnými polibky, které tak kouzeln ě dráždily a probouzely ho. Prsty pohybující se nahoru a dol ů laskaly, a polibky rozn ěcovaly žhavý ohe ň, který mu rozpaloval t ělo, rozléval se mu do úd ů a do slabin. Pak ucítil, že se k n ěmu p řivinula celým svým t ělem, h řejivým jako letní vánek a smyslným jako h řích, a jemné, svádějící polibky mu za čaly putovat po ramenou.

Mohl a cht ěl ji ignorovat.

Položila muu ruce na lopatky, pak na hru ď, sklouzla k jeho břichu, hladila ho níž a níž, a p řece ne dost nízko. Ucítil tuhnutí, bolest, utrpení.

Proklat ě!

Adrien se obrátil a strhl si ji do náruče. Danielino t ělo se mu poddalo a on zabo řil prsty do hedvábně čisté sv ůdnosti jejích vlas ů. Vzala ho do úst a instinktivn ě ho laskala jazykem. Adrien

ochrapt ěle vyk řikl, trhl sebou, sev řel ji kolem pasu a prudce ji stáhl pod sebe. Znala jeho podmínky. Kdyby nebyly ve h ře, neexistovala by pro n ěj žádná jiná žena.

Zmocnil se jí s sžíravou, prudkou silou, sotva scho pný se ovládat. Pak ucítil, jak se pod ním otřásla, a dospěl k vlastnímu vyvrcholení. Byl vy čerpaný a uspokojený a p řitáhl si ji blíž, užaslý a š ťastný tak, jak dosud nebyl. Vždy ť k n ěmu p řišla s tak sladkou touhou!

Ale pak se zdálo, že se vzpamatoval a vzpomn ěl si, že ji provokoval náznakem slibu.

Přivinula se k n ěmu, ale on ležel nehybn ě. Její hlas. tichý, mladý a nevinný ho zalechtal na uchu.

„Adriene?“

„Má paní?“

„Nic., nic jsem neprovedla, p řísahám.“

„Á“

„Prosím, odvez m ě zpátky na Aville.“

V pokoji bylo šero, ale p řesto se Adrienovi zdálo, že vidí Da melinu krásnou tvář a zá ři v smaragdových o čích.

Nechal její slova odplynout do vzduchu, jako by o nich přemýšlel.

Pak se k ní obrátil, zvedl se na loket a zkoumal její pružnou, štíhlou postavu a zářící vlasy. „Nikdy,“ řekl kategoricky.

„Ale, říkal jsi.“

„Zůstaneš zde, Danielo. To je definitivní rozhodnutí.“

Odvrátila se od něho, kousla se do rtu a slzy se jí nahrnuly do očí.

„Svést m ě není totéž jako získat moji d ůvěru,“ řekl jí. „Nem ůžeš se vrátit dom ů, Danielo. Ale jako tv ůj manžel mohu říct, že jsi m ě dokonale pot ěšila.“

„Můžeš jít rovnou do pekla.“

„Mohl bych ti oplatit stejným pot ěšením.“

„Nedotýkej se m ě!“ vyk řikla, což bylo sm ěšné, protože byla bezmocná a on se jí dotýkal mnoha zp ůsoby. Odvrátila tvář. „Nedotýkej se m ě! Myslím to vážn ě, Adrien ě, odsu ň se, ne.

ne., jsi darebák a já ti nikdy neodpustím!“

Něco v nitru Adriena zabolelo, protože Danielin hlas byl chladly jako nikdy dosud.

„Kdybych ti jenom mohl v ěř it!“‚ zašeptal.

Zadívala se na n ěho. „Můžeš mi v ěř it! Prosím!“ vyk řikla rozrušen ě. „Ubližuješ mi.“

Napadlo ho, že pod váhou jeho těla nem ůže dýchat, a sklouzl jejímu hoku. Daniela vysko čila, popadla velký plátěný ru čník a zahalila se do n ěho.

Adrien povzdechl, vstal a přistoupil k ní. „Danielo, na Aville se vrátit nem ůžeš. Ted ne.“ Klesl na koleno a vzal ji za bradu. „Danielo.“ zašeptal tiše a ke svému úžasu si uv ědomil, že jeho hlas zní ochrapt ěle a že po ní op ět zatoužil. Bolestiv ě. Byl p říliš dlouho pry č.

Vyprostila tvář z jeho dlaní, vstala a odcházela.

„Nedotýkej se m ě!“ zašeptala znovu energicky.

I on vstal a p řál si zapomenout na pokušení strhnout jt znovu do náruče a hodit ji zpátky na postel. Ale vycházelo slunce, kdyby ji mohl ješt ě alespo ň jednou mít!

„Myslím to vážn ě, Adrien ě, nedotýkej se m ě. Nechci t ě. nesnesu., ne.“

„Dej mi d ůkaz, že ti mohu v ěř it.“ řekl.

„Nedotýkej se m ě!“ opakovala.

Přinutil se pokr čit rameny. „Dobrá, jeli to tvoje p řání, má paní.“

Adrien musel p řekonal bolesti pekelného ohn ě a prokletí Musel p řekonat nesnesitelnou k řeč stažených úd ů.

Odvrátil se a začal se oblékal.

Věděl, že ho pozoruje. Nepohlédl na ni. Natáhl si kalhoty, košili, tuniku a boty a p řes ramena p řehodil bohat ě řasený pláš ť.

Vykro čil ke dve řím, otev řel je a zav řel.

Ani se neohlédl.

19

Princ Eduard byl pry č i se svými oddíly. Vyjel do kraje a připravoval se k útoku na francouzského krále, jak předpokládala Daniela. Rozčilovala se kv ůli svému uv ězn ění, přestože hrad Renoncourt byl krásným sídlem a okolní krajina byla nádherná. Měla dovoleno vyjížd ět na koni v doprovodu dvou starších rytí řů , Gervaise z Leonu a Henryho Latimera. Od prvního rána pod dohledem zkoumala svou situaci. Zdálo se, že Tereza není v hradu, a Daniela byla mnohem víc rozrušená, než byla ochotná si přiznat, když se dov ěděla, že dívka doprovází vojsko prince Eduarda. Nebylo tu ani páže jejího manžela, které se m ělo po cest ě starat o Adrienovy kon ě a zbroj.

Četní sloužící p řinášeli Daniele jídlo, uklízeli její pokoj, připravovali lázeň a p řicházeli pro její šatstvo, aby je dali vyprat. Když jednoho dne poslouchala šuškání služeb nictva p řed svým pokojem, zaslechla, že princ Eduard p řikázal, aby ji nikdo ze sloužících p říliš často nenavšt ěvoval. Pokud by se s n ěkým z nich sp řátelila, mohl by jí prý pomoci s útěkem.

Dny byly velmi dlouhé a jejich jednotvárnost k zešílení. Daniela nem ěla nikdy v oblib ě vyšívání. Četla, jezdila na koni, čekala. Jídlo jí nevyhovovalo a n ěkdy se cítila vy čerpaná a nemocná. Jak ubíhaly další a další dny, její neklid vzr ůstal a hn ěv sílil. Neprovedla p řece nic ani princi Eduardovi, ani Adrienovi! Nem ěli právo jí udělat n ěco takového. Aville byl jejím domovem a ona k neopat řila.

286

V noci, když se pokoušela usnout, ji pronásledovaly představy Adriena a Terezy. Ležela pak beze spánku a proklínala roli ženy v politice a ve spole čnosti. Nebylo to správné, nic z toho nebylo správné! Zlost se střídala se strachem, strachem o Adriena a strachem o Francouze.

Jednou v noci, když p řecházela po pokoji, doslala nápad. Zalíbilo se jí stávat na malém půlkruhovém balkon ě u jejího pokoje pozorovat noční oblohu a hv ězdy a modlit se, aby čekáním nezešílela a aby jí B ůh dal rozh řešení.

Bůh to ud ělal. Když se op řela o ze ď, zjistila, že jsou v ní tajná dvířka a že z balkonu vede úzké točité schodiště na nádvo ří pod ním. Bylo temné, pokrývaly je pavou čí sít ě a zpo čátku nem ěla Daniela chu ť vydat se po n ěm dol ů, ale nakonec rozsvítila lampu a za čala zkoumat staré kamenné schody. Vedly do kouta nádvoří nedaleko stájí.

Zpo čátku jen tak došla do vesnice, kde děti nosily vodu ze studny, v malých chýších ho řely ohn ě a řemeslníci odpo čívali po úmorných dnech d řiny. Zmocnila se jí radost, když si uv ědomila, že bez problém ů opustila hrad.

Mnohokrát takovým zp ůsobem b ěhem noci uprchla a pohybovala se po vesnici. Byla čím dál sm ělejší, vycházela dříve a kupovala si drobné klenoty od stříbrotepce, který pracoval nedaleko hradních zdí. Jednou v noci, když m ěla v úmyslu odejít s okouzlující novou broží, ji zastavil. „Hrab ěnko?“

Vyd ěšena, že odhalil její totožnost, se zarazila a ostr ažit ě na něho pohlédla. Bylo mu kolem padesátky, byl to vážný a štíhlý muž s dlouhými jemnými prsty, které se mu hodily p ři jeho řemesle. Neodpov ěděla a modlila se, aby ji pod její kápí neobjevil fanaticky stoupenec jejího manžela nebo p rince, který by se cítil povinen vyhledat n ěkterého z nich a říct mu o jejích no čních výpravách. Ale muž se k ní naklonil: „Kdyby si s p řála dostat se dál do vesnice, stačí požádat o pomoc.“

287

Na okamžik strnula a uv ědomila si, že narazila na oddaného příznivce krále Jana. Na dlouhý okamžik se na n ěho zadívala tak jako on se zadíval na ni. S podivnou bolestí v srdci ji napadlo, jestli by prost ě nem ěla p řijmout jeho nabídku, opustit toto místo i manžela, který na ni zapomínal, a hledat ú to čišt ě u krále Jana, muže, který uznával její právo na vlastní domov. Ale bez ohledu na to, jak se na Adriena zlobila, necht ěla uprchnout. Přála si, aby s uvědomil, že se ho nepokoušela zradit, a vysnila si okouzlujicí obraz, jak p řed ní její manžel kle čí na kolenou a ponížen ě se jí omlouvá za to, že o ní kdy pochyboval.

Pozorovala muže a pomalu zavrt ěla hlavou, ale zároveň se usmála, aby nem ěl obavy z toho, že ho odmítla. „Musím z ůstat jako host prince Eduarda. Ale je dobré v ědět, p říteli, že jsi zde.“ Muž ukázal na stříbrnou tretku, kterou si právě koupila. „Kdy byste pot řebovala pomoc, pošlete mi po mém chlapci Yvovi tohle, pracuje v hradní kuchyni.“

„Děkuji,“ řekla mu.

„Posloužit ti bude mým nejv ětším pot ěšením.“

Ješt ě jednou mu pod ěkovala a chvátala pryč.

O t ři noci pozd ěji se znovu plížila po schodišti ven. Zdálo se, že Adrien a princovo vojsko jsou navždy pry č. Daniele bylo zle a byla neklidná a rozmrzelá. Ale nic z toho by nebylo tak hrozné, kdyby se mohla dostat dom ů. Psala jí Monteine a také sir Giles a Daylin a ona jim odpovídala. Ale toužil a být s nimi na Avillu.

Když vyšla ven z tajných dve ří schodišt ě, strachy se zastavila a p řitiskla se ke zdi, protože spat řila skupinu t ří jezdc ů ve zbroji, kte ří právě vjeli na nádvo ří. Rychle zamí řila zpátky ke schodům, ale pak se zastavila, ukryla se do stínu a naslouchala jejich rozhovoru. Nikdo ji nezpozoroval a svá slova vyslovovali zvu čně a bez zábran.

„Jak dosáhnout konce války? Zmocnit se samotného francouzského krále, a když ho jeho lidé budou chtít zpátky,

288

mohou za jeho návrat patřičně zaplatit!“ řekl jeden mladý rytí ř a sesko čil z kon ě.

„Ano,“ p řisv ědčil jeho druh. „Ale jako ho uprost řed bitvy najdeme?“

„Dá se to zvládnout,“ řekl t řetí muž, jehož tunika prozrazovala, pochází z anglického rodu Percy. „Ale povídá se, že za t ři dny bude objížd ět jednotlivá pole, aby sešikoval své oddíly. Bude mít jen malou družinu. Kdyby ho ze zálohy přepadla jiná malá družina.“

„Jako t řeba my?“ nadhodil první z muž ů.

„Ano, ano! A kdybychom ho v souboji zabili, tím lépe pro našeho krále Eduarda, ne? A výhoda pro nás! Byli jsme sem posláni, bychom se postarali o bezpečí hrab ěnky z Avillu. Nesplníme jenom tuto povinnost, ale navíc uneseme nebo zabijeme francouzského krále! Princ nás jistě odm ění!“

„Pokud si dáme pozor a p řežijeme! „ popichoval druhý.

„Co je život bez rizika?“

Muži se se smíchem poplácali po ramenou, zanechali kon ě podkonímu a zamí řili do hradu.

Daniela sotva dýchala. Z ůstala ješt ě dlouho na míst ě a tiskla se ke zdi. P řísahala p řed Bohem, že ud ělá, co bude v jejích silách, aby pomohla králi Janovi, kdyby byl ohrožen jeho život. Zrada, řekl by její manžel. Ale kdyby se jí poda řilo krále Jana varovat a zachránit mu život, pak by její role v této h ře skon čila. Slíbila, že mu pom ůže, ale jen jednou. Splnila by slib daný matce i falešnému kn ězi. Možná by se pak mohla stát manželkou, po jaké její manžel touží.

Její manžel. Muž, který od ní odjel.

S milenkou následující jeho oddíl?

Obrátila se a po schodišti rychle vystoupala zpátky do svého pokoje. Bála se, že ji té noci někdo navštíví, aby zkontroloval její bezpe ěí. Sotva se dostala na balkon, uslyšela zaklepání na dve ře a své jméno. Byl to Henry. Rychle přeb ěhla místnost a

289

otev řela dve ře. Stál tam a za ním jeden z rytířů .

„Ano?“ řekla.

Uklonil se. „Přišli jsme se podívat, jestli n ěco nepot řebuješ, paní.“

Zavrt ěla hlavou a pohlédla na rytíře za Henrym. „Sir Ragwald, má paní.“

Prohlížela si mladého muže. „P řicházíš od mého manžela?“

„Ne, má paní.“

„Odkud tedy?“

„Od prince Eduarda, má paní.“

„Chápu.“

Poklekl p řed ní na koleno a sklonil hlavu., Jeli n ějaký zp ůsob, jak bych ti mohl posloužit, má paní.“

„Děkuji. Nic nepot řebuji. P řeji ti p říjemný ve ěer.“

Zav řela dve ře pokoje a za čala chodit po místnosti. Po chvíli vytáhla z pláště st říbrnou brož a vyšla do chodby. Na stráži tam stál už jen Henry. „Dostala jsem hlad a také bych se ráda napila vína. Mohl bys poslat pro chlapce z kuchyn ě?“

„Ovšem, má paní.“

Henry se uklonil a zmizel v chodb ě. Zahnul za roh, ale velmi rychle se vrátil. „Poslal jsem tam d ěve čku, má paní.“

„Jsi velmi laskav,“ řekla. Usmála se a vrátila se zpět do pokoje, hledala pergamen a brk a dala se do psaní dopisu vikomtu Langloisovi. Ze strachu, že by dopis mohl někdo ukrást, nenapsala adresu, nevysvětlila nebezpečí, ani dopis nepodepsala. Napsala o své vlastní situaci a označila se za královu oddanou příznivkyni spojenou s mužem, který slouží anglickému králi.

Pak se zase ozvalo zaklepání na dveře. Stál za nimi Henry s chlapcem Yvesem. Nesl pro ni podnos. Když ho postavil na st ůl před krbem v p ředpokoji, pohlédl na ni. Vsunula mu do ruky st říbrnou brož. Henry z ůstal v chodb ě. Daniela ho pozorn ě sledovala pohledem, zatímco chlapci šeptala: „ Řekni svému

290

otci, že se tohle musí dostat k vikomtu Langloisovi . N ěkdo se po něm m ůže poptat v kr čmě U k řivého stromu. Zná to tam tvůj otec?“

„Ano, má paní. Není to odtud dál než hodinu rychlé jízdy.“

„Děkuji.“

„Ne, paní, my d ěkujeme!“ zašeptal rychle. Str čil brož i dopis do kapsy a rychle vyšel z pokoje.

Té noci Daniela bd ěla a její muka byla nesnesitelná. Co když Yvese chytí? Mohou ho mu čit, zabít. Co když ji jeho otec zklame? A co vlastn ě napsala v dopise? Dost na to, aby upoutala vikomta Langloise a on jí p řišel na pomoc? Ano, ur čit ě. Nazna čila mu, že je neš ťastná a že ho zoufale touží vid ět. Slíbila mu n ěco? Ne, jist ěže ne.

Druhého dne m ěla žaludek sev řený jako kámen. Neustále chodila sem a tam, až se zcela unavila. Ale té noci p řišel do jejího pokoje Yves a p řinesl jí víno. Nesl také odpov ěď .

Nervózn ě ji roztrhla. Vikomt Langlois odepisoval: Kr čma U křivého stromu, zítra večer hodinu po západu slunce. Tvůj ponížený služebník L.

Vydechla a uložila se ke spánku. Cítila obrovskou únavu. Zítra ve čer se bude muset vyplížit z hradu, najít cestu do hostince a promluvit s Langloisem, nebo ho p řim ět, aby ji zavedl ke králi Janovi, a pak vklouznout zpátky do hradu!

Je to v ůbec možné provést?

Té noci opustila Daniela hrad a chvátala na místo u zdi, kde měl sv ůj stánek stříbrotepec. Byl tam a do pozdní noci pracoval u ohn ě.

„Do hostince U k řivého stromu je snadné se dostat, má paní.“

„Pěšky?“ vyzvídala.

Usmál se. „V k řovinách za nádvořím bude pro tebe p řipraven kůň . Bude tam Yves a kousek cesty pojede s tebou.“

Beze slov p řikývla.

291

„Zemane MacLachlane!“ ozvalo se.

Celou dobu ujížd ěli velmi rychle za francouzským vojskem a hledali vhodné místo k boji. Adrien byl unavený, zablácený a vy čerpaný, když dával svému pážeti instrukce ohledně koní. Byl to úmorný den, p řivedl muže do t ěžkých poty ček se skupinou francouzských zv ědů.

Vzhlédl, když na n ěho z h řbetu svého mohutného grošáka zavolal David Chesney, štíhlý mladý muž toužící zís kat rytí řskou hodnost a bohatství ve službách prince Eduarda.

„Ano, Davide?“ ozval se.

David rychle sesko čil z kon ě. „Zemane MacLachlane,“ opakoval a najednou jako by znervózn ěl. Ohlédl se, aby zjistil, zda není n ěkdo nablízku.

„Co se d ěje, Davide?“

David k n ěmu p řistoupil blíž. „Klepy, m ůj pane.“

„Klepy?“ David ho doprovázel na Aville, a tak byl neustále v obraze. Daniela se rychle dovedla zmocnit srdcí mnohých muž ů.

„Někte ří muži se chvástali, když se vraceli na Renoncourt. Princ Eduard je poslal, aby se ujistili, že je všec hno v po řádku s hradem i s.“

„Mojí manželkou,“ dokon čil za n ěho Adrien. „A?“

„Chlubili se, plánovali, že zajmou, nebo zabijí krále Jana.“

„Ano?“

David ztišil hlas. Jedna z pradlen, která je tady s námi, dostala zprávu od svého bratra, že je na hradě mnoho zrádc ů. A že se stýkají s hrab ěnkou. A i když nevím jist ě, že je do toho zapletena má se konat schůzka, aby byl král varován.“

„Kde?“ cht ěl v ědět Adrien.

„V kr čmě U k řivého stromu, zemane MacLachlane. Mohu tě tam zavést.“

„Ne, není t řeba, kamaráde.“

„Nemohu uv ěř it, že by mohla zradit našeho krále, m ůj pane. Na hrad ě je bedliv ě st řežena. Henry je dobrý člov ěk a

292

nep řipustil by, aby mu utekla. On i Gervais jsou velmi opatrní a jeden z nich neustále hlídá její dveře. Z hradu nem ůže uniknout.“

„Rád bych tomu v ěř il.“

„Jak by mohla?“

„Nevím. Ale pokud taková možnost existuje, má paní ji objevila.“

„Pojedu s tebou, m ůj pane.“

„Ne, Davide. Nechci s sebou nikoho.“

David si odkašlal. „Zemane MacLachlane, já ji neodsuzuji. Je krásná, oddaná.

Adrien svraštil čelo.

„Je to Francouzka, m ůj pane.“

„Ale byla vychována v Anglii.“

„Musíš pochopit, že paní cítí oddanost.“

„Chápu, že m ůže viset, nebo p řijít o hlavu,“ řekl stroze Adrien. „Ví n ěkdo.“

Jenom m ůj bratr a ta pradlena. Ona, je mojí milenkou. M ůj bratr je ve tvých službách velmi spokojený a nechce jít jinam. A ta pradlena je v ěrná a mlčenlivá.“

„Budeli p ři mn ě B ůh, najdu ji. A až to ud ělám, pošlu ji pryč z Francie, a od pokušení.“

„Bůh bude muset stát při tob ě, protože ta kr čma je doup ětem lotr ů, m ůj pane.“

„Davide, pokud mi chceš posloužit, postarej se, aby se za mnou nikdo nevydal. Máli být moje žena p řistižena p ři zrad ě, modli se, abych ji p řistihl jen já sám.“

„Můj pane, nesmíš ji soudit p říliš krut ě.“

„Vůbec nic nesoudím. Mrazí m ě až do morku kostí a v této chvíli nemám v úmyslu nic jiného než jí zachránit život! Protože kdyby m ěl princ Eduard objevit, že zrazuje jeho otce.“ Nedopov ěděl.

293

Mrazilo ho až do morku kostí. P řekvapilo ho to, protože m ěl| zároveň takový vztek. P řed o čima se mu rozho řel ohe ň.

K čertu s Danielou! To už je snad posté. Jestli se jí néco stane.

Neodvážil se to domyslel. Musel se držet svého hněvu. Byla to jediná možnost, jak ji zachránit. Před ní samotnou.

Daniela dojela k hostinci a rychle sesedla z kon ě, rozhlédla se a zachv ěla. Už tak byla nervózní. Vid ěla dnes odpoledne muže, jak zkoumají ze ď u základ ů hradu. Hledali snad její tajné dve ře? Věděl n ěkdo, že se mohla v noci vyplížit ven jako p řízrak?

Když se p řiblížila ke dve řím, uslyšela mužský smích. Stáhla si kápi přes hlavu a pomyslela si, že p řišla o rozum. Tentokrát krále Jana varuje. A tím splní slib, který dala své matce p řed tolika lety. Vrátí se na Renoncourt a bude v klidu čekat. Dobrotivý Bože, králové p řece proti sob ě nemohou bojovat nav ěky!

Vejít, p ředat vzkaz a hned odtud! říkala si a str čila do dve ří, aby si prohlédla místnost. Doufala, že Langlois je už uvnit ř a že svou zprávu rychle předá.

Mladá žena s tmavými vlasy, červenými tvá řemi a mohutným poprsím se zasmála a s korbely piva se prodírala mezi stoly.

A ti hosté!

Mohl se tu t řást strachy i sám rohatý! Odpornější místo ješt ě nevid ěla, celé zše řelé a tém ěř plné temných kápí zakrývajících obli čeje. T ěch n ěkolik tváří, do kterých vid ěla, jasn ě dávalo najevo, že zde sídlí zlo činci nehrubšího zrna, muži, kte ří byli poseti jizvami a místo oka m ěli d ůlek jako d ůsledek mnoha bitek v temných zákoutích. Kde je Langlois?

Právě když se cht ěla obrátit a odejít, spatřila ho, jak se zvedá ze zadní části místnosti a chvatně k ní mí ří. M ěl na sob ě tmavý plaš ť s kapucí, ale aby ho snadno poznala, nechal kápi

sklouznout z tváře, když p řišel k ní. „Má paní, nedovedeš si představit, jak dychtiv ě jsem na tebe čekal. Nem ěl bych chtít, abys sem chodila v takový čas, ale každé úctyhodnější místo by bylo velmi nebezpe čné. Eduardovi muži slídí po kraji, poj ď, ukážu ti místo, kde si m ůžeme promluvit.“

Ukázal na schody. Okamžitě zneklidn ěla. Co kdyby ji tam přistihli?

Nikdy ji tam nikdo nep řistihne, pokoušela se p řesv ědčit samu sebe. Adrien byl jediný, koho by mohlo napadnout, ž e je schopna prost ě vyjít z hradu a navštívit s varováním pro francouzského krále útočišt ě vyvrhel ů.

A jen B ůh ví, kde Adrien právě te ďje.

Pocítila nevolnost a sev řelo se ji srdce. P ředtím p řísahala, že ho nezradila. Byla to pravda, ale p řece.

Te ď plnila první slib, který dala své matce. Ale, kdyb y ji te ď Adrien objevil, kdyby se dov ěděl o jejím útěku.

Rad ěji na to nemyslela.

Měla by si spíš d ělat starosti s Langloisem. P řipadal jí dnes ve čer úpln ě jiný, než jaký byl p ři prvním setkání. Vedl ji nahoru po schodech a po temné chodb ě. Pak str čil do dve ří pokoje osv ětleného svící. Na stole stála karafa s vínem, krájený sýr a bochník chleba. Ho řel tam ohe ň. Pokrývka na posteli, která jako by tomuto strohému pokoji velela, byla odhrnutá. Všechno jako by bylo nachystáno pro dostaveníčko milenc ů.

Stála vzpřímená a vznešená a čekala. Vikomt Langlois vstoupil za ní a op řel se o dve ře.

„Tak komplikované p řípravy nebylo zapot řebí. Sjednala jsem tuto sch ůzku, abys mohl p ředat zprávu francouzskému králi. Budeš bohat ě odm ěněn.“

„Paní! Jak m ůžeš být chladná jako led, když jsem riskoval život a zdraví, abych sem p řišel, zachránit t ě?“

„Jak to myslíš, pane?“

Zastr čil závoru, zamířil k ní, vzal ji za ruce a p řitom se uklonil jako nejgalantn ější rytí ř všech dob. „Ach, má paní, bylo mi řečeno, že jsi vykopala válečnou sekeru s tím skotským barbarem, kterého ti určil král Eduard.“

V páteři ji zamrazilo. Zatoužila míl volné ruce.

„Psala jsem ti, protože.,“ za čala Daniela.

„Paní, pokud nedošlo k napln ění vašeho slibu, pak jsi volná a dobrý francouzský král m ůže sv ěř it celou v ěc papeži.“

„Možná existují n ěkteré v ěci, o nichž bychom si mohli promluvit pozd ěji. Ale tahle záležitost se musí vy řešit jako první. Snad bude nejlépe, doprovodíšli m ě ke králi Janovi, abych mu mohla osobn ě p ředat své zprávy,“ řekla. Op ět ji zamrazilo. Jeho temné o či se zúžily a objevil se v nich zákeřný a odhodlaný lesk. „Vikomte, necht ěla jsem t ě urazit,“ pokra čovala. „Jsi jist ě ctihodný šlechtic, ale v sázce jsou důležit ější v ěci, než jsem já a Aville.“

„P řemýšlej o tom, paní,“ p řerušil ji Langlois a jeho hlas zask řípal. „Krále Jana by to potěšilo. P ředložíme francouzskému králi hloubku naší lásky a manželství se pak jistě poda ří za řídit, a ty se zbavíš toho pohana, toho barbarského neotesance! Paní, přivedla jsi m ě na myšlenku, že si zasloužím velkou odm ěnu, když ti pomohu. Dostanu ji. A dostanu ji hned, má sladká krásko! Protože mezi tebou a tím divochem k ničemu nedošlo.“

„Vikomte, mám pro krále Jana zprávu! Mysli na jeho hn ěv.“

„Mysli na jeho radost, že m ůžeš pat řit Francouzi, a ne drzému skotskému parchantovi!“

Zírala na n ěho a nar ůstal v ní odpor a vztek na sebe samotnou. „Ne!“

Netrp ěliv ě od sebe muže odstr čila a na okamžik m ěla její taktika úsp ěch. Langlois ucouvl. Ale jakmile Daniela

pokra čovala v cest ě ke dve řím, chytil ji náhle za rameno a přitáhl ji zpátky k sobě. M ěl te ď zlost a v tmavých o čích mu blýskalo. „Cht ěl jsem být jemný a svést t ě,“ řekl, a když na n ěho nev ěř ícn ě pohlédla, za čal blábolit něco o tom, že je v ěrným služebníkem francouzského krále, ale nutně pot řebuje majetek, takový, jaký poskytuje Aville. M ěl v úmyslu z ní na místě ud ělat svou milenku.

Daniela zaklela a ani nev ěděla, jaká slova použila. Kopla ho tvrd ě do slabin, protože v ěděla, že musí získat výhodu, aby mohla uniknout.

Vyk řikl. Rána ho nesnesitelně bolela. Ale pak zaryl prsty do jejího pláště a Daniela tvrd ě dopadla do zm ěti hrubé hn ědé látky. Pak se ocitl nad ní a mluvil dál o svém ničemném záměru. „Drahá paní, chtěl jsem to d ělat na posteli, ale budeli ti víc vyhovovat podlaha.“

20

Adrien ův vztek dosáhl kritického bodu; udeřil ramenem do ldSflve ří a vyrazil je. Vstoupil do pokoje a uvid čl, jak Daniela bojuje oa zemi, zatímco Langlois se ji ponékud nešikovn ě snaží zkrotit. Za pár vteřin by se mu možná jeho záměr poda řil, instinkt Adrienovi p řikazoval zabít Langloise a celý pokoj zabarvit krví z jeho tepny. Ale Langlois byl francouzský šlechtic, ne oby čejný hrdlo řez, takže se Adrien nutil do ledového chladu.

Daniela zatím bojovala a Langlois, tak soust řed ěný na sv ůj útok, že neslyšel Adriena vejít, ji p řesv ědčoval. „Milosrdný Bože, paní, namouduši, utiš se! Neublížím ti, jen k dyž mi dovolíš, abych se t ě dotkl.“

Pak Langlois spat řil Adriena a zmlkl. Danielu udivilo, že tak náhle ustal v útoku, a vzhlédla. Když uviděla Adriena, tvář ji zpopelav ěla.

Adrien se ješt ě nikdy necítil tak jako v tomto okamžiku. Nikdy. Krev mu vzkyp ěla s takovou silou, že hrozila výbuchem. Pouhé pomyšlení, že by sejí Langlois dotkl.

Jakým kouzlem na n ěho zap ůsobila? Cítil tak hrozný žár, tak ji miloval, toužil ji uškrtit a cht ěl ji jako blázen navzdory skute čnosti, že s nejv ětší pravd ěpodobností tohle všechno zp ůsobila sama! Lhala Langloisovi, za řídila tuto sch ůzku.

Adrien bojoval sám se sebou, aby se ovládl. Zaměř il se na Langloise.

„Dotkni se jí, m ůj milý, ale ud ěláš to jen jednou,“ varoval ho.

,,Od říznu ti všechny údy t ěla, které tě mají k tomu, aby ses choval jako hlupák., a nakonec ti u říznu hlavu!“

Přiložil hrot me če Langloisovi k hrdlu. Vikomt vstal.

„Teď ty, Danielo,“ p řikázal Adrien a ostražitě sledoval Langloise.

„Jak,,“ za čala tiše Daniela. ,,Jak dlouho jsi tam stál?“

Adrien na ni nepohlédl, protože nechtěl vid ět její smaragdové oči. „Dost dlouho.“

„A nechal jsi ho, aby m ě tak z řídil.“ I

„Zdálo se mi, že si docela dob ře poradíš sama. Vlastn ě jsem si nebyl jistý, jestli v ůbec záchranu potřebuješ, tak jsi byla na dostavení čko s ním soust řed ěná!“

„Ano!“ vyk řikl Langlois. ,,Je to tak, já jsem přišel, abych ji zachránil! A skutečně se, paní, nemusíš bát. Kdo je ten hulvát? Nezapome ň, že d ům je plný muž ů oddaných francouzskému králi, mužů, kte ří poko ří tohoto anglického lotra!“

„Jen je zavolej,“ tiše mu navrhl Adrien. Nezáleželo na tom. Někdo uslyšel hluk a pomoc Langloisovi se už blížila. Do pokoje vb ěhl tlustý muž následován dvěma mohutnými bojovníky vyzbrojenými noži.

„Pot řebuješ pomoc, milorde?“ zeptal se tlouštík Langlois e.

„Ovšem!“ vyk řikl stroze Langlois. Adrien uznával, že má jistou dávku odvahy, protože s mečem na hrdle bylo víc než zjevné, že pomoc potřebuje. Ale p řesto doufal, že unikne do noci s co nejmenší ztrátou krve.

„Nechci vyvolávat žádné nesnáze a k mrtvému, který mi už dostate čně tíží sv ědomí, p řidávat dalšího!“ řekl Adrien. „Nehodlám vikomta zabít, míním jen odejít s dámou.“

„Přišla za mnou, aby unikla tomu Angli čanovi!“ vyk řikl Langlois. „Neodejdeš s ní., chci si ji vzít.“

„Ale pane,“ řekl Adrien a zdálo se mu, že se hn ěvem udusí, „ona s tebou nem ůže odejít, protože už manžela má.“

„Není to opravdové manželství.“

„Opravdové ve všech sm ěrech,“ opravil ho Adrien a s neskrývanou zu řivostí pohlédl na Danielu. To ji vyd ěsilo. Zasloužila si, co se jí stalo. Dokud Adrien dýchal, nikdy by nikomu nedovolil, aby se jí dotkl, ale v tu chvíli nem ěl d ůvod dávat to najevo. Téměř se na Langloise usmál. „Rád to dokážu, pokud to dáma není ochotna přiznat. M ůžete zavolat porodní bábu.“

„Ale.,“ za čal Langlois.

„Pchá!“ řekl Adrien. Ubohý Langlois byl nenasytný a hloupý, když si myslel, že m ůže vzít Adrienovi Aville. Te ď už byl ale Langlois zcela zmatený. „Uv ědomuji si, že t ě dáma p řelstila, pane vikomte. Umí to výte čně, pokud ji dob ře neznáš. Byl jsi oklamán, pane, a právě proto te ď sotva popadáš dech. Je okouzlující, že? Ale, jak jsem řekl, znám ji dobře a ty, pane, by sis m ěl dát pozor a varovat se tak prohnaného a svůdného půvabu a krásy! Dnes tě nechám žít., ale jestli se ješt ě n ěkdy setkáme, pane, zem řeš!“

Langlois na n ěho zíral a pak zasípal. Ješt ě nikdy se vlastn ě nevid ěli, takže nebylo nic divného na tom, že Langlois Adriena nepoznal, když vtrhl do místnosti. „MacLachlan!“ vy k řikl.

„Přesn ě tak,“ Adrien sklonil hlavu. „Ach ano! Já jsem ten divoch, ten skotský pohan. Vikomte, c’est moi .“

Zdálo se, že vikomt na okamžik zvažuje své šance. Pak vyk řikl. „Chopte se ho!“

To byl bláhový nápad.

Když se jeden z muž ů vrhl k Adrienovi, ozvalo se jen švihnutí me če v prudkém oblouku. Adrien muže zasáhl a srazil ho k zemi. Uslyšel, jak Daniela vyk řikla.

„Chy ť ho, hlupáku!“ za řval Langlois na druhého muže, který vyrazil kup ředu, pohlédl na Adrienovo ostří a chvatn ě se obrátil k útěku. Langlois se sebe vydal p řidušený zvuk, ale ztichl, když

se mu k hrdlu op ět p řitisklo Adrienovo ost ří. „Adieu, milorde vikomte! M ěl bych t ě zabít, ale nechci už kv ůli této zrad ě prolít žádnou další zbyte čnou krev. Zavolala si t ě ona.“

Chytil Danielu, a aniž si uv ědomil tvrdost svého stisku, strkal ji ven ze dve ří. Pak ji vzal za ruku. Bylo mu jasné, že odsud musí rychle zmizet a pak ujížd ět jako blesk. Blížili se další muži.

„Dej mi zbra ň!“ vyk řikla Daniela na Adriena.

„Dokud dýchám, nedostaneš ji, milady! Mohla by mi skon čit v zádech!“

„Nikdy jsem proti tob ě zbra ň nepozvedla!“

„Dovoluji si nesouhlasit!“

„Je jich na tebe p říliš mnoho!“ vyk řikla. „Zabiješ nás oba, pokud dole nemáš své muže!“

„Přišel jsem sám.“

„Sám!“ vyk řikla užasle.

„Když chci zabránit malé chytračce v ú časti na zrad ě anglického krále, většinou si sv ědky nezvu! O zrad ě v ůč i mn ě ani nemluvím!“ Daniela zrudla a ve vy čerpané, strnulé tváři jí záplály oči. „Postav se za mne. T ěsn ě,“ p řikázal jí ostře. ,,A jestli jen pomyslíš na další zradu, budu žít tak dl ouho, že t ě přinutím toho litovat. To p řísahám!“

Adriena napadlo, jestli by ho zradila i tady. Bylo padesát francouzských hrdlo řez ů lepších než Skot ve službách anglického krále?

Neodvážil se na ni pohlédnout, dokud z toho místa nebyli pry č, okolo se hemžilo p ůl tuctu dalších muž ů p řipravených se na Adriena vrhnout. P řipomn ěl si, že je t řeba jednat rychle, a systematicky a svižn ě si za čal prosekávat cestu dolů ze schod ů s Danielou v patách. Uviděl zablýsknutí me če a vyk řikl na Danielu, aby se sehnula, pak zabil muže, který zbr aní vládl. Potom Daniela vyk řikla, bylo to varování, napadlo ho, nebo

prostá reakce?

Dole na n ě čekal Matouš. Adrien nemínil dát Daniele příležitost k út ěku, a tak plácl jejího koně po zadku a poslal ho samotného do noci. Byl si jist, že si zví ře cestu dom ů najde samo. Ženu si pak p řehodil p řes Matouše a popohnal kon ě do trysku.

Sotva vnímal, kudy jedou, tak jím lomcoval vztek. U řeky Daniela protestovala. Bála se chladné vody, ale on byl rád. že oba vymrznou na kost, než dorazí na Aville.

Snad se zimou poh řbí i sv ůj chtí č po žen ě, která ho lak zradila.

Když se p řiblížili k Avillu, brány se na neslyšitelný p říkaz otev řely. Adrien zamí řil ke dve řím vedoucím k hlavní části hradu. Na jeho zavolání se ze tmy vynořil čeledín, aby p řevzal kon ě a postaral se o n ěho.

Adrien svižn ě sesko čil a Danielu stáhl s sebou. Pokusila se mu vykroutit, ale on jí to nedovolil.

Dnes ne.

Odvlekl ji do chodby, a když se cht ěla zastavit, zdálo se, že má obavy, aby někoho nespat řila –, táhl ji dál.

„Nahoru, má paní!“ p řikázal, a jakmile došli k panské ložnici, kone čně ji pustil a str čil ji do pokoje. Tam z ůstala stát jako socha, t řesoucí se, ale jinak nehybná. Vzdorující.

Toužebn ě pohlédla ke dve řím. Adrien jí cht ěl zat řást, až se ji zato čí hlava, a drtit ji rukama, aby jí do hlavy natla čil trochu rozumu.

„Žádné služebnictvo k tob ě dnes ve čer nep řijde, milady,“ řekl jí a snažil se ovládnout. „Když jsem odhalil tvoji bláhovou zradu, postaral jsem se o to, abych t ě sem mohl p řivést nepozorovan ě. Už si se mnou nebudeš dál zahrávat! Ty a tvá rozho řč ená prohlášení nevinnosti! To byla zrada, Danielo. Služebnictvo jsem na dnešní noc poslal pry č. Nehledej proto

pomoc u jiných.“

„Nehledám pomoc nikde!“

„Ne, paní?“ řekl ironicky.

Neodpov ěděla, ale rozt řásla se ještě víc.

„Svlékni se!“ vyzval jí. Ale ona pali čat ě vysunula bradu a hled ěla na n ěho p řipravena bojovat.

„Třeseš se, protože máš na sob ě mokré šaty,“, vyšt ěkl Adrien.

„Budu se t řást, kdy se mi zachce.“

Adrien se snažil s veškerou svou silou zachovat kli d.

„Ovšem,“ odpov ěděl. „Budeš se t řást, ale proto, že to budu chtít já, a já chci, aby ses třásla ponížením a strachem!“ Postoupil o krok sm ěrem k ní. Musela být vyd ěšená ještě víc, než se zdálo, protože ucouvla, up řela na n ěho smaragdové o či a trpce vyk řikla: ,,Jakporou číš!“

Když si svlékala plášť, slyšel, jak zatíná zuby, a pak si začala stahovat promo čené šaty. Adrien vzal z postele pokrývku a po čkal, až si svle če poslední kousek od ěvu. Svíral čelisti, díval se na ni a divil se, pro č ledová voda nedokázala víc ztlumit jeho touhu po ní. Zdálo se mu, že jsou její zaokrouhlenáňadra nab ěhlá a bradavky ztvrdlé do růžových hrot ů. Svedly by i svatého.

Hodil jí pokrývku. Rychle se do ní zahalila. Nechal sklouznout k zemi sv ůj plášť, postavil se p řed ohe ň a znovu za čal bojoval se svým hn ěvem a se svou touhou.

Zabalená v pokrývce stála Daniela naprosto strnulá, nehýbala na svou obranu nepronesla ani jediné slovo.

„Kristepane!“ zaklel nahlas. „Eduard si nezaslouží, abys ho tak nenáviděla!“

„Necht ěla jsem Eduardovi ublížit. Necítím k n ěmu nenávist. Cht ěla jsem jen varovat krále Jana.“

„Král Jan dob ře ví, že bude bitva, a co pomáhá francouzskému králi, škodí anglickému! Tím, že pomáháš

Janovi, paní, velice ubližuješ Eduardovi!“ Adrien s e na okamžik zarazil a uv ědomil si, jak nebezpe čnou hru oba hrají. „M ůj Bože! Víš, že padaly hlavy; lámaly se vazy za mnohem menši provin ění, než bylo to tvoje dnešní? Dobrotivý Bože, m ěl bych ti napráskal, ty hloupá!“

Ale ona na n ěho ml čky hleděla a v o čích m ěla vzdor i výzvu, „Jsi Eduard ův pfisluhova č. Všechno jsi získal s jeho pomocí.“

„I tebe?“

„I mé statky a tituly!“

„Kéž bych je nem ěl! Ano, paní. Jsem jeho p řisluhova č, jsem jeho člov ěk a te ď t ě varuji, už nikdy nezapome ň, že jsi moje žena!“

Daniela zvedla bradu ješt ě výš a s ledovým klidem promluvila. „Výborn ě, pane, p řišel sis pro mne a náležitě jsi m ě v mém úsilí zastavil. Vím, že m ě budeš soudit a vyneseš nade mnou ortel, jaký uznáš za vhodné, odsoudil jsi m ě totiž, i když jsem byla nevinná. Tentokrát jsem se alespoň provinila tím, že jsem cht ěla vid ět krále Jana živého! Ale protože máš tak bídnou náladu, nemám ti už dnes večer co říct. Nemohu se omlouvat za něco, co jsem m ěla v úmyslu ud ělat. Ale co se tý če mé oddanosti a mých cit ů, nikdy jsem ti nelhala.“

Adrien se na ni užasle díval. Po tom všem, co se dn es v noci událo, si Daniela myslí, že tady bude rozhodovat. Myslí si také, že mu po dnešním ve čeru p řikáže, aby se jí nedotýkal?

Hled ěl na ni a ona vykro čila ke dve řím.

Málem ji k nim nechal dojít

„Ne, ne, milady! Dnes neodejdeš!“ ujistil ji a proš el kolem ní. Nedotkl se jí, ale postavil se do dve ří.

Ustoupila a ml čky se dívala do zem ě. Nehýbala se, ani se netřásla. Adrien vybuchl. „Měl bych zmrskat každý kousek tvého těla.“

„Musela jsem.“

„Ano, k čertu s tvojí anglickou krví, musela jsi dodržet sl ib daný tomu Francouzovi! Nu, to alespo ň trochu vysv ětluje, pro č jsi tak ni čemn ě zneužila práv ě toho krále, v jehož dom ě jsi vyrostla.“

„Předej m ě tedy panovníkovi!“ vyk řikla. „Ud ělej konec té.“

„Konec? Sotva jsme za čali.“

Chrlila ze sebe hn ěvivá a vyzývavá slova. „Jistě t ě n ěkde pot řebují. Jsi králův oblíbenec. Nemáš dnes večer žádné nep řátele, se kterými bys mohl válčit? Nemusíš zabít žádného draka?“

„Dnes ne, moje milá. Zkrotit musím jen draka, který sedí ve mn ě. Pov ěz mi, paní, co jsi vlastn ě napsala tomu h ňupovi Lang loisovi? Že jsi nedodržela manželský slib? Že nedoš lo k napln ění manželství‘?“

Zčervenala. ,,Jenom jsem řekla, že pot řebuji jeho pomoc,“

Ovládej se, p řipomínal si. Jestli se jí te ď dotkne, mohl by jí zakroutit krkem. „Byla jsi ochotná jít sním do postele, aby ses dostala k francouzskému králi?“ zpovídal ji.

Pot řásla hlavou a zbledla. „Byl jsi u toho! Víš, že jsem ne.“

„Ano, má lásko, díky Bohu, že ses nechtěla vzdát bez boje.“

„Jak se opovažuješ.,“ za čala rozho řč en ě.

„Jak se opovažuješ ptát?“ opá čil stejn ě ost ře. „Svád ěla jsi ho. slibovala jsi mu manželství. Kristepane, milady, a ty mluvíš o slibech! Vzpomínám si na sliby, které jsi dávala mn ě, docela jasn ě, pokud ty si je nepamatuješ. Na každé slovo.“

Zamí řil k ní.

Te ď.

Te ď sejí dotkne.

„Vzpomínám si na ty sliby.“ zašeptala. Upírala na něho vlhké, veliké a krásné oči. Dlouhé vlasy m ěla bohaté a zářivé a splývaly jí po zádech jako vodopád. Couvala před nim. Vykro čil

305

za ní, až narazila na ze ďa nemohla dál.

Ovládnout se! Ach Bože, p řekypoval zlostí. Jeho svaly po ní toužily, t ělo pulzovalo, slabiny ho bolely. A ť ho zkusí odmítnout.

„Paní,“ zamru čel a díval se p řitom na pulzující jemnou žilku na jejím hrdle. „Víš, co m ě udivilo a zdrtilo nejvíc?“

„Co?“ řekla a vy čerpan ě ho pozorovala. Tiskla se ke zdi, jako ty se v ní cht ěla schovat.

„Jak jsi mohla říct, že naše manželství nebylo napln ěno.“ tvářil se posm ěšn ě a pomyslel na to, jak ji p řistihl se Simonem.

„A p řitom si tak dob ře vzpomínám na naši první noc!“

„Ano!“ vyk řikla. „Vyhrožoval jsi, že dáš té chátře d ůkaz o napln ění našeho manželství!“ obvinila ho pohrdav ě. „A to si říkáš rytíř? Mluvíš o kavalírství,“

„O tom mluvím málokdy. A těm hlupákům jsem jenom řekl, že by mohli zavolat porodní bábu, aby dokázala, že nejsi tak nevinné d ěvče!“

Zd ěšené zalapala po dechu. „Tys cht ěl, abych.“

„Ne, takovou radost bych t ěm ni čemným hlupák ům neud ělal. Ani kdybych tak poskytl d ůkaz tvému zamilovanému a dost tupému Francouzovi v tom, že jsi legálně a v každém ohledu moje žena, moje manželka. Ale je tu n ěco, co te ď velmi dychtiv ě toužím poskytnout tob ě!“

Daniela do Adriena zabodla jisk řící o či. Adrienovi se rozbušilo srdce. „A to, pane tyrane?“ promluvila ch ladn ě.

Usmál se. „Osv ěžení pam ěti, paní manželko. Netušil jsem, jak jsem zklamal ve svých manželských povinnostech! Jen tak jsi mohla zapomenout na napln ění našeho manželství.“

„Ale ne, nezklamal jsi v ůbec v ni čem!“ vyk řikla. „A moje pam ěť je v po řádku, nezapomněla jsem na nic.“

306

Víc Adrien v ědět nepot řeboval. Sáhl na přikrývku a zu řiv ě ji z Daniely strhl. Zkoumav ě si ji prohlížel a touha v n ěm planula s celou svou úchvatnou silou. Pomyslel na to, jak ji Langiois málem znásilnil, ale to ona sama si s ním domluvila sch ůzku!

Nev ěděl p řesn ě, co mu Daniela vidí v o čích, jestli hn ěv, nebo touhu.

„Ne.,“ zašeptala.

Když se setkali naposledy, zu řiv ě ho odmítla, za to, že jí ne“ věř il. A te ď.

Te ď mu ukázala, že jsou nep řátelé. Přesto ji cht ěl. Cht ěl se jí dotýkat a ochutnávat ji, vzít si ji, laskat ji a usínat s ní. Pokrývka z ní už spadla; dokonalou ple ť, ňadra, dokonce i k řivku bok ů, štíhlé nohy, trojúhelník chloupků mezi stehny jen z části zahalovaly vlasy. Pocítil hlad, nepotla čítelný a neúprosný.

,, K čertu s tebou,“ řekl jí a p řitiskl ji ke st ěně.

Pokusila se vyprostit. Nedovolil jí to.

„Budeš si pamatovat, kdo jsi!“ vyk řikl.

„A komu pat řím?“ zaprotestovala hn ěvivým výk řikem.

„Ano, paní, p řesn ě tak!“

Op řel se o ni a políbil ji. Nalezl její rty, p řitiskl se na n ě, plenil je i celá ústa jazykem a žádal víc. Ale pak se jeho rty na okamžik odtrhly.

„Prosím.“

Stál nehybně, nitro sev řené. „Copak, paní? Prosíš o milost?“ zeptal se. A kdyby prosila, co pak? Mohl by od ní odejít?

Nikdy. Ani kdyby mu to p řikázal sám král.

Ale Danieliny o či byly doširoka rozev řené a zlobn ě na Adriena hled ěly.

„Ani za.“

„Ani za p ět es?“ nadhodil jejími slovy.

„Jsi nejhorší z ni čem ů!“ vyk řikla, „a já tě už nikdy nebudu o

307

nic prosit!“ Najednou s ním za čala zápasit a bušila ho do hrudi. Adrien jí ocelovým stiskem sev řel zápěstí. Zmlkla a zírala na něho. Ve sv ětle plamen ů Adrien vid ěl, jak se jí zvedají ňadra. A on byl vzteklejší a zároveň vzrušen ější než kdykoli v život ě. Bože, jak trp ěl, a ona by mu p řitom mohla pomoci!

„Ano, milady,“ ujistil ji. „Jsem rozhodnut, že m ě dnes ve čer pot ěšíš! A budu chtít všechno! Pamatuji si dob ře, co planulo v mém těle i v mojí mysli. Na touhu, která sytila tolik nocí. Ano, pot ěšíš m ě! Tv ůj hn ěv m ě nezajímá. Zbav se jej!“

Strhl ji do své náruče a ani nev ěděl, jak p řekonal t ěch pár krok ů, které je d ělily od postele. S Danielou v náručí drsn ě upadl do chladné hebkosti. Nev ěděl, jestli se vzpírala. Pokud bojovala, on bojoval nelítostn ějí. Našel její rty, zaúto čil na n ě, dráždil je, laskal, vychutnával a žádal. Dotýkal se jí, hladil její plná ňadra, bradavky, stehna, hrdlo.

Vzty čil se nad ní a netrp ěliv ě ze sebe strhával od ěv. Upírala na n ěho velké o či, které byly ve sv ětle ohn ě zá řiv ě zelené. Nezašeptala jediné slovo protestu, ale ani k n ěmu nevztáhla ruce.

I když cht ěla.

Chytil ji za ruku a p řiložil si ji k rozpálené kůži. Svaly ho prozrazovaly a chv ěly se v o čekávání, když vedl její prsty k hrudi a k tepajícímu žáru jeho mužství.

Prudce se zachv ěl a ona se málem odtrhla. Přidržel ji u sebe.

„Abys nezapomn ěla!“ zašeptal a ona se zachv ěla, ale už se neodtáhla.

Přitla čil ji k posteli, vtiskl se mezi její nohy a nedbal na ni, ani když liše vyk řikla. Chytil ji za kolena a odtáhl je od sebe, aby si uvolnil bránu k nasycení své touhy. Líbal a dráždil jemnou, hedvábnou kůži na vnit řní stran ě stehen, pak se p řisunul blíž a z jeho laskání se rozho řela jiskra, rozproudila žhavá láva,

308

a on op ět nelítostn ě žádal a vzrušoval.

Ale byl to on, kdo prožíval muka. Do jeho krve, do každého jeho nádechu, do zuřivé vášně se vlévala její chu ť, v ůně a dotek těla. Svíjela se, cht ěla uniknout, pak zase p řijít blíž.

Bylo toho p říliš mnoho a zároveň málo. Víc nemohl snést. Zvedl se nad Danielu a zano řil se do jejího l ěla. Dívala se na něho a Adriena znovu napadlo, jak m ůže mít žena nad mužem takovou moc. Jak mu m ůže tak napl ňovat mysl, tolik ho mu čit, ale zároveň zaujímat v jeho srdci takové místo, že by pro ni s radostí zem řel, zabíjel.?

Jestli se jí ješt ě n ěkdy dotkne jiný muž.

Setkal se s jejím pohledem.

„Abys na mne nezapomn ěla.,“ zašeptal.

Zavzlykala, zav řela o či a vztáhla k němu ruce. A on ji objal pohybem prudkým jako smrš ť a znovu a znovu do ní pronikal, jako by tím mohl dosáhnout věcného spojení.

Pak ucítil vlnu jejího vyvrcholení a v následujících vte řinách ztratil veškeré jasné myšlenky, jen se prudce chv ěl p ři náporu vlastní extáze.

Ale ješt ě když ji držel v náru čí a jeho semeno proudilo do jejího nitra, nadával si do bláznů. Ano, dokázal, že je jeho vlastnictvím, jeho ženou, jeho milenkou, která svádí a vzrušuje. Přim ěl její t ělo k reakci na vzájemné spojení.

A op ět jí zaprodal svou proklatou duši. Žádná jiná žena nebyla jako ona. Vnikla do jeho krve, do jeho života. V duši a v těle ji bude mít nav ěky.

A p řece ho znovu zradila. B ůh ví. Že je Francouzka. Do morku kostí.

A skute čná bitva teprve nastane. Daniela je nebezpečná. Pro ně pro oba. Neodváží se nikomu sv ěř it, protože riskovala sv ůj život. On ji bude bránit až do konce, a p řitom ob ě jejich hlavy

309

mohou skon čit na špalku.

Svaly se mu bolestn ě sev řely.

Vstal.

A p řitom cht ěl z ůstat. Držet ji celou noc v náru čí. Ale neodvážil se. K čertu s ní, neodvážil se!

Vytáhl z truhlice svůj od ěv a rychle se oblékl. Nechtěl se na ni dívat, ale vid ěl ji, i když p ředstíral, že se pln ě v ěnuje oblékání. Paže m ěla zk řížené na hrudi, kolena zvednutá a přitisknutá k sobě. Tmavé vlasy byly rozprostřeny po bílém prádle a oči m ěla zav řené. Rysy byly jako z mramoru, pleť slonovinov ě bílá a dokonalá, až Adriena znovu bodl osten touhy , který p řikazoval: „Dotkni se jí!“

Připjal si pochvu a me č.

A zabouchl za sebou dve ře.

Když Daniela uslyšela bouchnutí dve ří, trhla sebou a zamrkala. A horké slzy, které sejí hromadily pod víčky, najednou vytryskly ven.

Co jiného mohla d ělat? Jak mohla zm ěnil sv ůj osud, zm ěnit samu sebe, svou oddanost, sv ůj smysl pro čest? Kéž by to pochopil!

Co tu d ělal?

Kam odtud odešel?

Zoufale po n ěm toužila. A te ď ho kone čně m ěla, dotýkala se ho, cítila jeho žár, n ěhu, hlad a vášeň.

Opravdu ho velmi dlouho milovala. Tak dlouho! A chy b ěl jí, cht ěla ho, postrádala ho, toužila po.

Nu, dnes ve čer ho m ěla.

A ztratila. Kdyby se jen vrátil zpátky. Co pak? Mohla zašeptat pravdu. Nev ěř il by jí. Nevadilo by to. Dnes ne.

Ne, dnes ne.

Daniela se bez zábran rozplakala.

310

21

Tři týdny poté, co Adrien zanechal manželku na Avillu, se armády konečně st řetly ve veliké bitv ě u Poitiers, která byla dlouho o čekávaná.

Konala se 19. září 1356. Král Eduard byl tou dobou v Anglii. Tažení i bitva z ůstaly na bedrech jeho syna, prince Eduarda. Proslavil se jako Černý princ kv ůli barv2 zbroje, v níž vedl své šiky do boje.

Bitva skon čila skv ělým vít ězstvím Angli čan ů; Francouzi byti do jednoho poraženi. Adrien, který se ú častnil útoku jízdy, vyjel na bitevní pole za lu čištníky, jel na Matoušovi a srážel nep řátele s ohromnou silou a rychlostí. Bojoval me čem a palcátem ozbrojeného padlého bojovníka. Pak přidal válečnou sekeru dalšího protivníka. Denní rozkazy byly tvrdé a v jednu chvíli byli vojáci pokryti tak strašlivou sm ěsí bláta a krve a bitva zuřila tak nelítostn ě, že kdyby m ěl Adrien čas p řemýšlet, snad by se rozk řičel hr ůzou a z bitevního pole by utekl. Na p řemýšlení však nem ěl čas. Nep řátelé, cizinci, kteří se na n ěho hnali se svými zbran ěmi, toužili po jeho smrti a nedalo se d ělat nic jiného než proti nim bojovat.

Když Francouzi padali k zemi, k řičel Adrien na své muže, aby íbytek nep řátel obklíčili. Uprost řed boje si uv ědomil, že on i jeho muži mají ve svém st ředu francouzského krále. A tak se stalo, že se Jan stal anglickým zajatcem. Adrien si musel p řiznat, že tohoto muže obdivuje. Byl to mladý král, state čný v boji a hrdinný v obran ě. Byl to hezký člov ěk, okouzlující Valois, a když ho odvád ěli k princi Eduardovi, byst ře podotkl: ‚Á zeman

312

MacLachlan! Když už mám být zajat, alespo ň m ě doprovází někdo z rodiny. Jakpak se má moje krásná sestřenka z Avillu?“

„Daří se jí dob ře, králi Jane.“

„Navzdory uskok ům takových muž ů, jako je Langlois.“ zamumlal král Jan a uhladil si tmavé vlasy. Pokrčil rameny a usmál se na Adriena. „Přirozen ě, zemane MacLachlane, nejsem blázen. Slyšel jsem, k čemu v té krčmě došlo; Langlois nebyl tak nedbalý, aby m ě neupozornil, že se ke mn ě hrab ěnka cht ěla dostat. Chápu, že jsi z toho mohl mít velké manželské soužení.“

„Up římn ě řečeno, bál jsem se o její život, kdyby se o její zrad ě dov ěděl Eduard.“

„Nedozví se o ní,“ řekl Jan byst ře a Adrien si znovu uv ědomil, jak se mu ten muž líbí.

Dojeli k válečnému stanu, kde svého královského zajatce očekával princ Eduard. „Bratrače!“ pozdravil Eduard Jana. „Jaké potěšení!“

„Pro tebe jist ě,“ řekl Jan.

„Jsi vzácný host.“

„Jaká bude moje cena?“

„Až se m ůj otec doví, že jsme t ě zajali, stanoví ji sám,“ odpověděl mu Eduard a plácl ho do zad. „Sotva tě mohu požádat, aby ses napil na mé velké vítězství. Napiji se s tebou tedy ze soucitu, souhlasíš?“

Princ Eduard z ůstával veselý, jak bylo jeho zvykem. Vít ězství Angli čan ů bylo dokonalé a muži u táborových oh ňů si už vypráv ěli, že velká bitva vejde do lidových historek a že se o ní bude zpívat. Vojáci budou studovat taktiku, kterou se králové řídili.

Ale p řestože se Adrien p řipojil v oslavách k Eduardovi, nemohl se do čkat pohledu na své vlastní muže a válečné o ře. Přes sladkost vít ězství m ěl duši ho řkou. Nemohl zapomenout na svoji ženu a na to, že tak ochotn ě riskovala život cestou do hostince U k řivého stromu. Nemohl uv ěř it tomu, že ji stále

313

miluje, navzdory její zrad ě a svému rozumu. Ned ůvěř oval jí. Nebezpe čí, kterým ohrozila anglický královský rod, pominulo při dokonalé porážce francouzské armády a zajetí krále Jana. Adrien ale náhle zatoužil, aby byla Daniela mimo Francii. Možná to zp ůsobil hn ěv v jeho duši. Byla te ď na Avillu. Zanechal ji tam pod ochranou, protože m ěl p ři válečných akcích málo času na cokoli jiného. Ale její p řítomnost na Avillu ho znepokojovala. Zdálo se mu, že svou zradou vlastn ě dosáhla toho, co cht ěla. Brzy se dozví o Janov ě porážce a b ůh ví, jestli se nezaplete do n ějakého spiknutí za jeho osvobození.

Daniela na Avillu nez ůstane. Byl p říliš dlouho mimo Anglii a Skotsko. Uv ědomil si, že on sám touží po návratu na své hrani ční sídlo. Domov je místem, které mu osv ěží duši. A jestli bude Daniele rozervaná, skalnatá země p řipadat barbarská, Adrienovi se zdála být ideálním místem pro tuto ženu.

Odveze ji do Skotska a nechá ji tam, dokud jeho hněv nevychladne. Možná se zbaví své posedlosti, kterou v n ěm vyvolala žena, jež ho p ři každé příležitosti zrazuje. A když ne, dobrá, m ůže odjet do Londýna. V Londýn ě najde dostatek rozptýlení.

Pozd ě v noci, když princ Eduard kone čně osam ěl, se Adrien vrátil do panovníkova válečného stanu a požádal o dovolení opustit bitevní pole a vrátit se na Aville pro svou manželku.

„Pot řebuji t ě ješt ě n ějaký čas u sebe, je t řeba za řídit hodn ě věcí. Pošli na Aville sluhy a nechej ji dopravit k průlivu. Setkáme se s její družinou tam. Vyhovuje ti to?“

„Když mi to nabízíš,“ řekl Adrien.

Eduard se usmál. „Nemusíš se bát. Nenajde způsob, jak pomoci králi Janovi k útěku.“

Adrien svraštil čelo. „Obdivuji tvou jistotu.“

Eduard se zasmál. „Toho se bojíš, ne?“

„Možná.“

„Nemyslím, že sejí poda ří dostat ho z v ěže.“

314

„A já ji nechci odvézt do Londýna.“

„A co tvé anglické panství.

„To není to správné místo. Odvezu ji dom ů. Do Skotska.“

„Chápu. Daleko, co nejdál odtud. Ale já si přeji, aby ses vrátil do Londýna. M ůj otec t ě bude o čekávat.“

„Vrátím se do Londýna, až uspo řádám své záležitosti ve Skotsku.“

„S hrab ěnkou?“

„To sotva.“

Eduard se usmál. „Možná tvé dámě n ějaký čas v divo čin ě prosp ěje. Ale myslím, že ji také n ěkdy bude chtít vid ět m ůj otec.“

„Zřejm ě ano. Vždycky k ní byl laskavý. Abych řekl pravdu vlastn ě v ůbec netuším pro č. Zrazuje ho znovu a znovu.“

Eduard pokr čil rameny. „Možná otec cítí vinu, pokud jde o Aville. Nebo je v tom vzpomínka na p řátelství s jejím otcem, či vý čitky sv ědomí za to, že se zmocnil vlastnictví její matky. O tec je n ěkdy zvláštní.“

„Pokud p řikáže, abych pro ni poslal, ud ělám to. Ale teď bych ji rád vzal dom ů do Skotska.“

„Čiň podle svého p řání.“

Zprávy o strašlivé porážce francouzské armády u Poitiers dorazily na Aville velmi rychle.

Přestože se Daniela zase ocitla ve víru starostí o sv oji domácnost, od začátku věděla, že nem ůže odejít a že kdyby se o to pokusila, už se jí nedostane žádného slitování. Byla tam, kde cht ěla být, a tak se nepokoušela nikam utíkat. Ale sir Giles ji každý ve čer doprovázel do jejího pokoje a ona neudělala jediný krok z hradu bez Daylina, nebo bez doprovodu jiného z muž ů svého manžela. Byla u ní op ět Monteine. Daniela za to byla vd ěč ná, ale přitom o čekávala zprávu od Adriena nebo z bojiště s větší nervozitou než jindy. První zv ěst, která přišla, byla d ěsivá.

315

Objevila se v podob ě zran ěných, zakrvácených a vy čerpaných muž ů, kte ří hledali cestu dom ů. Byli to poražení nep řátelé, ale na Avillu dostali jídlo, byly jim ošet řeny rány a nabídnuta veškerá pomoc. P řikázal to Adrien prostřednictvím prvního posla, který se dostal na Aville.

Zprávy o katastrofě neobdržela Daniela, ale sir Giles. Byl to právě on, kdo ji pozval do velké sín ě a kdo jí tiše sd ělil, že princ Eduard porazil Francouze a král Jan se stal anglickým zajatcem.

„A Adrien?“

„Zeman MacLachlan neutrp ěl jediné škrábnutí, má paní, je to veliký vále čník.“

Zachv ěla se, zpo čátku úlevou kvůli Adrienovi, pak bolestí za Francouze a za Jana. Vyběhla ze sín ě a sp ěchala nahoru. Celá ho řela a s žaludkem rozhoupaným jako na mo ři se ztrápeně uložila do postele. Co te ď bude následovat?

Za n ěkolik dní se v Danielin ě pokoji objevil Daylin a řekl jí, že se musí p řipravit, vydají se na cestu.

„Kam?“

„K průlivu La Manche.“

„Apak?“

„Dál nevim, má paní. Král Jan má být převezen do Londýna. Mnoho dalších Francouz ů je drženo jako rukojmí a ti budou také uv ězn ěni v hradu.“

Daniele p řeb ěhl po zádech mráz. Chce s ní mít Adrien ještě něco spole čného? Nebo chce žádat o rozvod? Uvězní ji mezi francouzskými rukojmími v hradu?

Ptát se na to Daylina bylo zbytečné. Nic totiž nev ěděl. Mon teine ho neustále zasypávala otázkami a on hněviv ě odpovídal, že jí nemá co říct. Monteine byla nervózní z toho, co bude následovat, a Daniela si uvědomila, že se za číná obávat budoucnosti.

Rod Vaiois se vyrovnával s pokořením. I kdyby se Daniela ze strachu pokusila o útěk, nem ěla by se na koho obrátit. Své obavy

316

však nedala najevo, pustila se do balení a požádala, aby mohla jet na své Hv ězd ě. Bylo jí to dovoleno. Stanoveného dne vyjela bez reptání a bez protestu a hlavu držela vysoko zdviženou.

Skupina zamí řila do Calais, kde setkala se sirem Timolhym Fieldem. Ten všechny velkoryse p řivítal a doprovodil Danielu do rozlehlých prostor starého normanského hradu. Byl jí přid ělen obrovský pokoj s krbem, který se táhl tém ěř podél celé jedné stěny. Mohutná postel se závěsy a nebesy stála v protějším rohu. Úzká okna zakrývaly h řejivé tapiserie a zdi byly lemovány černými policemi s knihami.

„Doufám, že zde budeš mít pohodlí,“ řekl sir Timothy. Byl to starý rytí ř, ale ramena m ěl široká jako býk a vysoký byl jako dub. ,,Moje rodina zde žije celé generace. Ud ělali jsme, co se dalo, aby tu bylo teplo a p říjemn ě.“

Usmála se a pohledem blýskla po Daylinovi, který stál vedle sira Timothyho.

„Jsem si jistá, že se tu budu cítit p říjemn ě. Z ůstanu tu dlouho?“

Sir Timothy pohlédl na Daylina a svraštil čelo. Ten se Daniele uklonil. „To nemohu říct, má paní. A nyní m ě omluv, zanechám tě aby ses mohla ubytovat.“

Daylin vyšel ven z pokoje za hostitelem. Monteine málem zakopla o sukn ě, jak se hnala za Daylinem, a Daniela osam ěla. Brzy zjistila, že jsou dve ře zav řeny na závoru. Nebyla tu hostem. Byla v ězn ěm.

Cítila únavu. V ětší únavu, než kdy v život ě prožívala. Sloužící se jí p řišel zeptat, jestli se nechce vykoupat, a ona s radostí souhlasila. Cesta byla dlouhá a blátivá. Sotva vylezla z elegantní mosazné vany, p řinesli jí ve čeři. I po jídle se cítila unavená, takže nem ěla chu ť bušit na dve ře a žádat vysv ětlení. Schoulila se na postel a usnula.

Za n ěkolik hodin se probudila. V pokoji nebyly rozsvíceny žádné lampy ani svíce a oheň v mohutném krbu skomíral.

317

Daniela odtáhla závěs a bosá vystoupila z postele. Zachvěla se chladem a zamí řila ke krbu. Posadila se na koberec a natáhla ruce, aby ucítila jeho teplo.

„Tak, Adrien ě!“ promluvila k ohni. „Co tady d ělám, zam čená v tomto pokoji v Calais? Cos pro mne p řichystal tentokrát, ty, bastarde!“ zašeptala a slzy ji pálily v o čích. Budoucnost se zdála chmurná. Zjevně se s ní Adrien už nechce dál trápit. Bude ji prost ě posílat s doprovodem z místa na místo. Bude opomíj ená, zatímco on se bude starat o to, aby stále zůstal nejv ětším oblíbencem krále Eduarda! „Měl by ses smažit v plamenech pekelných!“ zašeptala do plamen ů.

„Jak milé!“

Ješt ěže sed ěla! Uslyšela Adrien ův hlas, hluboký a chladný. Kdyby stála, byla by se zhroutila. Prudce se obrátila na špi čkách a vid ěla, že sedí v jednom z mohutných kožených k řesel u krbu.

„Adriene!“

„Ano, má lásko?“ řekl klidn ě. Pohodln ě se opíral o op ěradlo a pozorn ě si ji prohlížel o čima, ve kterých se t řpytilo ryzí zlato ohn ě. Nem ěl na sob ě zbroj, jen t ěsné kalhoty, košili, tuniku a vysoké boty. Na bílé haleně zá řil červen ě vyšitý erb.

Daniela pomalu a opatrn ě vstala a cht ěla se na n ěho podívat shora. Nepohnul se, ale dál ji vážně pozoroval. Pak se lhostejn ě pousmál. „Tak co, chyb ěl jsem ti?“ zeptal se.

Nevšímala si ironie a se sevřeným žaludkem t ěžce polkla. ,,Co d ělám tady v Calais?“ zeptala se ho.

,,Jsi hostem sira Timothyho,“ řekl Adrien rozhodn ě.

„Jsem v ězn ěm. Moje dve ře zamykají zven čí.“

„To t ě jist ě nep řekvapuje!“

„Král Jan je v zajetí.“

„Ano, a já mám v úmyslu to tak nechat.“

„Co špatného bych mohla provést?“

„Bojím se, že bys na n ěco p řišla.“

Daniela zmlkla a sklopila o či k husté medv ědí kožešin ě. Pak

318

znovu pohlédla na Adriena a snažila se zachovat klid.

„Co se stane s králem?“

„S Eduardem? Nu, jeho lid ho za toto velké vít ězství oslavuje.“

„Měla jsem na mysli krále Jana, a ty to víš.“

„Transportují ho do Anglie a bude uv ězn ěn v hradní v ěží.“

„A já mám být také uvězn ěna v hradní v ěži?“

„Ne,“ řekl Adrien. „O svého krále Jana se nemusíš bát. Bude sice v ězn ěn, ale bude zároveň hostem krále Eduarda. Up římn ě pochybuji, že bude jakkoli strádat.“

„Takže., co se mnou bude?“

„Odjedeš z Francie.“ ¨

Cítila, že zbledla. „Do Londýna?“

„Do Skotska.“

Skotsko. Jeho vlast. Leží daleko, daleko od všeho a od všech. Nehostinná pustina.

A tam ji m ůže nechat.

„Co sídlo mého anglického otce?“ zamumlala.

„Postarám se o n ě.“

„Kdy odjíždíme?“

„Časn ě ráno.“ Vstal, a jak nad ní tak stál, všimla si, že má vlhké vlasy. Von ěl čistotou, borovou v ůní mýdla. Tady se nekoupal; nevid ěla v pokoji žádnou z jeho v ěcí a ucítila slabost v kolenou, když ji napadlo, že si za řídil pokoj n ěkde jinde. M ěla pokušení se mu vrhnout k nohám a k řičet, že mu nikdy necht ěla ublížit, že jenom velmi litovala krále Jana a Francii a že jí bylo líto i jich samotných, protože se zdálo, že se jeji ch manželství stalo ob ětí války.

319

Nevrhla se mu k nohám. Ani nekřičela. Stála zcela nehybně a pod jeho zkoumavým pohledem se chv ěla nervozitou. „Měla bys spát. Slyšel jsem, že ti nebylo dob ře,“ řekl.

Zavrt ěla hlavou. „Je mi dob ře.“

„Monteine řekla Daylinovi, že často cítíš nevolnost.“

„Monteine nemá právo miuvit o mně s Daylinem.“

„Oba mají o tebe starost.“

„Jsem jim za jejich starost vd ěč ná, ale jsem v naprostém po řádku a oni by o mně bez mé p řítomnosti nem ěli mluvit.“ Jestli m ěl v úmyslu odejít, pomyslela si, tak te ď má p říležitost. Nebylo jí v té chvíli špatn ě, ale cítila, že se rozplá če. Všechno se tak kazilo! Adrien s ní mluvil jako vzdálený cizinec. Bylo strašné uvažovat, kam se on vypraví, zatímco ji nechá v pohodlném v ězení.

Pokr čil rameny a zlaté o či m ěl stále upřeny na ni. „Alespo ň jsi tady. A neutekla jsi z Avillu.“

„Neutekla jsem, protože jsem nem ěla pot řebu Aville opustit. Je to m ůj domov a pat řím tam.“

„Aha, takže kdybys byla na Avillu, nebyla by ses vy pravila do hostince U k řivého stromu?“ tázal se a mírně naklonil hlavu.

Rozho řč en ě vydechla. „Slíbila jsem matce, že budu ctít krále.“

„Ano, paní. Jsem si v ědom toho proklatého slibu. Ale nemyslíš si, žes ho už dávno splnila? Dost dávno na to, abys te ď mohla splnit slib, který jsi dala mn ě?“

Daniela se pomalu nadechla a snažila se, aby se jí net řásl hlas. „Slíbila jsem tomu kn ězi, že zachráním králi Janovi život, buduli moci. Rytí ři vyhrožovali, že ho zabijí, Adriene.“

„Ten kn ěz byl falešný.“

„I tak jsem slíbila p řed Bohem, že krále zachráním, buduli moci. To je všechno. A je svatá pravda, že jsem nepravého kn ěze nepoznala. Kdybys m ě nechal doma na Avillu.“

320

„Nu, paní, te ď pojedeš dom ů.“

„Ne do svého domova.“

„Můj ti bude muset sta čit!“ p řerušil ji ost ře. „Spi, dokud můžeš,“ řekl jí, prošel kolem ní a opustil pokoj. Uslyšela, jak se za dve řmi zasunula závora.

Nakonec ulehla a usnula. A pak se pomalu probudila a uv ědomila si teplo a jemný dotek prstu na ramenou a na zádech. Nadechla se a zpo čátku se bála pohnout, pak na okamžik dostala strach, jestli se k ní nevplížil n ějaký cizinec. Ale nebyla to cizí ruka, byl to Adrien a ona to v ěděla, protože se jí dovedl dotýkat velmi jemn ě a sv ůdn ě, když m ěl náladu. Rukou jí vklouzl pod lem no ční košile a dráždivými doteky ji probouzel, přejížd ěl jí kone čky prst ů po páte ři a po zade čku. Obkroužil její boky a pevn ě si ji p řitiskl ke vzrušenému údu. Pak Danielu objal pažemi, pevn ěji držel, za čal ji laskat na ňadrech a p řitiskl se rty k jejímu rameni. Ona ucítila tlak jeho mužství, až proniklo do.

Z úst jí unikl tichý povzdech a pokoušela se z ůstat nehybná. Ale bylo to tak dávno, co.,., a pocit, že má Adriena u sebe, byl tak příjemný! B ěhem okamžiku ji p řemohla vášeň a ona se proti němu vzepjala hladká, žádostivá, toužící. Dospěla rychle k sladkému, mu čivému vyvrcholení a rozechv ěním se pak sotva mohla pohnout. Adrien z ůstal v jejím t ěle velmi dlouho. Když ji kone čně opustil, obrátila se k n ěmu zády.

„Nechceš mi nic říct?“ zeptal se.

Přála si, aby nepromluvil. Přála si, aby té noci mohli jenom ml čet, ležet spolu a zapomenout na každodenní p ůtky.

„Co ti mám říct?“ zašeptala.

„Třeba, Adriene, vypadáš opravdu skvěle. Nedostal jsi do hlavy sekerou? Výborn ě, díky Bohu za to. Už z pouhé křes ťanské lásky bys měla být ráda, že jsem nevykrvácel pro tvoji milovanou Francii.“

321

„Francouzi t ě nežádali, abys sem p řijel z Anglie, bojoval a třela zem řel.“

Povzdechl si a ona si uv ědomila jeho pohled. Sm ěř oval vzh ůru a vyjad řoval trápení a vyčerpání.

„Věděla jsem, že p řežiješ,“ řekla mu. Pak velmi tiše dodala. ,,Modlila jsem se za to.“

„A to pro č?“

,, Z k řes ťanské lásky.“

„A nic jiného mi nechceš říct?“ vyzvídal a znovu se obrátil k jejím zádům, ovinul ji svou paží a prsty jemn ě p řitiskl k pasu a k ňadr ům.

„Ne,“ zašeptala.

Ucítila, jak mu hlava klesla na polštář. Držel Danielu v náru či a hladil ji. Už nepromluvil. I ona ml čela a sotva dýchala.

322

Adrien řekl, že vyrazí brzy ráno, a myslel to vážně. Sotva za čalo svítat, vypluli p řes pr ůliv. Mo ře bylo klidné a jen se mírn ě čeřilo. Daniela byla Adrienovi po boku, když mluvil s kapitánem lodi, ale najednou se loď zhoupla víc, než mohla snést. Chvatn ě zamí řila na záď a prudce zvracela. Monteine jí přinesla chladný vlhký ubrousek a ona si omyla tvá ř. Cht ěla Monteine pod ěkovat, ale její spole čnice ji mezitím opustila. Vedle Daniely stál Adrien. Zčervenala a zahled ěla se na mo ře. „Nezlob se, necht ěla jsem být nezdvo řilá ke tvému anglickému kapitánovi, ani tě jakkoli zahanbit. Nevím, co se d ěje. Jako by to nem ělo konce! Asi.“

„Danielo,“ řekl, op řel se o dubový okraj trupu a velmi pobaven ě si ji prohlížel. „Myslel jsem, že se mi vyhýbáš, a le te ď vidím, že jsi skute čně velmi naivní.“

„Nevím, o čem to mluvíš“

„Vypadá to tak. A kdybych s tebou nebyl v čera v noci, nebyl bych si tak jistý.“

„Po řád nechápu.“

„Nejsi nemocná, má lásko. Čekáš dítě.“

Úžasem zadržela dech a pak se rozzlobila, protože s e za čal smát „To nem ůžeš v ědět!“ zašeptala. „To p řece nem ůžeš v ědět.

„Ale mohu, a vím to.“

„Ach! A kolik d ětí už máš?“

Zlaté o či se na ni pronikav ě zadívaly. „Žádné, má paní,“ řekl a ona pocítila nesmírnou úlevu, dokud nedodal: „Alesp o ň o žádném nevím.“ A s těmito slovy se vzdálil.

Odpoledne díky p říznivému v ětru, který čeřil pr ůliv, p řistáli v Doveru. Adrien zde necht ěl z ůstat na noc, a když byly vyloženy jejich kon ě a v ěci, ihned vyjeli na další cestu.

Ubytovali se v hostinci nedaleko Winchesteru. Adrien strávil

323

převážnou část večera v lokále a popíjel s Daylinem a se zbrojnoš ů kte ří ho doprovázeli. Byl mezi nimi i Michael. Chyběl jen sir Giles, který z ůstal na Avillu. Daniela slyšela až do pozdní noci mužské hlasy. Smáli se, pili, hráli v kostky, vyprávěli si obhroublé vtipy a laškovali s hospodskými d ěvčaty. Daniela se pokoušela uvelebit na polštá ři, ale p říliš to neslo. Už svítalo, když Adrien vyšel nahoru po schodech a vstoupil do jejich pokoje. Zavrávoral a opřel se o dve ře. Slyšela, jak se nedbale svléká, a pak se k ní vplížil do postele. Páchlo z ěj silné n anglické pivo. M ěla plné právo mu vzdorovat, když si ji přitáhl do náruče.

„Teď jsi ohavný opilý Skot,“ řekla mu, což ho nesmírn ě pobavilo.

„Ano, ale tv ůj ohavný opilý Skot, má lásko.“

„Ale? A jak často to budeš opakovat?“ zašeptala.

„Tak Často, jak se mi zachce.“

Prudce pot řásla hlavou. „Ne, pane, v takovém stavu si nem ůžeš dělat nárok na manželku. Pij si se svými kamarády, chď o si se svými p řáteli za děvkami, a.“

„Ty,“ řekl a vzty čil se nad ní. ,,jsi te ď farizejská francouzská zrádkyně. Ale jsi moje farizejská francouzská zrádkyně, jako že je B ůh nade mnou!“

„Adrien ě,,“ namítla a pokusila se uniknout z postele, ale on st ji p řitáhl zpátky. Políbil ji, svlékl, laskal její ňadra, b řicho a důvěrná místa nesnesitelně vlhkými polibky. Nemohla si vzpomenout, pro č protestovala. Už jí to bylo jedno.

Ráno poprvé vstala dříve než on. Když majitel hostince zabušil na dve ře, aby ho na p řání probudil, Adrien zamrkal. Přiv řenýma o čima pohlédl na Danielu a znovu mrkl. „Omlouvám se, má lásko. Byl jsem hrubý?“

„Ne víc než obvykle,“ řekla mu chladn ě už umytá a u česaná.

324

Posadil se na posteli a hlavu si položit do dlaní.

„Bože. Bože, je to už celá v ěč nost, kdy jsem se naposledy takhle opil.,“ zamumlal. Pohlédl sm ěrem k ní. Vlasy m ěl rozcuchané a o či zarudlé. Zasténal a zase si lehl. „Co tady tak páchne?“

„Ryby. Hostinský p řinesl k snídani čerstvé ryby a chléb.“

Op ět zasténal a zav řel o či. ‚Jak to m ůžeš jíst?“

„Jsou docela dobré,“ řekla. „Ochutnej!“ dodala zlomysln ě a přístoupila k posteli s talí řem.

„Přij ďblíž a natlu ču ti.“

„A ublížíš svému skotskému synovi?“

„Možná to bude dcera.“

„To by nebyl špatný d ůvod, jak t ě popudit.“

K Danielinu p řekvapení se Adrien usmál, obrátil se na záda a přejel si rukou po čele. „Jsi ďábelská žena,“ řekl jí a mávl rukou do vzduchu. „Ven, a ť už t ě tu s tou rybou nevidím!“

„Ven, copak nejsou zam čené dveře?“

„Prosím t ě, sejdi dol ů a pochutnej si na snídani. Čeká tě tam Monteine.“

Daniela celá zmatená zaváhala. „Nebojíš se, že uteču?“ zeptala sc tiše. „Jsme ješt ě dost blízko Doveru.“

Adrien se op řel o loket, zadíval se na ni a zvážn ělJestli uprchneš, budu té hledat. A najdu si tě, a ť budeš kdekoliv.“

Nebyla to opravdová hrozba, ale tón jeho hlasu mrazil a Daniela si uv ědomila, že i když byl n ěžný a vášnivý, ješt ě jí neodpustil. A nev ěř il jí.

Vyb ěhla z pokoje a nasnídala se s Monteine. Vyplašilo ji, když o chvíli pozd ěji vid ěla, že je Adrien zcela v po řádku. Sešel po schodech dol ů, m ěl na sob ě tuniku s erbem, pochvu a me č a nemohl se do čkat, až budou znovu na cest ě. Sotva vstoupil do lokálu, vykřikoval p říkazy. Nastal dlouhý, úmorný den. Když se

325

nave čer zastavili na sídle jakéhosi p řítele, Daniela se zhroutila vy čerpáním do postele hned po večeři. Uv ědomovala si jen, že jí Adrien stáhl střevíce, rozepnul šaty a svlékl ji. A myslela si, že se na ni chvíli díval, ale byla p říliš unavená, než aby to v ěděla jist ě. Té noci cítila jeho teplo, ale když sc probudila, byl už dávno vzhůru.

Tentokrát nejeli tak divoce. Řekl jí, že se brzy odpoledne zastaví.

„Při takovém tempu bude trvat velmi dlouho, než se dostaneme do Skotska, zemane MacLachlane,“ upozor ňoval ho Daylin.

„Rychleji jet nem ůžeme. Nechci ohrožovat Danielu a dít ě.“ Daniela zrudla a ucítila na sob ě pohledy ostatních. Ale byla kupodivu ráda, že si všiml jejího vy čerpání a že jedná tak ohledupln ě.

Cesta do Skotska netrvala tak dlouho. Ale Daniele nevadila ani čas ani samotná jízda.

Adrien jí neodpustil a ona se p řed ním neponížila a nežádala o odpušt ění. Ale byli spolu. P ři cest ě se však od sebe často odd ělovali. Adrien jel n ěkdy vp ředu, jindy objížd ěl celý pr ůvod, staral se o lidi i o zavazadla a op ět se vracel do čela. Spávali v hostincích a v kr čmách a někdy z ůstávali na noc na hradech jeho přátel a známých. A v noci. bez ohledu na to, s kým mluvil, nebo jak dlouho z ůstával vzhůru p ři h ře, pití či p ři povídání u krbu, k ní vždycky p řed rozb řeskem p řicházel. A ona se nepokoušela popírat radost milování, nebo jen z toho, že leží v jeho objetí. Jsou muž a žena, pomyslela si, když sp olu jedné noci usínali. Tak to nikdy p ředtím nebylo.

A za pár týdn ů, když dorazili do Skotska, bylo všechno ješt ě lepší. Vy čítala mu, že ji odvezl do barbarské zem ě. Ale Skotsko bylo kouzelné. Adrienovo rozlehlé panské sídlo ze dřeva a z

326

kamene bylo teplé a pohodlné a vybavené nádherným vy řezávaným nábytkem. V síni stál mohutný stůl s nohama ve tvaru lvích tlap, st ěny byly lemovány policemi, na kterých ležely knihy, brn ění, gaelské řezby a me če z celého sv ěta. K panskému pokoji byl p řidružen pokoj pro dít ě, v n ěmž Stála kolébka, která kdysi pat řila Adrienovi.

Lidé byli k Daniele milí a vítali ji se srde čností, jakou nikdy předtím nepoznala, ale která jí byla příjemná. Obydlí stálo u jezera, voda byla jen pár kroků daleko a byla chladná a křiš ťálová a krásná. Skrze řadu kanálů tekla až do Irského mo ře. Zem ě se vlnila a zvedala; místy byla zelen ější než smaragdy, jinde slézová a tu a tam měla barvu kamene, který jako by na ni někdo bez rozmyslu rozházel. Vzduch voněl sladce a čist ě chladnou, sv ěží vodou z jezera a Danielu brzy okouzlily barvy krajiny.

Během první noci v novém dom ě zamí řila z ložnice do dětského pokoje a pohlédla na kolébku. Položila si ruku na vypouklé b řicho a p řipustila, že už je po řádně zakulacená. Přestože jí dlouho bývalo zle, po řád jako by skutečně nev ěř ila, že bude mít dít ě. že dá vzniknout novému životu. Dítěti, které bude zpoloviny její a zpoloviny Adrienovo. Byla to velmi zvláštní a jedinečná věc.

Jak lam tak stála, poprvé ucítila pohyby. Vykřikla, vyplašená a rozradostn ěná.

„Danielo!“

Nev ěděla, že je Adrien v dom ě, ale okamžit ě se ocitl u ní a když si ji obracel k sob ě, položil jí ruce na ramena. „Danielo.“

„Pohnul se!“ zašeptala.

Úzkost v jeho tvá ři zmizela a vyst řídal ji široký úsm ěv. „On? Říkala jsi p řece, že to bude d ěvče.“

„Pohnula se.“

327

Adrien se tiše zasmál a vzal Danielu do náruče, odvedl ji zpátky do ložnice a uložil na postel. Položil jí ruku na b řicho a čekal.

„On se., ona se pohnula. P řísahám!“ zašeptala.

„Bu ď trp ělivá, má lásko. To je vlastnost, kterou příliš neoplýváš.“

Zamra čila se na n ěho a chystala se na hádku. Ale dítě se právě v tomto okamžiku pohnulo. Napadlo ji, jak se bude projevovat dál, ale pak si všimla A ďrienovy tváře; v té chvíli se v ní zra čilo prosté užasnutí nad zázrakem. ,,Jsem rád, že jsem t ě sem p řivezl,“ zamumlal. ,,Jsem rád, že se m ůj syn narodí právě tady.“

„Bude to d ěvče,“ namítla, aby m ěla poslední slovo.

„A moje dít ě,“ opravil ji.

Někdo zaklepal; p řinesli jim ve čeři. Najedli se v pokoji, protože už bylo pozd ě. Když bylo po jídle, Adrien Danielu svlékl a velmi n ěžn ě se s ní miloval. Byl podivn ě dojatý.

Několik následujících dní objížd ěl panství se svým skotským správcem. Daniela si umínila, že se seznámí se služebnictvem v dom ě a s rolníky, zedníky a řemeslníky ve vesnici, kte ří zároveň sloužili jako zbrojnoši, když bylo t řeba chránit hrad proti útok ům zven čí. Angli čané nebo Skotové přece mohli zatoužit po dalším území. Lidé sejí líbili, milovala tón jejich řeči a překvapilo ji, jak je spokojená. Večeřívala s Adrienem, který jí vyprávěl pestré historky o velkém Williamu Wallacovi a Robertu Brucovi, a p řitom sklí čen ě p řiznával, že skotský král David je stejn ě jako král Francie Jan v ězn ěm na Eduardov ě hradu. Debatovali o knihách, o filozofii a historii. A ť spolu m ěli jakýkoliv spor, z ůstával Adrien v noci s ní. N ěkdy se milovali velmi jemn ě a n ěkdy s hladovou, nenasytnou, tém ěř zoufalou vášní.

328

Uplynul týden a ona si jednoho odpoledne vyšla k je zeru. Měla na sob ě jednoduché plát ěné šaty a u vody si stáhla pun čochy a st řevíce a vstoupila do ní. Byla chladná, ale příjemná. Zůstala tam až do soumraku, kdy k ní p řišel Adrien.

Sed ěl vedle ní na kameni, žvýkal stéblo trávy a díval se na vodu. „Vypadáš moc hezky,“ škádlil ji. „Ve Skotsku ti zčervenaly tváře, o či máš jasné a krásné.“

„Děkuji,“ zamumlala a vystoupila z vody. Posadila se na zídku a p řehodila si sukn ě p řes bosé nohy.

„Přežiješ v mé pohanské a barbarské zemi?“

„Je divoká a krásná,“ řekla.

„A také zrádná, někdy si musíš dát pozor. Nebezpečná, divoká a krásnátaková je moje zem i moje žena,“ zamru čel. Pohlédl zas na vodu a řekl: „Zítra odjíždím do Londýna.“

„Tak brzy? Vždy ť jsme sotva p řijeli.“

„Já odjíždím zítra do Londýna,“ zd ůraznil.

Ztuhla. „A já mám zůstat tady?“

„Ano, má lásko.“

Sklopila o či a bála se, že v nich Adrien uvidí hloubku jejího zklamání. V Londýn ě bude princ Eduard a jeho oddíly. A co to venkovské d ěvče, Tereza, vždy ochotné jejímu manželovi posloužit? Pýchají nedovolila zeptat se na ni.

„Takže Londýn mi nev ěř í?“ zeptala se trpce. „ Člov ěk by si myslel, že má anglický král v Londýn ě dost muž ů, kte ří m ě zkrotí. Eduard říkal, že tam nemám jezdit?“

Adrien vstal a stále hleděl na vodu. „Ne, má paní, já jsem řekl, že nikam nepojedeš.“

Obrátil se a odešel.

329

22

Přicházel večer, a s ním ostrý chlad severu.

Daniela ucítila v ětřík od jezera a p řitáhla si kolena k hrudi. Nedokázala to místo nenávidět. Milovala je snad víc než kterékoli jiné sídlo, kde žila dosud. V barvách krajiny bylo cosi překrásného. Milovala skály, které se zvedaly ze země, vlnící se pahorky a pláně, k řiš ťálovou krásu jezera prostírajícího se do dáli při západu slunce. Milovala dokonce i vytí vlků za noci. Nelíbilo se jí jen, že ji Adrien opouští. Je franco uzská manželka, která zradila svého muže i jeho krále. Dala Adrienovi titul a majetek, zajistila mu tím bohatý p říjem a te ď se chystá dát mu dědice. A on znovu odjíždí.

Přiložila si dlan ě ke tvá řím a cítila, jak ho ří. Vstala a pohlédla na hladinu jezera. Po řád jí nevěř í, neuv ěř í jí, dokud bude Francii vládnout rod Valois.

Voda byla neuv ěř iteln ě lákavá. Op ět se do ní pono řila a vnímala její chlad, který jí za čal proudit t ělem. Kráčela dál a dál, a kde to bylo možné, plavala. Zoufale toužila zbavit se vzteku a zoufalství, žárlivosti a strachu. Zano řila se pod hladinu, prochladla, rozt řásla se, ale zároveň cítila podivnou volnost a radostné vzrušení.

„Danielo!“

Vyplula na hladinu a uv ědomila si, že se vzdálila značný kus břehu. Adrien, bez bot, bez me če i bez pochvy, se brodil vodou

330

pak se vrhl za ní a usilovn ě plaval. Vyplašená zvukem jeho hlasu plavala sm ěrem k pob řeží, cestou ji však chytil a vlekl zp ět kebřehu.

„Co se.“

„Copak jsi úpln ě zešílela, nemáš rozum, d ěvče?“ zeptal se roz hn ěvan ě.

Stála před ním, siln ě se t řásla a na těle jí nasko čila husí k ůže.

„Plavala jsem, Adrien ě, nic víc. Nesmím snad plavat?“

„Tys plavala?“ opakoval a ost ře se na ni zadíval.

„Plavala. Nesmím do Londýna. Do vody také nesmím? Zapomn ěl jsi mi říct, že se tady nesmí plavat.“

Najednou si ji Adrien p řitiskl k sob ě, prsty jí zabo řil do vlas ů a op řel si ji o hru ď. ,,Plavat! Má paní, je chladno. A voda je mnohem studen ější než ta, kterou znáš z Francie. Prochladneš k smrti.“

Adrien odnesl Danielu do domu a pak do jejich ložnice, kde ji postavil ke krbu, stáhl z ní vlhké šaty a zabalil ji do teplé pokrývky. Svlékl si tuniku a kalhoty, zvedl ji, posadil se s ní do křesla u ohn ě a držel ji v náru čí. „Nem ůžeš riskovat, že onemocníš,“ řekl a uhlazoval jí vlasy.

„Kv ůli dít ěti,“ zamumlala a se skotským p řízvukem pokra čovala. „Necht ěla jsem se ublížit ani sob ě, ani malému.“

Ne řekl nic. Op řela se o jeho hru ď a p řemáhala pláč. Tohle jí bude chyb ět. Tak dob ře ho znala! Svalnaté tělo, jizvy, všechno. Přejela mu prstem po tváři a dívala se, jak se mu v o čích odráží ohe ň. „Adrien ě., je to už dávno, ale vzpomínám si, jak zem řela moje matka, byla tak v ěrná! Trvala na tom, abych ctila krále. Válka ji velmi trápila, a ona si možná myslela, že když neubránila Aville, zradila svůj lid. Dala jsem jí slib a splnila jsem jej.“

Přikývl. „I mn ě jsi dala slib.“

331

„Ano, a neporušila jsem jej.“

„To je, má lásko, jisté sporné.“

„Ale alespo ň jsem m ěla pro své jednání důvod.“

Adrien se usmál a pohladil ji po vlasech: „Vždycky budeš mít důvod.“ Za okamžik si povzdechl. „Bylo to všechno tak zvláštní, Víš, znal jsem tvoji matku.“

„Ovšem, vím o tom. Zavinil jsi pád Avillu. Mohla bych ti toho hodn ě vy čítat.“

Nedbal na výtku. „Lenora byla možná francouzského původu a Eduardovou sokyní, ale m ěla krále ráda. Opravdu. Nevím, pro č ti říkala, abys proti n ěmu bláhově bojovala.“

„Adriene?“

„Co?“

Pohlédla mu do tváře, do jeho milované tváře, pohladila ho po brad ě a napadlo ji, jestli ho v ůbec kdy nenáviděla. „Miluji tě,“ zašeptala.

Dlouho se na ni díval, ve zlatých o čích mu plál podivný ohefi, ale nic ne řekl. Vzal ji za ruku a políbil ji prsty. „Ano?“ zeptal se tiše. „Nebo jsi prost ě tak krásná sv ůdkyn ě, že si chceš za každou cenu prosadit své?“

Zav řela o či a zu řila, že ji do ví ček pálí slzy. Přiznala mu pravdu a do čkala se jen dalšího podezírání. Zavrtěla se a snažila se od n ěho odtrhnout, ale on si ji p řitáhl blíž. „Danielo, kéž by to byla pravda! Nemohu, nevezmu t ě ke dvoru. Chci, aby se moje dít ě narodilo zde. Nechci, abys te ď cestovala, a B ůh ví, že si přeji, abys byla daleko od pokušení.“

„Já také chci, abys ty byl daleko od pokušení!“ odpov ěděla ješt ě strnulá a snažila se uvolnit. Mohla by se zrovna t ak vzpírat cihlové zdi. Jeho paže nepovolily.

„A co to znamená?“

„To znamená, že se mi nelíbí osud ženy na tomto sv ětě.

332

Zav řel jsi m ě na hrad ě, zatímco tvá milenka s tebou vyjela do války! A teď jedeš do Londýna.“

Nedopov čděla, protože se rozesmál. Udeřila ho dlaní do ramene a on ji chytil za zápěstí. „Promi ň, promi ň, má lásko. Ale to znamená., že kdybych m ěl milenku, vadilo by ti to?“

„Na to ti neodpovím. Nechej si takové řeči! Říkám ti, že tě miluji, a ty mi odpovíš, že jsem lhá řka. Mám se ti s ještě v ětším ponížením vrhnout k nohám, zatímco ty se budeš smát a odjedeš, aby ses dal dohromady.?“

„S kým?“ zeptal se a v o čích mu jisk řilo.

„S Eduardem!“ zalhala.

Usadil se pohodln ě a usmál se, zvedl pramen jejích vlas ů, které mezitím vysušil ohe ň, a omotal si jej kolem prstu. Vytrhla se mu a on se op ět usmál. „Jsem opravdu zv ědavý. O jaké mé další žen ě to mluvíš?“

„Nechej m ě být, pus ť m ě.“

„Ach, má lásko, je spousta věcí, které s tebou chci dnes večer dělat, ale rozhodn ě mezi n ě nepat ří, že bych t ě nechal být!“

„K čertu s tebou, Adrien ě.“

„S kým?“ naléhal, pevn ěji držel a zabodával do ní o či.

„Nevím! Jak bych to mohla v ědět? Králův dv ůr je plný

žen.“

„Byl jsem ve válce.“

„S táborem táhnou různé ženy.“

„Á., takže ty m ě obvi ňuješ, že mám tu a tam n ějakou pob ěhlici?“

„Ach! Nemohli bychom mluvit“

„Koho máš na mysli?“

„Ta dívka, Tereza, mi řekla, že ti míní být k službám.“ Klesl do k řesla a zeširoka se usmál. Daniela se znovu pokusila vstát. A znovu nem ěla šanci mu uniknout.

333

„Promi ň. Možná jsem se tím nem ěl tak bavit, ale tak dlouho jsem se trápil úvahami, co máš zase za lubem.“

Vzal ji za bradu a p řinutil ji, aby na n ěho pohlédla. „Nikdy jsem s Terezou nespal. Šla s vojskem do války a z řejmě mi skute čně dávala najevo, že je ochotná posloužit mi jakýmkol iv zp ůsobem. A je to moc p ěkná holka.“

„Adriene.“

„Ale sv ůj manželský slib jsem nikdy nezradil, Danielo. I když p řiznávám, že byly doby, kdy jsem nechápal, proč to neud ělám.“

Vstal, zvedl ji, postavil na nohy, stáhl z ní pokrývku a nechal ji sklouznout na kožešinovou p ředložku p řed krbem. Mezitím se snesl soumrak a jejich nahotu oza řovaly jen rudé a zlaté mihotající se plameny. Zabo řil prsty do jejích vlas ů na šíji a políbil ji. A když skon čil s jejími rty, líbal ji na lopatky a pak na ňadra. Když se rozt řásla, klesl na kolena a jeho ruce spočinuly na jejím zaobleném b řichu. P řitla čil k n ěmu rty a pak tvář, jako by cht ěl ucítit pohyb dít ěte. Kolena se pod Danielou za čala podlamovat a ona klesla k zemi p řed Adriena. Op ět p řitiskl ústa k jejím rt ům a následoval ji na zem. Zdálo se, jako by oheň tan čil na jejich t ělech. Každé místo, které polaskal, ožilo, jeho polibky dráždily a trýznily. Plameny tan čily dál a Adrien se Daniely dotýkal a zase se vzdaloval, stravoval ji o čima, znovu hladil a líbal. Za čala se svíjet touhou po n ěm, už ji nemohla vydržet a vyk řikla jeho jméno. Ale když poprvé k extázi, pocítila podivné zoufalství a byla to ona, ne on, kdo za čal znovu. Nemohla ho milovat dost n ěžn ě, dost vášnivě, dost zoufale. Cht ěla víc a víc. Cht ěla ho udržet u sebe, až bude pry č.

Během ve čera n ěkdo zaklepal a p řinesl jim ve čeři. Ale oba byli p říliš zabráni sami do sebe. Pokud m ěli hlad, byl to jen hlad po tom druhém, po dalších d ůvěrných okamžicích, ze kterých

334

vznikají vzpomínky. N ěkdy b ěhem dlouhých hodin p řed svítáním usnuli na ovčí kožešin ě. Když se rozb řesklo, Adrien otev řel o či. Daniela mu ležela schoulená u hrudi, její vlasy se prostíraly po jeho t ěle a prsty se ho jemn ě držela. Znovu zav řel oči, cítil ji a uv ědomil si, že pokud ji opustí, žalem snad zem ře.

Původn ě od ní snad cht ěl odjet, aby poznala, že s ním a s Anglií nem ůže bojovat nav ěky. Ale te ď v ěděl, že ji nechce vzít s sebou, protože se bojí. Nev ěděl, jaká je situace u dvora, ale byl tam král Jan, úctyhodný věze ň, a její starý p řítel Simon a také Pavel z Valois. Ti všichni z ůstávali jako rukojmí, za něž bude vyžadováno výkupné. Kdyby nastaly v Londýn ě problémy.

Bůh jim všem pomáhej.

Otev řel o či a vychutnával chvíli, kdy mohl Danielu pozorovat Byla dcerou své matky. Byla krásná, že se to nedalo vypov ědět, hrdá, ohleduplná, laskavá, chytrá. Řekla, že ho miluje.

Uvolnil se z jejího objetí, vstal, zvedl ji, uložil do postele a přikryl plátěným prost ěradlem a pokrývkou. Sotva se zavrt ěla a on jí odhrnul vlasy z obli čeje, pocítil vlnu ochranitelské n ěhy a tíse ň p ři vzpomínce na vášeň, kterou spolu sdíleli. Miloval ji. Ješt ě nikdy jí to ne řekl. Stále mu něco tížilo srdce, stále m ěl strach. Te ď plyne čas. Narodí se mu dít ě. A dáli B ůh, budou mít na sebe víc času, vzdáleni všem bitvám světa.

Tiše se oblékl, a když byl hotov, op ět k ní p řistoupil. Políbil Danielu na čelo a pak na ústa. Spala dál. A nakonec se přinutil odejít.

Adrien p řijel ke dvoru právě v čas, aby byl mohl být vyslán s armádou do Walesu, kde m ěl nedaleko hranice potla čit povstání. Nebyla to p říjemná práce, protože měl k Walesan ům hluboký vztah. Často bojovali za svoji identitu stejn ě jako Skotové. Nicmén ě Eduard se zde rozhodn ě mínil prosadit; v anglických

335

pev –

336

nostech rostly hrady, jaké sv ět nevid ěl. Bylo fascinující sledovat jejich budování, ale Adrien nem ěl klidu. Doufal, že poslouží dvoru a vrátí se dom ů. Dít ě se m ělo narodit koncem ledna nebo v únoru, a on doufal, že do té doby bude zpátky. Jak míjely měsíce, jeho úzkost se neustále zvyšovala, protože se zdálo, že te ď, když se m ěl stát otcem, bylo čím dál víc přátel ochotno mu vyprávěl n ějakou d ěsivou historku o nešt ěstí a p říběhy o d ětech, které se narodily a hned zem řely, a o krásných manželkách, které zem řely p ři porodu.

Jakmile skon čily boje ve Walesu, bylo t řeba do londýnské hradní v ěže p řevézt další zajatce. K Eduardovu dvoru se Adrien vrátil až po Vánocích a byl nervózní z toho, že nemůže dom ů. Každý okamžik, který nestrávil u své ženy, byl utrp ením navzdory skute čnosti, že život kolem Eduarda byl vysloven ě zábavný. Každý ve čer se šlechta u dvora ú častnila velkého hodování, na které anglický král přiváděl skotského krále Davida Bruceho, francouzského krále Jana, aristokraty ze Skotska, z Francie i z Walesu a vlastní dvo řany. David a Jan byli oba mladými panovníky a zajímavými osobnostmi, a přestože se jednalo o zajatce, setkání s nimi byla poutavá a příjemná. Adrien obvykle sedával vedle Davida, protože byli oba Skotové. Vášnivě spolu probírali skotskou historii, náboženství, lid z Vyso činy i z jižních oblastí Skotska.

S královskými hosty ovšem p řicházeli i ostatní. Mezi francouzskou šlechtou, která často p řicházela na hostiny, byl Simon, Danielin bývalý nápadník, a také Pavel z Valois, příbuzný Jana a jeho manželky. Král Jan Adrienovi nijak nevadil a kupodivu ani Pavel z Valois ne. Ovšem Simon z Valois, vikomt Montjoie, ho neskute čně roz čiloval, snad proto, že si Daniela možná kdysi myslela, že je do n ěho zamilovaná.

Simon byl u svých anglických uchvatitel ů oblíbený a okouzloval dámy anglického dvora, které si neuvědomovaly, a

337

ani Simon to nep řiznával, že byl ve spojení s hrab ětem Armagnacem. A prav ě tento šlechtic plenil a drancoval bez slitování. Simona prostě ženy považovaly za ob ěť okolností. Simon se podle nich ocitl v londýnském v ězení proto, že se zamiloval do snoubenky jiného muže. Když se setkal s Adrienem, byli k sob ě srde ční, jak jim jejich postavení a dvorní etiketa p řikazovaly. Adrien však v ěděl, že ho Simon zu řiv ě nenávidí. A sám cítil totéž.

Říkalo se, že má Simon milostné pletky s mladou manželkou starého šlechtice. Tyto trojúhelníky vznikaly často, zejména když se dívky vdávaly za muže ve v ěku svých d ědů.

Ubohá mladá žena se do Simona zamilovala a její smutná situace se projevila vždy, když se posadila na své místo u dlouhého hodovního stolu. Byla dcerou Adrienova starého přítele, kterého p řed lety v boji zabili Francouzi, a Adriena trápilo, když vid ěl její utrpení. V takových chvílích byl rád, že s ním Daniela není. Necht ěl, aby se pohybovala v Simonové blízkosti; m ěl pocit, že ho v ěze ň neustále pozorn ě sleduje, jako by konstruoval n ějakou zradu. Simon byl výmluvný řečník. B ůh ví, jakým zp ůsobem by p řekroutil svoje provin ční, kdyby mohl s Danielou promluvit.

Simon žil v hradních pokojích odd ělených od t ěch, které obýval francouzský král. Král Eduard rád dělal okouzlujícího hostitele svému v ězni, ale musel by být hlupák, kdyby dovolil, aby spolu oba jeho rukojmí chystali v jeho vlastním dom ě nějakou lest. Ob čas když d ělal král Eduard „hostitele“ svým dv ěma ncjproblemati čtějším nep řátelům, míval mimo řádně dobrou náladu. Radoval se škodolibě jako kluk.

338

Adrien cht ěl odjel dom ů. Eduard mu to slíbil, pokud se budou Walesané b ěhem m ěsíce slušn ě chovat.

V polovin ě února, když zase hodovali u dvora, dorazil posel a mluvil s králem. Adrien, který sed ěl o n ěkolik židlí dál vlevo na „skotské“ stran ě stolu, vid ěl, že se králův výraz zm ěnil a hlava sklonila. Král pak naznačil, že se posel m ůže odebrat k Adrienovi. Když Adrien sledoval posla, z jakéhosi důvodu se mu rozbušilo srdce a cht ělo mu vylétnout z hrudi. Ze severu přicházely zprávy. Obával se, že budou zlé.

Avšak když se posel p řiblížil, zpozoroval, že se usmívá.

„Přijel jsem ze severu, pane.“

„Daniela?“ p řerušil ho netrp ěliv ě Adrien.

„Má se mimo řádně dob ře, zemane MacLachlane. A zrovna tak tv ůj syn, minulou sobotu pok řtěný jako Adrien Robert.“

Adrien si neuv ědomoval, že vstal, dokud zas neklesl zpátky na židli. Posel promluvil dost hlasit ě, aby ho mnozí slyšeli, a kolem stolu se ozval jásot. Rytíři, urození pánové a dámy, a dokonce královská rodina, k Adrienovi zvedali číše.

Jeho syn. Daniela cht ěla navzdory jemu d ěvče. Ale Adrienovi to bylo jedno. Nikdy nepoznal tak zvláštní záchvat paniky a jen se modlil, aby byla Daniela v po řádku. Na ničem jiném mu nezáleželo.

Pozd ěji toho ve čera p řišel Adrien ke králi a bylo mu uděleno slyšení. „Pane, Walesané mohou z ůstat v klidu celé m ěsíce, nebo kterýkoliv den vytáhnout do boje. Sloužil jsem dost dlouho a sv ědomit ě a rád bych vid ěl svého syna.“

„Myslíš, zemane MacLachlane, že jsem vid ěl všechny své ratolesti v okamžiku, kdy je zavinuli do plenek? Ne, mladý muži, mohu ti říct, že nevid ěl.“

„Ale.“

„Pošli pro svou ženu i pro dít ě. Sám je toužím vid ět.“

Adrien se ostražit ě zadíval na Eduarda. ,,Pane, francouzský

339

král Jan je stále tvým vězn ěm a jsou tu i jiní.“

„Dobrotivý Bože! Jsem ve svém hradu, ve svém m ěst ě.“ Chvíli ml čel. „Rád bych vid ěl tvou ženu, svoji schovanku a vaše dít ě.“

„Takže p řikazuješ, abych pro n ě poslal?“

„Žádám tě o to.“

Bylo to jedno a totéž. „Okamžit ě pošlu posla zp ět,“ řekl Adrien a odešel.

Opustil krále, kývl na návštěvníky, kte ří lelkovali venku v chodb ě, a dlouhou chodbou zamí řil do svých pokoj ů. Když zahýbal za roh, všiml si nezvykle velkého objemu, který zakrýval výklenek. Zarazil se a pomyslel si, že se v n ěm ukryl párek milenců na krátké dostavení čko. P řesto zaváhal a napadlo ho, že p ůjde jinudy. Vid ěl, že chodbu lemuje řada ozbrojených stráží, a když pohlédl zpátky k výklenku, zpozoroval nohu ve vysoké botě, která vyčnívala zpod závěsu. Než se mohl obrátit, uslyšel ženský hlas, který n ěco šeptal francouzsky.

Poznal ten hlas; byla to Tereza, která se rozhodla následovat prince Eduarda s armádou přes pr ůliv. Zvláštní osůbka. Ob čas mu dávala najevo, že m ůže po čítat s její p řízní, a tak ho napadlo, jak hluboce je asi zamilovaná do muže za závěsem.

Vtom muž promluvil a Adrien ucítil nap ětí.

Simon. Simon z Valois, vikomt Montjoie. Z řejm ě král Eduard dovolil svým urozeným host ům, aby se bavili podle libosti, protože stráže by bez králova svolení schůzku milenc ů v chodb ě nedovolily.

Adrien pokra čoval v cest ě. M ěl by být rád. Ti dva se k sob ě hodili. A p řece.,.

340

Něco na sch ůzce ho znepokojovalo.

Pozd ěji, když byl v noci sám, se probudil a hled ěl do tmy. Postrádal manželku a toužil vid ět svého syna, a p řece byl podivn ě neš ťastný, že musejí oni p řijet k n ěmu, místo aby se on mohl vrátit k nim.

Uprost řed p řemítání zaslechl tiché zaklepání na dveře. Pak ženský hlas zašeptal: „Zemane MacLachlane!“

Adrien vstal, p řehodil si p řes ramena župan a otev řel dve ře. Když za nimi uvid ěl Terezu, p řekvapen ě svraštil čelo. „Copak, děvče?“

Rozechv ěle se usmála. „Smím dál?“

Nakr čil čelo ješt ě víc.

„Nemohu stát tady v chodb ě, zemane MacLachlane.“

Ustoupil a ona vešla do pokoje. Když zav řel dve ře, op řela se o n ě, zt ěžka dýchala a zírala na n ěho. „Podle králova rozkazu brzy p řijede tvoje žena.“

„No a?“

Hezky se usmála a zvedla ruce.

„Noci, které p řijdou., jsou snad poslední, jež máme, abychom.“

„Abychom co?“ zeptal se a ustoupil.

Sklopila o či. „Nemohu zapomenout, že jsi mi zachránil život, zemane MacLachlane. Sloužila bych ti jakýmkoliv zp ůsobem. Za jednu noc s tebou bych zem řela. Tvoje žena je daleko. Slyšela jsem, že t ě nenávidí a že t ě p ři každé p říležitosti zrazuje.“

„A kde jsi to slyšela?“

„Byl tu jeden člov ěk, chystal spiknutí proti Eduardovi p řestrojen za kn ěze, z tohoto d ůvodu jsi ji p řevezl na hrad Renoncourt Všichni o tom v ědí. Ubližuje li. Dovedla bych t ě zbavit bolesti.

341

Dala bych ti noc plnou čisté rozkoše, milovala bych tě bez jakýchkoli nárok ů a ulevila bych tvé duši i tvému t ělu.“

Hezká slova. „Skutečně?“ zamru čel.

„Tvoje žena je proradná zmije, m ůj pane!“

Vzal ji za ruce a odtáhl od dveří. „Jsi hezká, Terezo, a byla to pěkná řeč, ale je tady problém.“

„Ne, m ůj pane. O žádném problému nevím.“ zmlkla a za červenala se. „Jediné, co chci, je chvilka s tebou. Jen pro pot ěšení.“

„Zajímalo by m ě, jestli v tom není víc.,“ zamumlal.

„Zemane Adriene, zachránil jsi mi život.“

„Tak si jej hezky užij a dávej si pozor, s kým se přátelíš. Ale faktem je, že je tu problém.“

„Ne takový, který bych nemohla vy řešit.“

„Ne, já mám problém. Víš, miluji svou ženu. Dobrou noc, Terezo, a dávej pozor na vlky v chodbě.“

Oto čil ji čelem ke dve řím, jemn ě ji postr čil sm ěrem do chodby a zav řel dve ře.

V chodb ě zírala Tereza na dve ře a soptila vzr ůstající žárlivostí na hrab ěnku Danielu. Ta žena m ěla bohatství, tituly a zbož ňovali ji Francouzi i Angli čané. A miloval ji Simon a.

Tereza se všemi svými p ůvaby od ní nemohla odtrhnout Adriena MacLachlana.

Když se tak zoufale dívala na dve ře, po chodb ě p řicházela další osoba. Bylo to MacLachlanovo páže Luke, hezký mladý muž, se kterým se poprvé setkala na hrad ě Renoncourt. Zasmál se, když ji uvid ěl.

„Ach, jak se opovažuješ!“ vydechla zlostn ě. Op řel se o ze ď a díval se na ni. „Po řád se mu vnucuješ. Kdy si konečně uv ědomíš, že se oženil s and ělskou bytostí a že ji miluje?“

„Je to čarod ějnice a za n ějaký čas ji Adrien zapudí.“

Luke zavrt ěl hlavou. „Ne, je to krasavice. Mezi nimi je n ěco hlubokého a opravdového a to ty nem ůžeš zm ěnit.“

342

Sklonila hlavu. Mladík ji vyvedl z míry. Myslela na jiné muže, které m ěla, bohaté, slavné a urozené. Všichni jí lichotili, ale n ěco o od ní cht ěli. Luke jí nelichotil. Jen na ni up řen ě hled ěl.

„Hrab ěte, zemana MacLachlana nedostaneš,“ řekl jí klidn ě. „Takového velkého muže mít nem ůžeš.“

„Nemohu?“ zeptala se vyzývav ě.

Usmál se, položil sv ůj vak p řed MacLachlanovy dve ře a vztáhl k ní ruce. „Můžeš mít m ě.“

Cht ěla ho ude řit. Jak se opovažuje? Ale držel ji pevn ě a odhodlan ě. Jeho o či se zabodly do jejích s opravdovou touhou a jeho slova, t řebaže neomalená, byla up římná.

„Pus ť.“

„Ty máš chu ť na n ěho, já mám chuť na tebe. Ale já ti mohu něco nabídnout,“ řekl tiše.

„A co je to?“ zeptala se a udivilo ji, že její hlas zní tak zadýchan ě.

MacLachlanovo páže. Mladé, nezkušené, nezkažené. Ale ve službách tak mocného pána se může stát rytířem. M ůže jít do války.

A vrátit se s velkým bohatstvím.

A stojí o ni.

„Mohu se s tebou oženit!“ řekl.

„Ach!“ vyk řikla tiše a vklouzla mu do náruče.

Pozd ěji hled ěla na strop malého, těsného pokojíku a uvažovala, máli splnit slib, který dala jinému muži. P řevalila se a pohlédla na zlatý prsten, který nedávno dostala. Záloha. Záloha.

Te ď je řada na ní.

Ne, Nem ůže. Nechce.

Ale bála se. Velmi se bála.

343

23

Daniela nikdy nepoznala tak chladnou zimu, jako byla na hranicích, i když ji mnozí v dom ě ujiš ťovali, že víc na severu může být ješt ě mnohem chladn ější.

Takový čas snad ani nebyl ur čen k tomu, aby v n ěm p řišlo na sv ět dít ě. Maeve, porodní bába, jí však řekla, že dít ě p řijde, kdy se mu zachce, a že tak to prost ě chodí.

Adrien jí chyb ěl víc, než si kdy dokázala p ředstavit. Psal jí o svém tažení do Walesu a ona mu odepsala, pop řála mu šťastnou cestu, pov ěděla mu o narození ko ťat ve stodole, o tom, že Hv ězd ě narostla mnohem delší h říva a že si je jistá, že Daylin, který z ůstal u ní, má v úmyslu požádat o svolení oženit se s Monteine.

Toho dne, kdy se narodil Adrien Robert MacLachlan, byla Monteine u ní. A p řestože Daniela Adriena postrádala, v dob ě, kdy nápory bolesti přicházely jeden za druhým, by ho nejrad ěji uškrtila za to, že jí zp ůsobil tak strašlivé utrpení. Porodní bolesti trvaly den a noc. B ěhem té doby střídav ě mluvila s Monteine a s Maeve, nebo vymýšlela nové a rafinovan ější zp ůsoby, jak potrápit Adriena. Právě v t ěch chvílích jí Monteine řekla, že klade Adrienovi až p říliš velkou vinu.

„Byla jsem to já, Danielo, kdo ti zp ůsobil potíže kv ůli kn ězi. Samoz řejm ě, nebyl to kn ěz, ale.“

344

„O čem to mluvíš?“ Daniela, navzdory zimnímu chladu zmatená potem, bez dechu a v trýznivých bolestech zírala na Monteine.

„Kvůli tomu kn ězi jsem zašla za Daylinem. M ěla jsem obavy, Daylin šel k Adrienovi. Tak vidíš.“

Hled ěla na Monteine a o či se jí zúžily. „Nap řed mu povolíš sedlo tak, že dostanu výprask!“

„Danielo!“ protestovala rozho řč en ě Monteine. „To p řece bylo před tolika lety! Bála jsem se.“

„Pak ses s ním sp řátelila, slepě sp řátelila! Ach, m ěla bys viset na šibenici i sním! Aách.“

„Ano, paní, moc dob ře, te ď zatla č, a mali čký bude kone čně na sv ětě!“

A stalo se. Daniela se zlobila a posadila se, prudce zatla čila a na sv ět vykoukla malinká hlavička. Daniela cht ěla v ědět, jestli je to chlapec nebo d ěvče, a Maeve jí klidné řekla: „Je to skotský dít ě, d ěvče, jako jeho táta, ale zatím ti nepovím, jestli holka, nebo kluk, dokud nebude venku spodek! Tak ješt ě jednou.“

„Je to kluk, moje paní, velkej krásnej kluk!“

Najednou se Daniela rozplakala a Monteine se vy řítila ven, aby novinu sd ělila Daylinovi. Maeve omyla dít ě, od řízla pupe ční š ňů ra a p řim ěla Danielu, aby ješt ě zatla čila a zbavila se placenty. Daniela poslechla, ale sotva si to uv ědomovala. Byla celá užaslá z dítěte, fascinovaná jeho prvním kojením, udivená, že má deset prstů na ru čičkách i na nožičkách, chmý ří plavých vlas ů po otci a o či modré jako letní obloha. O či se m ění, připomn ěla si. Všichni to říkali, a protože chomá č vlas ů slámové barvy m ěl jako otec, je možné, že i jeho o či budou mít jednou barvu o čí MacLachlan ů. Možná ne, možná budou zelené, kdo ví? Syn byl v každém ohledu dokonalý a k řičel p řekvapiv ě

345

silným hlasem.

V následujících dnech zachvátily Danielu pochybnosti a obavy. Tolik ho milovala, tak se bála, že ho ztratí. Necht ěla dovolit, aby Daylin sebral n ěkoho z pole a jako posla ho vypravil k Adrienovi s novinou, dokud nebude dít ě pok řtěno. Monteine a Daylin šli za kmotry.

Pak čekala a modlila se, aby se Adrien kone čně vrátil dom ů a aby mohli být spolu, hrdí a š ťastní. Milovala sv ůj domov, připadal jí pohodlný a lidé se jí líbili, urovnávala spory týkající se ovcí, dobytka a dokonce i sp řádání vlny. Vařili zde velmi chutné pivo a Aran, který pracoval se soudky, to na u čil i Danielu. Ona zas d ělala, co mohla, aby je nau čila skladovat jemná francouzská vína. Zdejším děve čkám velela Katherine Mary, p řísná matrona, zatímco na chod celé domácnosti dohlížel Joshua a Taylor byl správcem celého sídla. Pila s nimi na oslavu narození dít ěte a všichni blahoslavili nového d ědice. Život byl napln ěný a pestrý, ale.

Bez Adriena nesnesitelný. Neustále na n ěho myslela a vid ěla ho v každém pohybu dít ěte. Toužila po n ěm. Trápila se, uvažovala.

Dny míjely, zima polevila a p řišel b řezen. A i když byly některé dny v ětrn ě a chladné, za čalo se projevovat jarní po časí. Za čátkem dubna ležela na husté, bujné trávě u jezera a poblíž byli Monteine a Daylin. Zd římla si a dít ě m ěla vedle sebe, Když se probudila, vid ěla, jak Monteine pobíhá v trávě, sm ěje se, tváře zard ělé a Daylin ji honí. Oba upadli do trávy a začali se líbat. Pak se od n ěho Monteine odtrhla, všimla si, že se Daniela probudila, zrudla ješt ě víc, sp ěchala zpátky k ní a k dítěti a omlouvala se.

„Musíte být p řede mnou po řád tak šťastní?‘“ vy čítala jí

346

Daniela. Monteine se zpo čátku zdála zmatená, ale pak si uv ědomila, že se Daniela usmívá.

„S takovým pokladem musíš být š ťastná jako blecha!“ řekla Monteine a pohladila dít ě.

„Jsem!“ zašeptala Daniela. ,,Ale.“

„Někdo p řijíždí!“ řekl Daylin. P řistoupil k pokrývce připraven ženy s dít ětem bránit a jeho ruka se svezla k jílci me če. Ale uklidnil se, protože jezdci nesli praporec krále Eduarda a Daniela brzy poznala sira George. Vstala a v náručí držela dít ě, kterému říkala rad ěji Robin, aby si je nepletli s otcem.

„Sire Gcorgi!“ vyk řikla radostn ě. Muž rychle sesko čil z kon ě, dychtiv ě u ní poklekl a vzal ji za ruku. Pak sáhl po dít ěti. „Ach, jak krásný hoch, nádherný! Takové vlásky. I král bude žárlit na tu zlatou h řívu!“

„Přijede jeho otec?“

„Jeho otec je ze zprávy o synovi u vytržení a ujiš ťuje t ě, že si vedeš skv ěle, což sám vidím. Vypadáš š ťastn ější a krásn ější než kdy d říve, má drahá.“

„Jsi laskavý, sire Georgi. Ale pov ěz mi, když je Adrien tak šťastný, že má syna., kde je?“

Jeho o či spo činuly na napjaté tváři a odpov ěděl velmi laskav ě. Král trvá na tom, aby mu byl jeho oblíbený rytíř stále nablízku.“

„Ach!“ zašeptala. Takže poslal sira George. A te ď p řijdeme dlouhé, mu čivé týdny, kdy bude čekat a p řemítat

„Ale Adrien je velmi nedo čkavý, cht ěl se uvolnit z králových služeb a zdá se, že i samotný král je na vás oba zvědavý. Mám tě doprovodit do Londýna, pokud zvládneš tak dalekou cestu.“

„Pokud zvládnu cestu.“ opakovala.

347

„Ano, paní, je to ješt ě malé dít ě, i když vidím, že je to krásný a zdravý chlapec!“

„Sire Georgi, za svítání vyjedeme, jestli ty a tvoji muži zvládnete cestu!“

Raymond, vikomt Langlois, dorazil do Doveru na vl ámské lodi. Kapitán byl chlapík, který sympatizoval s Francouzi a zu řil, že válka s Angličany nad ělala tolik škod. Jeho námořníci tvo řili odpornou sebranku, ale nijak se nedivili prost ě oble čenému, i když dob ře vyzbrojenému muži doprovázejícímu Langloise na cest ě.

Vikomt Langlois m ěl na sob ě t ěžkou kutnu františkánského mnicha, nep říliš originální p řevlek, říkal si, ovšem takový, který poslouží svému ú čelu. Díky svému vzd ělání nem ěl sebemenší potíže vmísit se mezi místní duchovní ani zlákat mladého kn ěze, aby se s ním a s jeho mladým „klerikem“ vydal do Londýna. Tam se setkal se zpov ědníkem krále Eduarda, který dovolil, aby francouzský „mnich“ strávil chvíli u s vého panovníka. K vikomtovu velkému úžasu nem ěl král Jan, jakmile se spolu ocitli o samotě, v ůbec radost, že ho vidí. Nezap ůsobil na n ěho ani Langlois ův p řevlek, ani skute čnost, že pro jeho záchranu riskoval život.

„Raymonde, m ůj drahý vikomte, tohle je pusté bláznovství. Ohrožuješ naše životy. Král Eduard zde má na povel stovky muž ů, a i když se m ě neodvážil chladnokrevn ě zavraždit a p řežil bych i p řípadné úklady pronásledování, mohl by svět pocítit jeho vztek a poznat jeho pomstu.“

„Mon dieu! M ůj pane. p řišel jsem sem.“

„Jako svatý muž.“ řekl netrp ěliv ě Jan. „Mám si vzít tv ůj hábit

348

a nechat t ě tady? Skute čně si p řeješ pro mne ob ětovat život? Troufám si říct, že by Angli čané dostali tvoji hlavu a vystavili ji nad londýnským mostem, kdyby vás tu objevili. Ne, ne. vikomte, p říliš dychtíš po bohatství a odm ěně! P ůjdu do bitvy, když bude t řeba bojovat. Nenechám se Angličany zabít n ěkde v ulicích jako pes!“

„Propašoval jsem Simonovi zlato, aby podplatil stráže. Kdyby mi byli k službám zrádci, pane, rozsekám je na kusy.“

„Simon dostal zlato. Jestli máš zajišt ěn volný a rychlý pr ůjezd p řes pr ůliv, vezmi Simona a uprchn ěte.“

Langlois byl schlíplý a neš ťastný. Cht ěl se stát zachráncem krále, opravdovým hrdinou lidu. „Út ěky se zatím poda řily“

„Ale u méně významných muž ů. Ne králů. Simon není tak hlídaný. Sp řátelil se s mnoha svými žalářníky a n ěkdy se prochází po hradních chodbách. Vezmi s sebou Simona, čeká na tv ůj p říjezd, aby za zlato obstaral lo ď s posádkou, která ho nezradí.“

„Takovou lo ď mám, pane!“

„Tak vezmi Simona, a až se vrátíš dom ů, snaž se získat co nejvíc pen ěz na mé výkupné. M ůj syn jezdí no kraji, musíš jednat podobn ě. Pak, vikomte, t ě budu považovat za nejlepšího a nejoddan ějšího z mých v ěrných.“

Se sklon ěnou hlavou opustil Langlois pokoje krále Jana. Za dve řmi se setkal s duchovním z Doveru a zamumlal požehn ání s ujišt ěním, že se králi da ří dob ře. Budou pokra čovat v cest ě, aby nabídli útěchu Simonovi, vikomtu Montjoie.

Simon Langloise nadšen ě uvítal. „Máš kon ě?“ zeptal se ho.

„Přišel jsem jako kn ěz. K tomu se kon ě nehodí. Ale se zlatem, které jsem propašoval až sem.“

„Ano, mohu obstarat dobré kon ě. P řive ďte kn ěze dnes ve čer.

349

Odjedeme jako dva zbožní chlapíci, kte ří splnili svoji povinnost k Bohu a ke svým krajan ům.“

Mluvili dál a vypracovávali detaily úniku. Langlois se jen pot řeboval zabezpe čit, že nenarazí na žádného nepřítele, s nímž se setkal ve Francii.

„Kdo pozná nep řítele bez zbroje a bez erbu?“ nadhodil Simon.

„Adrien, zeman MacLachlan,“ odsekl Raymond.

Simon strnul. „MacLachlan! Dal bych život za to, ab ych ho vid ěl mrtvého.“ Najednou se odmlčel. „Možná to ale nebude zapot řebí. Zeman MacLachlan byl poslán do Doveru, aby připravil útok na hrad Cardineau. Jeho muži budou mít plno práce.“

Pohledl na Langloise a usmál se. „Má se tam s ním setkat jeho žena.“

„Jeho žena?“ řekl zv ědavé Langlois.

„Jak úžasná pomsta MacLachlanovi a Angličan ům, pokud se zmocníme paní z Avillu!“

Cesta byla dlouhá a sir George neustále vyzýval ke zpomalení tempa. Daniela se necht ěla zastavovat na noc; nesmírn ě toužila dorazit do Londýna co nejd říve.

Když kone čně dorazili do m ěsta, byla dojatá, protože je p řišli pozdravit král Eduard s královnou Filipkou a po boku krále Eduarda p řijížd ěl král Jan. Oba králové ji něžn ě p řivítali, královna ještě o n ěco víc a pak hned vzala do náručí Robina, aby ho pohoupala a pochválila. Danielu královnin zájem pot ěšil a dychtiv ě naslouchala každému jejímu slovu, protože královna byla mnohonásobná matka. „Je jako jeho otec, že?“ řekl král královně, která se na něho zvláštně podívala.

350

„Možná. Ale ty modré oči.!“

„Adrien je má sv ětle hn ědé a já zelené,“ řekla Daniela.

„Možná že se zm ění.“

„Hmm,“ zamumlala královna.

„Kde je Adrien?“ zeptala se Daniela.

„Ach, obávám se, že musel vyjet do Doveru.“

„Do Doveru!“ zaúp ěla zklaman ě.

„Neboj se, má drahá. Čeká na tebe, sbírá muže a zásoby. Na hrad ě Cardineau, kde jsem umožnil hrab ěti Germainovi vládnout mým jménem, došlo k povstání. Ten nadutec si myslí, že mi bude vzdorovat. Nic vážného. Adrien si s tím poradí během n ěkolik dní.“

„Vrátíme se pak do Francie?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl otev řen ě Eduard. „Ale zítra m ůžeš sednout na kon ě a zajet za ním, strávit s ním noc a ukázat mu jeho syna. Pak po čkáš s královnou a se mnou v Londýně na jeho návrat.“

Když se Simon díval dol ů ze svého okna v budov ě mohutného londýnského Toweru, kde sídlili vzácní zajatci, uvid ěl na nádvoří Danielu s královnou. Na zahradě je provázela Danielina družka Monteine, MacLachlan ův Daylin a n ěkolik královniných dam. Smály se, čichaly ke kv ětinám a těšily se z teplého dne. Královna nesla dítě a p ři pohledu na n ě pocítil Simon nával až bolestného vzteku. Nejraději by jí dít ě vytrhl a mrštil jím o ze ď. Zni čil by tu malou krysu, než vyroste.

Zprávy se šířily rychle, dokonce i ke v ězňů m v hradní v ěži. Hrab ěnka Daniela m ěla ráno odjet, aby se průlivu setkala se svým manželem. M ěla s ním z ůstat až do druhého dne odpoledne. Simon se díval na Danielu, která se usmívala čemusi, co řekla královna. Zazářily jí o či a Simon si pomyslel,

351

jak by bylo skv ělé, kdyby se stala jeho ženou a mohl s ní strávit noc.

MacLachlan je zranitelný. Simon se náhle usmál a vzpomn ěl si s bolestí v srdci na poslední ve čer, kdy vid ěl Danielu. Jak je vrtkavá! Jak se zdá být se svým děckem š ťastná! S MacLachlanovým d ěckem. Na n ěho, Simona, úpln ě zapomn ěla. Nebo ne? Požádá, aby mohla vidět jeho a krále Jana, než odjede? Simon ji pot řeboval vid ět. Byl by to poslední článek jeho plánu.

Přece jen ho krátce navštívila. Nezdržela se víc než p ět minut. Podala mu ruce, dychtiv ě se zeptala, jestli se mu da ří dob ře, a když ji cht ěl u sebe p řidržet, odtáhla se. „Nezlob se na mne, když t ě držím za ruce, Danielo. Nepamatuješ si, jak jsem t ě miloval?“

„Ach, Simone, už brzo odtud odjedeš!“ ujistila ho a usmála se. Její úsm ěv byl jako slunce a prozářil démantový t řpyt jejích očí. Simon ucítil, že se mu prudce rozbušilo srdce. „ Slyšela jsem, že se docela dob ře bavíš s anglickými dívkami u dvora,“

„Dělám všechno, abych zapomněl na klenot nejvíc vytoužený.“

„Musím jít, Simone v ěděla jsem, že jsi zde, cht ěla jsem vědět, že se ti da ří dob ře. Byla jsem u krále Jana, který je spokojený. Zrovna hrál šachy se skotským králem Davidem. Vesele vymýšlejí úklady, které by zp ůsobily pád krále Eduarda. Doslechla jsem se, že ten se jejich řečmi náramně baví a ob čas se k nim p řipojuje.“

„Eduard si myslí, že je všemocný, stejn ě jako tv ůj manžel, paní. Ale všichni máme svou Achillovu patu.“

„Zřejm ě máš pravdu, Simone.“ Daniela k n ěmu p řistoupila, políbila ho na tvář a pak opatrn ě vyšla z pokoje. Když odešla,

352

stráž za ní zamkla dve ře.

„Skute čné, paní!“ prohlásil tiše. „Všichni máme někde Achil– lovu patu.“

Vikomt Langlois dostihl tu dívku, Terezu, ve svém mnišském hábitu. Nepoznala ho a byla vyděšená, že je jí v patách samotný satan. Langlois ji zatáhl z chodby do výklenku. „Jsi Tereza. Slíbila jsi pomoc Simonovi z Valois. Dal ti zlato a klenoty. Te ď si musíš sv ůj podíl zasloužit. Poslouchej m ě, jsi chytré d ěvče a ud ěláš, co ti řeknu. Dnes ve čer po západu slunce nachystáš k bráně za hradbami odpo činuté a nakrmené koně. Po čkáš u nich, než se objevím.“

Dívka byla bledá a zuby jí drkotaly. „Kon ě? Kde mám vzít kon ě.

„Dobré kon ě, ze stájí.“

„Cht ěla jsem pomoci, ale nemohu. Tohle ud ělat nemohu. Co když m ě chytí? Pov ěsí m ě.“

Langlois jí ob ěma rukama sev řel hrdlo. Dlan ě m ěl mohutné, jeho prsty se vzadu na krku setkaly a zbavily ji slov.

Zat řásl jí a sevřel prsty ješt ě pevn ěji, až zachropt ěla: „Ud ěláš to!“ poru čil jí, „Nebo t ě nebudou muset popravit. Sám si t ě najdu a podříznu ti ten tv ůj krásný krk od ucha k uchu. Rozumíme si?“

Přikývla a t řásla se strachy. Usmál se. „No tak, buď hodná holka. B ůh ti žehnej, dít ě.“

Adrien p řecházel po přístavišti a toužebn ě čekal. Sotva vnímal d ění kolem sebe, když byli kon ě, zbran ě, brn ění a plno dalších v ěcí nakládány do řady lodí, které m ěly p řevézt jeho vojsko p řes vodu. P řitom snad tisíckrát proklel krále. Konečně

353

přijíždí jeho žena a on má jet do Francie! A p řestože to byl Eduard, kdo si p řál, aby Daniela navštívila Londýn, stejný Eduard rozhodl, že tam s ním Daniela nesmí, p řestože Filipka vyjížd ěla s Eduardem do bitev dost často.

Daniela se m ěla s Adrienem setkal a pak se m ěli rozd ělit; on vycestuje do Francie, ona se vrátí do Londýna.

A p řesto si pomyslel, že by to m ěl vydržet. Život, uv ědomil si je mnohem jednodušší, řídili se ctižádostí a ne láskou. Byl zvyklý poslouchat králova p řání, aniž o nich p říliš p řemýšlel. Te ď zatoužil, aby se do boje p řipravoval n ěkdo jiný a on mohl zůstat doma a t ěšit se z plod ů dlouhých let oddanosti a práce.

„Můj pane!“

Uslyšel její hlas. Prudce se obrátil a uvid ěl ji. Stála na břehu od ěna v modrém, vlasy rozpuštěné a splývající po zádech. Byla op ět štíhlá, až na to, že pod šaty schovávala bujn ější ňadra. Byla také ještě krásn ější než d říve. O či jí zářily, tváře m ěla zrúžov ělé a zdálo se, že z ní vyza řuje v ůně jejího úsm ěvu.

„Má paní!“ zašeptal a ona vyk řikla a rozb ěhla se k n ěmu.

Chytil ji, p řitiskl k sob ě a zato čil se s ní. Byl tak rád, že ji vidí, cítí její čistou v ůni, m ůže se zabo řit do jejích vlas ů, vychutnávat dotek a radost z její blízkosti.

Postavil ji na zem.

„Máme jen jednu noc!“ zašeptala.

„Ano, ale nebudu pry č dlouho.“

„I král to říkal,“ odv ětila.

„Je ti dob ře?“ zeptal se úzkostn ě.

„Velmi dob ře.“

„A chlapec?“

Usmála se, protože ani roky strávené u anglického dvora a ve

354

službách Anglie mu nevzaly p řízvuk divokého hraničního zemana. ,,Je za mnou,“ řekla tiše. „S Monteine.“

Adrien pohlédl Daniele do o čí a pak chvátal kolem ní k Monteine, vzal dívce z rukou dít ě a odhrnul mu z hlavi čky pe řinku. Daniela se vrátila zpátky ke svému manželovi a zastavila se zahlcená radostí, když spatřila výraz posvátné úcty, se kterým Adrien hled ěl na svého syna. Pohlédl na ni a ona se usmála a zachvěla dokonalým št ěstím.

Držel Robina na loktech a vztáhl ruku, aby objal Danielu kolem ramen. „Poj ď. Mám pokoj ve starém hostinci kousek odtud.“

Nechali za sebou Monteine a Daylina a sp ěchali do svého příbytku. Muži se ho často snažili cestou zastavit, kladli mu otázky ohledně zbraní a zbroje, koní a zásob. Na každou otázku rychle odpov ěděl. „Pokra čujte, chlapi. Musíme být hotovi, abychom mohli vyplout za svítání.“

„Škoda, že nem ůžeme vyplout už te ď, zemane MacLachlane,“ řekl mu jeden námořník, „m ěli bychom p říznivý příliv. Ale ješt ě musíme naložit zásoby.“ Pak se uklonil a sp ěchal ke svému sudu se zásobami.

„Poj ď, sp ěchejme pry č od mo ře zv ědavých obdivovatel ů, nebo t ě nebudu mít ani chvilku pro sebe!“ zamumlal Adrien a sp ěchal! s Danielou dál podél dlouhé, nízké, normanské budovy k bo čním dve řím na temném nádvoří. Zavedl ji do svého pokoje, zav řel za sebou dve ře, op řel se o n ě a zadíval se na ni.

„Obávám se, že je to tady poněkud chudé. Táhne tu. Postel je rozvrzaná. Z krbu se kouří. Je to vhodné leda tak pro p řístavní dělníky. A., vzpomn ěl jsem si na kolébku pro malého.“

„To je dob ře!“ zašeptala, usmála se a pohlédla na něho a na dít ě schoulené v jeho náru či. „Spí.“

355

Adrien se podíval na svého syna. „Ano, spí.“ Op ět pohlédl na ni. „Je krásný, nádherný. Jsem ti nesmírn ě vd ěč ný a jsem pyšný. Díky Bohu, že te ď spí!“ P řešel p řes pokoj, uložil Robina do kolébky a pak už se Daniela ocitla v jeho náručí. Byla omámená a udivená tím, že se Adrien chv ěje, když ji drží a líbá. Jeho prudká touha se do ní přelila jako vich řice. Vzrušoval ji, pohrával si s ní jako nestydatý vítr. Oplatila mu polibek a uv ědomila si, jak je nádherné ho po tak dlouhé době op ět ochutnávat, cítit jeho dotek, teplo jeho svalů. Uv ědomila si, že se nap ůl usmívá a napůl vzlyká, když se potáceli ve snaze svléknout jeden druhého.

„Můj Bože., n ěco jsem, roztrhl!“ řekl Adrien.

„To, nevadí. Roztrhla bych toho víc, kdybych m ěla takovou sílu!“ odpov ěděla. Jeho rty se spojily s jejími. Strhl ji k sob ě a uložil na postel. Pak ji za čal líbat a líbal ji všude, dokud nevyk řikla.

Zarazil se a zvedl se nad ni.

„Nech t ěl jsem ti zp ůsobit bolest, tak brzy poté, co malý.“

Zavrt ěla hlavou. „Cht ěla jsem to!“ zašeptala. „Uplynula spousta času.“

Vzal do dlan ě její ňadro. „Možná bylo lepší, že jsem s tebou nebyl.“

„Ne. m ůj pane, kdepak. Nedovedu ani vypov ědět, jak jsi mi chyb ěl, jak jsem pot řebovala.“ Vztáhla k n ěmu ruku, p řejela prsty po jeho tváři a pak pomalu po celém léle. Sáhla po jeho mužství, polaskala je a zavedla do své jeskyn ě.

Zaúp ěl, p řitiskl se tváří k jejímu hrdlu a snažil se být jemný. Byl si v ědom toho, že je pro ni jejich spojení bolestivé, ale ona na n ěm visela s takovou horoucností! Říkala mu, že to byla malá bolest, že bez n ěho nemohla žít. A on byl p říliš dlouho bez ní.

356

Poprvé bylo jejich milování rychlé a zoufalé. Podruhé bylo pomalejší; pot řetí je oba slastn ě vychutnávali. Pak je probudilo dít ě, které začalo na říkat hlady, a tak Adrien hladil mali čkého po zádech, zatímco ho Daniela kojila. Znovu byli oba uchváceni pohledem na zázrak jejich stvoření. Adrien uložil syna zpátky do kolébky a lehl si vedle své ženy. Myslel si, že je kone čně uspokojen. Daniela se na n ěho usmála a on pocítil nový nával vzrušení. K čertu s Francouzi! Políbil ji. Odpov ěděla mu svým objetím.

„Adrien ě.“ když zašeptala jeho jméno, dve ře se hlu čně otev řely. Adrien vysko čil a strnul, protože do pokoje vtrhlo několik muž ů. S instinktem válečníka se postavil mezí sebe a své dítě. V ěděl, že takto ne čestn ě se mohou objevit jen nep řátelé na život a na smrt. Uvažoval, kam odhodil pochvu s me čem, když sp ěchal, aby byl co nejd říve u své ženy.

S úžasem a se vztekem poznal své protivníky: Simona z Valois a vikomta Langloise, z nichž každý m ěl po boku statného zbrojnoše.

„Tak, pánové, m ěl jsem to pot ěšení strávit n ějaký čas s králem Janem. Nedovedu si představit. Že vás nau čil takovýmto zp ůsob ům,“ řekl Adrien.

„Simone,“ řekl Langlois, „musíme být srde čnější, až se do něho pustíme.“

Pak Adrien uvid ěl sv ůj me č, který ležel sotva t ři stopy od n ěj pod pláštěm. Vrhl se k n ěmu a padl zpátky na postel. Daniela byla na nohou a zahalovaly ji jen pokrývky. Byla bl edá jako st ěna a zírala na Simona.

„Možná zem řu,“ řekl tiše Adrien, „ale v pekle se setkáme.“ Měl Simona zabít už dávno, když m ěl k tomu p říležitost. Te ď. když stáli tváří v tvář, se Simon usmál a odvrátil, vytáhl z

357

chodby Monteine a p řivedl ji do pokoje. Držel jí u hrdla ost ří dlouhého řeznického nože a p řitla čil na n ě tak, že jí po krku pomalu za čal stékat tenou čký pramínek krve.

„Pus ť ji!“ vyk řikla Daniela a vstala, dosud zahalená pokrývkami. Rozb ěhla se po pokoji a zaúto čila na vet řelce.

„Danielo!“ za řval Adrien a vymrštil se, aby ji chytil a p řitáhl zpátky k sobě.

„Poj ď sem, Danielo, poj ď!“ zvolal Simon. „No tak, nezahrávej si se mnou a já nechám Monteine jít. O MacLachlana se neboj. Už na n ěm nezáleží. Brzy se dozví, že se ti poda řilo podplatit stráže, abych mohl uprchnout!‘“

„Cože?“ zalapala Daniela po dechu.

I když Adrien necht ěl, musel jí pohlédnout do o čí. Oto čil ji k sobě a zadíval se na ni. Ucítil, že se za n ěho vplížil protivník, bleskurychle se obrátil a prohnal meč jeho hrudí. Ale když se otáčel zpátky kvůli dalšímu možnému nebezpe čí, uslyšel Danielin výk řik.

Ale bylo už pozd ě.

Langloisovi se poda řilo zasáhnout rozhodně a zru čně. Jílcem me če ušt ědřil Adrienovi prudkou ránu do spánku. Bolest byla nesnesitelná. Adrien přemáhal mlhu, která se mu objevila před očima, a snažil se nevnímat bolest. Všechno kolem ného se ztrácelo a on s tím nemohl nic dělat.

Zavrávoral, a upadl.

Zdálo se mu, že slyší kvílení v ětru.

„Poj ď, Danielo, rychle, poj ďme pry č!“ řekl Simon. Daniela pohlédla na Monteine, která byla stále uvězn ěna v Simonov ě smrtícím sev ření. Podívala se na Adriena ležícího na zemi a uvažovala, jestli je mrtev, nebo žije. Zoufa le toužila jít k

358

němu, ale bála se o svoji přítelkyni. Pohlédla zpátky na Simona, hr ůzou zavrt ěla hlavou a p řemáhala slzy, které by jí teď nepomohly. „Mám jít s tebou? Pusť ji, ohavný bastarde, o co se to snažíš, vyvolat mezi Angli čany a Francouzi další krvavou válku, ožebračit zemi, vyhladov ět lidi.?“

„Mlč, Danielo!“ řekl Simon.

„Nep ůjdu s tebou. Simone. Nechej Monteine odejít a mé za nech o samot ě. M ůj Bože, moje dít ě.“

359

„Dít ě, ano, dít ě. M ěli bychom si je vzít. Hodit je do pr ůlivu,“

prohodil Langlois.

ůže se Simonem a s

„Ne! Vyškrábu ti o či!“ vyk řikla.

Monteine, která lapala po dechu s nožem u krku, zasípala a Daniela v ěděla, že v tuto chvíli nem

Langloisem bojovat. Ti dva byli nemilosrdní. Jeden muž ležel mrtvý vedle Adriena a Adrien je, Neodvážila se to d omyslet!

„Pus ť ji. Nechejte Monteine odejít s mým dít ětem a pak s

vámi půjdu.“

„To dít ě je skotský spratek. M

ělo by skon čit v pr ůlivu. Jsi

mladá. M ůžeš mít ješt ě mnoho d ětí.“

„Jestli ublížíš mému dít ěti nebo Monteine, budu je čet tak, že budeš nucen m ě zabít. Pus ť Monteine, a ť se m ůže postarat o dít ě, a odejdu odtud s vámi oběma.“

Simon pohlédl na Langloise a ten pokrčil rameny. „Bude

lépe, když p ůjde v tichosti.“

Simon od sebe odhodil Monteine. Ta se vrávoravě rozb ěhla ke kolébce a zd ěšen ě pohlédla na Danielu.

„Všechno bude v po řádku,“ řekla Daniela. ,,Postarej se o pána, o Adriena.“ Ostře pohlédla na Simona, pak na Langloise a op ět na Simona. „Adrien t ě nechal žít, když t ě mohl zabít. A ty, vikomte Langloisi. Mohl t ě p řipravit o hlavu, Mohl to ud ělat, mohl vás oba zabít, ale neudělal to!“

Simon se obrátil k jednomu ze svých muž ů. „Rychle, zabal zemana Mac Lachtana do koberce, svrhneme ho do pr ůlivu.“

„Ne!“ vyk řikla zu řiv ě Daniela. Vyrazila t ěch pár kroků k místu, kde ležel Adrien, ale Simon ji zachytil, p řiláhl zpátky k sob ě a probodával ji pohledem. ,,Je s ním konec, paní, konec, jako byl se mnou, a vy ješt ě poznáte mé zp ůsoby!“

Ude řila ho tak tvrd ě, že mu zrudla tvář, a tak prudce, až mu nehty poškrábala obličej. Ve vzteku jí ránu vrátil. Daniela narazila na sloupek postele. P řed o čima se jí rozprost řela

mlha.

Pak se propadla do temnoty, v této chvíli snad milosrdné.

360

24

Probudil ho chlad vody, a pálivý pocit vody v hrdle.

Jak daleko ho shodili? Probral se v černé tm ě, ve které se topil.

Topil se, ano, topil. Zu řiv ě kopal, za čal stoupat, kopal ješt ě usilovn ěji a p řemáhal se, aby se nenadechl, aby nepodlehl pokušení.

Zem řít.

361

Hlava prorazila hladinu. Nastala noc a vlámská loď odplouvala, byla už daleko od n ěho. Hodili ho daleko do mo ře, do rozbou řených vod Lamanšského pr ůlivu.

Zpo čátku se nemohl zorientovat a neviděl pob řeží. Vlny jím zmítaly; hlava mu t řeštila. Voda byla hluboká a chladná.

Pak uvid ěl b řeh a za čal plavat, zpo čátku příliš rychle. Zem ě mohla být na míle daleko; jak daleko, to nev ěděl. Vlny ho přelévaly, nadnášely, pohazovaly si s ním. Moře bylo rozbou řené tak, že se na vlnách tvořily bílé h řebínky.

Pak uvid ěl ohn ě. Podél pob řeží ho řely hranice. S novým přílivem sil za čal plavat. Pokoušel se systematicky ovládat své pohyby. Plynulá, pomalá tempa. A dělat jich co nejmén ě. Tempa šet řící síly, pomalá, jistá, stálá. Hlava ho přestala bolet, m ěl však rozbolavělé paže. Plaval, zápasil s vlnami, které mu přelévaly tvář, s chutí soli, s p řirozeným strachem, co se skrývá dole pod ním v černo černé tm ě. Musí se dostat ke b řehu. P ři Kristovi a všech svatých, musí se dostat ke b řehu.

Plaval dál.

Ale jeho rozhodnutí by mu nebylo nic platne, kdyby cestou k pob řeží nespat řil čluny.

Zav řel o či a modlil se. Musí žít. Aby zabil Simona. Aby odvezl Danielu dom ů. Aby jí řekl, že jí v ěř í. Že ji miluje. Simon cht ěl, aby Adrien umíral s myšlenkou, že ho jeho žena z radila. Odmítal zem řít a odmítal v ěř it Danielin ě zrad ě. Napadlo ho, kde je asi jeho syn, a když otev řel o či, náhle pocítil, že se v n ěm vzmáhá příliv nových sil.

V odlesku oh ňů spat řil útesy. Zdály se být skutečně bílé jako and ělská křídla. Zase plaval a proklínal b řeh, protože se zdálo, že s každým tempem se vlny zvedají víc a víc a on s e od b řehu vzdaluje.

„Adrien ě!“

Zpo čátku myslel, že je to jen fantazie, že ho n ějaká Siréna láká do hlubin pekla.

„MacLachlane, k čertu, člov ěč e, ty p řece nem ůžeš být

362

mrtvý!“

Poznal ten hlas, slýchával čas od času jeho burácení v bitvách, které byly součástí jeho života. Eduard, Černý princ, žádná Siréna. Princ byl na moři, v malém člunu, který se te ď hnal k n ěmu.

„Pádlujte, chlapi!“ za řval Eduard.

Za okamžik se k Adrienovi natáhly paže. Vytáhly ho na palubu, nahého a třesoucího se. Hodily na n ěho pokrývku a do ruky mu vtiskly kožený m ěch s teplým pivem. „Napij se kamaráde, zahřej se. Milosrdný Bože, jak dlouho jsi byl v té vod ě?“

Kupodivu zjistil, že ho pokrývka a pivo zbavily t řesu, který ho zpo čátku sužoval. Nadechl se, vydechl, op řel se a pohlédl na prince. „Nevím. Eduarde, prosím, řekni mi, co víš.“

„Přib ěhla komorná tvé ženy a pronikavé křičela na muže připravující lo ď, že t ě hodili do mo ře a že unesli Danielu. Mezitím to francouzské děvče, to, které jsi zachránil, když na její vesnici zaúto čil Armagnac, b ěželo k mé matce. Dívka se sv ěř ila jejímu milosrdenství a blábolila něco o tom, že jí vikomt Langlois vyhrožoval, že ji zabije, když mu neobstar á koně k útěku, se Simonem z Valois. Neboj se, nic zlého se té dívce nestalo, mimochodem, chce se vdát za tvého mladého zbrojnoše. Ten chlapec se jí zastal a sám riskoval smrt. Každopádn ě jsem p řijel tak rychle, jak jsem jen mohl, a zjistil jsem, že tvoji muži zapálili ohn ě a pátrají po tob ě kolem pob řeží. Kdybychom t ě brzy nenašli, musel bych vyplout bez tebe. Vikomt Langlois zjevn ě p řijel z Francie, aby pomohl p ři útěku Simonovi z Valois. P ředpokládám, že budou muset zamířit k francouzskému pob řeží a uchýlit se pod ochranu svého spojence vikomta Germaina z Cardineau. Tam budeme bojovat.“

Za okamžik se Adrien zasmál. „Ty jsi princ, kterému se dob ře slouží, Eduarde. Zachránil jsi mi život a jsi ochoten bojovat za moji ženu.“

Eduard pokr čil rameny. „Víš, kamaráde, tys mi zachránil kuži mnohokrát. A co se tý če tvé ženy.“

363

„Ano?“

Eduard se nahrbil, aby ho vesla ři neslyšeli. „Takový chytrý skotský kluk! Musím jít. Otec žádá, aby byl vikomt Germaine vypráskán z hradu, a já musím pro Danielu. Je to moje sestra.“

„Samoz řejm ě, králova scbovanka.“

Eduard povzdechl a v o čích se mu mime zablýsklo.Tys na to ješt ě nep řišel? Nechci říct, že je jeho schovanka. Říkám, že je to moje sestra.“ Posadil se na své místo a za řval. ,,Pádlujte, chlapi! Musíme stihnout lo ď a plout p řes kanál. Rychle!“

Adrien, zabalený v pokrývce, se nakrátko setkal s Monteine. než nastoupil na lo ď do Francie. Když se objevil na b řehu, rozléhaly se radostné výkřiky a jeho muži k řičeli, že je to zázrak a požehnání z nebe. „Svatí t ě ochra ňují, ano, je to tak, zemane MacLachlane,“ ozývalo se a pak se k n ěmu p řihnala Monteine.

„Zemane MacLachlane! P řísahám, Daniela s tím nem ěla nic spole čného! Ten bastard ji uhodil, vystrčil ven, veze ji.“

„Všechno bude v po řádku, Monteine, jedeme pro ni.“

Za Monteine se objevil Daylin, vzal Adriena za ramena a objal ho. „Díky Bohu.“

„Můj syn.,“ za čal Adrien.

„Malý je v nejlepších rukách,“ ujistil ho princ Edu ard a plácl ho do zad s takovou silou, až Adrien zavrávoral. „Robin je u mé matky.“

Mo ře se zmítalo a bou řilo; zdálo se, že se lo ď nep řestane prudce houpat. Daniela ležela v malé těsné kajutě, cítila naprosté zoufalství a silnou nevolnost, ale málo jí na tom záleželo. Adrien je mrtev. Srazili ho k zemi a svrhli do nebezpe čí no čního mo ře. Cht ěla zem řít.

Do kajuty vstoupil Simon. Byl elegantn ě oble čený, ale Danielu napadlo jen to, jak si kdy mohla myslet, že je p řitažlivý. Dnes jí rysy nep řipadaly tak klasicky tvarované. Byl p říliš štíhlý, p říliš útlý. P řidržel se rámu nad lůžkem a zadíval se na ni.

„Zpo čátku to možná bude těžké. Ale jsme Francouzi. Zapomeneš na n ěho.“

364

„Zapomenou, že jsi ho zavraždil?‘

„Ránu mu zasadil Langlois.“

„A ty jsi p řikázal, aby ho hodili přes palubu.“

„Byl jako n ůž v boku Francie. Danielo.“ cht ěl se Simon posadit vedle ní.

„Zkus se m ě dotknout a budu zvracet.“

Dotkl se jí. Splnila hrozbu. Zu řiv ě zaklel, zvedl se a s bouchnutím dve ří vyšel z kajuty.

Daniela, zabalená v pokrývkách, doplula do Francie a byla zklamaná, když spatřila hrad Cardineau. Zdi byly vysoké a tlusté a bašta bedliv ě st řežená. Nev ěděla, jestli se pro ni n ěkdo vydá, jestli na ní bude n ěkomu záležet. Kdyby n ějakým zázrakem Adrien p řežil a pokusil se ji osvobodit, musel by vzít hrad útokem.

Odvedli ji do nejvyšší v ěže v severovýchodním k řídle hradu. Nebyly zde žádné balkony, ani jiná naděje k úniku krom ě jediného to čitého schodiště.

Když ji zavedli do pokoje, všimla si, že na ni čeká horká koupel, truhlice se šatstvem, parfémy, víno, chléb a veliká vy řezávaná postel. Posadila sc na podlahu, schoulila se do klubí čka a odmítala pohlédnout na Simona.

„Danielo, postarej se o sebe,“ řekl jí. „Nebo se o tebe postarám já.“ Nepohnula se a on k ní vykročil. Necht ěla, aby se jí dotkl, a tak vstala a řekla mu: Jdi pry č, Simone, a já vstanu a obléknu se.“

„To je rozumná řeč,“ řekl rozhodn ě.

Daniela se vrávoravě postavila a po řád zahalená v pokrývce zamí řila k elegantní van ě s m ěděnými okraji. Simon ji pozoroval. Obrátila se k němu zády a řekla: „Simone, jestli jsem tě p řivedla k p řesv ědčení, že jsem t ě n ěkdy milovala, je mi to líto. Jsem vdaná za Adriena MacLachlana, a pokud si myslíš, že si m ůžeš vynutit.“

„MacLachlan nežije.“ řekl p řesv ědčiv ě Simon.

„Neuv ěř ím, dokud ho neuvidím mrtvého,“ řekla.

„Je na dn ě pr ůlivu, kde ho žerou ryby, Danielo.“

365

Do o čí jí vstoupily slzy, „Pak se tedy nikdy nebudu pova žová za vdovu.“

„Možná jeho mrtvolu vyhodí mo ře na anglickém pob řeží!“ vym št ěkl Simon. „Na tom nezáleží, Danielo. Tv ůj život s tím Angl čanem skon čil.“

Obrátila se k němu. „Je válka, Simone, ale není ani anglická ani francouzská. Já jsem Francouzka, Simone, moji lidé jsou Francouzi, ale p řestože je válka, n ěkte ří lidé zůstávají slušní a někte ří ne. Nenávidím tě. Vidím, jaký skute čně jsi. Pat řil jsi k tlupám vikomta Armagnaca, které plenily a loupily a vraždily lidi ve Francii, aby zbavily Eduarda síly. Nikdy nespojím sv ůj život s tvým. Dostal jsi milost a odm ěnil ses za ni krutostí.“

„Jdi se vykoupat, Danielo, a smyj ze sebe jeho zápach,“ odpov ěděl Simon.

Když Daniela vid ěla, že se Simon pohnul, str čila do vody palec u nohy. P řemýšlela, jestli má sílu ho zabít. Samoz řejm ě by pak zabili i ji, ale nebyla si jistá, jestli jí na tom záleží. Simon řekl, že její manžel nežije; nev ěděla ani, zda p řežilo její dít ě. Rad ěji hy zem řela, než by se dotkla vraha svého manžela a syna.

Voda byla chladná, ale nad ohněm v krbu bublal kotlík. Obešla vanu, vzala kotlík s vodou a p řilila ji do vany. „Simone, tys zešílel!“ řekla mu. „Copak jsi to nepochopil? Zabil jsi muže, kterého miluji.“

„Láska je vrtkavá, Danielo, to jsem pochopil.“

Zaúp ěla a obrátila se, protože se ocitl v její těsné blízkosti. Vztáhl k ní ruku a chtěl z ní strhnout pokrývku. Pak by Danielu hodil do vody.

Útok si ve skute čnosti neplánovala tak, jak proběhl, prost ě k němu došlo. Zvedla paži, aby ho odrazila, a va řící vodou mu polila b řicho a slabiny.

Zavyl bolestí. Daniela si uv ědomila, co ud ělala, a zd ěšen ě ucouvla. Simon si na sob ě roztrhl od ěv a volal o pomoc. Do pokoje vtrhly stráže.

Daniela couvala ke zdi. Chvilku si jí nevšímali, protože Simon stale k řičel, a p řivolal tak další stráže. Pak ho vynesli ven

366

a muži zavolali léka ře. Dve ře zav řeli na závoru. Třesoucí se Daniela se p řitiskla ke st ěně a svezla se po ní dol ů, až se ocitla na podlaze. Najednou se rozvzlykala a pak zrovna tak náhle přestala. Odmítala v ěř it tomu, že je Adrien mrtev. Vstala, přistoupila k van ě, umyla se ve vlažné vod ě, našla si šaty a oblékla se. Pak čekala a modlila se.

Nikdo se k ní té noci nep řiblížil.

Ráno se dveře prudce rozlétly a objevil se vzteklý, t ěžce se ovládající Simon. Kráčel pomalu a ztuhle a ona si uv ědomila, že má na sobě obvazy a trpí velkými bolestmi.

Navzdory svému hn ěvu se p řinutila z ůstat stát u severovýchodního okna v ěže. Zírala na muže, vy čkávala a nedávala na sobě znát strach.

„Angli čané, má paní, vždycky vynikali v um ění mu čit, ale my Francouzi jsme v tom za nimi nezaostávali. Přemýšlel jsem o mnoha zp ůsobech, jak s tebou za čít, abys pocítila stejnou bolest, jakou jsi zp ůsobila mn ě.“

„Pokud máš bolesti, zp ůsobil sis je sám. Řekla jsem ti, aby ses m ě nedotýkal.“

„Pale čnice jsou ukrum ě bolestivé, vid ěl jsem je používat. Mohli by t ě p řipoutat řet ězy ke zdi v hradní kobce hluboko pod zemí a pov ěsit ze stropu, až by se ti paže vymkly z kloub ů. Mohli bychom ti vypálit oči ho řící pochodní tak horkou, že by se ti o či rozlily v hlav ě, a po řád bys žila. Á, ty si myslíš, že tu není žádný žalá ř? Ale je, paní, je! Pod hradem jsou prostory a chodby vedoucí až k mo ři a ujiš ťuji t ě, že za dv ě st ě let, co tento hrad stojí, zde bylo mu čeno, lámáno a páleno mnoho nepřátel, a pak odstran ěno, aniž by o tom n ěkdo v ěděl. Neumím ani vypov ědět všechny hr ůzy, které mohou takového ubožáka čekat dole. Já se vyléčím. Možná to nebude trvat déle než týden. Dlouho jsem p řemýšlel, co mám ud ělat, aby se ti dostalo takového utrpení, takové bolestí, při které bys už nemohla ani křičet. Ale, Danielo, tv ůj manžel je mrtev a ty se se mnou spojíš v posvátný svazek manželský. A já nechci zjizvenou, zmu čenou ženu. Proto počkáš na svůj spravedlivý trest dokud nebudu v

367

po řádku. Pak splatíš sv ůj dluh, vystavím t ě veškerému možnému ponížení a budeš sloužit mým choutkám, protože t ě k tomu přinutím.“

Odvrátila se od něho, protože nedokázala skrýt zd ěšení. Vyhlédla z okna; jestli se Simon uzdraví, vysko čí z n ěho.

„Danielo.“ řekl tiše Simon. „Podívej se ješt ě jednou. Je to jen lučištnická střílna. Ani tvoje štíhlá postava by se tudy neprotáhla!“

Mohla bych držet hladovku, až bych byla jen kost a k ůže, říkala si, p řemožena zklamáním a zoufalstvím.

Ale ješt ě když na ni Simon zíral, vtrhl do pokoje vikomt Langlois a s ním vysoký prošediv ělý muž, kterého nikdy nevid ěla. Muž, jehož neznala, se zastavil a pohlédl na ni. Hluboce se uklonil a trpce promluvil. „Hrab ěnko! Tak ty jsi ta žena, která p řivádí muže k šílenství! Velká kořist, pro kterou jde válečník proti válečníkovi! Dobrá, madam, já, vikomt Germaine a pán tohoto hradu, tě zde nevítám!“ Vztekle se obrátil k Simonovi. „MacLachlan je mrtevtvrdil jsi to!“

„Je mrtev –hodili jsme ho do mo ře.,“ bránil se Simon.

„Ovšem, ale p řipluli Angli čané.“

„V čele vojska je princ Eduard!“ řekl vikomt Langlois.

„Vyhlédn ěte z okna, vikomte Langloisi a Simone z Valois, protože za branami uvidíte muže na obrovitém grošákovi, a tím je MacLachlan.“ Daniela vyk řikla a b ěžela k oknu.

Dorazily šiky anglického vojska. Daniela vid ěla, jak se za mohutnými zdmi hradu řadí do bojového postavení. Jezdci ve zbroji a p ěšáci tvořili p řední část. Daniela viděla, že táhnou ke zdem beranidla. A v řad ě jezdc ů spat řila výraznou postavu. Sed ěla na Adrienov ě mohutném vále čném o ři Matoušovi. V Adrienov ě zbroji, v tunice s Adrienovým erbem.

Simon ji odtrhl od okna, postr čil ji zpátky do pokoje a sám vyhlédl ven. „To je léčka. N ějak šejdí ř si oblékl jeho od ěv a zbroj a vzal si jeho kon ě. Podívejte, tam je Černý princ“

Germaine odv ětil; „Černý princ je tam a mluví s jezdcem v MacLachlanov ě zbroji! Je to MacLachlan, to vám říkám.

368

Vyjížd ěl jsem s ním do boje a vím, jak vede kon ě. Znám jeho pohyby a vy dva jste p řinesli mému hradu zkázu!“

Simona Germain ův hn ěv nerozrušil. „Ano, vikomte, říkáš, že znáš MacLachlana, protože jsi s ním vyjížd ěl do boje. Rozhodl ses zradit anglického krále a zmocnit se jeho hradu. Nep řináším ti zkázu. MacLachlan proti tobě shromaž ďoval vojsko ješt ě předtím, než jsme se objevili. Místo n ěho te ď p řijel Černý princ. Bu ď rád, že muži a zbran ě, které jsem s sebou p řivedl, ti pomohou ubránit hrad!“

Zatímco se muži vášniv ě p řeli, Daniela pocítila nad ěji tak sladkou, že chutnala jako extáze. Toužila se znovu rozb ěhnout k okénku a zkoumat postavu s výstrojí jejího manžela, ale nemohla, pokud zde byli ti t ři.

„K brán ě jede posel!“ vyk řikl Langlois.

„Slyšíte, co k řičí?“ cht ěl v ědět Simon.

‚Ano, slyším!“ prohlásil Germaine. „Říká, že mi král Eduard zaru čí šlechetnou smrt setnutím hlavy, když hrab ěnku vrátím bez úhony! Zatracen ě, Simone, vra ť tu ženu!“

Germaine se k t ěm dv ěma zlostn ě obrátil. Simon pohlédl na Danielu a post řehl v jejích o čích vzrušení. „Tak, pane.“

Vykro čil k Germainovi a položil mu ruku na rameno. Germaine otev řel ústa, aby promluvil,, ale jediné, co ze sebe vydal, bylo zachropt ění. Daniela vid ěla pro č. Simon rychle a tiše zabo řil do mužovy hrudi malou dýku. Krev mu pot řísnila tuniku. Klesl k zemi, a ješt ě než dopadl, byl mrtev.

„A co jeho mužové v hradu?“ Langlois se vztekle obr átil k Simonovi.

„Jeho muži jsou Francouzi. Budou za nás bojovat. Musíme přestat f ňukat a odpov ědět poslovi sprškou šíp ů z hradeb.“

„Co ud ěláme s Germainem?“ zeptal se Langlois.

Simon pohlédl na Danielu. „Nechejme te ď mrtvolu u ní. A ť vidí, jaká je smrt, a ať jí zápach stoupá až do nosu.“

Vykro čili ke dve řím.

Daniela se hnala k oknu. Vid ěla muže na koni, čekajícího s princem Eduardem v čele vojska. Pak zvedl hledí a jí se málem

369

zastavilo srdce. Byl to Adrien.

Obrátila se zahlcená radostí tak, že zapomněla na opatrnost. „Je to Adrien. A tentokrát tě zabije, Simone. Vzdej se mu, on ví, co je milost, na rozdíl od tebe.“

„Nechej ji být! Máme p řed sebou d ůležit ější v ěci!“ vyšt ěkl Langlois.

Ale Simon se vrátil k Daniele, uchopil do hrsti chomáč jejích vlas ů a p řitáhl si ji k sobě. „Přežiji a ty budeš moje. Vychutnám každý výk řik bolesti, který ti splyne ze rt ů.“

Odhodil ji od sebe. Udržela se, nabrala rovnováhu, nap římila se a vášnivě vyk řikla: „Ne, Simone, já p řežiji! Adrien p řežije.“

Simon rozhn ěvan ě vykro čil k ní.

„Hrad musíme ubránit!“ za řval Langlois a Simon od ní kone čně odvrátil rozzu řený pohled a vyšel z pokoje. Dve ře se zabouchly a závora zapadla. Daniela se dívala za oběma muži a byla plná radosti, a obav. Zdi byly vysoké a silné. Byl to mocný hrad. Obléhání m ůže trvat celé týdny.

Adrien nem ěl d ůvod studovat d říve hrad Cardineau, protože nebyl nikdy povolán, aby zde potlačoval povstání. Když důkladn ě prostudoval stavbu, za ťal zuby zklamáním. Hrad m ěl tři hlavní v ěže a v mohutné konstrukci nebyl vid ět znatelný pr ůchod. Krom ě toho byl zcela obehnán zdí vysokou t řicet stop s vn ější branou a mostem, který byl zvednutý.

Vyslanec hradu vy řídil z ochozu odpov ěď na požadavky dané Germainovi jménem anglického krále. Angličan, hrab ě Germaine, je mrtev a hrad byl obsazen ve jménu krále Francie Jana, hrab ěnka z Avillu hodlá opustit Anglii a vrátit se do svého domova.

Adrien o Daniele pochyboval n ěkolik d ěsivých vte řin poté, co ho omráčili a ji unesli. Te ď už ne. Nepochyboval by, ani kdyby mu Simon a Langlois napovídali b ůhvíjaké lži. Srdce ho bolelo. Modlil se, aby nebojovala p říliš tvrd ě a aby jí neublížili. Ať jí Simon provede cokoliv, bude to prchavá záležito st a jeho lásku to nikdy nezm ění. Najde si ovšem zp ůsob, jak Simona zabít. Nebo zem ře sám.

370

„Neznepokojuj se, kamaráde,“ řekl mu Eduard. ,,Zaúto číme hned.“

„Šípy zdi neprorazí,“ řekl Adrien a spustil hledí. „Nevidím ve zdech hradu jediné slabé místo.“

„V hrad ě p ůsobí sloužící oddaní mému otci, kte ří se dostali ven. Vymyslíme n ějaký plán.“

„Ano. musíme najít slabé místo!“ p řisv ědčil Adrien.

„Lu čištníci!“ za řval Eduard.

Tím zahájil útok. Adrien bojoval s princem Eduardem už léta stejn ě jako mnoho jiných králových muí.ú a po čínali si dob ře. Byli schopni domlouvat m1 jen málo slovy a s armádou se pohybovali efektivn ě a s ni čivými následky. Nad hradbami létaly zápalné šípy; dobyvatelé slyšeli výkřiky mnoha obránců, kte ří jimi byli zasazeni. Po po čáteční palb ě zvedli p ěšáci bcranidlo proti padacímu mostu, který tvo řil vn ější bránu do hradu. Když Adrien zpozoroval, že obránci chystají va řící olej, aby ho vylili dol ů na úto čníky, zavelel k ústupu. V okamžiku, kdy byli Angli čané v bezpečí mimo jeho dosah, zaujali svá místa opél lu čištníci a na hrad se snesla další sprška smrtících šíp ů.

Tak to šlo celý den. Útok, ústup, útok, ústup. Ztratili jen velmi málo mužů.

Adrien p řecházel té noci dole pod hradbami, pozoroval hrad, svaly m ěl sev řené nap ětím a jeho mysl pronásledovaly mučivé představy. Kde je te ď za tmy Daniela? Jeho láska se p řenese přes všechno, co jí snad Simon ud ělá, ale m ěl pocit, že už neovládne vztek a strach. Jak přečká dobu, než se jim podaří proniknout do hradu, když musí neustále myslet na to, co s ní Simon provádí?

„Zemane MacLachlane!“

Nedo čkav ě se k n ěmu blížil sir George.

„Ano, sire Georgi, máš n ějaké zprávy?“

Sir George se usmál. „Neznám ještě zp ůsob, jak proniknout do hradu, Adrien ě, ale pár dobrých zpráv přece. Tvé paní se daří dob ře.“

371

„Díky bohu!“ vydechl Adrien. ‚Jak to víš?“

„Jeden z pomocník ů v kuchyni, který jí nosil vodu ke koupání, k nám přeb ěhl, ješt ě než byl spušt ěn padací most. A ješt ě n ěco.“

„Ano?“

Úsm ěv sira George se roztáhl. „Daří se jí dob ře a, ehm, nehrozí jí žádné poskvrnění, alespo ň prozatím.“

Adrien se zamra čil a srdce mu posko čilo. „A jak ses dov ěděl tohle? Simonovým prvním úmyslem jist ě bylo se jí zmocnit.“

„Ano, ale zjevné postupoval neuváženě, protože se objevila nějaká vařící voda a, no. momentáln ě není schopen.“

„A co Langlois? Ten chl ěl naše manželství anulovat a získat Danielu.“

„Simon je Valois a Langloise zjevn ě svým významem a postavením p řevyšuje.“

Přes veškerý strach a zoufalství se Adrien podíval na hrad a měl radost. „Takže mu opa řila.“

„Ano, když to mám říct otev řen ě, přesn ě tak, Adriene.“ Adrien se rozesmál a pak se obrátil k siru Georgovi. „Neud ělá jí za to Simon nic?“

„Hodlá si nechat svou pomstu na vhodn ější čas.“

Adrien strnul a p řipomn ěl si, že nesmí zešílet a vrhnout se sám proti kamenných zdem.

„Musíme tam prorazit!“ prohlásil.

„Ano, zemane MacLachlane, musíme!“

Danielu nechali její v ěznitelé přes noc s mrtvolou hrab ěte Germaina. Zakryla ji prost ěradlem z postele, ale nemohla z ní spustit o či.

Do pokoje ve v ěži se slétaly mouchy a jejich bzukot ji za čínal zbavoval rozumu.

Za svítání uslyšela k řik. Katapult vysílal st řely p řes hradby a muži na nádvo ří k řičeli, když je zasáhly ho řící lou če. Sledovala je s radostí a neslyšela, že se dve ře pokoje otev řely. Nev ěděla, že je za ní Simon, dokud ji nechytil a neobrátil k sob ě. „Poj ď, paní, p ůjdeme na cimbu ří. Uvidíme, jak bude princ Eduard

372

st řílet p řes hradby, když budeš na dost řel! Pak mu, pokud ti zbyla trocha rozumu, řekneš, že jsi zde z vlastní v ůle a že máš v úmyslu se za mne provdat.“

„To ne řeknu nikdy.“

„Víš, jak umím zacházet s nožem. Budeš mluvit, nebo zem řeš.“

Zabo řil jí prsty do vlas ů a táhl ji s sebou. Napadlo ji, že by mu mohla vzdorovat, ale bolest byla p říliš mu čivá. Vlekl ji přes dv ě ramena schodišt ě do p řízemí, pak po nádvoří a nahoru po schodech vedoucích ochoz ům na vn ějším opevn ění. Uslyšela křik Angli čan ů a šípy, které létaly k hradu, p řestaly dopadat. Z místa, kde stála, viděla po četné oddíly anglického vojska, prince Eduarda a Adriena v jejich čele, jak se slušelo na válečníky.

Simon ji bolestné stiskl paži a postrčil ji tak, aby ji muži dole vid ěli. „Podívejte se, Angli čané! Lady Daniela z Avillu! Sto jí zde z vlastního rozhodnutí! Říkám, že jsi falešný rytí ř, který si oblékl MacLachlanovy barvy. Pokud manžel té dámy žije, m ěl by postoupit kup ředu a ona mu poví, že sem p řišla z vlastní vůle, že je moje milenka, stane se mojí ženou a že na ši zem prohlásíme za vlastní!“ Skon čil s k řikem a tiše dodal k lu čištník ům na hradbách: „Připravte se!“

Daniela sledovala, jak Adrien s kon ěm popojel blíž k hradbám. Nadzvedl hledí. Uslyšela, že se Simon prudce nadechl, když si uv ědomil, že Adrien žije.

„Promluv s ním!“ vyk řikl Simon. „Až se p řiblíží ke zdem hradu, řekni mu, že jsi ho zradila kv ůli mn ě a že chceš se mnou zůstat. Když odtáhne, nezem ře!“

Zvýšila hlas. „Adriene! Nep řibližuj se.,“ varovala ho.

„Bestie!“ za řval Simon a ona v boku ucítila ost ří jeho nože. Cht ěla žít, když byl Adrien naživu. A možná p řece jen existoval zp ůsob.

„Adrien ě! Opus ť hrad! Jak m ůžeš zapomenout? Myslíš, že mohu zapomenout já?“

Vid ěla manželovi do o čí, které málokomu jinému něco

373

prozrazovaly. Ale také vid ěla, že její zrad ě neví ří.

„Adrien ě MacLachlane! Nepamatuješ si? Ty jsi zp ůsobil pád Avillu! Tys jej zp ůsobil. Vzpomínáš si, jak se to stalo?“

„Te ď!“ vyk řikl Simon. Strhl Danielu zpátky a jeho lučištníci na Adriena vyst řelili.

Ale Matouš byl rychlý a Adrien se brzy o čití za hranicí dost řelu.

Simon zaklel avleklji zpátky do jejího pokoje ve věži.

„Řekla jsem mu, co jsi cht ěl!“ prohlásila čelem k n ěmu. Hled ěl na ni a pak ji ude řil do tváře ranou, která ji srazila na postel. Ty čil se nad ní. „Modli se, a ť odtáhne.“ řekl. „Tv ůj čas se blíží.“

Odešel a zabouchly se za ním dve ře. Závora zapadla na své. místo.

Adrien stál před Eduardem ve velitelském stanu. „Podzemní chodby!“

„Cože?“ divil se Eduard.

„Prokopali jsme se do Avillu. Říkala mi, že z hradu vede nějaká podzemní chodba. Abychom se dostali za hradby, musíme proniknout tudy.“

Eduard, který sed ěl na polní židli, vstal. ,,Pošli pro toho chlapce z kuchyn ě!“ p řikázal svým muž ům.

Mladík p řišel.

Zatímco dál létaly šípy a beranidlo se neslo k mostu, za čali plánovat. Chlapec o kobkách věděl a v plánech ukázal všechno, co v ěděl o spleti chodeb pod hradem. „Tam dole umu čili mnoho ubohých duší, ano, m ůj princi!“ řekl mladík Eduardovi. „Slyšel jsem, že odnášeli mrtvoly, n ěkdy mrtvoly urozených pán ů, rovnou do mo ře, aby nenápadně zmizely.“

„Najdu ten vchod. Vezmu si s sebou dvacet muž ů, žádné lehké zbran ě, žádné těžké brn ění. Dostaneme se dovnit ř a spustíme most“ řekl Adrien.

„Možná bys nem ěl, budeš p říliš ukvapený, p říliš ti záleží.“

„Už jsem to kdysi zvládl!“ řekl tiše Adrien Eduardovi. „Na Avillu. Udržuj dojem, že budeme stále úto čit čeln ě.“

374

„Ano, jak chceš,“ řekl Eduard. „Zmocni se hradu ve jménu mého otce, Adriene.“

„Ano!“

„A vyve ď svou ženu v bezpe čí z t ěchto zdí!“

Adrien p řikývl a zavolal na sira George, aby p řipravil muže, kte ří ho doprovodí. Po jeho boku se rychle objevil Daylin a Michael z Avillu. Brzy se p řipojili ostatní.

Zamí řili p římou cestou od hradu k mo ři, tam se rozd ělili a zkoumali útesy a jeskyn ě, které ústily do moře. Vstup objevil Daylin. „Tady, Adriene, tady!“ vyk řikl. Adrien k n ěmu přisp ěchal. Zkoumal otvor v útesu a řekl svým muž ům. „Když stoupne p říliv, zaplaví toto místo. Musíme touto oblastí postupovat co nejrychleji.“

Vstoupili do útesu pod mo řem a pokra čovali v cest ě temným tunelem ve skále. Na cestu jim svítily pochodně. Když kráčeli, voda za čala stoupat.

Výš a výš.

Sahala jim po pás.,

Pak po prsa.

Ani jediný muž nedal najevo strach z utopení. A pak dosp ěli k ostré zatáčce, za niž chodba ústila do vyše položené plošiny. V rozlehlé, vlhké jeskyni spatřili mrtvoly asi tuctu lidi– z nichž většinou zbyly kosti, p řipoutané řet ězy ke st ěnám, kde zem řeli hladem, nebo se utopili.

Muži se ml čky rozhlédli kolem sebe. „Tam je tunel,“ řekl Adrien a pokra čoval v cest ě.

Postupovali ješt ě asi t řicet minut a pak se chodba rozd ělila do několika pr ůchod ů. „Rozejd ěte se,“ p řikázal tiše Adrien a muži se rozd ělili. On sám se chvatně pustil do jedné z chodeb a prov ěř il pr ůchody, které byly slepé. Končily totiž v místnostech, kde byli uv ězn ěni další lidé. Narazili na mu čicí nástroje, a na další mrtvá těla. Všichni muži m ěli tváře stažené smutkem, když vid ěli smrt kolem sebe, ale ne řekli ani slovo. Vrátili se na výchozí místo a hlásili, co vid ěli.

„Myslím, že jsem našel správnou cestu,“ řekl Adrienovi

375

Michael. „Ano, a jak jsi to poznal?“

Michael, promo čený a zablácený, se usmál a ve špinavé tváří mu zablýskly bílé zuby. „Ucítil jsem jídlo. Jestli objevíme kuchyn ě.“

„Ano, Michaeli, chlap če, ve ď nás.“

Daniela stála u okna a se sevřeným srdcem pozorovala bitvu. Král Eduard byl vytrvalý; jeho syn ješt ě víc. Ale hrad byl silný. A kdyby obléhání pokračovalo, den za dnem, týden za týdnem.

Najednou se rozlétly dveře. Stál v nich Simon. Byl bledý a ml čel.

Uslyšela řev a řin čení zbraní z nádvoří pod sebou a vyhlédla, aby zjistila, že na nádvo ří vypukla šarvátka. Muž proti muži bojoval me či, palcáty, kladivy, vším. co bylo p ři ruce.

Brána byla otevřená a most spuštěný. Daniele posko čilo srdce v hrudi. Adrien porozum ěl.

„Měl bys jít dol ů a vést své muže do boje, Simone,“ řekla mu.

Zavrt ěl hlavou. „Nevrátíš se k n ěmu.“

„Možná bys mohl utéct. B ěž. rychle, prchej odtud!“

Simon znovu zavrt ěl hlavou a díval se p řitom na Danielu. „Mrzí m ě to, Danielo. Všechno mohlo dopadnout jinak. Kdyby ses za mne provdala d řív, než p řisel.“

Nedopov ěděl. Jen se na ni dál díval. Pak si uvědomila, že má v ruce n ůž. Palcem p řejel po rukojeti.

Vykro čil k ní.

„Ne!“ vyk řikla, když si uv ědomila, že ji chce bodnout rovnou do srdce. P řibližoval se blíž a blíž. Daniela p řesko čila postel, zvedla džbán s vodou a hodila mu ho na hlavu. Muž se rozb ěhl kolem postele za ní a ona p řes ni p řeb ěhla zpátky a vykřikla, když zakopla o Germainovo t ělo. Hodila na Simona pokrývku, polštář, pak st řevíc a uv ědomovala si, že utíká p řed zbraní, kterou po ní m ůže hodit, a že je bezbranná, zatímco on to s nožem umí velmi, velmi dob ře.

Snažila se prob ěhnout kolem n ěho, ale ji chytil za rameno.

376

Zápasila s ním, plivala, kousala a snažila se mu vyrazit n ůž zrnky.

Zkroutil její ruku tak, až Daniela zakopla a upadla zády na postel. Dopadl na ni a svou vahou ji p řitla čil k posteli. Pak ob ěma rukama pozvedl n ůž.

„Danielo.,“ zašeptal.

Snažila se krýt pažemi a vyk řikla.

Ale když m ěl n ůž dopadnout, najednou se od ní Simon odtrhl a let ěl na druhou stranu pokoje. Narazil na st ěnu a sesunul se k zemi.

Díval se na ni Adrien. Byl celý od bláta, vlasy m ěl zcuchané, tuniku roztrženou. O či mu ho řely. Vztáhl k ní ruku a pomohl ji vstát.

„Adriene.,“ za čala tiše a pak znovu vyk řikla, protože si všimla, že se Simon vzpamatoval a vrhá se k Adrienovi. V ruce měl n ůž, který mí řil na srdce jejího manžela.

Adrien hbitým pohybem vytáhl sv ůj vlastní n ůž.

A Simon se na n ěj nabodl.

Svezl se k zemi a pohled upíral na dvojici p řed sebou. Pak se jeho o či pokryly skelným leskem a on zem řel.

Daniela se vrhla k manželovi a vzlykala úlevou. Adrien ji objal a pevn ě ji k sob ě p řivinul.

„Poj ď, má lásko, dovol, abych tě z tohoto místa vyvedl. Odvedu t ě dom ů., ach, paní, cht ěl jsem říct.“

„Domov, zemane MacLachlane, je Francie, Anglie, Skotsko., všude tam, kde jsi ty!“ řekla Daniela. A ješt ě pevn ěji se k n ěmu p řitiskla. „Doma jsem ve tvé náruči, pane.“

Adrien rozechv ělý úlevou vynesl Danielu z místa jejího ža, láře.

377

25

Princ Eduard, sám mladý a romantický, a také pot ěšen, že

378

byl hrad dobyt tak rychle –, dovolil Adrienovi a Da niele okamžití odjet. Adrien navrhoval, aby se vydali na Aville, ale ona toužila vrátit se do Londýna.

„Nemohu snést lak dlouhé odloučení od malého, Adriene, i když je u královny, nejlepší matky na sv ětě. Je to pro mne velmi důležité.“

„Rozumím,“ řekl jí a byla to pravda. Nezmínila se o nep říjemných pocitech, ale ňadra m ěla t ěžká a napjatá, a on byl rád, že chce kojit jejich dítě sama a ne si obstarat kojnou, jak to činila v ětšina urozených dam. Kdysi byl pro ni Aville vším, zrovna tak, jako bylo pro Adriena d ůležité ve všech ohledech sloužit anglickému králi. Svět kolem nich se nezm ěnil, ale zm ěnili se oni dva. Ve sv ětě, jaký m ěli p řed sebou, je čeká ještě mnoho kamenitých cest.

Vydali se rovnou p řes pr ůliv. M ěli up římnou radost, že jsou spolu, a protože se plavili na jedné z lodí prince Eduarda, mohli se ubytovat se v kapitánské kajutě. A tam se Adrien snažil Danielu polaskat. Ta se ale odtáhla, soustřed ěně mu pohlédla do tváře a dotkla sejí. Zachytil její ruku a řekl; „Co se d ěje, má lásko?“

„Jsem užaslá a velmi vd ěč ná. Pořád nemohu uvěř it tomu, že žiješ. Cht ěla jsem zem řít. Vím. že t ě svrhli do mo ře.“

„A víš také, že umím plavat. Voda byla studená, a tak jsem se probral k v ědomí. A máme tolik dobrých p řátel! Monteine se vy řítila ven a volala o pomoc a moji lidé hned rozd ělali na pob řeží ohn ě a za čali organizovat pátraní. A Tereza, ano, ta malá liška, o které sis tak nespravedlivé myslela, že si s ní zahrávám, se celá hysterická vypravila ke královně, protože ji přinutili, aby obstarala Simonovi a vikomtu Langíoisovi kon ě.“

„Jestli ti pomohla zachránil život, jsem jí neskonale zavázána.“

379

Ušklíbl se. „Ona a moje páže Luke se cht ějí vzít. Brzy bude mít plno starostí.‘“

„A Monteine s Daylinem jen čekají na vhodné datum svatby!“ prohlásila s úsm ěvem Daniela. ,,Ale p řece jen, jak jsi dokázal.“

„Když princ Eduard vyslechl Terezinu historku, okam žit ě odjel z Londýna a p řipojil se k mým lidem, kte ří prohledávali pob řeží v malých člunech a hledali m ě. Našel m ě sám princ Eduard, když jsem plaval k pob řeží.“

„Plantagenetové se do našeho života po řádně zapletli, nemyslíš?“ podotkla.

Cht ěl jí odpov ědět, ale pak usoudil, že to m ůže po čkat. „Ano, paní,“ řekl jen.

Lítostiv ě zamumlala: „Nechápu, co se stalo se Simonem. Přísahám, že nebyl taková zrůda, když jsem ho kdysi znala. Muži bývají posedlí p řehnaným mín ěním o sob ě. Myslím, že věř il, že by m ěl mít jako Valois v ětší bohatství, než jaké shromáždil, a snad to mu pobláznilo mysl. Říkám ti, Adriene, stal se z n ěho zlý člov ěk, ale v ětšina národa laková není. Moji lidé jsou talentovaní, p říjemní, tvrd ě pracují.“

„Danielo, má lásko, tato záležitost mezi králem Eduardem a králem Janem neskončí, protože Eduard je zrovna tak posedlý! Mám mnoho skvělých francouzských p řátel. Tvoje matka byla jednou z nejkrásnějších, nejinteligentn ějších a nejlaskav ějších osob, jaké sv ět poznal, a i ty jsi Francouzka, má lásko. Takoví jako Simon m ě nemohou p řesv ědčit o tom, že Francouzi nepat ří k nejlepším lidem na sv ětě.“

Usmála se, jak ji omámila jeho slova.

„Bál jsem se, že Simon.,“ za čal.

380

„Ani se mne nedotkl!“ řekla rychle. „Nikdy jsem t ě nezradila.“ Pot řásl hlavou. „Nikdy jsem se nebál, že bys to ud ělala. Jen jsem se modlil, abys p řežila jeho kruté zacházení. Na mé lásce by se nic nezměnilo. Opravdu jsi ho opa řila?“

„Ano.“

„Když jsem s tebou tolikrát bojoval, m ěl jsem si uv ědomit, jak 1 se v takových v ěcech vyznáš. Jsi chytrá, ale naivní. Mohl se ti strašliv ě pomstít a já bych byl bezmocný.“

„Nebyla jsem nijak chytrá, proste jsem jen náhodou držela v ruce kotlík s vodou. A Simon byl p řesv ědčen, že jsi mrtvý a že se se mnou ožení, cht ěl se pomstít až potom. Nep řál si dostat za ženu ošklivou, zjizvenou stv ůru.“

„Je to za námi. A nemusí ti to být líto. Danielo, věr mi, že Simon p řipravoval s Armagnacem spiknutí proti Eduardovi. Bylo mu jedno, co d ělá vlastnímu lidu. Neviděla jsi, jak pohrdal životem.“

„Musíš to pochopit, Adriene. Dala jsem matce kdysi slib a ten byl svatý. Ale v ěř ím, že jsem ho splnila, když jsem varovala Jana, že ho cht ějí zabít.“

„Eduard by nikdy nikomu nep řikázal zabít krále Jana.“

Přikývla. „Bála jsem se, že i kdybys mohl, nikdy pro mne nep řijdeš!“

„Vždycky pro tebe p řijdu. Ani jsem nepomyslel na to, že bych se mohl prokopat. Kdybys mi nep řipomn ěla, co jsem ud ělal na Avillu, možná bych se o chodbách nikdy nedověděl. Byl jsem nap ůl šílený, jak jsem se cht ěl k tob ě dostat.“

„Věděla jsem, že dole n ěco je, protože mi Simon vykládal, jak by m ě mohl mu čit v podzemních chodbách a jak se těla pak házejí rovnou do moře. P ředstav si! Tolik let jsem t ě nenávid ěla za to, co se stalo na Avillu p řed mým narozením. A kdyby nebylo Avillu, matka by nikdy nepoznala mého otce Roberta.“

381

Te ď by byla skv ělá příležitost jí to říci, ale nemohl se k tomu odhodlat. Ješt ě ne. Bylo p říliš okouzlující vychutnávat spole čné chvíle, poznat lásku tak hlubokou, jistou a neotřesitelnou. Nemohl se p řinutit narušit n ěhu, které v té chvíli byli oba plni.

Držel ji v objetí a myslel si, že vhodná chvíle teprve p řijde. Budou doma ve Skotsku nebo na Garistonu, možná budou za chladného zimního večera sed ět u praskajícího krbu a pak.

Pak jí poví pravdu. Te ď ne. Te ď ji bude jen laskat.

„Je to pry č, Danielo. Obávám se, že Langlois přijde o hlavu, ale t ěm, kte ří jen poslouchali rozkazy pánů, ud ělí princ Eduard milost. A Simon je mrtev.“

Zachv ěla se. „Už o n ěm nechci mluvit. Chci jen, abys m ě objímal.“

Tak ji objímal a milovali se a bylo lo krásnější než kdykoliv předtím, protože si mezi nasycováním touhy šeptali slova o svých citech.

Jakmile dorazili k anglickému b řehu, nezastavili se na noc, ale sp ěchali dál do m ěsta, v n ěmž se usídlila královna. Když vtrhli do Adrienových pokoj ů, nalezli tam samotnou královnu Filipku, jak houpe dít ě.

Když vstoupili, p řiložila si prst ke rt ům.

„Zprávy o dalším znamenitém vítězství díky tvému strategickému myšlení dorazily d řív než ty, zemane MacLachlane. Jsme ti zavázáni za to, že sloužíš pravé nám.“

„Bez mé ženy by se mi to nepoda řilo,“ řekl Adrien.

Královna vzhlédla a nakrčila obo čí, pak pohlédla na Robina. Nespal, ale ví čka mu klesala. Za čala s dít ěti mluvit a p řitom ho houpala.

„Tak tv ůj otec si myslí, že to plavé chmý ří na hlav ě máš po něm!“ prohlásila královna a usmála se na chlapce, který jí odpov ěděl zavm ěním. ,,Zřejm ě ješt ě nevid ěl malé znamínko na

382

tvém zadečku, že? A samoz řejm ě nikdo z tvých rodi čů nem ěl příležitost vid ět zadek krále, takže si možná neuvědomují, že se taková znamínka dědí. Našt ěstí alespo ň tvoje matka se Plantagenet ům moc nepodobá, díky bohu za to drobné milosrdenství, které mi zachránilo hrdost!“

Adrien se ustaran ě podíval na Danielu a tisíckrát proklel sám sebe, že jí ne řekl pravdu. Nikdy by si nepomyslel, že královna promluví tak v ěcn ě o celé situaci, zrovna když si p řijdou pro svého syna! Daniela zbož ňovala svou matku a legendu anglických rytí řů Roberta, o n ěmž v ěř ila, že byl jejím otcem.

Daniela zírala na královnu s vytřešt ěnýma o čima a celá bledá.

Filipka pohlédla na Danielu a mrkla, rychle vstala s dít ětem v náručí a p řistoupila ke dvojici. Podala dít ě Daniele. „Vy dva si musíte dávat větší pozor na tak vzácný poklad!“ nabádala je. Políbila Danielu na tvář. „Ty moje chudinko, vypadáš tak ohromen ě! Myslela jsem si, že sv ět zjistil pravdu o tvém narození už dávno. Král je mi dobrým manželem, vím, že m ě opravdu miluje. Má samozřejm ě své slabosli. Neznala jsem tvoji matku, a když jsi p řišla k nám do domu, byla už po smrtí, takže jsem ji sotva mohla nenávidět. Tys vyr ůstala u nás dom ě jako moje dcera. Te ď, Adriene, pomoz své žen ě. Je tak rozrušená! Vezmi jí dít ě, aby jí nevypadlo z rukou.“ Adrien vzal Robina. Královna ho pohladila po tváři a vyplula z pokoje.

Daniela hled ěla na Adriena. T řásla se a odstoupila od něho. Rychle uložil Robina do kolébky, vykro čil k ní a položil jí ruce na ramena.

„Tys to v ěděl!“ obo řila se na n ěho.

„Řekl mi to princ Eduard, až když jsme pluli pres La Manchc. Miluje t ě. Chystal se kv ůli tob ě rozbít hrad na kusy, a ť bych p řežil, nebo ne. Danielo!“ Obrátil ji k sob ě, aby sejí mohl podívat do o čí a mluvit p římo k ní. „Danielo, vím, jak se cítíš!

383

Vím, jak jsi celé ty roky proti Eduardovi bojovala, nenávid ěla jsi ho za to, že t ě p řinutil žít v Anglii, že t ě oženil se mnou., za to všechno. Milovala jsi památku muže, o kterém sis myslela, že byl tvým otcem. Byla jsi oddaná králi, kterého jsi považovala za svého. Prosím, nebu ď zklamaná, že je Eduard tvým otcem. Je to velký král. moudrý člov ěk, state čný muž, a umí být

milosrdný.“

„Necítím k Eduardovi nenávist!“ poda řilo se jí vyslovit.

„Tak co tedy?“ cht ěl v ědět.

Rozesmála se a Adrien se vyděsil. P řitiskl ji k sobě a snažil se

ji ukonejšit. „Danielo, Danielo.“

řísahala, že budu

říct, že musím projevovat

ůžeš se na to dívat z

„Ach, Adrien ě! Nic mi není, opravdu, jsem v po řádku! Jen to, že, moje matka, ten proklatý slib, kdy jsem p

věrná králi! Adrieně, ona musela mít na mysli Eduarda! Myslím, že když umírala, pokoušela se mi

oddanost Eduardovi, králi a svému otci! Adrieně, je mi to tak líto! Celá ta léta. všechno to, čemu jsem v ěř ila, co jsem d ělala, válka. Kterou jsem vyvolala mezi námi dvěma! A Eduard je m ůj otec Adriene, všechny ty úklady a plány, které jsem sp řádala kv ůli králi Janovi! Bylo mezi námi tolik utrpení.“

„Stojíš za to všechno,“ řekl jí tiše. „A m

mnoha stran. Eduard by m ěl být spokojený, že vládne Anglii, ale území ve Francii byla na druhé straně celá století vlastnictvím anglických králů. A po všech t ěch letech se královské rodiny tak promísíly, že je t ěžké říct, kdo má na co dědi čné právo!“

„Tomu p řece nev ěř íš!“ řekla s úsm ěvem a pot řásla hlavou. „Vždycky budeš bojovat za Eduarda.“

„Vždycky budu bojovat za tebe,“ řekl jí.

A ona se usmála a v očích se jí zaleskly slzy. „Myslím, že te ď

můžeme žádat p řím ěř í.“

„Ano, m

ůžeme. Ale budeš si muset uv ědomit, že te ď jsem

384

vd ěč ný za Aville víc než kdy jindy. Vd ěč ný, že byl dobyt, a vd ěč ný z celého srdce zato, že existuješ!“

Dít ě se rozplakalo a Daniela se zasmála a řekla: ‚Já mohu dokonce říct, že jsem vd ěč ná z celého srdce! Bez tvého vojenského myšlení, kterým ses zasloužil o Aville, by nebyl ani Robin!“

Vstala, zašla pro syna a uložila ho do jejich poste le. Adrien zůstal ležet s ní a s dít ětem mezi nimi. Když se Robin nacpal k prasknutí, p řemohl ho hluboký spánek. Adrien ho zase zas ukládal do kolébky a řekl: „Myslím, že by mohl mít vlasy po Plantagenetech.“

„Obávám se, že bude mít po Planlagcnetech oči,“ omlouvala se Daniela.

„Myslím, že v nich vidím náznak živé francouzské zelen ě,“ řekl Adrien a opatrn ě položil spící dít ě do kolébky.

Pak se zas uložil se svou ženou, držel ji v objetí a ona řekla: „Ach, Adrien ě! Po řád myslím na celý ten čas, kdy jsem t ě opravdu milovala a cht ěla ti být oddaná, a zároveň jsem cítila, že dlužím lenní v ěrnost králi Janovi. Nechtěla jsem zradit Eduarda, ale cítila jsem, že musím zachovat v ěrnost svému p ůvodu. Dovedeš si to p ředstavil? Zatímco.,“ povzdechla tiše. „Nemohla jsem riskovat, že by královi lidé zabili krále Jana.“

„Král Eduard by nikdy nedal p říkaz k chladnokrevné vražd ě. To jist ě víš. A tv ůj král Jan je také skvělý člov ěk, ušlechtilý, moudrý a hrdý ve svém zajetí. Velice ho obdivuji.“

„A p řece.,“ řekla, obrátila se k Adrienovi a upření se mu zadívala do o čí. „Tolikrát jsem ti v minulosti ublížila!“

„A já jsem ubližoval tob ě. Ale miluji t ě. Celým srdcem. Je hezké v ědět, že jsi vlastn ě slíbila chránit anglického krále. Mohlo se ti dostat lepšího zacházení.“

„Lepšího zacházení!“

385

V o čích sejí zablýskly jiskry a on se zasmál. Byl p řekvapen, že cítí rozechv ění. Byl tak rád, že ji má, že je s ní a že ví, že ona miluje jeho stejn ě jako on ji!

„Možná ne. Vždycky jsi vášniv ě bojovala za to, čemu jsi věř ila!“

„A to je špatné?“ zašeptala napjat ě.

„Ne, to se mi na tob ě líbí. A opravdu t ě miluji, Danielo. Zamiloval jsem si na tob ě tolik v ěcí, to, že jsi oddaná své víře, a up římnost, se kterou jsi se mnou o své oddanosti mluvila. Láska, kterou cítím, rostla časem tím, jak jsem t ě poznával a jak jsem vid ěl, že v tvém srdci a v duši je všechno v po řádku.“

„Ach, Adriene! Bylo toho tolik, co jsem na tob ě uznávala a obdivovala, dokonce i když jsem se pokoušela t ě nenávid ět! Tolikrát jsem žárlila, aniž bych si to uvědomovala, cht ěla jsem tě, ale nev ěděla jsem, jak toho dosáhnout.“

„Má lásko. Máš mě na celý život.“

Při t ěchto slovech se Daniela usmála a její úsměv byl trochu šibalský, jako by v n ěm bylo i pozvání. Sklonil hlavu, políbil ji, a když se jejich rty setkaly, oživil se ohe ň v jejich nitrech.

„Už žádné řeči o králích!“ prohlásil. „Ani o královnách, rytí řích, nebo o územích!“

„Minulost pat řila jim.,“ za čala

„A budoucnost bude naše,“ sliboval.

„Králi se splnilo p řání, te ď se splní nám.“

Přikývla a její úsm ěv byl po řád tak šibalský a vábivý! Přivinula se k n ěmu.

A budoucnost té noci opravdu začala.

386