Z archívu Sherlocka Holmese

Vznešený klient

„Už tím nikomu neublížíte,“ odvětil Sherlock Holmes, když jsem ho podesáté za týž počet let žádal o svolení zaznamenat události, jimiž v jistém smyslu slavná dráha mého přítele vyvrcholila.
Jak Holmes, tak já máme jistou slabost pro turecké lázně. Když jsme příjemně malátní pokuřovali v odpočívárně, pozbýval Holmes zpravidla do jisté míry své rezervovanosti a projevoval víc lidskosti než kdekoli jinde. Lázeňská budova na Northumberland Avenue má v prvním patře jedno oddělené zákoutí s dvěma sousedícími lehátky, a na těch jsme spočívali onoho 3. září 1902, kdy tento příběh začíná. Zeptal jsem se ho, je-li něco nového, a namísto odpovědi vystřelila přítelova dlouhá, štíhlá, nervní paže z prostěradel, jež ho zahalovala, a z náprsní kapsy kabátu na věšáku poblíž vyňala obálku.
„Možná že jde o výplod nějakého přepjatého a sebevědomého hlupáka, a možná že je to otázka života a smrti,“ poznamenal, když mi podával list. „Nevím o tom nic víc, než tu stojí psáno.“
Dopis byl odeslán z klubu Carlton a nesl datum předchozího večera. Obsahoval následující sdělení:

Sir James Damery se dává poroučet a prosí pana Sherlocka Holmese, aby ho přijal zítra v půl páté odpoledne. Sir James si přeje zdůraznit, že se hodlá obrátit na pana Holmese v záležitosti velice naléhavé, která vyžaduje mimořádný takt. Doufá proto, že pan Holmes učiní vše, co je v jeho silách, aby se schůzka uskutečnila, a že ji předem telefonicky potvrdí v klubu Carlton.

„Nemusím vám ani říkat, Watsone, že jsem ji potvrdil,“ řekl Holmes, když jsem mu vracel list. „Víte něco o dotyčném Damerym?“
„Jen tolik, že jeho jméno je ve společnosti všeobecně známé.“
„Pak vám tedy mohu posloužit dalšími informacemi. Tvrdí se o něm, že umí řešit delikátní záležitosti tak, aby se nedostaly do novin. Vzpomenete si možná, že jednal se sirem Georgem Lewisem ohledně Hammerfordovy poslední vůle. Je to zkušený muž s vrozenými diplomatickými schopnostmi. Mohu tedy doufat, že nezvětřil lichou stopu a že má skutečně zapotřebí naší pomoci.“
„Naší?“
„Pokud mi laskavě vyhovíte, Watsone.“
„Bude mi ctí.“
„Znáte tedy určený čas – půl páté. Do té doby můžeme celou záležitost pustit z hlavy.“

Tehdy jsem měl vlastní byt na Queen Anne Street, ale dostavil jsem se do Baker Street ještě před stanovenou hodinou. Přesně v půl se dal ohlásit plukovník sir James Damery. Sotva bude nutno, abych ho čtenářům popisoval, neboť mnozí se ještě dobře rozpomenou na toho statného, přímočarého poctivce, na jeho široký, hladce vyholený obličej, a především na příjemný, lahodně zbarvený hlas. Z šedých irských očí mu zářila upřímnost a veselá mysl se zračila kolem živých, usměvavých rtů. Jeho lesklý cylindr, tmavý redingot, ba každá maličkost, od perlové jehlice v černém saténovém plastronu až k světle fialovým kamaším na nablýskaných střevících, dokazovaly, jakou péči věnuje úpravnému zevnějšku, jímž byl proslulý. Vysoký, energický, sebejistý aristokrat ovládl nevelkou místnost.
„Očekával jsem ovšem, že zde zastanu doktora Watsona,“ řekl se zdvořilou úklonou. „Jeho spolupráce může být velmi užitečná, pane Holmesi, neboť tentokrát máme co činit s mužem, jemuž násilí není cizí a jenž se doslova nezastaví před ničím. Soudím, že v celé Evropě není nebezpečnějšího protivníka.“
„Sám jsem čelil několika, jimž byl tento lichotivý popis přisuzován,“ usmál se Holmes. „Nekouříte? Dovolíte tedy, abych si zapálil dýmku. Je-li váš člověk nebezpečnější než nebožtík profesor Moriarty nebo než dosud žijící plukovník Sebastian Moran, pak vskutku stojí za to se s ním seznámit. Smím zvědět jeho jméno?“
„Slyšel jste někdy o baronu Grunerovi?“
„Myslíte onoho rakouského vraha?“
Plukovník rozhodil ruce v bílých glazé rukavičkách a rozesmál se. „Vám nic neunikne, pane Holmesi! Bravo! Dospěl jste tedy k závěru, že vraždil?“
„Sleduji z odborných důvodů dopodrobna zločiny na kontinentě. Kdo si přečetl, co se odehrálo v Praze, sotva mohl zůstat na pochybách, zda je ten člověk vinen. Zachránila ho pouze právnická finta a podezřelé úmrtí jistého svědka. Jsem tak skálopevně přesvědčen, že při takzvané ‚nehodě‘ v Splugenském průsmyku svou choť zabil, jako kdybych ho byl pozoroval při činu. Jakmile jsem se dozvěděl, že přibyl do Anglie, zmocnilo se mne tušení, že se mi dříve či později postará o nějaké zaneprázdnění. Nu, čehopak se baron Gruner opět dopustil? Předpokládám, že se znovu nerozbouřila hladina kolem někdejší tragédie?“
„Nikoli, jde o vážnější věc. Je důležité, aby zločin nezůstal nepomstěn, ale zabránit zločinu je zajisté ještě důležitější. Připadá mi strašné, pane Holmesi, přihlížet, jak se blíží děsivá událost, hrůzná situace, vědět jasně, k čemu to povede, a nebýt s to ji odvrátit. Může se člověk ocitnout v krušnějším postavení?“
„Snad ne.“
„Pak jistě budete mít pochopení pro klienta, jehož zájmy zastupuji.“
„Z toho, co dosud bylo řečeno, jsem vyrozumněl, že jste pouze prostředníkem. Kdo vás tedy vyslal?“
„Pane Holmesi, musím vás poprosit, abyste netrval na odpovědi. Je nezbytné, abych ho mohl ujistit, že jeho vážené jméno nebude do této záležitosti žádným způsobem zataženo. Jedná z pohnutek navýsost čestných a šlechetných, avšak přeje si zachovat inkognito. Nemusím ani zdůrazňovat, že váš honorář je zajištěn a že budete mít ve všem volnou ruku. Pravé jméno vašeho klienta je přece nepodstatné, není-liž pravda?“
„Bohužel,“ řekl Holmes. „Jsem zvyklý, že případy ústí v záhadu, ale aby z ní i pramenily, to shledávám příliš matoucím. Obávám se, sire Jamesi, že musím odmítnout se do tohoto případu vložit.“
Na našem návštěvníkovi bylo znát zjevné rozčarování. Jeho velký, citlivý obličej potemněl pohnutím a rozrušením.
„Sotva si uvědomujete dosah vlastního počínání, pane Holmesi,“ pravil. „Stavíte mne před velice vážné dilema, neboť jsem si naprosto jist, že byste se s oprávněnou hrdostí ujal této věci, kdybych vás mohl seznámit s fakty, avšak daný slib mi nedovoluje, abych vám je odhalil všechny. Smím vás zasvětit aspoň tak dalece, jak jsem oprávněn?“
„Zajisté; zdůrazňuji však, že se k ničemu nezavazuji.“
„Prosím. Za prvé tedy předpokládám, že jste už slyšel o generálu de Mervillovi?“
„O de Mervillovi, jenž proslul v bojích o Khyberský průsmyk? Ano, znám ho z doslechu.“
„Generál má dceru jménem Violet: je to bohatá, krásná, vzdělaná a vůbec všestranně obdivuhodná mladá žena. A právě tuto dceru, toto půvabné nevinné stvoření se snažíme zachránit ze spárů netvora.“
„Ta tedy upadla do tenat barona Grunera?“
„Do tenat nejpevnějších, jakými lze ženu spoutat – do tenat lásky. Ten člověk je, jak jste se možná doslechl, nadobyčej fešný, má okouzlující způsoby, úchvatný hlas a vytváří kolem sebe tajemnou romantickou aureolu, která ženy tak podmaňuje. Říká se, že je mu kterákoli ženská bytost vydána na milost a nemilost a že této skutečnosti vždy hojně využíval.“
„Ale jak se takový člověk vůbec mohl seznámit s dámou ve společenském postavení slečny Violet de Mervillové?“
„Došlo k tomu na jachtě plující po Středozemí. Byla to sezvaná společnost, ale za lodní lístek se platilo. Organizátoři bezpochyby odhalili pravou baronovu tvář až příliš pozdě. Ten zloduch se vetřel do slečniny přízně, a to s takovým úspěchem, že ji bezvýhradně a naprosto okouzlil. Řeknu-li, že ho miluje, nevystihnu skutečnost ani zpola. Zbožňuje ho, učaroval jí. Nad něho není v celém světě širém. Nesmí se před ní říci jediné slůvko proti němu. Nelitovali jsme námahy, abychom ji z toho šílenství vyléčili, ale vše nadarmo. Zkrátka: hodlá se za něho příští měsíc provdat. A jelikož je plnoletá a tvrdohlavě prosazuje svou vůli, je těžké najít způsob, jak jí v tom zabránit.“
„Ví o té události v Rakousku?“
„Ten úskočný ďábel jí vyprávěl o všech nechutných veřejných skandálech ze své minulosti, avšak vylíčil je vždy tak, aby se jevil jako nevinný mučedník. A ona bezvýhradně věří jeho verzi a o jiné nechce ani slyšet.“
„Probůh! Bezpochyby vám však nedopatřením uklouzlo jméno vašeho klienta. Jde zajisté o generála de Mervilla.“
Návštěvník neklidně poposedl.
„Mohl bych vás oklamat, kdybych přitakal, pane Holmesi, ale nemluvil bych pravdu. De Merville je zlomený člověk. Vinou zmíněné neblahé události pozbyl ten energický voják vší duševní síly. Ztratil odvahu, která mu nikdy nechyběla na bitevním poli, a stal se z něho slabý, rozechvělý stařec, jenž je naprosto neschopen čelit takovému zchytralému, necitelnému darebákovi, jako je ten Rakušan. Můj klient však je dávný rodinný přítel, který se s generálem důvěrně stýká mnoho let a otcovsky se zajímal o dotyčnou mladou dámu, ještě když nosila krátké sukničky. Nechce přihlížet k dovršení této tragédie, aniž se nějak pokusí jí zabránit. Scotland Yard nemá důvod zasáhnout. Sám navrhl, abychom se obrátili na vás, avšak, jak už jsem pravil, výslovně si vyhradil, aby do té záležitosti nebyl osobně zatažen. Nepochybuji o tom, pane Holmesi, že při svých vynikajících schopnostech byste hravě dokázal totožnost mého klienta přese mne odhalit, žádám vás však jako čestného muže, abyste tak nečinil a neporušil jeho inkognito.“
Holmes se záhadně usmál.
„Myslím, že vám to mohu napevno slíbit,“ řekl. „A mohu dodat, že mne váš problém zaujal a že jsem hotov se jím zaobírat. Jakým způsobem je možno vám podat zprávu?“
„V Carlton klubu mne vyhledají. V naléhavém případě můžete použít soukromého telefonního čísla XX 31.“
Holmes si to poznamenal a s úsměvem na rtech držel dál na klíně otevřený zápisník.
„Kaz nyní baron přebývá, prosím?“
„Ve vile Vernon u Kingstonu. Je to rozlehlý dům. Přálo mu štěstí při některých pochybných spekulacích a zbohatl, čímž se přirozeně stal ještě nebezpečnějším protivníkem.“
„Zdržuje se nyní doma?“
„Ano.“
„Můžete mi o tom muži poskytnout ještě nějaké další informace krom toho, co jste mi o něm už řekl?“
„Má nákladné choutky. Miluje koně. Krátký čas hrál pólo v Hurlinghamu, ale pak| se začala přetřásat ta pražská aféra a on se musel odporoučet. Sbírá knihy a obrazy. Má v povaze i výrazné umělecké sklony. Pokud vím, je uznávanou autoritou na čínský porculán a sepsal na toto téma knihu.“
„Složitá duše,“ řekl Holmes. „S tím se setkáváme u všech velkých zločinců. Můj starý přítel Charlie Peace hrával virtuózně na housle. Wainwright byl schopný výtvarník. Mohl bych uvést řadu dalších. Nu, sire Jamesi, sdělte svému klientovi, že soustředím pozornost na barona Grunera. Víc nemohu říci. Mám některé vlastní zdroje informací a troufám si říci, že patrně najdeme nějaký způsob, jak do té záležitosti zasáhnout.“

Po návštěvníkově odchodu zůstal Holmes tak dlouho hluboce zamyšlen, až jsem usoudil, že zapomněl na mou přítomnost. Konečně se však rázně vrátil do skutečnosti.
„Co o tom soudíte, Watsone?“ zeptal se.
„Snad by bylo nejmoudřejší, kdybyste si s tou slečnou promluvil.“
„Milý Watsone, jestliže u ní nepořídil její ubohý starý zlomený otec, jak bych ji já, cizí člověk, dokázal přesvědčit? A přece to není tak špatný nápad, kdyby selhalo všechno ostatní. Tuším však, že by nám tentokrát mohl být co platný Shinwell Johnson.“
Neměl jsem dosud příležitost zmínit se v těchto pamětech o Shinwellu Johnsonovi, jelikož jsem si jen zřídkakdy volil případy z pozdějšího údobí přítelovy životní dráhy. Johnson se stal naším platným pomocníkem na počátku století. Jsem nucen s politováním konstatovat, že zprvu proslul jako nebezpečný zločinec a odseděl si dva tresty v Parkhurstu. Poté se obrátil na cestu ctnosti a přidružil se k Holmesovi, v jehož službách se pak pohyboval rozlehlým zločineckým podsvětím Londýna a získával informace, které pro nás často měly cenu zlata. Kdyby byl Johnson spolupracoval s policií jako „návnada“, býval by patrně brzy odhalen, jelikož však se zabýval případy, jež se nikdy nedostaly přímo k soudu, zůstalo jeho počínání před jeho druhy utajeno. Ověnčen slávou svých dvou odsouzení měl přístup do každého nočního podniku, noclehárny či herny, co jich po městě je, a jelikož měl ostrý zrak a bystrý rozum, byl ideálním pomocníkem pro získávání informací. Na tohoto muže se nyní Sherlock Holmes chystal obrátit.
Neměl jsem možnost sledovat, jaké kroky můj přítel bezprostředně nato podnikl, jelikož jsem se musel věnovat některým vlastním neodkladným odborným záležitostem, ale sešel jsem se s ním, jak bylo domluveno, později téhož večera u Simpsonů: seděl u malého stolku těsně u okna do ulice, a zatímco pozoroval rušný proud lidských těl, valící se po Strandu, vylíčil ti některé události, které se zatím přihodily.
„Johnson šel čmuchat,“ řekl. „Možná že v temných koutech podsvětí vykutá nějakou špínu, protože právě tam, v hloubi mezi černými kořeny zločinu, musíme pátrat po tajných záležitostech tohoto muže.“
„Jestli však dotyčná dáma nepřikládá víry tomu, co už je známo, sotva ji nějaký nový objev odvrátí od jejího záměru.“
„Kdo ví, Watsone? Ženské srdce i rozum zůstávají pro muže nerozluštitelnou hádankou. Vraždu si dá vymluvit a odpustí mu, a méně závažný přečin ji pobouří. Baron Gruner mi sdělil –“
„Vám?“
„Pravda, nezasvětil jsem vás dosud do svých plánů. Víte, Watsone, mně nejlépe vyhovuje boj zblízka. Rád se setkávám s protivníkem osobně, abych posoudil, co utváří jeho povahu. Jakmile jsem předal Johnsonovi příslušné pokyny, vzal jsem si drožku do Kingstonu a zastal jsem barona v nadobyčej vlídném rozpoložení.“
„Poznal vás?“
„To mu nečinilo těžkosti. Baron je skvělý protivník, mrazivý jak led, s hedvábným hlasem a způsoby stejně chlácholivými jako moderní lékaři a jedovatý jako kobra. Umí se chovat – pravý aristokrat zločinu – napovrch atmosféra čajů o páté, a za tím smrtelná krutost bez hranic. Ano, jsem tomu rád, že se mi naskytla příležitost věnovat pozornost baronu Adelbertu Grunerovi.“
„Říkáte, že vás přijal vlídně?“
„Předl spokojeně jako kocour, který spatří myš a považuje ji za svou kořist. Vlídnost některých lidí je zkázonosnější než hrubost přízemních duší. Už jeho uvítání bylo výmluvné. ‚Tušil jsem, že se dříve či později sejdeme, pane Holmesi,‘ pravil. ‚Najal si vás bezpochyby generál de Merville, abyste se pokusil překazit můj sňatek s jeho dcerou Violet. Je to tak, že?‘
Přitakal jsem.
‚Milý pane,‘ pravil,,dosáhnete jen toho, že poškodíte svou zaslouženou reputaci. V tomto případě nemůžete uspět. Vaše úsilí vyzní naplano, nemluvíc o tom, že se vystavujete jistému nebezpečí. Dovolte, abych vám doporučil neprodleně od věci ustoupit.‘
‚To je zvláštní,‘ odvětil jsem, ‚ale právě touž radu jsem hodlal já dát vám. Vážím si vaší inteligence, pane barone, a naše krátké osobní setkání na tomto stanovisku nic nezměnilo. Dovolte, abych vám řekl otevřeně, jako muž muži: nikdo si nepřeje rozviřovat minulé události a působit vám zbytečné nesnáze. Co bylo, bylo, a vy nyní plujete v klidných vodách; budete-li však trvat na tom sňatku, znepřátelíte si četné vlivné osobnosti a nebude vám dopřán klid, dokud neshledáte, že půda v Anglii je pro vás příliš horká. Stojí vám ta hra za to? Je nabíledni, že byste učinil moudře, kdybyste se s tou dámou přestal stýkat. Nebylo by vám příjemné, kdyby se seznámila s některými fakty z vaší minulosti.‘
Baron má pod nosem navoskované hroty kníru, připomínající krátká tykadla nějakého brouka. Ty se pobaveně zachvívaly, dokud mi naslouchal, až se nakonec tlumeně rozesmál.
‚Omluvte mé veselí, pane Holmesi, připadá mi však vskutku komické, jak se snažíte sehrát karetní partii bez trumfů. Nikdo druhý by to patrně nedokázal lépe, ale přesto je to dojemné úsilí. Neznáte barvu a máte jen nejnižší karty.‘
‚To se domníváte vy.‘
Já to vím. Objasním vám situaci, jelikož držím v ruce tak dobré karty, že si mohu dovolit vyložit je na stůl. Měl jsem to štěstí, že jsem získal bezvýhradnou náklonnost oné dámy. Věnovala mi ji přesto, že jsem ji nezastřeně obeznámil se všemi neblahými okolnostmi svého minulého života. Sdělil jsem jí rovněž, že ji vyhledají jistí darebáci se zlotřilými úmysly – doufám, že se poznáváte – a budou jí ty historky vyprávět, a připravil jsem ji na to, jak je má přijmout. Slyšel jste už o posthypnotickém vlivu, pane Holmesi? Přesvědčíte se o jeho účinnosti; muž s dostatečně výraznou osobností dokáže hypnoticky působit bez vulgárních doteků a kejklů. Je tedy připravena na vaši návštěvu – nepochybně vás přijme, neboť je poslušná otcovy vůle až na jednu malou výjimku.‘
Nu, Watsone, a jelikož mi připadalo, že vše už bylo řečeno, měl jsem se co nejchladněji a nejdůstojněji k odchodu, ale když jsem položil ruku na kliku, zadržel mne.
‚Mimochodem, pane Holmesi,‘ pravil, ‚znal jste Le Bruna, toho francouzského detektiva?‘
‚Ano,‘ odvětil jsem.
‚Víte, co se mu přihodilo?‘
‚Slyšel jsem, že ho přepadli na Montmartru nějací apačové a že ho natrvalo zmrzačili.‘
Je to pravda, pane Holmesi. Zvláštní shodou okolností se týden předtím začal zajímat o moje záležitosti. Nepouštějte se do toho, pane Holmesi, přináší to smůlu. Několik lidí se o tom už přesvědčilo. Říkám vám naposled: jděte si svou cestou a mne nechte na pokoji. Sbohem!‘
Tak vidíte, Watsone. Teď jste zpraven o nejčerstvějších událostech.“
„Ten chlap je zřejmě nebezpečný.“
„Velice nebezpečný. Chvastounů si nevšímám, ale baron je z těch, kdo řeknou málo, a tím víc toho mají za lubem.“
„Musíte se do toho vložit? Záleží na tom, jestli si tu slečnu vezme, nebo ne?“
„Vzhledem k tomu, že beze vší pochyby zavraždil svou první choť, bych soudil, že na tom velice záleží. A krom toho – náš klient! O něm se však nebudeme šířit. Až dopijete kávu, doprovoďte mne laskavě domů, protože tam bude čekat ten zatrolený Shinwell s hlášením.“
A také jsme ho tam skutečně zastali: hřmotného, drsného člověka s brunátnou odulou tváří, z níž vyhlížel pár živých černých očí, jediná to vnější známka jeho mimořádně důvtipného rozumu. Zřejmě se ponořil do hlubin, jež tvořily jeho osobité království, a vynesl na povrch úlovek, který měl teď na pohovce vedle sebe v podobě štíhlé, temperamentní mladé ženy, jíž se v bledé tváři zračilo napětí; byla to tvář ještě dívčí, avšak tak poznamenaná hříšným životem a utrpením, že z ní bylo možno vyčíst strašná léta, jež na ní zanechala stopy svého malomocenství.
„Tohlenc je Kitty Winterová,“ řekl Shinwell Johnson a ukázal na ni tlustou rukou, aby ji představil. „Co ta všecko neví – ale vona vám to vypoví sama. Bafnul jsem ji slabou hodinku nato, co jsem dostal váš vzkaz.“
„Mě není těžko najít,“ řekla ta mladice. „U čerta, v Londýně, to je moje stálá adresa. Stejně jako na Pašu Shinwella. Jsme s Pašou starý kamarádi, viď, Pašo? Ale přisámbůh, že někdo jinej by se měl smažit v černějším pekle než my dva, kdyby byla na světě nějaká spravedlnost. Ten chlap, co po něm jedete, pane Holmes.“
Holmes se usmál. „Tuším, že sympatizujete s naším záměrem, slečno Winterová.“
„Jestli vám můžu nějak pomoct, aby se dostal, kam patří, jsem vám k službám,“ zvolala naše návštěvnice divoce. V bílé, napjaté tváři a v planoucím zraku se soustředila taková nenávist, na jakou se žena vzmůže jen zřídka a muž snad nikdy. „Nemusíte pátrat po mé minulosti, pane Holmes. Na tom teď nezáleží. Ale co jsem, to ze mě udělal Adelbert Gruner. Kéž bych ho mohla ponížit!“ Zašermovala zuřivě pěstmi ve vzduchu. „Kéž bych ho mohla strhnout do propasti, kam on sám uvrhl tolik obětí!“
„Víte, jak se věci mají?“
„Paša Shinwell mi to pověděl. Uhání zas nějakou husu nebohou, a tentokrát si ji chce vzít. Vy se tomu snažíte zabránit. No, víte toho přece o tom ďáblovi dost, aby každý slušný děvče odmítlo žít s ním ve stejný farnosti, jestli má jen trochu rozumu.“
„Tahle ale nemá rozum. Je šíleně zamilovaná. Slyšela o něm všecko. Vůbec jí na tom nezáleží.“
„Slyšela o tý vraždě?“
„Ano.“
„Bože na nebesích, ta musí mět kuráž!“
„Pokládá to všechno za pomluvy.“
„Nemohli byste jí strčit pod nos nějaký důkazy?“
„Pomůžete nám v tom?“
„Nejsem snad sama takovej důkaz? Kdybysem si před ni stoupla a pověděla jí, co mi vyved –“
„Byla byste k tomu ochotná?“
„Jak by ne!“
„Možná že by to stálo za pokus. Avšak on se jí ze svých hříchů většinou vyzpovídal, dosáhl jejího odpuštění, a ona to tím považuje za odbyté, pokud vím.“
„Vsadila bych se, že se jí ze všeho nevyzpovídal,“ řekla slečna Winterová. „Narazila jsem ještě na pár mordů vedle toho, co se kolem něho strh takovej poprask. Vyprávěl mi o někom tím svým hedvábným hlasem a pak se mi podíval zpříma do očí a řek: ‚A do měsíce umřel.‘ A to nemluvil do větru. Jenže já to pouštěla jedním uchem tam a druhým ven – tehda jsem do něho taky byla zblázněná. Moh udělat, co chtěl, všecko mi bylo recht – jako tejhle káče ubohej. Jen jedna jediná věc se mnou zatřásla. Jo, přisámbůh! nebejt těch jeho jedovatejch medovejch řečiček, co všecko vysvětlej a uchlácholej, byla bych vod něho utekla ještě tu noc. Má takovou jako knihu v hnědejch koženejch deskách na zámeček, a na těch deskách je jeho znak ve zlatě. Myslím, že ten večer pil, jinak by mi to nebyl ukázal.“
„A co to bylo za knihu?“
„Víte, pane Holmes, tenhle chlap sbírá ženský, jako jinej sbírá brouky nebo motýly, a je pyšnej na svoji sbírku. Má to všecko v tej knize. Momentky, jména, podrobnosti, všecko o nich. Je to hnusná kniha – takovou knihu by nedal dohromady žádnej chlap, i kdyby se v pastoušce narodil. Ale Adelbertovi Grunerovi taková kniha patřila. ‚Duše, který jsem navěky zatratil,‘ tak by ji byl moh nadepsat, kdyby se mu bylo zlíbilo. Ale na tom teď nesejde, protože vám ta kniha není co platná, a i kdyby byla, nemůžete ji met.“
„Kde je?“ ^ v
„Co já vím, kde je teď? Nechala jsem ho už víc než před rokem. Vím, kde ji míval tenkrát. V mnohým on dbá na pořádek a je čistotnej jako kocour, tak ji má možná poradě ještě uloženou v jednom fochu starýho sekretáře v malý pracovně. Znáte jeho barák?“
„Byl jsem v pracovně,“ řekl Holmes.
„Vážně? To vám jde teda práce od ruky, když jste s tím začal až dneska. Možná že i u drahýho Adelberta narazí tentokrát kosa na kámen. Velká pracovna je ta, co má všecko to čínský nádobí – ve vitríně mezi oknama. Za jeho psacím stolem jsou dvířka do malý pracovny – je to takovej kamrlík, kde skovává lejstra a věci.“
„Neobává se vloupání?“
„Adelbert není zbabělec. To by vo něm nemoh říct ani nejhorší nepřítel. Umí se o sebe postarat. Na noc zapíná poplašný zařízení. Co by tam ostatně ten lupič popad – ledaže by šel po tom nóbl nádobí?“
„To nejni na nic,“ prohlásil Shinwell Johnson rozhodným tónem odborníka. „Žádnej překupník neveme krámy, co se nedaj ani roztavit, ani prodat.“
„Máte pravdu,“ řekl Holmes. „Podívejte se, slečno Winterová, mohla byste sem přijít zítra v pět hodin? Do té doby bych zjistil, zda by bylo možné, abyste navštívila dotyčnou dámu, jak navrhujete. Jsem vám nesmírně zavázán za vaši spolupráci. Snad ani nemusím zdůrazňovat, že moji klienti ocení štědře –“
„S tím na mě nechoďte, pane Holmesi,“ zvolalo děvče, „o prachy mi nejde. Jestli uvidím toho chlapa ležet v blátě a budu mu moct šlápnout do ksichtu, bude to pro mě nejlepší odměna. Takovou odplatu žádám. Budu u vás zejtra nebo kterej jinej den chcete, dokud po něm jedete. Tuhle Paša vám vždycky může říct, kde mě najdete.“
Nesešel jsem se pak s Holmesem až druhý den večer, kdy jsme jako obvykle večeřeli v našem restaurantu na Strandu. Pokrčil rameny, když jsem se ho zeptal, zda se při rozhovoru setkal s úspěchem. Nato mi vylíčil jeho průběh a já to líčení nyní převyprávím. Holmesova pádná, strohá výpověď vyžaduje jistou stylizační úpravu, aby získala méně přísnou podobu skutečného života.
„Slyšení jsme dosáhli bez obtíží,“ začal Holmes, „neboť slečna staví na odiv poslušnost, s jakou vyhoví každému otcovu přání v nepodstatných maličkostech, aby odčinila trestuhodnou svéhlavost ve věci svého zasnoubení. Generál zatelefonoval, že vše je připraveno, temperamentní slečna Winterová se objevila přesně podle úmluvy, a v půl šesté nás drožka vyložila před číslem 104 na Berkeley Square, kde ten starý voják sídlí – je to jeden z těch chmurných šedých londýnských hradů, vedle nichž i kostel působí frivolně. Lokaj nás uvedl do salónu se žlutými záclonkami a tam nás očekávala dáma – vážná, bledá, chladná a nepřístupná jako ledová socha na horském vrcholu.
Nevím, jak bych vám ji výstižně popsal, Watsone. Možná že se s ní setkáte, než dovedeme tu záležitost do konce, a pak budete moci využít vlastního spisovatelského talentu k jejímu zobrazení. Je krásná, ale takovou tou éterickou nadzemskou krásou fanatické bytosti, jež dlí myšlenkami v nadoblačných výšinách. Viděl jsem takové tváře na obrazech středověkých mistrů. Nedovedu pochopit, jak mohl ten hříšný netvor dostat do svých spárů právě takové nepozemské stvoření. Snad jste už postřehl, že se protiklady přitahují: oduševnělý typ a zvířeckost, člověk jeskynní a anděl. Horší případ jste však ještě neviděl.
Věděla ovšem, proč přicházíme – zloduch nelenoval a nakapal jí do duše jed proti nám. Přítomnost slečny Winterové ji myslím poněkud překvapila, ale nabídla nám každému židli s gestem velebné matky představené, která hodlá laskavě vyslechnout dva žebravé mnichy v pokročilém stadiu malomocenství. Kdybyste někdy trpěl přehnaným sebevědomím, Watsone, slečna Violet de Mervillová by vás vyléčila.
‚Vaše jméno mi není neznámé, pane,‘ pronesla hlasem jako vítr vanoucí od ledovce. ‚Přicházíte, tuším proto, abyste očernil mého snoubence barona Grunera. Přijala jsem vás jen kvůli otci, který mne o to požádal, a chci vás předem upozornit, že nic, co řeknete, nemůže mít na mé úmysly sebemenší vliv.‘
Zželelo se mi jí, Watsone. Představil jsem si v té chvíli, že by to mohla být moje dcera. Nebývám obvykle výřečný. Mám ve zvyku používat svého rozumu, nikoli spoléhat na své srdce. Skutečně jsem ji však zapřísahal nejplamennějšími slovy, jaká jsem při své povaze dokázal najít. Vylíčil jsem jí hrozné postavení ženy, která prohlédne skutečnou mužovu povahu až po svatbě a pak se musí nechat objímat rukama, na nichž lpí krev, a líbat smilnými rty. Neušetřil jsem ji ničeho – žádné hanby, hrůzy ani agónie, a zdůraznil jsem bezvýchodnost toho všeho. A veškerá moje procítěná slova nedokázala vyvolat ani sebeslabší záblesk na těch mramorových lících, ani záblesk pohnutí v těch do dáli upřených očích. Vzpomněl jsem si, co ten darebák říkal o posthypnotickém vlivu. Člověk by skutečně uvěřil, že se ta dívka vznáší nad zemí v jakési snové extázi. Avšak její odpovědi nechybělo na pádnosti.
‚Vyslechla jsem vás trpělivě, pane Holmesi,‘ pravila ‚a zanechalo to ve mně přesně ten dojem, jaký jsem předpověděla. Jsem si vědoma toho, že Adelbert, že můj snoubenec vedl bouřlivý život, v jehož průběhu narazil na hořkou nenávist a musel čelit zcela neodůvodněným pomluvám. Vy jste pouze poslední z řady lidí, kteří mi přednesli své urážky. Snad jednáte v dobrém úmyslu, ačkoli mi bylo řečeno, že jste za své služby placen, a hájil byste patrně stejně ochotně baronovy zájmy jako vystupoval proti němu. Ať tak či onak, sděluji vám jednou provždy, že ho miluji a on miluje mne, a co si o tom myslí okolní svět, to mne nezajímá o nic víc než švitoření těchto ptáčátek pod oknem. Jestli při vší své ušlechtilosti někdy na okamžik pochybil, snad mi bylo určeno, abych ho povznesla k vznešenému postavení, které mu právem náleží. Není mi však jasné –’ tu obrátila pohled k mé společnici – ‚kdo je tato slečna.‘
Než jsem jí však mohl odpovědět, vpadla do toho jako větrná smršť ta Kitty. Jestli jste někdy viděl vedle sebe plamen a led, byly to ty dvě ženy.
‚Já vám to povím sama,‘ vykřikla Kitty, tvář zrůzněnou vášní, a vyskočila ze židle. Jsem jeho poslední milenka. Jsem jedna z ty stovky nešťastnic, co pokoušel a sved a pak odkop na smetiště, kde skončíte i vy. Jenže u nás to asi nebude na smetiště, ale na krchov, a to je možná lepší. Povídám vám, vy ženská hloupá, že vás ten chlap přivede do hrobu, jestli si ho vemete. Zlomí vám srdce nebo vám zlomí vaz, ale skoncuje s váma tak nebo tak. Neříkám to z lásky k vám. Nezáleží mi na tom ani za mák, jestli to přežijete, nebo ne. Říkám to, protože ho nenávidím a chci se mu pomstít za to, co mi udělal. Ale na tom nesejde a nemusíte se na mě tak koukat, vznešená dámo, protože se můžete dočkat toho, že na tom budete hůř než já, až s várna skoncuje.‘
‚Nepřeji si vést rozhovor o takových věcech,‘ řekla slečna de Mervillová chladně. ‚Oznamuji vám jednou provždy, že mám povědomost o třech případech, kdy můj snoubenec upadl do tenat nějakých ženštin, a jsem přesvědčena, že se z hloubi duše kál za jakékoli utrpení, které snad komu způsobil.‘
‚O třech případech!‘ zaječela má společnice. ‚Ty huso! Ty huso jedna pitomá!‘
‚Pane Holmesi, prosím vás, abyste tento rozhovor ukončil,‘ pravil ledový hlas. ‚Vyhověla jsem otci a vyslechla vás, ale nejsem povinna snášet blouznění této osoby.‘
Kitty zaklela a vrhla se vpřed, a kdybych ji byl nechytil za zápěstí, byla by té nesnesitelné dámě vjela do vlasů. Dovlekl jsem ji ke dveřím a naštěstí se mi podařilo strčit ji do drožky, než došlo k veřejnému pobouření, protože se rozběsnila až k nepříčetnosti. Jistým chladným způsobem jsem se hluboce rozzuřil i já, Watsone, protože v klidné povznesenosti a naprosté sebejistotě té dívky, kterou jsme se pokoušeli zachránit, bylo cosi nepopsatelně dráždivého. Jste tedy opět informován, jak dalece jsme postoupili. Je mi jasné, že si musíme promyslet nějaký nový postup, neboť tento gambit nás nikam nedovede. Zůstanu s vámi ve styku, Watsone, jelikož je velice pravděpodobné, že vám také připadne role, ač je právě tak dobře možné, že v příštím tahu převezmou iniciativu oni, a ne my.“
Měl pravdu. Jejich rána dopadla – přesněji řečeno jeho rána, neboť jsem si nedokázal představit, že by do toho byla zasvěcena i slečna de Mervillová. Myslím, že bych vám mohl ukázat dlažební kostku, na které jsem stál, když mi oči zavadily o ten plakátek a hrůza mne rozechvěla až do hloubi duše. Bylo to mezi Grandhotelem a zastávkou na Charing Cross, kde jednonohý kamelot vyložil večerníky. Stalo se to pouhé dva dny po poslední rozmluvě. Černými písmeny na žlutém podkladě křičela ta hrozná novinářská zpráva:

VRAŽEDNÝ ÚTOK
NA SHERLOCKA HOLMESE

Myslím, že jsem stál hodnou chvíli jako ochromen. Nejasně si rozpomínám, že jsem kamelotovi vytrhl jeden výtisk, ten se začal rozčilovat, jelikož jsem ho nezaplatil, až jsem konečně stanul ve dveřích nějaké lékárny a hledal očima osudný sloupek. Zněl takto:

S politováním se dovídáme, se pan Sherlock Holmes, proslulý soukromý detektiv, se stal dnes kolem poledního obětí vražedného útoku, který zanechal neblahé následky. Nemáme zatím k disposici přesné podrobnosti, ale pan Holmes byl zjevně přepaden asi ve dvanáct hodin před kavárnou Royal na Regent Street, kde se na něho vrhli dva muži ozbrojení holemi. Pan Holmes utržil rány na hlavě a na těle a lékaři prohlásili jeho zranění za velmi vážné. Byl dopraven do nemocnice na Charing Cross, odkud byl později na vlastní přání převezen do svého bytu na Baker Street. Zlosyni, kteří ho napadli, byli prý slušně oblečeni a zmizeli kolemjdoucím z očí tím, se prošli kavárnou Royal a druhým východem se dostali na Glasshouse Street. Jsou to bezpochyby příslušníci zločineckého bratrstva, kterému zraněný už tolikrát způsobil pohromu svou činností a svým důmyslem.

Nemusím snad ani říkat, že sotva jsem očima přelétl poslední řádku, už jsem seděl ve fiakru směřujícím do Baker Street. U chodníku před domem stála koleska sira Leslieho Oakshotta, slavného chirurga, a jeho samého jsem zastihl na chodbě.
„Bezprostřední nebezpečí nehrozí,“ oznámil mi. „Dvě tržné rány na hlavě a několik větších podlitin. Rány si vyžádaly pár stehů. Píchl jsem mu morfium a nařídil naprostý klid, ale kratičkou rozmluvu vám mohu povolit.“
Po těchto slovech jsem tiše vstoupil do setmělé ložnice. Pacient měl oči doširoka rozevřené a já ho zaslechl chraptivě zašeptat mé jméno. Rolety byly do tří čtvrtin staženy, ale spodem se prodral sluneční paprsek a dopadal na ovázanou hlavu zraněného. Bílým plátěným obvazem prosákla temně rudá skvrna. Usedl jsem vedle lůžka a sklonil hlavu.
„No tak, Watsone,“ zamumlal slabounkým hlasem, „netvařte se tak zděšeně. Není to tak zlé, jak to vypadá.“
„Zaplať pámbu aspoň za to!“
„Nejsem zcela bezradný, když přijde na šermování holí, jak víte. Většině ran jsem čelil ve střehu. Na toho druhého jsem však již nestačil.“
„Co mohu pro vás udělat, Holmesi? Poslal je samozřejmě ten prokletý chlap. Půjdu a stáhnu z něho kůži zaživa, když řeknete.“
„Drahý příteli! Ne, nemůžeme dělat nic, ledaže by se policii podařilo ty dva lapit. Avšak jejich útěk byl dobře připraven. S tím musíme počítat. Vyčkejte ještě. Mám své plány. Za prvé je třeba moje zranění zdramatizovat. Přijdou se vás vyptávat. Nadsazujte, Watsone! Lze mluvit o štěstí, dožiji-li se neděle – otřes mozku – agónie – cokoli chcete! Nemůžete to přehnat.“
„Ale co sir Leslie Oakshott?“
„To bude v pořádku. Uvidí mne vždy z té nejhorší stránky. O to se postarám.“
„Máte ještě nějaké přání?“
„Ano. Vyřiďte Shinwellu Johnsonovi, aby Kitty někam uklidil. Ti frajeři půjdou teď po ní. Vědí ovšem, že se mnou spolupracovala. Když se odvážili napadnout mne, není pravděpodobné, že by ji pominuli. Tohle je neodkladná věc. Zařiďte to ještě dnes večer.“
„Vyhledám ho hned. Ještě něco?“
„Položte mi na stůl lulku a pěchovátko na tabák. Výborně! Zastavte se tu každé ráno a budeme plánovat další tažení.“
Domluvil jsem ten večer s Johnsonem, že zavede slečnu Winterovou do jednoho tichého předměstského příbytku a postará se, aby tam zůstala vskrytu, dokud nebezpečí nepomine.
Šest dní žila veřejnost v domnění, že Holmes zápasí se smrtí. Lékařské zprávy zněly velmi vážně a v novinách se objevovaly zlověstné odstavečky. Při svých pravidelných návštěvách jsem se ujišťoval, že to s ním není tak zlé. Holmesova odolná tělesná konstituce a železná vůle konaly divy. Rychle se zotavoval a já ho občas podezíral, že už nabyl více sil, než doznává i mně. Ten člověk měl v sobě zvláštní sklon k tajnůstkářství, který vedl k mnoha dramatickým překvapením, avšak způsoboval, že i jeho nejdůvěrnější přátelé mohli jen hádat, co vlastně zamýšlí. Doháněl k extrému axioma, že jen ten spiklenec se nevystavuje nebezpečí zrady, který své pikle kuje sám. Byl jsem mu bližší než kdokoli jiný, a přesto jsem si tuto přehradu mezi námi vždycky uvědomoval.
Sedmého dne mu vzali stehy, ale ve večerníku se objevila zpráva o růži v obličeji. Týž večerník přinesl oznámení, které jsem musel příteli doručit bez ohledu na jeho zdravotní stav. Noviny se zmiňovaly o tom, že mezi cestujícími na Ruritánii, jedné z parolodi společnosti Cunard, která vyplouvá v pátek z Liverpoolu, bude i baron Adelbert Gruner; důležité finanční a obchodní záležitosti ho odvolaly do Spojených států ještě před jeho nadcházejícím sňatkem se slečnou Violet de Mervillovou, jedinou dcerou atd., atd. Holmes vyslechl tu novinu s chladným, soustředěným pohledem v bledé tváři, z čehož jsem vytušil, jak tvrdě ho zasáhla.
„V pátek!“ zvolal. „Pouze tři dny čistého času. Tuším, že ten darebák utíká před nebezpečím. Ale to se mu nepodaří, Watsone! Přisámbůh, že ne! Potřeboval bych, abyste pro mne něco udělal, Watsone.“
„Jsem tu proto, abych vám byl k službám, Holmesi.“
„Dobrá, tak se tedy příštích čtyřiadvacet hodin věnujte intenzivnímu studiu čínského porculánu.“
Neposkytl mi k tomu žádné vysvětlení a já je ani nežádal. Dlouholetá zkušenost mne naučila vždy moudře poslechnout. Avšak když jsem vyšel z jeho ložnice a kráčel po Baker Street, přemítal jsem v duchu, jak u všech všudy splnit tak podivný příkaz. Nakonec jsem zajel do Městské knihovny na St. James‘ Square, svěřil se s celou věcí příteli Lomaxovi, pomocnému knihovníkovi, a odkráčel směrem k domovu s obsáhlým svazkem pod paží.
Říkává se, že advokát, který prostuduje nějaký případ s takovou péčí, že v pondělí může vyslýchat svědka předvolaného jako znalce, do soboty všechny ty zhltané vědomosti zapomene. Jistěže bych nikde nechtěl vystupovat jako znalec čínského porculánu. A přece jsem ten večer a celou noc, až na krátký odpočinek, a druhý den dopoledne nasával vědomosti a vštěpoval si do paměti jména. Poučil jsem se o značkách velkých umělců-dekoratérů, o cyklickém datování, o charakteristických projevech dynastie Chan a přednostech Jung-luo, o písemných památkách dynastie Tchang a slavném primitivním údobí Sung a Juan. Nabit těmito znalostmi přibyl jsem večer k Holmesovi. Vstal již z lůžka, ač by se toho podle novinových zpráv nikdo nenadál, a seděl zabořen v oblíbeném křesle, podpíraje si důkladně ovázanou hlavu rukou.
„Ale, Holmesi,“ řekl jsem, „podle novin máte ležet na smrtelné posteli.“
„Přesně takový dojem,“ odvětil, „jsem hodlal vzbudit. A co vy, Watsone, prostudoval jste svou lekci?“
„Přinejmenším jsem se snažil.“
„Výborně. Mohl byste na to téma inteligentně pokonverzovat?“
„Domnívám se, že ano.“
„V tom případě mi podejte tu krabičku na krbové římse.“
Otevřel víko a vyndal malý předmět, který byl přepečlivě zabalen do jemného orientálního hedvábí.
„Musíme s tím zacházet s nejvyšší opatrností, Watsone. Tohle je pravý tenkostěnný porculán z období dynastie Ming. U Christieho jakživo neměli krásnější kousek. Úplná souprava by měla královskou cenu – převládá vlastně mínění, že kromě císařského paláce v Pekinu úplná souprava ani neexistuje. Při pohledu na tento kousek bude pravý znalec celý bez sebe.“
„A co si s ním mám počít já?“
Holmes mi podal vizitku, na níž bylo vytištěno: Dr. Hill Barton, Half Moon Street, č. 369.
„Takhle se pro dnešní večer jmenujete, Watsone. Navštívíte barona Grunera. Znám jeho zvyklosti a o půl deváté nebude patrně zaneprázdněn. Dopis ho zpraví předem o vaší návštěvě a vy pak řeknete, že mu přinášíte ukázku zcela jedinečné soupravy mingského porculánu. Pokládám za docela příhodné, abyste vystupoval jako lékař, protože tu roli můžete sehrát bez předstírání. Jste sběratel, tahle souprava vám přišla do ruky, slyšel jste, že se baron o čínský porcelán zajímá, a byl byste ochoten ji za určitou cenu prodat.“
„A za jakou cenu?“
„Oprávněná otázka, Watsone. Jistě by to vypadalo podivně, kdybyste neměl představu o ceně vlastního zboží. Tuto misku mi přinesl sir James a pochází, jak jsem vyrozuměl, ze sbírky našeho klienta. Nebudete přehánět, když řeknete, že by se sotva našel na světě druhý soubor, který by se tomuto vyrovnal.“
„Mohl bych třeba navrhnout, abychom dali soupravu odhadnout znalci.“
„Výborně, Watsone! Vy dnes přímo jiskříte. Navrhněte Christieho nebo Sothebyho. Z jemnocitu odmítáte určit cenu sám.“
„A co když mne nepřijme?“
„Ale ano, přijme vás. Trpí sběratelskou mánií nejvyššího stupně – a zvlášť v této oblasti, kde je uznávanou autoritou. Posaďte se, Watsone, a já vám nadiktuji ten dopis. Odpověď si nevyžádáme. Oznámíte mu prostě, že ho navštívíte, a proč.“
Byl to pozoruhodný dokument, stručný, zdvořilý a stylizovaný tak, aby v znalci vzbudil zvědavost. Vypravili jsme s ním bez prodlení obecního posla. A téhož večera jsem se s cennou miskou v ruce a s vizitkou dr. Hilla Bartona v kapse vypravil za dobrodružstvím.

Výstavné sídlo a krásný park potvrzovaly, co nám sir James vyprávěl o baronově bohatství. Dlouhá příjezdová cesta se vinula mezi vzácnými křovisky a ústila do rozlehlého vyštěrkovaného prostranství zdobeného sochami. Jistý jihoamerický zlatý král si to sídlo postavil v dobách velké konjunktury a nevysoká podlouhlá budova s vížkami v rozích, ač by architekta musela strašit i ve snu, vzbuzovala úctu svou rozlohou a bytelností. Lokaj, který by býval vynikal i na lavici mezi biskupy, mne předal komorníkovi v sametové livreji, a ten mne uvedl k baronovi.
Zastihl jsem ho před velkou otevřenou vitrínou, která stála mezi okny a obsahovala část jeho čínských sbírek.
Držel v ruce malou hnědou vázičku, když se při mém vstupu otočil.
„Račte se posadit, pane doktore,“ řekl. „Právě si prohlížím vlastní poklady a uvažuji, zda si skutečně mohu dovolit je rozmnožit. Tahle ukázka z období Tchang pochází ze sedmého století. Jistě vás bude zajímat. Pochybuji, že jste někdy viděl jemnější práci a nádhernější glazuru. Přinesl jste s sebou tu mingskou misku, o níž jste se zmínil v dopise?“
Opatrně jsem ji rozbalil a podal mu ji. Usedl k psacímu stolu, přitáhl si lampu, neboť se již zešeřilo, a jal se ji zkoumat. Přitom mu žluté světlo zalévalo tvář a mně se tak naskytla příležitost v klidu si ji prostudovat.
Byl to nepochybně mimořádně hezký člověk. Evropské pověsti o jeho fyzických přednostech nikterak nepřeháněly. Byl jen průměrně vysoký, ale postavu měl ladnou a pružnou. Snědou pletí připomínal téměř orientálce a jeho velké, temné, ospalé oči mohly snadno na ženy působit přímo neodolatelně. Krátké kníry, téže havraní barvy jako vlasy, byly natočené do špiček a pečlivě navoskované. Měl pravidelné rysy, příjemné na pohled, až na rovná ústa s tenkými rty. Žádná ústa, která jsem kdy viděl, nevypadala tak krutě – zela jako nemilosrdná vražedná rána ve tváři, stisknutá, nelítostná a strašná. Nečinil moudře, že si z nich zčesával vousy, protože mu je příroda dala jako varovné znamení, aby upozornila jeho oběti na nebezpečí. Jeho hlas byl vemlouvavý a způsoby dokonalé. Byl bych mu hádal něco málo přes třicet, ačkoli z dokladů vyšlo později najevo, že mu bylo dvaačtyřicet.
„Překrásná – vskutku překrásná!“ řekl posléze. „A vy tvrdíte, že vlastníte kompletní odpovídající šestiosobní soupravu. Udivuje mne, že jsem o těchto skvostných exemplářích dosud neslyšel. Vím o jedné soupravě v Anglii, která by se tomuhle vyrovnala, ale ta by sotva byla na prodej. Bylo by ode mne příliš nediskrétní, pane doktore, kdybych se vás zeptal, jak jste ji získal?“
„Co na tom záleží?“ nadhodil jsem co nejlhostejněji. „Vidíte, že ten kus je pravý, a co se ceny týká, spokojím se s odhadem znalce.“
„Velice záhadné,“ řekl a v temných očích mu krátce blesklo podezření. „U tak drahocenné věci si člověk přirozeně přeje znát všechny okolnosti transakce. Je jisté, že ten kus je pravý. O tom nemám nejmenší pochyby. Co kdyby se však později ukázalo – musím brát v úvahu všechny možnosti – že jste nebyl oprávněn soupravu prodávat?“
„Poskytl bych vám záruky proti jakýmkoli nárokům.“
„Pak by ovšem vyvstala otázka, jakou hodnotu by měly vaše záruky.“
„Tu by zodpověděli moji bankéři.“
„Zajisté. Přesto mi však celá ta záležitost připadá poněkud nezvyklá.“
„Můžete koupit, nebo nemusíte,“ řekl jsem lhostejně. „Učinil jsem vám nabídku jako prvnímu, jelikož jsem získal dojem, že jste znalec, avšak najdu bez obtíží jiné zájemce.“
„Kdo vás informoval, že jsem znalec?“
„Je mi známo, že jste na toto téma napsal knihu.“
„Četl jste mou knihu?“
„Ne.“
„U všech všudy, mně to zní čím dál tím nepochopitelněji! Jste znalec a sběratel, máte ve své sbírce mimořádně cenný kousek, a přitom jste se nenamáhal nahlédnout do jediného díla, kde byste se byl mohl poučit o skutečném významu a hodnotě svého vlastnictví. Jak si to mám vysvětlit?“
„Jsem člověk velice zaneprázdněný. Věnuji se své lékařské praxi.“
„To není žádná odpověď Má-li muž koníčka, najde si na něj čas, ať už se jinak zabývá čímkoli. Ve svém dopise jste tvrdil, že jste znalec.“
„To taky jsem.“
„Smím vám položit několik otázek, abych si to ověřil? Jsem nucen vám sdělit, doktore – pokud vůbec lékařem jste – že se mi celá tahle příhoda jeví čím dál tím podezřelejší. Zeptám se vás, co víte o císaři Süan-te a jak si ho spojujete s Šósóinem u Nary? Probůh, nic vám to neříká? Povězte mi tedy aspoň něco o Severní dynastii Wej a čím přispěla k rozvoji čínského umění.“
Vyskočil jsem z křesla v předstíraném hněvu.
„Tohle přesahuje všechny meze, pane,“ zvolal jsem. „Přišel jsem vám prokázat laskavost, a ne se dát zkoušet jako žáček. Mé znalosti z tohoto oboru se možná nevyrovnají znalostem vašim, avšak odmítám se vší rozhodností odpovídat na otázky, které jsou mi kladeny tak urážlivým způsobem.“
Hleděl na mne upřeně. Z očí mu zmizela všechna ospalost. Zablýsklo se v nich. Zuby zajiskřily mezi těmi krutými rty.
„Co to hrajete za hru? Přišel jste mne špehovat. Poslal vás Holmes. Hodláte na mne nastražit nějakou léčku. Ten člověk prý leží na smrtelné posteli, a tak vyšle své pohůnky, aby mne střežili. Vnikl jste sem bez obtíží, ale přisámbůh přesvědčíte se, že nebude tak snadné dostat se odtud.“
Vyskočil a já ustoupil o pár kroků, připraven bránit se jeho útoku, protože ten člověk se neznal hněvem. Snad mne podezíral od prvopočátku; ten křížový výslech mu jistě odhalil pravdu; věděl jsem, že nemám naději ho oklamat. Hmátl do postranní zásuvky a zuřivě se v ní přehraboval. Vtom mu dolehl k sluchu nějaký zvuk: znehybněl a soustředěně se zaposlouchal.
„Ha!“ zvolal, „ha!“ a vrhl se do místnosti za sebou.
Přiskočil jsem k otevřeným dveřím, a co živ budu, uchovám si v mysli jasný obraz výjevu, který se mi naskytl. Okno do zahrady zelo dokořán. A vedle něj jako děsivé strašidlo, s hlavou obtočenou krvavými fáči, v obličeji přepadlý a smrtelně bledý, stál Sherlock Holmes. V příštím okamžiku zmizel v otvoru a já zaslechl, jak dopadl do nízkých vavřínů dole pod oknem. S rozhořčeným výkřikem se za ním pán domu vrhl k otevřenému oknu.
A pak! Stalo se to ve vteřině, a přece jsem to vše jasně viděl. Paže – ženská paže – vystřelila z listoví. V témž okamžiku baron strašlivě vykřikl – to pronikavé zaúpění mi bude navěky znít pamětí. Přitiskl si obě ruce na obličej a slepě se rozběhl po místnosti, přičemž děsivě narážel hlavou do stěn. Pak upadl na koberec, koulel se a svíjel a jeho jekot zazníval celým domem.
„Vodu! Proboha živého, vodu!“ křičel.
Uchopil jsem karafu z malého stolku a pospíchal mu na pomoc. Zároveň přiběhl komorník a několik lokajů. Vzpomínám si, že jeden z nich omdlel, když jsem poklekl u zraněného a otočil mu ten strašlivý obličej ke světlu. Vitriol se do něho všude zažíral a odkapával z uší a z brady. Jedno oko už zbělelo a zeskelnatělo. Druhé bylo rudé a zapálené. Rysy, které jsem ještě před krátkou chvílí obdivoval, vypadaly, jako by krásný obraz malíř zlovolně přejel mokrou houbou. Byly rozmazané, vyrudlé, nelidské, hrůzné.
Několika slovy jsem sloužícím vylíčil, co se vlastně přihodilo, pokud šlo o útok s vitriolem. Někdo vyskočil oknem a jiní vyběhli do zahrady, ale bylo už tma a začalo pršet. Mezi jednotlivými výkřiky napadený běsnil a proklínal mstitelku. „To byla ta čertice Kitty Winterová!“ volal. „Ach, ta mrcha prokletá! Tohle mi zaplatí! Tohle mi zaplatí! Ach, bože na nebesích, taková bolest se nedá snést!“
Omyl jsem mu obličej olejem, přiložil gázu na živé maso a vstříkl mu morfium. Po tomto otřesu zapomněl na všechno podezření vůči mé osobě a chytal se mých rukou, jako by bylo v mé moci ještě očistit ty skelné oči, které na mne zíraly pohledem leklé ryby. Taková zkáza by mne byla pohnula k slzám, kdybych nebyl měl v živé paměti, jak zlotřilý život vedl k té ohavné proměně. Stisk baronových palčivých dlaní mi byl odporný a uvítal jsem s úlevou, když se dostavil jeho osobní lékař, provázený specialistou, a já ho mohl odevzdat jejich péči. Přibyl také inspektor od policie a tomu jsem dal svou pravou navštívenku. Postupovat jinak by bývalo pošetilé, a navíc zbytečné, neboť mne ve Scotland Yardu znali od vidění téměř stejně dobře jako Holmese. Poté jsem opustil ten dům hrůzy a beznaděje. Do hodiny jsem byl v Baker Street.
Holmes seděl v známém křesle, bledý a očividně vyčerpaný. Krom jeho zranění tu zapůsobila skutečnost, že i tímto mužem železných nervů události večera otřásly. Poslouchal s hrůzou, když jsem mu líčil baronovu proměnu.
„Odplata za hříchy, Watsone – odplata za hříchy,“ řekl. „Dříve či později člověka nemine. Ví bůh. že hřešil vrchovatě,“ dodal a vzal ze stolu hnědý svazek. „Zde je ta kniha, o níž to děvče mluvilo. Jestli tohle neodvrátí slečnu de Mervillovou od sňatku, nedokáže to už nikdy nic. Ale odvolá jej, Watsone. Musí. S tímhle se žádná žena, která má jen trochu sebeúcty, nemůže smířit.“
„Je to deník jeho lásek?“
„Spiš jeho prostopášností. Nazývejte jej, jak vám libo. Jakmile nám o něm to děvče povědělo, hned jsem si uvědomil, co by to bylo za skvělou zbraň, jen kdyby se nám dostal do rukou. Nemluvil jsem o tom tehdy, abych nedal najevo, co mám za lubem, protože to děvče by se bylo mohlo podřeknout. Ale přemítal jsem o tom. Pak mi to přepadení poskytlo příležitost vyvolat v baronovi domněnku, že se mne už nemusí obávat. To všechno mi hrálo do ruky. Byl bych ještě pár dní vyčkával, ale jeho odjezd do Ameriky mne donutil jednat. Nebyl by přece zanechal tak kompromitující dokument tady. Museli jsme tedy zasáhnout bezodkladně. V noci se k němu vloupat nelze. Má bezpečnostní zařízení. Nabízela se možnost večer, avšak musel jsem si být jist, že on sám bude pro tu chvíli jinak zaneprázdněn. Tak jste přišel na řadu vy a modrá miska. Potřeboval jsem však znát, kde je kniha uložena, a věděl jsem, že se jí musím zmocnit v několika minutách, jelikož vaše vědomosti o čínském porcelánu mi neposkytovaly mnoho času. Proto jsem na poslední chvíli přibral to děvče. Jak jsem mohl tušit, co obsahuje balíček, který tak opatrně schovávala pod kabátem? Myslel jsem, že se toho účastní výhradně v zájmu naší věci, ale ona si zřejmě hodlala vyřídit ještě vlastní účty.“
„Vytušil, že mne posíláte vy.“
„Toho jsem se obával. Ale upoutal jste jeho pozornost na tak dlouho, že jsem se mohl knihy zmocnit, ač ne na tak dlouho, abych se opět nepozorovaně vzdálil. Vítám vás, sire Jamesi, jsem velice rád, že přicházíte.“
Náš taktní diplomat se dostavil, jakmile mu Holmes vzkázal. Poslouchal s napjatou pozorností, když mu Holmes líčil, co se udalo.
„Dokázal jste zázraky – zázraky!“ zvolal nakonec. „Je-li však jeho poranění tak strašlivé, jak je doktor Watson popisuje, jistě dosáhneme bezpečně svého cíle a odvrátíme ten sňatek, aniž bychom museli použít jeho odporného deníku.“
Holmes zavrtěl hlavou.
„Ženy demervillovského typu takto neuvažují. Znetvořeněho mučedníka by milovala ještě vroucněji. Je třeba ho zničit po morální stránce, ne po fyzické. Tato kniha jí naleje čistého vína – a nevím, co jiného by to dokázalo. Psal to vlastní rukou. Ona to nemůže přejít.“
Sir James si odnesl jak deník, tak drahocennou misku. Jelikož jsem se sám už přespříliš zdržel, vyšel jsem s ním na ulici. Čekal na něho bílý kočárek. Naskočil do něj, spěšně cosi přikázal

olivrejovanému kočímu a bystře ujížděl pryč. Přehodil svůj kabát z okénka, aby zakryl rodový znak na dvířkách, ale já jej přesto ve světle nad vchodem zahlédl. Překvapením jsem až zalapal po dechu. Pak jsem se otočil a vyběhl po schodech opět k Holmesovu bytu.
„Zjistil jsem, kdo je náš klient!“ zvolal jsem, dychtiv mu vyklopit tu velkou novinu. „Představte si, Holmesi, že to je –“
„Je to věrný přítel a ohleduplný kavalír,“ řekl Holmes a pohybem ruky mne zadržel. „Spokojme se s tím teď i do budoucna.“
„Nevím, jakým způsobem bylo kompromitujícího deníku použito. Snad se toho ujal sir James. Anebo – a to je pravděpodobnější – byl tak nesnadný úkol svěřen otci mladé dámy. Ať tak či onak, žádoucího výsledku bylo dosaženo. O tři dny později se v Morning Postu objevila krátká zprávička, že zasnoubení barona Adelberta Grunera a slečny Violet de Mervillové bylo zrušeno. V témž čísle byla také zpráva o prvním policejním a soudním výslechu při přelíčení proti slečně Kitty Winterové, obviněné z vážného ublížení na těle vitriolem. Při soudu vyšlo najevo tolik polehčujících okolností, že byla odsouzena, jak si čtenáři jistě vzpomenou, k nejnižšímu možnému trestu. Sherlocku Holmesovi hrozilo obvinění z vloupání, ale pokud konečný cíl zůstává chvályhodný a viník je dostatečně proslulý, i přísné britské zákony se projeví jako lidské a pružné. Přítel ještě nezasedl na lavici obžalovaných.

Voják bílý jako stěna

Přítel Watson zřídkakdy dostane nějaký nápad, ale když se tak stane, tvrdošíjně na něm lpí. Už dlouhý čas na mne naléhá, abych některé své zážitky zapsal sám. Snad jsem si toto pronásledování vysloužil, jelikož jsem si často našel důvod mu vytknout, že líčí události příliš povrchně, a obviňoval jsem ho, že se podřizuje líbivému vkusu, namísto aby se přísně přidržoval fakt a čísel „Zkuste to sám, Holmesi,“ odpovídal; a já nyní doznávám, že od chvíle, kdy jsem vzal pero do ruky, začínám nahlížet, že průběh událostí je třeba popsat čtenáři takovým způsobem, aby ho zaujal. Následující případ k tomu má všechny předpoklady, jelikož patří k nejpodivuhodnějším exemplářům mé sbírky, třebaže Watson si jej náhodou do svých análů nezaznamenal. A když už padla zmínka o mém starém příteli a životopisci, využiji příležitosti, abych čtenáře ujistil, že se nezatěžuji přítomností společníka při svých všelijakých výzkumných výpravách ani ze sentimentality, ani z rozmaru, ale proto, že Watson má jisté pozoruhodné osobní vlastnosti, jimž ve své skromnosti nevěnuje pozornost, zatímco přehnaně vychvaluje mé vlastní výkony. Důvěrník, který předvídá vaše dedukce i vaše budoucí počínání, je vždycky nebezpečný, zatímco ten, jenž další vývoj přijímá pokaždé s neochvějným úžasem a pro něhož je budoucnost vždy zavřená kniha, takový je vskutku ideálním pomocníkem.
Zjišťuji, že to bylo v lednu 1903, krátce poté, co skončila burská válka, kdy mne vyhledal jistý pan James M. Dodd, takový vysoký, svěží, opálený, urostlý Brit. Milý Watson mně v té době dal vale, neboť se oženil: pokud si vzpomínám, bylo to poprvé a naposledy během našeho přátelství, kdy dal sobecky přednost vlastním zájmům. Byl jsem sám.
Sedávám obvykle zády k oknu a návštěvníkům nabídnu protější křeslo, aby jim světlo dopadalo do tváře. Pan James M. Dodd se zdál poněkud na rozpacích, jak začít. Nepokusil jsem se mu pomoci, neboť mlčení mi poskytovalo víc času, abych si ho prohlédl. Ze zkušenosti vím, že bývá užitečné udělat na klienta dojem, a tak jsem mu sdělil některé závěry svého pozorování.
„Vidím, že přijíždíte z Jižní Afriky, pane Dodde.“
„Máte pravdu,“ odvětil trochu překvapeně.
„Královská kavalerie, tuším.“
„Správně.“
„A bezpochyby middlesexský pluk.“
„Je to tak. Pane Holmesi, vy umíte čarovat.“
Musel jsem se usmát nad jeho úžasem.
„Když ke mně vejde pán mužného zjevu, snědý ve tváři tak, jak by se na anglickém slunci nikdy neopálil, s kapesníkem v rukávu namísto v kapse, není těžké ho zařadit. Nosíte bradku, což ukazuje, že nejste voják z povolání. Máte držení zkušeného jezdce. A pokud jde o ten Middlesex: vaše navštívenka mi prozradila, že jste burzovní makléř ze Throgmorton Street. Ke kterému jinému pluku byste se mohl hlásit?“
„Vám nic neujde.“
„Nevidím o nic víc než vy, ale naučil jsem se vnímat, co vidím. Nepřišel jste mne však dnes dopoledne navštívit proto, abychom si podebatovali o pozorovacích schopnostech. Copak se to přihodilo na panství Tuxbury Old Park?“
„Pane Holmesi –!“
„Drahý pane, na tom přece není nic tajuplného. Poslal jste mi dopis s tímto záhlavím, a jelikož jste se velice naléhavě dožadoval, abych vás přijal, je jasné, že se nečekaně přihodilo cosi závažného.“
„To je pravda. Ale psal jsem ten dopis odpoledne, a od té doby se toho přihodilo ještě mnoho. Kdyby mne nebyl plukovník Emsworth vyhodil –“
„On vás vyhodil!“
„Prakticky ano. Plukovník Emsworth je nerudný a zlostný člověk. Svého času býval v armádě postrachem všech podřízených, a tehdy se pro pádné slovo nechodilo daleko. Nechal jsem si to všechno od plukovníka líbit jen kvůli Godfreyovi.“
Zapálil jsem si dýmku a opřel se v křesle dozadu.
„Snad abyste mi vysvětlil, o čem to mluvíte.“
Můj klient se zlomyslně zazubil.
„Nabyl jsem dojmu, že víte všechno i bez vysvětlování,“ řekl. „Ale seznámím vás s fakty, jelikož ve vás skládám naději, že mi dokážete objasnit, co to všechno znamená. Probděl jsem celou noc a lámal si tím hlavu, ale čím víc o tom přemítám, tím nepochopitelnější se mi to všechno zdá.
Když jsem se dal k vojsku v lednu 1901 – právě před dvěma roky – nastoupil u stejné švadrony mladý Godfrey Emsworth. Je to jediný syn plukovníka Emsworthe – starý Emsworth je nositelem Viktoriina kříže z krymských válek – koluje v něm vojácká krev a není tudíž divu, že se přihlásil jako dobrovolník. V celém regimentu nebylo nad něho. Spřátelili jsme se, jako se spřátelíte jen tenkrát, když žijete stejným životem a sdílíte stejné radosti i strasti. Byl to můj druh – a to znamená v armádě hodně. Prožívali jsme společně dobré i zlé celý ten rok, kdy se tvrdě bojovalo. A pak zasáhla Godfreye střela z kulovnice na slony při bojích u Diamantové hory nedaleko Pretorie. Napsal mi jednou z nemocnice v Kapském Městě a podruhé ze Southamptonu. A od té doby se neozval ani slůvkem – ani slůvkem, pane Holmesi, za celého půl roku a ještě déle, a přitom jsme byli nejlepší kamarádi!
Nu a pak válka skončila, všichni jsme se vrátili a já napsal jeho otci, kde je Godfrey. Žádná odpověď. Nějaký čas jsem vyčkával a pak jsem napsal znovu. Tentokrát přišla odpověd, stručná a nerudná. Godfrey prý odjel na cestu kolem světa a pravděpodobně se vrátí až po roce. Nic víc.
Já se tím ale nemohl spokojit. Všechno mi to připadalo tak zatroleně nelogické. Godfrey je dobrosrdečný chlapec a tohle by kamarádovi neudělal. Navíc jsem věděl, že má zdědit značné jmění a že s otcem nikdy příliš dobře nevycházel. Plukovník je starý tyran a Godfrey má příliš prudkou krev, aby si dal líbit nějaké poručníkování. Ne, nemohl jsem se s tím spokojit a umínil jsem si, že se dostanu věci na kloub. Potřeboval jsem si však vyřídit některé vlastní záležitosti – není divu, byl jsem dva roky pryč – a tak jsem se mohl Godfreyho případu věnovat až tento týden. Ale když už jsem se toho podjal, hodlám nechat všeho ostatního, dokud se nedopátrám pravdy.“
Pan James M. Dodd patřil zjevně k lidem, které je moudřejší mít za přátele než nepřátele. Jeho modré oči hleděly přísně a hranatá brada se při těch slovech odhodlaně vysunula.
„A co jste tedy učinil?“ zeptal jsem se.
„Předně jsem se rozjel do jeho rodiště, což je panství Tuxbury Old Park u Bedfordu, abych se přesvědčil na vlastní oči, jak se věci mají. Napsal jsem proto jeho matce – netoužil jsem po další zkušenosti se starým Emsworthem, tím skrblíkem popudlivým – a zaútočil jsem přímo: bývali jsme s Godfreyem kamarádi, mohl bych jí vyprávět leccos zajímavého o našich společných zážitcích, budu projíždět těmi končinami, a kdyby nic nenamítala, atd. V odpověď jsem dostal velmi přívětivý dopis s pozváním, abych se zdržel na noc. Proto jsem se tam v pondělí rozjel.
Tuxbury Old Hall leží na samotě – pět mil od nejbližšího obydlí. Na železniční stanici nebyl žádný povoz, a tak jsem se musel vydat s kufříkem v ruce pěšky, a než jsem dospěl na místo, už se smrákalo. Je to velká prostorná rezidence, obklopená rozlehlým parkem. Soudil bych, že se tu prolínají různá období a stavitelské slohy; počínaje zpola zachovanými trámy v alžbětinských základech až k viktoriánskému sloupořadí. Uvnitř je to samé dřevěné táflování, goblény a zašlé staré obrazy, zkrátka dům plný temných zákoutí a tajuplností. Mají lokaje jménem Ralph, který mi připadal stejně starý jako sám dům, a jeho žena byla možná ještě starší. Bývala Godfreymu chůvou, a vřeleji než na ni vzpomínal snad jen na matku, takže mi byla milá přes svůj zvláštní zevnějšek. I matka se mi zamlouvala – je to taková malá bílá lidská myška. Jedině proti plukovníkovi jsem měl výhrady.
Chytli jsme se trochu do křížku hned na začátku a byl bych se asi sebral a vrátil rovnou pěšky na nádraží, kdybych nebyl měl pocit, že by mu to tak nejlépe vyhovovalo. Lokaj mne uvedl přímo k němu do pracovny, a tak jsem ho poznal osobně: rozložitý, nahrbený muž snědé pleti, s ježatými prošedivělými vousy, usazený za přeplněným psacím stolem. Nos protkaný rudými žilkami mu trčel z tváře jako supovi zobák a dvě zlostné oči na mne svítily zpod košatého obočí. Pochopil jsem teď, proč se Godfrey tak zřídkakdy zmiňoval o otci.
‚Vážený pane,‘ řekl chraptivým hlasem, ‚zajímal by mne pravý účel vaší návštěvy.‘
Odvětil jsem, že jsem to vysvětlil v dopise jeho choti. ‚Ano, ano, píšete, že jste znával Godfreyho v Africe. To by ovšem mohl říci každý.‘ ‚Mám v kapse dopisy, které mi psal.‘ ‚Dovolte laskavě, abych se přesvědčil.‘ Přelétl zběžně pohledem oba dopisy, které jsem mu podal, a pak mi je hodil zpátky. ‚Nu a co si tedy přejete?‘
‚Míval jsem vašeho syna Godfreye upřímně rád, pane. Poutalo nás mnoho svazků a společných vzpomínek. Není tedy snad nic tak divného, že mne jeho náhlé odmlčení znepokojuje a že bych rád věděl, co se s ním stalo.‘
‚Pokud si vzpomínám, pane, vyměnili jsme si spolu dopisy a já vám sdělil, co se s ním stalo. Odjel na cestu kolem světa. Jeho zdraví utrpělo tím vším, co prožil v Africe, a dospěli jsme s manželkou k názoru, že si potřebuje důkladně odpočinout a změnit prostředí. Tlumočte laskavě toto vysvětlení všem dalším přátelům, kteří by snad v té věci projevili zájem.‘
‚Zajisté,‘ odvětil jsem..Byl byste tak laskav a sdělil mi, kterým parníkem a s jakou lodní společností vyplul a kdy opustil Anglii? Nepochybuji, že by ho dopis ode mne dostihl.‘
Tato žádost mého hostitele očividně uvedla do rozpaků i rozhněvala. Jeho husté obočí se sneslo až k očím, prsty zabubnovaly netrpělivě na stole. Nakonec ke mně vzhlédl, jako by při šachu zpozoroval soupeřův nebezpečný tah a rozhodoval se, jakým způsobem mu čelit.
‚Pane Dodde,‘ pravil, ‚mnozí lidé by vaši pekelnou tvrdošíjnost považovali za urážlivou a měli by dojem, že takové naléhání přechází v zatracenou drzost.‘
‚Musíte to všechno přičíst na vrub mé upřímné náklonnosti k vašemu synovi, pane.‘
‚Právě. Jen z toho důvodu jsem to dosud strpěl. Jsem však nucen vás požádat, abyste v dalším pátrání ustal. Každá rodina má své vlastní soukromé povědomí a řídí se vlastními podněty, které vždy nelze vysvětlovat cizím lidem, ať přicházejí s úmysly sebelépe míněnými. Moje paní touží vyposlechnout si něco o Godfreyově minulosti a vy jste s to jí o tom vyprávět, ale žádal bych vás, abyste se o přítomnost a budoucnost přestal zajímat. Takové pátrání by nikomu neposloužilo a nás by uvedlo do trapné a obtížné situace.‘
A tak jsem se ocitl ve slepé uličce, pane Holmesi. Takovou překážku jsem nedokázal překonat. Mohl jsem pouze předstírat, že se smiřuji s daným stavem věcí, ale v duchu jsem si přísahal, že neustanu, dokud se nevysvětlí, jaký osud potkal mého přítele. Večer probíhal nudně. Všichni tři jsme poklidně večeřeli v takové pochmurné staré jídelně s vybledlými tapetami. Paní domu se dychtivě vyptávala na syna, ale starý pán se tvářil zamračeně a melancholicky. Nudil jsem se s nimi tak, že jsem se omluvil, jakmile to jen slušnost dovolovala, a odebral jsem se do svého pokoje. Byla to velká poloprázdná místnost v přízemí, stejně neútulná jako celý dům, ale po roce na jihoafrické prérii není člověk na ubytování tak náročný, pane Holmesi. Rozhrnul jsem záclony a vyhlédl do zahrady, přičemž jsem si povšiml, že je krásná noc a půlměsíc jasně svítí. Pak jsem usedl k plápolajícímu ohni a ve světle lampy, která stála na stolku vedle mne, jsem se pokoušel rozptýlit se četbou románu. Vyrušil mne však starý Ralph, ten lokaj, když mi přinesl čerstvou zásobu uhlí.
‚Měl jsem obavy, aby vám nedošlo topivo, pane. Venku je krutý mráz a tyhle pokoje jsou studené.‘
Otálel s odchodem, až jsem se k němu otočil; stál proti mně a jeho stará vrásčitá tvář na mne dychtivě hleděla.
‚Nezlobte se, pane, ale nemohl jsem přeslechnout, co jste vyprávěl o mladém panu Godfreyovi u večeře. Víte, pane, moje žena ho odkojila, a tak by se dalo říci, že jsem jako jeho nevlastní otec. Není to snad tedy nic nepatřičného, že nás to zajímá. Říkáte, že se držel dobře, pane?‘
‚V celém regimentu nebylo statečnějšího muže. Jednou mne vysvobodil burským střelcům před nosem, a nebýt jeho, patrně bych tu dnes neseděl.‘
Starý lokaj si zamnul vyhublé ruce.
‚Ano, pane, ano, to je celý mladý pan Godfrey. Býval vždycky kurážný. V celém parku nestojí strom, aby se na něj nevyšplhal. Nic mu v tom nezabránilo. Byl to skvělý chlapec – ach, pane, a jaký to byl skvělý muž!‘
Vyskočil jsem.
‚Poslyšte!‘ zvolal jsem. ‚Říkáte, že byl. Mluvíte o něm jako o nebožtíkovi. Co znamenají všechny ty tajnosti? Co se stalo s Godfreyem Emsworthem?‘
Uchopil jsem starce za rameno, ale on přede mnou ustoupil.
.Nerozumím vám, jak to myslíte, pane. Zeptejte se našeho pána na mladého pana Godfreye. On to ví. Já se do toho nesmím míchat.‘
Chtěl odejít, ale já mu svíral paži.
‚Heleďte,‘ řekl jsem. ‚Zodpovíte mi jednu otázku, než vás pustím, kdybych vás tu měl držet celou noc. Je Godfrey mrtev?‘
Nedokázal mi pohlédnout do očí. Byl jako zhypnotizovaný. Odpověď jsem na něm vynutil. Byla strašná a nečekaná.
‚Dej bože, aby byl!‘ zvolal, vytrhl se mi a vyběhl z pokoje.
Umíte si představit, pane Holmesi, že jsem se vrátil do křesla v ne právě nejpříjemnějším duševním rozpoložení. Usoudil jsem, že starcova slova připouštějí jen jeden výklad. Můj nebohý přítel se zřejmě zapletl do nějakého zločinného nebo přinejmenším opovrženíhodného počínání, které ohrozilo rodinnou čest. Přísný starý otec poslal syna někam pryč nebo jej skryl před světem, aby zabránil skandálu. Godfrey býval lehkovážný chlapík. Snadno podléhal cizímu vlivu. Bezpochyby upadl do špatné společnosti a ta ho strhla do zkázy. Je to žalostné, pokud se ukáže, že hádám správně, ale i v tom případě jsem pokládal za svou povinnost ho vypátrat a přesvědčit se, jestli bych mu nemohl nějak pomoci. Usilovně jsem o tom všem přemýšlel, až jsem pozvedl oči, a tu stál přede mnou Godfrey Emsworth.“
Můj klient se odmlčel jakoby v hlubokém pohnutí.
„Prosím pokračujte,“ vybídl jsem ho. „Váš problém jeví některé velmi neobvyklé rysy.“
„Stál za oknem, pane Holmesi, a tiskl obličej na sklo. Vyprávěl jsem vám už, že jsem předtím vyhlížel do noci. Přitom zůstaly záclony trochu poodhrnuté. Stál mezi nimi jako v rámu. Okno dosahovalo až k zemi, takže jsem mu viděl celou postavu, ale můj pohled upoutal jeho obličej. Byl smrtelně bledý – v životě jsem neviděl tak bílého člověka. Řekl bych, že takhle asi vypadají duchové, avšak jeho oči se střetly s mýma a byly to oči živého člověka. Uskočil, když zjistil, že na něho hledím, a zmizel ve tmě.
Působil děsivě, pane Holmesi. A nejen tím strašidelným obličejem, který svítil ve tmě bíle jako tvaroh. Otřesný dojem vyvolával ještě jiný, nehmatatelný důvod – jeho jakoby pokradmé, plíživé nebo provinilé chování, které vůbec neodpovídalo tomu upřímnému, mužnému mladíkovi, jehož jsem znával. Zděsil jsem se do hloubi duše.
Ale když člověk vojákuje rok dva mezi kamarády Bury, naučí se neztrácet odvahu a jednat rychle. Sotva Godfrey zmizel, už jsem byl u okna. Mělo takovou nešikovnou zástrčku, takže mi chvíli trvalo, než jsem je otevřel. Pak jsem vyskočil a rozběhl se zahradou po cestičce, kudy jsem předpokládal, že se dal on.
Byla to dlouhá stezka a dosti temná, ale měl jsem pocit, že se přede mnou cosi pohybuje. Běžel jsem a volal ho jménem, leč nadarmo. Pak na jednom místě stezka končila a odtud se rozvětvovalo několik dalších k různým hospodářským stavením. Váhal jsem, kudy se dát, a přitom jsem zřetelně zaslechl zvuk zavíraných dveří. Nebylo to za mnou v sídle, ale někde ve tmě přede mnou. To mne stačilo přesvědčit, pane Holmesi, že jsem neměl mámení. Godfrey přede mnou utekl a zavřel za sebou dveře. Tím jsem si byl jist.
Víc už jsem nemohl udělat; strávil jsem neklidnou noc, stále jsem o tom v duchu přemítal a snažil se najít nějaké vysvětlení, které by odpovídalo dané skutečnosti. Příštího rána se mi plukovník zdál ve smířlivější náladě, a jelikož jeho choť poznamenala, že v sousedství je několik pamětihodností, využil jsem té příležitosti a zeptal se, zda by je neobtěžovalo, kdybych zde ještě jednou přespal. Starý pán vyjádřil trochu neochotně souhlas, a to mi poskytlo další den na pátrání. Byl jsem skálopevně přesvědčen, že se Godfrey skrývá někde nablízku, avšak zbývalo rozřešit hádanku, kde se skrývá a proč.
Dům byl tak velký a rozlehlý, že se v něm mohl poschovávat celý regiment a nikdo by nic netušil. Kdyby se ta záhada byla soustřeďovala sem, byl bych jí sotva dokázal přijít na kloub. Avšak dveře, které jsem slyšel přibouchnout, určitě nebyly v hlavní obytné budově. Usoudil jsem tedy, že musím pátrat v parku, chci-li něco objevit. Tady jsem neměl žádné těžkosti, protože staří se zaměstnávali po svém způsobu a nechali mne, ať se zabavím, jak umím.
V parku bylo několik menších hospodářských stavení, ale na konci stál odděleně bytelný domek – dost velký na to, aby v něm mohl přebývat zahradník nebo hajný. Dolehl ten zvuk zavíraných dveří snad odsud? Nenápadně jsem se mu přiblížil, jako bych se bezcílně toulal parkem. Jakmile se tak stalo, vyšel ze dveří menší energický vousatý muž v černém kabátu s buřinkou – na zahradníka vůbec nevypadal. K mému údivu za sebou zamkl a klíč vstrčil do kapsy. Na tváři se mu jevilo překvapení, když ke mně vzhlédl. Jste tu na návštěvě?‘ zeptal se.
Přitakal jsem a vysvětlil mu, že jsem Godfreyho přítel. ‚Škoda že je právě na cestách, protože by mne byl jistě moc rád viděl,‘ pokračoval jsem.
‚Bezpochyby. Zajisté,‘ odvětil ten člověk a zatvářil se jaksi provinile. Jistě sem zavítáte znovu v příhodnějším čase.‘ Kráčel dál, ale když jsem se otočil, tak jsem viděl, že zašel za vavřínové keře u plotu a odtud mne skrytě pozoruje.
Dobře jsem si ten domek prohlédl, když jsem jej míjel, ale v oknech visely těžké záclony a na první pohled připadal člověku neobydlený. Obával jsem se, že bych si pokazil rozehranou partii a riskoval třeba i vyhazov, kdybych postupoval příliš odvážně, neboť jsem si uvědomoval, že jsem stále pozorován. Zamířil jsem proto zpátky k domu a odložil další pátrání do večera. Když se snesla tma a všechno utichlo, vylezl jsem z okna a co nejtišeji jsem se plížil k tajemnému domku.
Zmínil jsem se už, že v oknech visely těžké záclony, ale teď jsem zjistil, že jsou tu navíc ještě okenice. Jednou okenicí však prosvítalo světlo, a tam jsem tedy soustředil pozornost. Měl jsem štěstí, protože záclony nebyly stažené až k sobě a okenice měla škvíru, takže jsem viděl dovnitř. Byl to docela přívětivý pokoj, jasně osvětlený lampou a s plápolajícím ohněm v krbu. Proti mně seděl ten drobný mužík, jehož jsem dopoledne potkal. Kouřil dýmku a četl nějaký časopis.“
„Jaký časopis?“ zeptal jsem se.
Můj klient zřejmě nelibě nesl, že jsem ho vyrušil z vyprávění.
„Záleží snad na tom?“ zeptal se.
„Je to nesmírně důležité.“
„Skutečně jsem si nepovšiml.“
„Snad jste zaznamenal, zda to byly noviny velkého formátu, anebo ten menší druh, který bývá typický pro týdeníky.“
„Když o tom teď mluvíte, mám dojem, že to nebyly velké noviny. Vypadalo to jako Spectator. Neměl jsem však ani pomyšlení na takové maličkosti, jelikož zády k oknu seděl další muž a já mohu přísahat, že to byl Godfrey. Neviděl jsem mu do tváře, ale poznal jsem povědomý sklon ramenou. Opíral se o loket, zahleděn do ohně, a vypadal nesmírně sklesle a smutně. Váhal jsem, co mám udělat, když vtom mi někdo rázně poklepal na rameno a vedle mne stál plukovník Emsworth.
‚Tudy, pane!‘ přikázal šeptem. Mlčky jsme došli k domu a já ho následoval do svého pokoje. V hale vzal jízdní řád.
‚V půl deváté odjíždí vlak do Londýna,‘ řekl. ‚Kočár bude čekat před vchodem v osm.‘
Byl hněvem bledý a já měl tak trapný pocit, že jsem pouze dokázal vykoktat nesouvisle něco na omluvu, přičemž jsem se snažil ospravedlnit neodbytnými obavami o přítelův osud.
‚Nepřeji si o tom hovořit,‘ prohlásil odměřeně. ‚Porušil jste odsouzeníhodným způsobem rodinné soukromí. Přijel jste sem jako host a vyklubal se z vás špeh. Nemám k tomu už co říci, pane, leda snad to, že vás už nikdy nechci spatřit.‘
Nato jsem ztratil hlavu a řekl jsem mu to pěkně od plic.
‚Viděl jsem vašeho syna a jsem přesvědčen, že ho z nějakých osobních důvodů skrýváte před světem. Nemám ani tušení, co vás vede k tomu, že ho držíte takto v odloučení, ale jsem si jist, že nemůže svobodně uplatňovat vlastní vůli. Varuji vás, plukovníku: dokud se neujistím, že mému příteli nehrozí žádné nebezpečí a že se mu dobře daří, neustanu ve svém úsilí, abych se dopátral, co za tím vězí, a rozhodně se nedám zastrašit ničím, co snad řeknete nebo uděláte.‘
Starý pán se zatvářil tak ďábelsky, až jsem vskutku čekal, že se na mne vrhne. Řekl jsem vám už, že je takový vyzáblý, ale sílu má, a třebaže já sám nejsem žádná křehotinka, byl bych měl co dělat, abych se mu ubránil. On se však na mne ještě jednou dlouze zuřivě zadíval a pak se obrátil na podpatku a odešel z místnosti. Já jsem pak ráno odjel určeným vlakem s úmyslem jít přímo za vámi a na té schůzce, kterou jsem si už písemně vyžádal, vás poprosit o radu a pomoc.“
Takový problém mi tedy můj návštěvník předložil. Čtenář již zajisté postřehl, že nebylo příliš obtížné jej rozřešit, neboť skýtal jen omezený rejstřík možností, jak dospět k jádru věci. Ač tedy šlo o elementární záležitost, měla své zajímavé a neobvyklé stránky, které mne snad opravňují k tomu, abych ji písemně zaznamenal. Jal jsem se tedy podle své známé metody logické analýzy vylučovat možná řešení, abych omezil jejich počet.
„A co služebnictvo,“ zeptal jsem se, „kolik je jich v domě?“
„Pokud jsem mohl postřehnout, je tam jen ten starý lokaj a jeho žena. Emsworthovi zřejmě žijí velice prostě.“
„Ani v tom odděleném domku nebyl žádný sluha?“
„Nebyl, ledaže takovou práci zastával ten vousatý mužík. Dělal však dojem lepšího člověka.“
„To napovídá mnoho. Zjistil jste něco, co by nasvědčovalo, že se z jednoho domu do druhého nosí jídlo?“
„Když to říkáte, uvědomuji si, že jsem viděl, jak starý Ralph kráčí s košíkem po cestičce směrem k zahradnímu domku. V té chvíli mne nenapadlo uvažovat o jídle.“
„Vyptával jste se někde po okolí?“
„Ano, vyptával. Mluvil jsem s přednostou stanice a také s hostinským ve vsi. Zeptal jsem se jich prostě, jestli nevědí něco o mém starém kamarádovi Godfreyovi Emsworthovi. Oba mi sdělili, že odjel na cestu kolem světa. Vrátil prý se domů a téměř vzápětí zase odjel. Zřejmě je tato verze obecně rozšířena.“
„Zmínil jste se jim o svém podezření?“
„Nezmínil.“
„To bylo velmi moudré. Tu záležitost je určitě třeba prozkoumat. Pojedu s vámi do Tuxbury Old Park.“
„Ještě dnes?“
Shodou okolností jsem však právě v té době uzavíral případ, který můj přítel Watson popsal pod názvem Opatská škola a který se tak závažně dotýkal vévody z Greyminsteru. Rovněž turecký sultán mi svěřil jakýsi úkol, který vyžadoval okamžitého zásahu, jelikož liknavost tu mohla přinést velmi vážné politické důsledky. Nemohl jsem se tedy hned uvolnit a vypravil jsem se proto do bedfordshirského hrabství za svým posláním ve společnosti pana Jamese Dodda až na počátku příštího týdne. Cestou na Eustonské nádraží jsme se zastavili pro jednoho vážného a nemluvného pána, s nímž jsem předem vše potřebné domluvil.
„Můj starý přítel,“ představil jsem ho Doddovi. „Možná že jeho přítomnosti vůbec nevyužijeme, ale také se může ukázat, že se bez něho neobejdeme. V tomto stadiu to zatím není třeba dál rozvádět.“
Čtenáři Watsonových příběhů bezpochyby už přivykli tomu, že neplýtvám slovy ani nezasvěcuji nikoho do svých úvah, dokud nějaký případ nedořeším. Dodd se tvářil překvapeně, ale víc už nebylo řečeno, a všichni tři jsme se společně vydali na cestu. Ve vlaku jsem položil Doddovi ještě jednu otázku, neboť jsem si přál, aby ji náš společník slyšel.
„Tvrdíte, že jste viděl tvář svého přítele v okně zcela jasně, tak jasně, že nepochybujete o jeho totožnosti?“
„Nepochybuji o ní ani v nejmenším. Tiskl se nosem ke sklu. Světlo z lampy na něho přímo dopadalo.“
„Nemohl to být někdo, kdo by se mu podobal?“
„Ne, ne, byl to on.“
„Říkáte ale, že se změnil?“
„Pouze barvou pleti. Jeho obličej byl – jak to jen popsat? – vybledlý jako rybí břicho. Byl bílý jako stěna.“
„Byl všude stejnoměrně bledý?“
„Myslím, že ne. Viděl jsem mu tak jasně pouze čelo, jak je tiskl na okenní tabuli.“
„Zavolal jste na něho?“
„V první chvíli jsem se překvapením a zděšením na nic nevzmohl. Pak jsem za ním běžel, jak jsem vám vyprávěl, leč bezúspěšně.“
Případ byl pro mne prakticky vyřešen a jistá drobná příhoda mi jej pomohla uzavřít. Když jsme po delší jízdě dospěli k podivnému rozlehlému starobylému sídlu, jež můj klient popsal, přišel nám otevřít onen starý lokaj Ralph. Najal jsem kočár na celý den a požádal jsem nyní svého váženého přítele, aby počkal ve voze, dokud bychom pro něho neposlali. Ralph, drobný, vrásčitý stařík, byl oblečen do černého kabátu a šedě kropenatých kalhot, jak je běžně zvykem, až na jeden zvláštní doplněk. Měl na rukou hnědé kožené rukavice, které stáhl, sotva nás spatřil, a odložil je na stolek v hale, kam jsme vstoupili. Jak snad už přítel Watson někde zaznamenal, vlastním mimořádně citlivá čidla a neušel mi tudíž slabý, ale pronikavý pach. Zdál se vycházet z onoho stolku. Obrátil jsem se, odložil tam klobouk, shodil jej, sehnul se pro něj, a přitom se mi podařilo dostat se nosem na stopu od těch rukavic. Ano, nebylo pochyb: to z nich vycházel ten zvláštní dehtovitý odér. Vstupoval jsem do plukovníkovy pracovny s uzavřeným případem. Běda mi, že musím tak odhalovat karty, když vyprávím vlastní příběh! Watson umí zatajit jednotlivé články řetězu, a právě tím dosahuje svých barvitých finále.
Plukovník Emsworth nebyl přítomen, dostavil se však okamžitě, jakmile ho Ralph zpravil. Slyšeli jsme jeho rychlé těžké kroky na chodbě. Dveře se rozletěly a on vtrhl dovnitř, vousy celé naježené a tvář zkřivenou: hrozivějšího starce jsem snad ještě neviděl. Naše navštívenky, které držel v ruce, roztrhal a útržky podupal.
„Cožpak jsem vám neřekl, vy všetečko proklatý, že sem máte zakázaný přístup? Víckrát ať vás tu nevidím! Jestli se sem znovu vetřete bez dovolení, budu mít právo použít násilí. Zastřelím vás, pane! Přisámbůh, že to udělám! A co se týká vás, pane,“ obrátil se ke mně, „pro vás platí stejná výstraha. Jsem informován o vašem nedůstojném povolání, ale musíte se odebrat se svými proslulými schopnostmi někam jinam. Tady pro ně nenaleznete uplatnění.“
„Nemohu odtud odejít,“ pravil můj klient pevně, „dokud neuslyším z Godfreyho vlastních úst, že není nijak omezován.“
Náš nedobrovolný hostitel zazvonil.
„Ralphe,“ přikázal, „zatelefonuj na okresní policejní stanici a vyřiď inspektorovi, aby sem poslal dva konstábly. Řekni mu, že máme v domě lupiče.“
„Okamžíček,“ pravil jsem. „Uvědomujete si zajisté, pane Dodde, že plukovník Emsworth má k tomu právo a že v jeho domě se podle zákona nemáme čeho dožadovat. On by však měl na druhou stranu pochopit, že vaše počínání pramení výhradně ze starostlivého zájmu o jeho syna. Kdybyste mi dopřál pětiminutový rozhovor, plukovníku, odvažuji se doufat, že bych změnil váš názor na věc.“
„Neměnívám své názory tak lehce,“ řekl ten starý voják. „Ralphe, udělej, co jsem ti přikázal. Nač čekáš, u všech čertů? Zatelefonuj na policii!“
„Nic takového,“ řekl jsem a opřel jsem se zády o dveře. „Zasáhne-li policie, dojde právě ke katastrofě, jíž se obáváte.“ Vyňal jsem zápisník a načrtl na volný list jediné slovo. „Kvůli tomuhle jsme přijeli,“ řekl jsem, když jsem je podával plukovníkovi Emsworthovi.
Zíral na to napsané slovo a úžas zapudil z jeho tváře vše ostatní.
„Jak to víte?“ zalapal po dechu a dopadl ztěžka na židli.
„Moje zaměstnání vyžaduje, abych věděl různé věci. Patří to k mé profesi.“
Seděl v hlubokém zamyšlení, vyhublá ruka se probírala ježatým vousem. Poté rezignovaně máchl rukou.
„Nu, když na tom trváte, promluvíte si s Godfreyem. Svoluji k tomu nerad, ale donutili jste mne. Ralphe, řekni panu Godfreyovi a panu Kentovi, že k nim za pět minut přijdeme.“
Jakmile tato doba uplynula, vykročili jsme po cestičce parkem k tajemnému domku. U dveří stál vousatý mužík a tvářil se velmi užasle.
„Tohle je nečekaný obrat, plukovníku,“ řekl. „Tím se hatí všechny naše záměry.“
„Nemohl jsem si pomoci, pane Kente. Byl jsem k tomu donucen. Může nás pan Godfrey přijmout?“
„Ano, očekává vás uvnitř.“ Otočil se a uvedl nás do prostorného, jednoduše zařízeného salónu. Zády ke krbu stál nějaký muž a při pohledu na něj se můj klient vrhl kupředu s napřaženou pravicí.
„Godfreyi, kamaráde drahý, to je ohromné!“
Ale druhý ho odehnal.
„Nedotýkej se mne, Jimmie. Nepřibližuj se. To koukáš, viď? Nevypadám už jako ten fešný mladý kaprál Emsworth od druhé švadrony, že?“
Vypadal opravdu velmi zvláštně. Člověk viděl, že to býval skutečně hezký mládenec s ostře řezanou tváří, opálenou africkým sluncem, ale temná pleť se místy hemžila bělavými skvrnami, které jako by z ní vysály všechnu barvu. „Tohle je ten důvod, proč mi návštěvy nejsou vítané,“ řekl. „Ty sám mi nevadíš, Jimmie, ale bez tvého průvodce bych se byl obešel. Máš k tomu jistě dobrý důvod, ale mne to uvedlo do nevýhodného postavení.“
„Chtěl jsem se jen ujistit, že se ti nic nestalo, Godfreyi. Zahlédl jsem tě onehdy v noci, jak jsi nakoukl ke mně do pokoje, a musel jsem si zjednat jasno.“
„Starý Ralph mi pověděl, že jsi přijel, a já nemohl odolat, abych se na tebe tajně nepodíval. Doufal jsem, že mne nepostřehneš, ale musel jsem utíkat do svého doupěte, když jsem slyšel, že se okno otevřelo.“ ,
„Ale co to, proboha živého, s tebou je?“
„To se dá krátce vypovědět,“ řekl a zapálil si cigaretu. „Vzpomínáš si na tu jitřní bitvu u Buffelsspruitu nedaleko Pretorie, na východní železnici? Doslechl ses, že jsem byl raněn?“
„Ano, doslechl, ale nedopátral jsem se žádných podrobností.“
„Tři lidé byli odtrženi od ostatních. Je tam hrozně nerovný terén, pamatuješ? Ti tři byli Simpson – říkali jsme mu Plešivec Simpson – Anderson a já. Proháněli jsme bratry Bury, ale ti číhali v záloze a dostali nás. Ty druhé dva zabili. Mne zasáhla sloní kulka do ramene. Udržel jsem se však na koni, a ten se mnou odcválal několik mil, než jsem omdlel a svezl se ze sedla.
Probral jsem se až za soumraku; dokázal jsem sice vstát, ale cítil jsem se velice zesláblý a bylo mi špatně. K svému překvapení jsem shledal, že nablízku stojí dům, dosti velký dům, s širokým schodištěm a mnoha okny. Byla třeskutá zima. Pamatuješ se, jak se tam s večerem snášel takový ochromující chlad, hrozivý, nebezpečný, docela jiný než jiskřivý zdravý mrazík. Byl jsem prostydlý do morku kostí a připadalo mi, že jediná záchrana mi kyne z toho domu. Namáhavě jsem vstal a potácel jsem se blíž, sotva si vědom, co dělám. Matně si vzpomínám, že jsem pomalu vystoupil po těch schodech, vešel do dveří, které stály dokořán, ocitl se v rozlehlé místnosti s řadou postelí a s úlevným povzdechem sklesl na jednu z nich. Byla rozestlaná, ale to mi nevadilo. Přitáhl jsem si přikrývky až k bradě, protože jsem se celý chvěl zimou, a okamžitě jsem upadl do hlubokého spánku.
Když jsem se ráno probudil, měl jsem dojem, že jsem v nějakém nepřirozeném hrůzném světě namísto v střízlivé skutečnosti. Velkými nezastřenými okny proudilo africké slunce a v něm se ostře rýsoval každičký detail té velké, holé, vybílené noclehárny. Přede mnou stál nějaký človíček, malý jako trpaslík, s velkou cibulovitou hlavou: rozčileně cosi brebentil holandsky a mával příšernýma rukama, které vypadaly jako hnědé houby. Za ním stála skupinka lidí, kteří se tím výjevem zřejmě bavili, ale mě při pohledu na ně zamrazilo. Nebyla mezi nimi normální lidská bytost. Každý byl nějak pokřivený nebo opuchlý či podivným způsobem znetvořený. I smích těchto stvůr zněl hrůzně.
Nikdo z nich očividně nemluvil anglicky, a přitom bylo naléhavě třeba vysvětlit, jak se věci mají, protože ten mužík s velkou hlavou se dostával do ráže, vydával ze sebe divoké výkřiky, chytil mne těma znetvořenýma rukama a tahal mne z postele bez ohledu na to, že mi rána začala opět krvácet. Ten malý netvor měl sílu jako býk a nevím, co by mi byl nakonec neudělal, kdyby přilákán vřavou nevešel starší pán, kterého zřejmě všichni respektovali. Napomenul je přísně v holandštině a můj pronásledovatel zkrotl. Pak se obrátil a zahleděl se na mne s nesmírným úžasem.
Jak jste se sem, pro všechno na světě, dostal?‘ zeptal se, jako by svým očím nevěřil. ‚Počkat! Vidím, že jste vyčerpaný, a to zraněné rameno potřebuje ošetřit. Jsem lékař a hned vás ovážu. Ale, člověče nešťastná! Hrozí vám tu větší nebezpečí, než jakému jste kdy čelil na bitevním poli. Jste v nemocnici malomocných a spal jste na lůžku malomocného.‘
Co víc musím ještě dodávat, Jimmie? Vyrozuměl |sem, že ta ubohá stvoření byla předchozího dne evakuována před blížící se bitvou. Britové mezitím postoupili a tento lékař, který o nemocné pečoval, je opět přivedl zpátky. Pravil, že se sám sice považuje za imunního proti jejich chorobě, přesto však že by se nikdy neodvážil udělat to, co jsem udělal já. Uložil mne do odděleného pokoje, laskavě o mne pečoval a do týdne jsem byl převezen do všeobecné nemocnice v Pretorii.
A to je celá moje tragédie. Nevzdal jsem se naděje, ale když jsem dospěl domů, seznal jsem z hrozných znamení, která se mi objevila na obličeji, že jsem neunikl. Co jsem si měl počít? Žijeme na samotě. Máme dva sloužící, kterým můžeme naprosto důvěřovat. Je tu ten domek, kde jsem mohl přebývat. Pan Kent, který je lékařem, byv zavázán slibem mlčenlivosti, projevil ochotu dělat mi společníka. Jinak zbývalo jen hrůzné řešení: žít v separaci mezi cizími lidmi, bez naděje na únik. Bylo však třeba zachovat vše v naprosté tajnosti, protože jinak by i v těchto poklidných končinách vzniklo takové pobouření, že bych byl neunikl svému děsivému údělu. Ani tebe, Jimmie – ani tebe jsem nemohl zasvětit. Neumím si vysvětlit, proč se vám otec podvolil.“
„Tenhle pán mne k tomu donutil.“ Rozvinul lístek, na který jsem předtím napsal „malomocenství“. „Usoudil jsem, že pokud je mu tohle známo, bude bezpečnější, obeznámí-li se i s ostatními okolnostmi.“
„Rozhodl jste se moudře,“ řekl jsem. „Kdoví, nevzejde-li z toho ještě něco dobrého? Pokud vím, vyšetřoval pacienta pouze pan Kent. Smím se zeptat, pane, jste-li odborníkem na takové choroby, které jsou, pokud je mi známo, převážně tropické nebo subtropické povahy?“
„Vím o nich tolik, co každý vzdělaný lékař,“ poznamenal pan Kent poněkud škrobeně.
„Vůbec nepochybuji o vaší odborné způsobilosti, milý pane, ale budete se mnou zajisté souhlasit, že v takovýchto případech bývá užitečné vyslechnout další názor. Vyhnuli jste se tomu, jak jsem vyrozumněl, z obav před nátlakem, aby byl pacient přemístěn do izolace.“
„Přesně tak,“ řekl plukovník Emsworth.
„Předvídal jsem takovou situaci,“ vysvětloval jsem, „a proto jsem s sebou přivezl přítele, na jehož diskrétnost je možno se naprosto spolehnout. Měl jsem kdysi možnost prokázat mu odbornou službu a on je nyní na oplátku ochoten poradit spíše jako přítel než specialista. Jmenuje se sir James Saunders.“
Ani nováček nemohl projevit větší úžas a radost při zprávě, že se mu dostane slyšení u polního maršála lorda Robertse, než se nyní jevilo na tváři panu Kentovi.
„Budu si to pokládat za čest,“ zamumlal.
„Požádám tedy sira Jamese, aby se k nám přidružil. Čeká dosud v kočáře před domem. My bychom se snad zatím mohli odebrat do vaší pracovny, plukovníku, kde bych vám poskytl potřebné vysvětlení.“
A v této chvíli začínám nejvíce postrádat přítele Watsona. Důmyslnými otázkami a hlasitými projevy úžasu dokázal vždy pozvednout mé prosté schopnosti, jež nejsou ničím jiným než projevem logického rozumového uvažování, na rovinu zázraku. Když vyprávím vlastní příběh, nemám takovou oporu. Přesto však zachytím průběh svých dedukcí, jak jsem je předložil malému kroužku v pracovně plukovníka Emsworthe, k němuž se nyní připojila i Godfreyho matka.
„Vycházím vždy z předpokladu,“ pravil jsem, „že člověk nejprve musí vyloučit všechny nemožnosti, a potom to, co zbývá, byť jakkoli neuvěřitelné, musí být pravda. Stává se, že zbývá několik vysvětlení, v kterémžto případě je podrobíte dalším a dalším ověřovacím zkouškám, a pro to či ono získáte přesvědčivé důkazy. Použijme nyní toho principu v daném případě. Když mi byla poprvé předložena fakta, nabízely se tři možné výklady, proč je dotyčný pán nucen dlít v odloučení nebo ve vazbě v malém domku na otcově panství. Bylo možné, že se skrývá, protože spáchal nějaký zločin, nebo že zešílel a rodina se chce vyhnout ústavu pro choromyslné, anebo vyvstala nutnost izolace kvůli nějaké nemoci. Žádné jiné možné řešení mne nenapadlo. Ona tři vysvětlení bylo tedy třeba zkoumat a vážit jedno proti druhému.
Vysvětlení se zločinem při hlubším pohledu neobstálo. Žádný neobjasněný zločin nebyl z těchto končin hlášen. Tím jsem si byl jist. Kdyby šlo o zločin dosud neodhalený, pak by zájem rodiny vyžadoval, aby se delikventa zbavila, a spíše by ho poslali do ciziny, než skrývali doma. Nenacházel jsem žádné možné zdůvodnění pro takové počínání.
Šílenství se jevilo jako pravděpodobnější. Přítomnost druhé osoby v malém domku napovídala, že by mohlo jít o ošetřovatele. Skutečnost, že za sebou zamkl, když vyšel, posilovala tu domněnku a naznačovala omezující opatření. Na druhou stranu ovšem tato opatření nemohla být příliš důsledná, jinak by se mladý muž nebyl mohl dostat ven a přijít se podívat na přítele. Snad si vzpomenete, pane Dodde, že jsem hledal opěrné body a ptal se vás například, jaký časopis pan Kent četl. Kdyby to byl býval Skalpel nebo Časopis britských lékařů, bylo by mi to pomohlo. Zákon však dovoluje, aby choromyslný zůstal v soukromé péči, pokud se o něho stará kvalifikovaná osoba a úřady o tom byly patřičně uvědomeny. Proč tedy ta zoufalá snaha zachovat vše v tajnosti? Zde opět teorie nesouhlasila s fakty.
Zůstávala však třetí možnost, sice ojedinělá a nepravděpodobná, která však vysvětlovala všechny známé skutečnosti. Malomocenství není v Jižní Africe řídkým jevem. Shodou nějakých mimořádných okolností se tento mladík mohl nakazit. Jeho rodina by se ocitla v strašlivé situaci, neboť by si přáli zachránit ho před deportací. Všechno by se muselo uchovávat v přísné tajnosti, aby nezačaly kolovat řeči, které by měly za následek, že by se do toho vložily úřady. Nebylo by tak těžké najít oddaného lékaře, který by za dostatečnou odměnu pečoval o trpitele. Nebylo by důvodu, proč by se pacient nemohl po setmění volně pohybovat. Vybledlá místa na kůži patří k běžným příznakům nemoci. To byly pádné důvody – tak pádné, že jsem se rozhodl jednat, jako by to byla skutečně prokázaná věc. Když jsem po příjezdu sem zpozoroval, že Ralph, který nosí do domku jídlo, má rukavice napuštěné dezinfekčním prostředkem, padly mé poslední pochyby. Jediné slovo vám ukázalo, pane, že vaše tajemství je odhaleno, a tím, že jsem je napsal, raději než vyslovil, jsem vám chtěl ukázat, že se můžete spolehnout na mou diskrétnost.“
Končil jsem právě rozbor tohoto případu, když se dveře otevřely a v nich se objevila výrazná postava slavného dermatologa. Avšak projednou jeho tvář, která jindy připomínala sfingu, vyhlížela přívětivě a z očí mu zářil vřelý cit. Přistoupil k plukovníkovi Emsworthovi a stiskl mu ruku.
„Často bývá mým údělem přinášet zprávy zlé a zřídkakdy dobré,“ řekl. „Tím příjemnější je můj úkol tentokrát. Není to malomocenství.“
„Cože?“
„Klasický případ pseudomalomocenství neboli ichthyosis; šupinaté rozrušení tkáně, nevábné na pohled, tvrdošíjné, ale snad vyléčitelné a rozhodně nenakažlivé. Ano, pane Holmesi, je to pozoruhodná shoda okolností. Jde však o náhodu? Anebo tu zapůsobily subtilní podněty, o nichž víme tak málo? Jak můžeme vědět, že obavy, jimiž tento mladý muž bezpochyby hrozně trpěl od té doby, kdy byl vystaven nákaze, nevyvolaly fyzické projevy, které napodobily to, čeho se děsil? V každém případě se vám zaručuji svou odbornou pověstí – Ale dáma omdlela! Myslím, že by se jí pan Kent měl věnovat, dokud se nevzpamatuje z tohoto radostného otřesu.“

Mazarinův drahokam

Doktora Watsona potěšilo, že se opět ocitá v té neuspořádané místnosti vyhlížející z prvního patra na Baker Street, kde započalo už tolik pozoruhodných dobrodružství. Obhlédl znovu učené grafy na zdi, dřevěný pracovní stůl popálený kyselinami, pouzdro na housle opřené v koutě a kbelík na uhlí, který odedávna obsahoval dýmky a tabák. Nakonec spočinul očima na svěžím, usměvavém Billym, mladém, leč velmi učenlivém a taktním pážeti; ten pomáhal, seč mohl, rozptylovat clonu osamění a odloučenosti, která obklopovala nepřístupnou osobnost slavného detektiva.
„Zdá se, že se tu nic nezměnilo. Ani ty jsi se nezměnil. Doufám, že totéž platí o něm?“
Billy pohlédl trochu starostlivě na zavřené dveře do ložnice.
„Myslím, že si šel lehnout a usnul,“ řekl.
Bylo sedm hodin za nádherného letního podvečera, ale doktor Watson byl dostatečně obeznámen s nepravidelnými zvyky svého dávného přítele, takže ho ta zpráva nepřekvapila.
„To patrně znamená nějaký případ, že?“
„Ano, pane, pracuje právě velmi usilovně. Mám starost o jeho zdraví. Je čím dál tím hubenější a bledší a nic nejí. ‚Kdy si račte přát večeři, pane Holmesi?‘ zeptala se ho paní Hudsonová. ‚Pozítří v půl osmé,‘ on na to. Znáte ho, když je zaujat nějakým případem.“
„Ano, Billy, to znám.“
„Sleduje někoho. Včera někde chodil jako nezaměstnaný dělník, který shání práci. Dneska byl za starou bábu. Skoro mě samotného napálil, a já teď už přece znám jeho kousky.“ Billy se zazubil a ukázal prstem na velice bachratý slunečník, opřený o pohovku. „Ten patří k babskému přestrojení,“ řekl.
„Ale co to všechno znamená, Billy?“
Billy ztišil hlas, jako by mi hodlal svěřit nejdůležitější státní tajemství. „Vám to můžu říct, pane, ale musíte si to nechat pro sebe. Jde o ten korunní klenot.“
„Cože – ta loupež za sto tisíc liber?“
„Ano, prosím. Chtějí ten drahokam za každou cenu zpátky. Představte si, že ministerský předseda i ministr vnitra seděli právě tuhle na té pohovce. Pan Holmes na ně byl moc milý. Trochu je uchlácholil a slíbil, že udělá, co bude v jeho silách. Pak tu byl lord Cantlemere –“
„Ach je!“
„Ano, pane, umíte si to představit. Je takový škrobený, jestli to tak smím říct. S ministerským předsedou bych se shodl, ani proti ministru vnitra nic nemám, dělal dojem zdvořilého, ochotného člověka, ale jeho lordstvo nesnáším. I panu Holmesovi jde na nervy. Víte, on k panu Holmesovi nemá důvěru a stavěl se proti tomu, aby ho přizvali. Bylo by mu milejší, kdyby neuspěl.“
„A pan Holmes to ví?“
„Pan Holmes ví vždycky všechno, co je potřeba vědět.“
„Nu, musíme doufat, že uspěje a lordu Cantlemerovi tak připraví rozčarování. Ale pověz mi, Billy, nač je tu ten závěs přes okno?“
„Pan Holmes ho tam dal pověsit před třemi dny. Máme za ním něco legračního.“
Billy popošel a roztáhl závěs, který odděloval alkovnu za arkýřovitým oknem.
Doktor Watson nedokázal potlačit výkřik úžasu. Byl to přesný model jeho starého přítele, včetně županu a všeho ostatního; hlavu měl natočenou z poloprofilu k oknu a trochu skloněnou, jako by četl neviditelnou knihu, zatímco postava spočívala hluboko zabořená v křesle. Billy odpojil hlavu a podržel ji ve vzduchu.
„Nasazujeme ji v různých úhlech, aby to vypadalo přirozeněji. Netroufal bych si na to sáhnout, kdyby nebyly spuštěné žaluzie. Ale když je vytáhneme, je to vidět až z druhé strany ulice.“
„Něčeho podobného jsme už jednou použili.“
„Tenkrát jsem tu ještě nebyl,“ řekl Billy. Vytáhl žaluzie a vyhlédl do ulice. „Tamhle odtud nás někdo pozoruje. Vidím toho chlapa: stojí právě v okně. Mrkněte se sám.“
Watson vykročil, ale vtom se otevřely dveře z ložnice a v nich se objevila vysoká, hubená postava Holmesova: byl v obličeji bledý a přepadlý, ale stejně svižný v chůzi i pohybech jako jindy. Bleskově přiskočil k oknu a žaluzie opět spustil.
„Tohle se nedělá, Billy,“ řekl. „Právě jsi byl v nebezpečí života, milý hochu, a já bych se bez tebe nyní nedokázal obejít. Nu, Watsone, jsem rád, že vás opět mohu uvítat ve vašem někdejším domově. Přicházíte v kritické chvíli.“
„To jsem seznal.“
„Můžeš jít, Billy. S tím hochem je to těžká věc, Watsone. Jak dalece jsem oprávněn vystavovat ho nebezpečí?“
„Jakému nebezpečí, Holmesi?“
„Nebezpečí náhlé smrti. Očekávám, že dnes večer k něčemu dojde.“
„A k čemu by mělo dojít?“
„K mému zavraždění.“
„Ne, ne, vy žertujete, Holmesi.“
„I při svém nevalném smyslu pro humor bych si dokázal vymyslet lepší žert. Ale mezitím si můžeme udělat pohodlí, nemyslíte? Snad vám sklenička nebude proti mysli. Sodovka a doutníky jsou na svém místě. Nechť vás znovu uzřím v obvyklém křesle. Nezískal jste doufám odpor k mé dýmce a politováníhodnému tabáku? V současné době mi nahrazuje potravu.“
„Ale proč nejíte?“
„Protože hlad zbystřuje smysly. Jako lékař přece musíte připustit, milý Watsone, že krev, kterou si vyžádá trávení, jde na úkor překrvení mozku. Já jsem mozek, Watsone. Zbytek mé tělesné podstaty je pouhý přívažek. Proto musím brát v úvahu mozek.“
„A co to nebezpečí, které vám hrozí, Holmesi?“
„Pro případ, že by vrah uspěl, měl byste si snad raději obtěžovat paměť jeho jménem a adresou. Můžete obé pak předat Scotland Yardu s mým uctivým poručením a posledním sbohem. Sylvius se jmenuje – hrabě Negretto Sylvius. Zapište si to, člověče, zapište si to! Moorside Gardens, č. 136, N.W. Máte to?“
Watsonův upřímný obličej se úzkostí až chvěl. Věděl velice dobře, jak nesmírná rizika Holmes podstupuje, a uvědomoval si, že má ve zvyku nebezpečí spíše zlehčovat, než nadsazovat. Watson, jako vždy muž činu, se ukázal být práv situaci.
„Počítejte se mnou, Holmesi. Nemám zítra ani pozítří nic na práci.“
„Váš morální profil se vůbec nelepší. Ke všem svým ostatním nectnostem navíc ještě věšíte lidem bulíky na nos. Děláte dojem všestranně zaměstnaného lékaře, jehož se pacienti netrpělivě dožadují.“
„Nechtějí nic, co by nemohlo počkat. Ale proč nedáte toho člověka zatknout?“
„Udělat bych to mohl. Právě proto jeví takové znepokojení!“
„Nač tedy váháte?“
„Protože nevím, kde je drahokam.“
„Ach ano, Billy mi o tom pověděl – uloupený korunní klenot!“
„Správně – velký žlutý Mazarinův drahokam. Rozhodil jsem sítě a ryba v nich uvízla. Nemám však drahokam. Nač bych dával zavřít zloděje? Na světě by sice bylo hned bezpečněji, kdyby seděli za mřížemi. Ale to není můj cíl. Potřebuji dostat ten kámen.“
„A zmíněný hrabě Sylvius je jednou z vašich ryb?“
„Ano, a je to žralok. Ten má nebezpečné zuby. Druhý je Sam Merton, bývalý boxer. Není to špatný chlap, ten Sam, ale nechá si od hraběte poroučet. Sam není žádný žralok. Je to takový velký, svalnatý, tupohlavý sumec. Ale přesto se třepetá v mé síti.“
„Kdo je to ten hrabě Sylvius?“
„Dnes dopoledne jsem mu kráčel po boku. Viděl jste mne už přestrojeného za stařenku. Ještě nikdy jsem tu roli nesebral přesvědčivěji. Jednou mi dokonce zvedl slunečník. ‚Dovolíte, milostivá?‘ řekl – je napůl Ital, víte, a když je dobře naložený, má takové ty jižní galantní způsoby – ale v opačném případě je to zosobněný ďábel. Život je plný rozmarných příhod, Watsone.“
„Tato mohla dopadnout tragicky.“
„Snad. Sledoval jsem ho až do dílny starého Straubenzeeho v Minories. Straubenzee mu udělal tu vzduchovku – prý je to moc šikovná věcička a dal bych na to krk, že je momentálně právě v protějším okně. Viděl jste našeho panáka? Ovšem, Billy vám ho ukázal. Každou chvíli může tou pěknou hlavou proletět kulka. Ano, Billy, copak je?“
Chlapec znovu vstoupil do pokoje; v ruce držel podnos s navštívenkou. Holmes na ni pohlédl a pak zdvihl obočí a pobaveně se usmál.
„Pan hrabě osobně. To jsem vskutku neočekával. Chytneme se do křížku, Watsone. Odvaha mu nechybí. Snad jste slyšel, že proslul jako lovec divokých šelem. Bylo by triumfálním vyvrcholením jeho vynikajících sportovních úspěchů, kdyby mne přidal ke svým loveckým trofejím. Jeho návštěva mi dokazuje, že už pociťuje, jak mu šlapu na paty.“
„Pošlete pro policii.“
„To pravděpodobně udělám. Ale ne hned. Vyhlédl byste opatrně z okna, Watsone, a podíval se, zda někdo postává na ulici?“
Watson vykoukl ostražitě zpoza závěsu.
„Ano, u dveří je jakýsi hromotluk.“
„To bude Sam Merton – ten poslušný, ale dost nedovtipný Sam. Kde je ten pán. Billy?“
„V salónu, prosím.“
„Až zazvoním, uveď ho nahoru.“
„Prosím.“
„Uveď ho dál, i kdybych tu nebyl.“
„Prosím.“
Watson vyčkával, dokud se dveře opět nezavřely, a pak se jal naléhat.
„Poslyšte, Holmesi, tohle je prosté vyloučeno. Ten chlap je na pokraji zoufalství, a tudíž schopen všeho. Možná že vás přichází zavraždit.“
„To by mne nepřekvapovalo.“
„Trvám na tom, abych byl přítomen.“
„Hrozně byste tu překážel.“
„Jemu?“
„Ne, milý příteli, mně.“
„Já vás tu rozhodně nemohu nechat samotného.“
„Ale ano, můžete. A uděláte to, protože jste ještě nikdy nezahodil hru. Jsem si jist, že ji dohrajete až do konce. Ten člověk přišel prosadit svou a zůstane tu, abych svou mohl prosadit já.“ Holmes vytáhl zápisník a spěšně naškrábal několik řádek. „Odjeďte drožkou do Scotland Yardu a předejte tohle Youghalovi z kriminálního oddělení. Vraťte se sem v doprovodu policie. Nakonec toho chlapa zatknou.“
„V tom vám s radostí vyhovím.“
„Než se vrátíte, budu mít dost času zjistit, kde je drahokam.“ Dotkl se zvonku. „Myslím, že odejdeme přes ložnici. Tenhle druhý východ je nesmírně užitečný. Raději bych si svého žraloka prohlédl, než spatří on mne, a k tomu používám, jak si jistě pamatujete, své osobité metody.“
Billy tedy uvedl krátce nato hraběte Sylvia do prázdné místnosti. Proslulý lovec, sportovec a lev salónů byl statný snědý muž s mocným černým knírem, jenž zakrýval krutá ústa s tenkými rty a nad nímž se zvedal dlouhý nos, zahnutý jako orlí zoban. Byl elegantně oblečen, ale jeho nápadná vázanka, jiskřící jehlice a třpytné prsteny působily příliš křiklavě. Když za ním zapadly dveře, rozhlédl se kolem sebe divokým, překvapeným pohledem, jako by očekával odněkud nějaký úskok. Pak sebou prudce trhl, neboť zahlédl nad opěradlem křesla u okna nehybnou hlavu a límec županu. Zprvu vyjadřoval jeho výraz pouhý úžas. Pak se mu v černých vražednických očích zajiskřilo hroznou nadějí. Ještě jednou se rozhlédl, aby se přesvědčil, že tu není svědků, načež pozdvihl masivní hůl a po špičkách se plížil k mlčící postavě. Rozmáchl se ke konečnému skoku a ráně, když ho chladný sarkastický hlas oslovil z otevřených dveří ložnice: „Neničte to, hrabě! Neničte to!“
Vrah uskočil a obličej se mu křečovitě stáhl úžasem. Na okamžik opět pozdvihl hůl s hlavicí zalitou olovem, jako by chtěl svůj zuřivý útok zamířit od napodobeniny k originálu, ale cosi v těch neúhybných šedých očích a sardonickém úsměšku mu zadrželo ruku.
„Je to přece taková hezká věcička,“ řekl Holmes a přistoupil k panákovi. „Zhotovil ji francouzský sochař Tavernier. Je takový mistr na voskové figuríny jako váš přítel Straubenzee na vzduchovky.“
„Na vzduchovky! Jak to myslíte?“
„Odložte si klobouk a hůl na ten malý stolek. Děkuji vám. Račte se posadit. Neodložíte si také pistoli? No prosím, když se vám líbí na ní sedět. Přicházíte vskutku jako na zavolanou, protože jsem si toužebně přál, abych si s vámi mohl trochu pohovořit.“
Hrabě se zamračil a jeho husté obočí vypadalo hrozivě.
„I já jsem si přál s vámi pohovořit, Holmesi. Proto jsem tady. Nezapírám, že jsem se právě hodlal na vás vrhnout.“
Holmes pohupoval nohou ke kraji stolu.
„Vytušil jsem, že se vám takový nápad rodí v hlavě,“ řekl. „A čemu vděčím za tu osobitou pozornost?“
„Protože nešetříte námahou, jen abyste mne obtěžoval. Protože jste mne dal stopovat svými pohůnky.“
„Mými pohůnky! Ujišťuji vás, že nikoli!“
„Třesky plesky! Dal jsem je sledovat. Tuto hru mohou hrát dva, Holmesi.“
„Jde o maličkost, pane hrabě, ale snad byste byl tak laskav a neodpíral mi při oslovení můj přídomek. Pochopíte, že při mém zaměstnání bych se takhle ocitl na důvěrné bázi s polovinou individuí z galérie zločinců, a jistě se mnou budete souhlasit, že výjimky by vzbuzovaly závist.“
„Tak tedy pane Holmesi.“
„Bravo! Ujišťuji vás však, že se mýlíte, pokud jde o mé údajné agenty.“
Hrabě Sylvius se opovržlivě zasmál.
„Jiní lidé mají stejné pozorovací schopnosti jako vy. Včera to byl starý nádeník. Dnes jakási bába. Nespustili mne z očí celý den.“‚
„Opravdu mi lichotíte, pane hrabě. Starý baron Dawson prohlásil v předvečer své popravy, že v mém případě ztrácí jeviště to, co získal zákon. A nyní oceňujete i vy sám laskavě mé postavičky?“
„To jste byl vy – vy sám?“
Holmes pokrčil rameny. „Tamhle v rohu vidíte slunečník, který jste mi tak ohleduplně zvedl v Minories, než jste pojal podezření.“
„Kdybych to byl věděl, možná že byste byl už nikdy –“
„Nespatřil toto skromné obydlí. Toho jsem si byl dobře vědom. Všichni můžeme litovat příležitostí, jichž jsme nevyužili. Stalo se však, že jste nic nevytušil, a proto sedíme tady.“
Košaté obočí hraběte Sylvia se stáhlo ještě hrozivěji nad nebezpečnýma očima. „Vaše doznání situaci jen zhoršuje. Nebyli to tedy vaši agenti, ale vy sám, vy všetečný tajtrlíku! Připouštíte, že jste mne špehoval. Proč?“
„Ale jděte, hrabě. Střílel jste přece kdysi v Alžíru lvy.“
„Nu a?“
„A proč?“
„Proč? Ze sportu – je to vzrušující – nebezpečné!“
„A bezpochyby také proto, abyste zbavil kraj škodné?“
„Zajisté!“
„Mé důvody v kostce.“
Hrabě vyskočil a ruka mu automaticky sjela k zadní kapse.
„Sedněte si, pane hrabě, sedněte si. Existuje ještě jeden, hmatatelnější důvod. Chci ten žlutý drahokam!“
Hrabě Sylvius se opřel v křesle a zle se usmál.
„I to se podívejme!“
„Víte, že kvůli tomu jsem vám v patách. A zavítal jste sem ke mně dnes večer ve skutečnosti z toho důvodu, abyste zjistil, co o celé té záležitosti vlastně vím, a nakolik je tedy nezbytné odstranit mou osobu. Nu, řekl bych, že z vašeho hlediska je to naprosto nezbytné, neboť o tom vím vše, až na jedno, a to se mi právě chystáte sdělit.“
„Vskutku? A která informace vám, pěkně prosím, ještě chybí?“
„Kde ten korunní klenot právě je.“
Hrabě se pronikavě zadíval na svého protihráče.
„Tak tohle chcete vědět, což? Jak bych vám, ke všem čertům, já mohl říci, kde je?“
„Můžete, a řeknete.“
„Vskutku?“
„Nepodaří se vám ošálit mne, pane hrabě.“ Holmesovy oči, které ho poutaly pohledem, se stáhly a zasvítily, až vypadaly jako dva hrozivě ocelové hroty. „Jste průhledný jako sklo. Vidím vám do duše až na samé dno.“
„Pak ovšem také vidíte, kde je drahokam.“
Holmes radostně tleskl a pak na něho posměšně ukázal prstem. „Víte to tedy. Doznal jste se.“
„Nic jsem nedoznal.“
„Ale, pane hrabě, buďte rozumný a můžeme se dohodnout. V opačném případě utrpíte úhonu.“
Hrabě Sylvius obrátil oči ke stropu. „A vy mluvíte o šalbě!“ řekl.
Holmes na něho zamyšleně hleděl, jako šachový velmistr, který si v hlavě spřádá svůj vrcholný tah. Pak vytáhl zásuvku u stolu a vyňal z ní objemný zápisník.
„Víte, co se skrývá v deskách tohoto zápisníku?“
„Ne, to nevím.“
„Vy!“
„Já?“
„Ano, pane, vy! Jste tam se vším všudy – všechny činy vašeho zlotřilého a nebezpečného života.“
„Proklatě!“ vzkřikl hrabě a oči mu zaplály. „Moje trpělivost má své meze!“
„Je to všechno tady, hrabě. Pravdivá fakta o smrti staré paní Haroldové, po níž jste zdědil panství Blymer a krátce nato je prohrál v kartách.“
„To se vám něco zdá.“
„A skutečný životní příběh slečny Minnie Warrenderové.“
„Pchá! S tím nic nedokážete!“
„Je toho tady mnohem víc, hrabě. Je zde loupež v luxusním expresu na Riviéru z 13. února 1892. Je zde padělaný šek z téhož roku na Crédit Lyonnais.“
„Ne; v tom se mýlíte.“
„V ostatním se tedy nemýlím! Podívejte se, hrabě, jste hráč. Má-li váš protivník v rukou všechny trumfy, ušetří to čas, když hlásíte pas.“
„A jak souvisí všechny tyhle řeči s drahokamem, o němž jste se zmínil?“
„Jen pomalu, hrabě. Přitáhněte uzdu svému nepokojnému duchu! Dovolte, abych probral jednotlivé body po svém, na přeskáčku. Tohle všechno na vás vím, ale především mohu vznést důkazy podepřené obvinění z krádeže korunního klenotu proti vám a vašemu boxerskému pohůnkovi.“
„Vskutku?“
„Mám drožkáře, který vás vezl do Whitehallu, a drožkáře, který vás odvážel. Mám portýra, který vás viděl blízko místa činu. Mám Ikeyho Sanderse, který vám odmítl ten diamant rozřezat. Ikey to píchnul, a partie je ztracena.“
Hraběti Sylviovi vyvstaly na čele žíly. Jeho snědé, hustě zarostlé ruce se křečovitě sevřely v potlačovaném vzrušení. Pokusil se promluvit, ale slova jako by mu unikala.
„Takovéhle karty mám v ruce,“ řekl Holmes. „Vyložil jsem je všechny na stůl. Avšak jedna karta chybí: trumfové eso. Nevím, kde ten drahokam je.“
„A taky se to nikdy nedovíte.“
„Myslíte? Mějte přece rozum, hrabě. Uvažte, v jaké jste situaci. Dostanete dvacet let. Sam Merton taktéž. Jaký prospěch budete z toho drahokamu mít? Vůbec žádný. Ale když jej vrátíte – nu, dopustím se těžkého zločinu. Nepotřebujeme vás ani Sama. Chceme ten drahokam. Vzdejte se ho, a co se mne týká, můžete si zůstat na svobodě tak dlouho, dokud se budete řádně chovat. Jestli zase něco provedete – nu, bude to naposled. Ale tentokrát jsem byl pověřen zmocnit se drahokamu, ne vás.“
„A jestliže odmítnu?“
„Pak – žel bohu – předám vás, a ne ten drahokam.“
Billy se na zazvonění objevil ve dveřích.
„Domnívám se, hrabě, že bychom na tuto poradu měli přizvat i vašeho přítele Sama. Koneckonců, i jeho zájmy by měly mít zastoupení. Billy, před domovním vchodem zastaneš takového velkého, ošklivého pána. Požádej ho, aby přišel nahoru.“
„A co když nebude chtít, prosím?“
„Jen žádné násilí, Billy. Jednej s ním mírně. Vyřídíš-li mu, že pro něho vzkazuje pan hrabě Sylvius, jistě se nebude zdráhat.“
„Co zamýšlíte?“ zeptal se hrabě, jakmile Billy zmizel.
„Před chvílí byl u mne můj přítel Watson. Řekl jsem mu, že mám v síti žraloka a sumce; nyní tedy zatahuji síť a oba se společně objeví nad hladinou.“
Hrabe mezitím vstal z křesla a držel ruku za zády. To, co svíral Holmes v ruce, se nejasně rýsovalo v kapse jeho domácího kabátku.
„Vy neumřete v posteli, Holmesi.“
„To mne začasté už rovněž napadlo. Vždyť na tom nezáleží. Koneckonců i vy, hrabě, se rozloučíte se světem spíše v poloze vertikální než horizontální. Avšak takové představy do budoucna jsou morbidní. Proč se raději neoddávat nezkalené radosti z přítomnosti?“
V hrozivých černých očích toho krále mezi zločinci se náhle divoce zablesklo. Holmesova postava se zdála vyrůstat do výše, jak stál připraven a ve střehu.
„Nemá smysl pohrávat si s pistolí, příteli,“ řekl tiše. „Víte velice dobře, že byste se neodvážil jí použít, i kdybych vám poskytl čas ji vytáhnout. Pistole jsou odporné, hlučné předměty, hrabě. Zůstaňte raději u vzduchovek. Ha! Zdá se mi, že slyším plavné kročeje vašeho ctěného společníka. Dobrý den, pane Mertone. Venku na ulici je dosti nudno, nemyslíte?“
Zápasník, mladík rozložité postavy, s těžkopádným, umíněným, jakoby ze stran přitesaným obličejem, postával nemotorně ve dveřích a rozhlížel se zmateně kolem sebe. Holmesovy zdvořilé způsoby ho zaskočily; ač nejasně tušil, že se za nimi skrývá nepřátelství, nevěděl, jak jim čelit. Obrátil se proto k bystřejšímu druhovi o pomoc.
„Co se děje, hrabě? Co chce ten chlap? Nač si to hrajeme?“ Měl hluboký a chraptivý hlas.
Hrabě pokrčil rameny a Holmes mu odpověděl.
„Kdybych to měl vyjádřit v kostce, pane Mertone, řekl bych, že jste už dohráli.“
Boxer se stále ještě obracel na svého společníka.
„Dělá si ten chlápek legraci či co? Nejsem na legraci zrovna naloženej.“
„Jistěže ne, a ani bych to nepředpokládal. Mohu vám myslím přislíbit, že v průběhu večera budete mít k humoru čím dál tím odtažitější vztah. Poslyšte, hrabě: jsem zaměstnaný člověk a nemíním zbůhdarma mařit čas. Odeberu se do přilehlé ložnice. Prosím, počínejte si tu v mé nepřítomnosti jako doma. Můžete vyložit svému příteli, jak se věci mají, aniž vám v tom bude překážet moje osoba. Já si zatím přehraji na housle Hoffmannovu Barcarolu. Za pět minut se vrátím pro konečnou odpověď. Je vám jasné, jaká volba vám zbývá, viďte? Dostane policie drahokam, anebo vás?“
Holmes vzal z kouta housle a vyšel z místnosti. Za okamžik sem slabě dolehly zavřenými dveřmi ložnice táhlé, úpěnlivé tóny nesmrtelné melodie.
„Co se to stalo, prosím vás?“ dotazoval se Merton rozčileně, když se k němu jeho společník obrátil. „Ví o tom drahokamu?“
„Ví o tom proklatě víc, než by měl. Nejsem si jist, že neví všechno.“
„Bože na nebesích!“ Boxerův popelavý obličej o poznání zbělel.
„Ikey Sanders to na nás píchnul.“
„Ten? Toho si podám, i kdyby mě to mělo stát krk.“
„Co nám to pomůže? Musíme se rozhodnout, co uděláme.“
„Momentíček,“ řekl boxer a pohlédl podezíravě na dveře do ložnice. „Na tu lišku podšitou si musíme dát majzla. Neposlouchá von nakonec?“
„Jak by mohl poslouchat, když hraje?“
„To je pravda. Ale možná že někdo stojí za firhaňkem. Tady je to taky samej hadr.“ Jak se rozhlížel, spatřil poprvé model v okně; vyvalil oči a ukazoval němě prstem, úžasem neschopen slova.
„Pchá! To není než panák,“ řekl hrabě.
„Udělanej podle něho, co? No, to mě podržte. Že to není u madam Tussaudové! Jako by mu z oka výpad, i šláfrok a tak. Ale co ty firhaňky, pane hrabě!“
„Čert je vem! Ztrácíme čas a nemáme ho nazbyt. Může nás dát zavřít k vůli tomu diamantu!“
„Houby může!“
„Nechá nás prásknout do bot, když mu povíme, kde je.“
„Cože? Jít vod toho! Zahodit sto tisíc liber?“
„Je to buď – anebo.“
Merton se poškrábal na krátce ostříhané lebce.
„Je tam sám. Poďme ho vodkrouhnout. Jak bude po smrti, nemáme se čeho bát.“
Hrabě zavrtěl hlavou.
„Je ozbrojený a je ve střehu. Kdybychom ho zastřelili, sotva by se nám podařilo odtud dostat. Krom toho je pravděpodobné, že policii oznámil všechno, co vypátral Počkat! Co to bylo?“
Od okna zaznělo slabé zašramocení. Oba muži vyskočili, ale všude vládlo ticho Až na tu podivnou postavu usazenou v křesle byli v místnosti určitě sami.
„Něco z ulice,“ řekl Merton. „Hele, šéfe, vám to zapaluje. Jistě si vymyslíte, jak z toho vyklouznout. Jestli se to nebude vyřizovat pěstěma, tak se do toho musíte vobout vy.“
„Napálil jsem už jinačí čímany,“ odpověděl hrabě. „Drahokam je tady u mne v tajné kapse. Neriskuju, že bych ho nechal někde válet. Dnes večer může zmizet z Anglie a do neděle ho v Amsterodamu rozřežou na čtyři kusy. Neví nic o van Seddarovi.“
„Myslel jsem, že van Seddar odpluje příští tejden.“
„Původně ano. Teď ho však musíme dostat na nejbližší loď. Jeden z nás musí propašovat drahokam do Lime Street a říct mu to.“
„Ale dvojitý víko není hotový.“

„Musíme to riskovat a odvézt ho i tak. Nesmíme ztratit ani okamžik.“ Znovu se odmlčel v předtuše nebezpečí, které se sportovec naučí instinktivně vycítit, a pozorně se zahleděl k oknu. Ano, ten šramot sem jistě dolehl z ulice.
„Co se Holmese týká,“ pokračoval, „toho nebude těžké napálit. Ten blázen nás totiž nedá zatknout, když dostane drahokam. Slíbíme mu ho tedy. Uvedeme ho na falešnou stopu, a než zjistí, že je to falešná stopa, bude klenot v Holandsku a my pryč z Anglie.“
„Tak se mi to líbí!“ zvolal Sam Merton a zazubil se.
„Ty půjdeš za Holanďanem a řekneš mu, aby koukal zmizet. Já se zdržím u toho nádivy a zarecituju mu falešné doznání. Řeknu mu, že drahokam je v Liverpoolu. Prokletá muzika utahaná, jde mi to na nervy! Než mu svitne, že v Liverpoolu není, bude kámen rozčtvrcený a my pobrázdíme na modrých vlnách. Pojď sem, ať nejsi v zorném poli klíčové dírky. Tady je ten drahokam.“
„Divím se, že máte kuráž nosit ho při sobě.“
„Kde by byl uložený líp? Když jsme ho dokázali vyfouknout z Whitehallu, jistě by ho někdo dokázal vyfouknout z mého bytu.“
„Ukažte, ať si ho prohlídnu.“
Hrabě Sylvius vrhl poněkud nelichotivý pohled na svého společníka a přehlédl špinavou ruku, která se k němu vztáhla.
„Co je – myslíte, že vám ho šlohnu? Helejte, vašnosti, ty vaše móresy už mi lezou z krku.“
„Proč hned tak zhurta, Same? Nemůžeme si dovolit žádnou rozepři. Pojď k oknu, aby ses mohl pokochat tou krásou. Podrž si ho proti světlu. Tumáš!“
„Děkuji!“
Holmes se prudce vymrštil z křesla, kde předtím spočíval panák, a zmocnil se drahocenného klenotu. Držel jej nyní v jedné ruce, zatímco pistole v jeho druhé ruce mířila hraběti na hlavu. Oba zlosyni, dokonale zaskočeni, vrávoravě ucouvli. Než se vzpamatovali, stiskl Holmes elektrický zvonek.
„Jen žádné násilí, pánové – žádné násilí, prosím vás. Mějte ohled na nábytek. Musí vám být přece zcela jasné, že jste se dostali do svízelné situace. Policie čeká dole.“
V hraběti převládl úžas nad hněvem i strachem.
„Ale jak, u všech čertů –?“ zalykal se.
„Nedivím se, že vás to překvapuje. Nemohl jste přece vědět, že z mé ložnice vedou druhé dveře za ten závěs. Domníval jsem se, že jste museli zaslechnout, jak odstraňuji figurínu, ale měl jsem štěstí. Tím jsem získal možnost vyposlechnout si váš barvitý rozhovor, který by býval bolestně ochuzen, kdybyste byli věděli o mé přítomnosti.“
Hrabě mávl rezignovaně rukou.
„Uznáváme vaši převahu, Holmesi. Věřím, že jste vtělený ďábel.“
„Rozhodně k sobě nemáme daleko,“ odvětil Holmes se zdvořilým úsměvem.
Samu Mertonovi se vlivem pomalejšího chápání situace teprve postupně objasňovala. Až nyní, kdy na schodech zaduněly těžké kroky, prolomil mlčení.
„Čistá prácička,“ řekl. „Ale co to zatracený fidlání? Vždyť je to poráde ještě slyšet.“
„Ba,“ odvětil Holmes, „máte pravdu. Jen ať si hraje! Ty moderní gramofony jsou pozoruhodný vynález.“
Do místnosti vtrhla policie, pouta zacvakla a zločinci byli odvedeni do čekající drožky. Watson prodléval ještě u Holmese a blahopřál mu k čerstvé snítce, jíž přizdobil své vavříny. Jejich rozhovor znovu přerušil kliďas Billy s navštívenkou na podnose. „Lord Cantlemere, pane.“
„Uveď ho dál, Billy. To je ten vznešený šlechtic, který představuje nejvyšší kruhy,“ řekl Holmes. „Je to vynikající muž a vlastenec, ale jaksi ze staré školy. Vytrhneme ho ze vznešené důstojnosti? Dovolíme si malý žertík? Můžeme směle předpokládat, že neví o ničem, co se přihodilo.“
Dveře se otevřely a vpustily hubeného důstojného pána s ostrými rysy a vrcholně viktoriánskými licousy, černými jako uhel, což se podivně vyjímalo vedle ohnutých zad a nejisté chůze. Holmes k němu vlídně přistoupil a stiskl chladnou ruku.
„Jak se daří, vaše lordstvo? Máme chladnější počasí, než bývá obvyklé v tuto roční dobu, ale tady uvnitř je teploučko. Smím vám pomoci z převlečníku?“
„Ne, děkuji vám; neodložím si.“
Holmes mu naléhavě stiskl rukáv.
„Dovolte laskavě! Přítel doktor Watson by vám jistě potvrdil, jak zákeřné jsou tyto náhlé změny teploty.“
Jeho lordstvo se poněkud netrpělivým pohybem osvobodilo.
„Cítím se docela příjemně, pane. Není třeba, abych se zdržel. Přišel jsem se jen pozeptat, jak pokračujete v úkolu, jejž jste si z vlastní iniciativy předsevzal rozřešit.“
„Je to nesnadná věc – velice nesnadná.“
„Obával jsem se, že dospějete k takovému závěru.“
Ze slov i chování starého dvořana zaznívalo zřetelné opovržení.
„Schopnosti každého člověka mají své hranice a tato skutečnost nám aspoň zabraňuje podlehnout sebeuspokojení.“
„Ano, vaše lordstvo, měl jsem z toho těžkou hlavu.“
„O tom nepochybuji.“
„Zvlášť jedna otázka mne znepokojuje. Možná že byste mi pomohl najít na ni odpověď?“
„Žádáte mne o radu dosti pozdě. Domníval jsem se, že pracujete podle svých zcela soběstačných metod. Přesto jsem ochoten přispět vám ku pomoci.“
„Víte, vaše lordstvo, bezpochyby budeme s to podložit obžalobu proti skutečným zlodějům dostatečnými důkazy.“
„Až je chytíte.“
„Správně. Ale jedna otázka zůstává otevřená – jak postupovat proti přechovávači?“
„Nejsou takové úvahy trochu předčasné?“
„Je lépe mít předem připravený plán. Jaký důkaz by tedy podle vašeho mínění takového přechovávače nevývratně osvědčil?“
„Kdyby měl ten drahokam v držení.“
„Poté byste ho dal zatknout?“
„Zcela nepochybně.“
Holmes se nikdy nerozesmál, ale tentokrát to svým výrazem Watsonovi víc než kdykoli jindy připomínal.
„V tom případě budu mít bolestnou povinnost doporučit, abyste byl zatčen, velevážený pane.“
Tato slova lorda Cantlemera navýsost pobouřila. Z dávno vyhaslého popela se vznítilo několik jisker a rozžehlo jeho popelavé tváře.
„Zacházíte příliš daleko, pane Holmesi. Jsem padesát let veřejně činný, ale nepamatuji se, že bych se byl kdy setkal s něčím podobným. Můj čas je vzácný, pane, jsem zaneprázdněn důležitými záležitostmi a nemám čas ani náladu na pošetilé žertování. Otevřeně prohlašuji, že jsem nikdy nevěřil ve vaše schopnosti, a vždy jsem zastával názor, že by bylo moudřejší svěřit celou záležitost kompetentním policejním odborníkům. Vaše počínání mne v tomto názoru jen utvrzuje. Mám tu čest se vám poroučet, pane.“
Holmes svižně přeběhl místnost a stanul mezi šlechticem a dveřmi.
„Okamžíček, prosím,“ řekl. „Kdybyste skutečně odešel s Mazarinovým drahokamem, dopustil byste se mnohem vážnějšího přečinu, než když jsem vás pouze přistihl při jeho momentálním držení.“
„To je neslýchané, pane! Ustupte mi z cesty!“
„Sáhněte do pravé kapsy svého převlečníku.“
„Co to má znamenat, pane?“
„Jen klid – jen klid – učiňte, oč vás žádám.“
Vteřinku nato už urozený pán, úžasem neschopen souvislého slova, vyjeveně mrkal na velký žlutý kámen, který mu ležel v třesoucí se dlani.
„Cože! Cože! Jak to přijde, pane Holmesi?“
„Bohužel, vaše lordstvo, bohužel!“ zvolal Holmes. „Zde můj dávný přítel vám potvrdí, že už jsem takový rarášek a rád si občas zažertuji na cizí účet. A že rovněž nikdy nedokážu odolat, abych nevytvořil dramatickou situaci. Dovolil jsem si – byla to nesmírná opovážlivost, to připouštím – vložit vám na počátku naší rozmluvy drahokam do kapsy.“
Starý šlechtic přejížděl očima od drahokamu k usměvavé tváři před sebou.
„Jde mi z toho hlava kolem. Ale – ano – je to skutečně Mazarinův drahokam. Jsme vám nesmírně zavázáni, pane Holmesi. Váš smysl pro humor je, jak připouštíte, poněkud nemístný a projevuje se ve chvíli, kdy je to nejméně vhodné, ale odvolávám všechna pochybovačná slova o vašich vynikajících odborných schopnostech. Ale jak –“
„Vyšetřování není ještě uzavřeno; podrobnosti mohou počkat. Snad vám oznámení úspěšného výsledku, s nímž se nyní odeberete k vysoce postaveným osobnostem, přinese potěšení, které vás trochu odškodní za můj přízemní žertík. Billy, doprovod jeho lordstvo ke dveřím a řekni paní Hudsonové, že bych jí byl zavázán, kdyby podávala večeři pro dva co nejdříve.“

Dům U tří štítů

Snad žádné dobrodružství, které jsem zažil s panem Sherlockem Holmesem, nezačínalo tak rázně ani tak dramaticky jako případ, který mi symbolizuje dům U tři štítů. Neviděl jsem Holmese kolik dní a neměl jsem ani potuchy, kam právě zaměřil svou činorodost. Onoho rána jsem ho však zastihl v povídavé náladě, a sotva mne usadil do prosezeného nízkého křesla z jedné strany krbu a sám se uvelebil s lulkou mezi rty v protějším, už vstoupil návštěvník. Kdybych napsal, že do místnosti vtrhl splašený býk, dal bych čtenáři názornější představu o zmíněném výjevu.
Dveře se rozletěly a dovnitř vrazil obrovitý černoch. Byl by působil komickým dojmem, kdyby zároveň nevypadal nebezpečně, protože měl na sobě velice nápadný kostkovaný šedý oblek s vlající lososovou vázankou. Široký obličej s plochým nosem vystrčil kupředu, zatímco nasupenýma černýma očima, v nichž doutnal plamének zlomyslnosti, přejížděl od jednoho k druhému.
„Kerej z vás je pan Holmes?“ zeptal se.
Holmes se pousmál a zvedl lulku.
„Tak to ste vy, co?“ prohlásil návštěvník a přešel nepříjemnými kradmými kroky kolem stolu. „Hele, pane Holmes, nestrkejte nos do záležitostí jinejch lidí, víme? Ať se každej stará sám vo sebe. Je vám to jasný?“
„Jen mluvte dál,“ řekl Holmes. „Činíte se dobře.“
„Tak? Líbí se vám to?“ zařval divous. „Vono se vám to přestane líbit, až si vás trochu vypučím. Takovejch už mi prošlo rukama, a nevypadali moc dobře, když jsem s nima skoncoval. Čuchněte si, pane Holmes.“
A podržel obrovitou sukovitou pěst příteli pod nosem. Holmes si ji pozorně prohlédl, jako by to byl nesmíme zajímavý předmět.
„To máte od narození?“ zeptal se. „Anebo k tomu došlo postupně?“
Snad tu zapůsobil ledový chlad mého přítele, snad zašramocení pohrabáče, který jsem popadl. Ať tak či onak, návštěvník se začal trochu mírnit.
„No, nemůžete říct, že jsem vás nevaroval,“ řekl. „Znám jednoho člověka a ten se zajímá o Harrow – víte, jak to myslím – a nestojíme vo to, abyste se nám tam vochomejtal. Je vám to jasný? Nejste žádná ouřední vosoba, a já taky nejsem žádná ouřední vosoba, a jestli se tam ukážete, já budu po ruce. To si zapište za uši.“
„Už dávno jsem se s vámi chtěl seznámit,“ řekl Holmes. „Nenabídnu vám židli, protože se mi nezamlouvá váš puch, ale nejste vy Steve Dixie, ten zápasník?“
„Jmenuju se tak, pane Holmes, a můžu vám ukázat, jak se boxuje, esli se mě eště budete dotejkat.“
„Ujišťuji vás, že se vás vůbec nechci dotknout,“ řekl Holmes a přejel pohledem návštěvníkův odpudivý zevnějšek. „Ale víte, když přišel o život mladý Perkins před tím barem v Holbornu – Cože! Snad už nespěcháte pryč?“
Černoch uskočil a v obličeji jako by zpopelavěl. „Takový řeči nebudu poslouchat,“ řekl. „Co je mi do ňákýho Perkinse, pane Holmes? Trénoval sem v Bull Ringu v Birminghamu, dyž se ten mládenec dostal do maléru.“
„Tohle můžete uvést před soudem, Steve,“ řekl Holmes. „Pozoruji vás s Barneyem Stockdalem už –“
„Proboha živýho! Pane Holmes –“
„To stačí. Nechtě toho. Najdu si vás, až bude potřeba.“
„Klaním se, pane Holmes. Snad se na mě nezlobíte kvůlivá tejhle návštěvě.“
„Zlobím, ledaže byste mi pověděl, kdo vás poslal.“
„Ale božínku, to není žádný tajemství, pane Holmes. Byl to ten pán, co ste se vo něm zrovínka zmínil.“
„A kdo si na to zjednal jeho?“
„Jako že je bůh nade mnou! Nevím, pane Holmes. Von jenom povídá: ‚Steve, zajdi za panem Holmesem a pověz mu, že mu hrozí nebezpečí, jestli se vypraví do toho Harrowu.‘ A to je čistá pravda.“
A aniž vyčkával na další otázky, návštěvník vyběhl z pokoje téměř stejně překotně, jako vstoupil. Holmes si oklepal popel z lulky a tiše se zasmál.
„Jsem rád, že jste nebyl nucen mu rozbít tu kudrnatou hlavu, Watsone. Neušlo mi, jak tu manévrujete s pohrabáčem. Ale je to v podstatě neškodný chlapík, takové velké, svalnaté, pošetilé, upovídané děcko, a dá se lehko zkrotit, jak jste viděl. Patří do party Spencera Johna a zúčastnil se s nimi poslední dobou některých špinavostí, jež budu možná muset objasnit, až se mi naskytne volná chvilka. Jeho bezprostřední šéf Barney je prohnanější ničema. Specializují se na přepadání lidí, zastrašování a podobně. Mne však především zajímá, pro koho v tomto případě pracují.“
„A od čeho vás chtějí odradit?“
„Jde o případ z Harrow Weald. Díky Stevovi jsem se rozhodl, že se na tu záležitost podívám, neboť za tím musí něco vězet, když to někomu stojí za takovou námahu.“
„Ale oč jde?“
„Právě jsem se vám to chystal vyprávět, když nás přerušila ta komická mezihra. Zde je list od paní Maberleyové. Máte-li chuť mne doprovodit, pošleme jí telegram a vydáme se na cestu.“

Vážený pane Holmesi (četl jsem), přihodila se mi řada velice podivných věcí v souvislosti s domem, kde bydlím, a velice bych stála o to, abyste mi poradil. Během zítřku mne zastihnete doma kdykoli. Od železniční stanice ve Wealdu je to sem malý kousek. Nebožtík můj manžel Mortimer Maberley byl, pokud vím, vaším klientem v dobách, kdy jste začínal. S úctou
Mary Maberleyová
Adresa zněla: Dům U tří štítů, Harrow Weald.
„Tak je to!“ řekl Holmes. „Jestliže mi tedy můžete věnovat tolik času, Watsone, vydáme se nyní na cestu.“
Po krátké cestě vlakem a ještě kratší jízdě drožkou jsme dospěli na místo: byla to dílem cihlová a dílem dřevěná vila, stojící na půlhektarovém pozemku. Tři malé výstupky nad horními okny byly chabým pokusem dodat jejímu názvu oprávnění. Pozadí tvořil melancholický hlouček povyrostlých borovic a celkem to všechno dohromady vzbuzovalo nevalný, tísnivý dojem. Přesto však byl dům uvnitř pěkně zařízen, jak jsme zjistili, a postarší dáma, která nás přijala, byla velmi sympatická a na první pohled kultivovaná a jemná paní.
„Mám vašeho pana manžela v živé paměti, madam,“ řekl Holmes, „ač je tomu už drahně let, co jsem mu mohl posloužit v jisté maličkosti.“
„Patrně by vám spíš něco říkalo jméno mého syna Douglase.“
Holmes se na ni zahleděl s velkým zájmem.
„I propána! Tak vy jste matka Douglase Maberleyho? Seznámil jsem se s ním, ale jen povrchně. Toho zná ovšem celý Londýn. Je to skvostný chlapík! Kdepak je nyní?“
„Je mrtev, pane Holmesi, mrtev! Byl v Římě jako atašé a minulý měsíc tam zemřel na zápal plic.“
„To je mi líto. Neumím si představit smrt ve spojitosti s takovým mužem. Nepoznal jsem ještě nikoho, kdo by tak překypoval vitalitou. Užíval intenzívně života – každičkou částečkou své bytosti!“
„Až příliš intenzívně. To ho zničilo. Vy si ho pamatujete, jaký býval – veselý a velkorysý. Neviděl jste, jaký se z něho stal náladový, zasmušilý, nevrlý člověk. Měl zlomené srdce. Během jediného měsíce se z mého odvážného syna stal unavený cynik.“
„Nešťastná láska – žena?“
„Spíše netvor. Nepozvala jsem vás však k rozhovoru o mém ubohém chlapci, pane Holmesi.“
„Doktor Watson a já jsme vám k službám.“
„Zažila jsem několik podivných věcí. Bydlím v tomto domě už přes rok, a jelikož dávám přednost odloučenosti, nestýkala jsem se příliš se sousedy. Před třemi dny za mnou přišel člověk, který se představil jako zprostředkovatel realit. Řekl, že tento dům by přesně vyhovoval jednomu jeho zákazníkovi, a kdybych se s ním byla ochotna rozloučit, nehleděl by na cenu. Připadalo mi to dost zvláštní, protože je tu k mání několik prázdných domů, které se mému jistě vyrovnají, ale pochopitelně mne jeho sdělení zajímalo. Řekla jsem tedy cenu, která přesahovala o pět set liber částku, již jsem zaplatila. Okamžitě s nabídkou souhlasil, dodal však, že jeho klient by si přál koupit zároveň i nábytek, a jestli bych si neurčila cenu i za něj. Některé kusy nábytku pocházejí ještě z domova mých rodičů a jsou, jak vidíte, velmi pěkné, i jmenovala jsem tedy pěkně zaokrouhlenou částku. I s tím okamžitě souhlasil. Vždycky jsem si přála cestovat, a ta nabídka byla tak lákavá, že bych si byla připadala do smrti zabezpečená.
Včera mi ten člověk přinesl sepsanou smlouvu. Naštěstí jsem ji ukázala panu Sutrovi – to je můj advokát tady v Harrow. Povídá mi: ‚To je ale podivný dokument. Uvědomujete si, že byste po podepsání nebyla oprávněna odnést si z domu vůbec nic – ani své osobní soukromé vlastnictví?‘
Když ke mně ten člověk večer opět přišel, upozornila jsem ho na tento bod a řekla jsem mu, že jsem hodlala prodat pouze nábytek.
‚Ne, ne, všechno,‘ řekl.
‚Ale co mé šaty? Mé šperky?‘
‚Nu, u vašich osobních věcí bychom mohli udělat výjimku. Ale z domu se nesmí odnést nic bez prohlídky. Můj zákazník je nesmírně velkorysý, ale má svoje požadavky a zařizuje si věci po svém. Chce buď všechno, anebo nic.‘
‚Pak tedy nedostane nic,‘ řekla jsem. A tím to skončilo, ale celé to jednání se mi zdálo tak neobvyklé, že jsem si myslela –“
V této chvíli došlo k neočekávanému přerušení.
Holmes pozvedl ruku, abychom ztichli. Rázně přešel pokoj, rozrazil dveře a vtáhl dovnitř vysokou hubenou ženu. Držel ji za rameno a ona se mu nemotorně bránila, takže se před námi objevila podobna velké rozdurděné slepici, kterou kdosi celou načepýřenou a kdákající vleče z kurníku.
„Nechtě mě bejt! Co to děláte?“ pištěla.
„Susan! Co to má znamenat?“
„Šla jsem se zeptat, jestli se návštěva zdrží k obědu, milostpaní, a vtom na mě tenhle chlap vyskočil.“
„Slyším ji tady už dobrých pět minut, ale nechtěl jsem přerušovat vaše velice zajímavé vyprávění. Jste trochu dýchavičná, Susan, viďte? Při takovéhle práci se nedá funět.“
Susan otočila vzdorovitý, ale překvapený pohled k svému přemožiteli. „A co ste vůbec zač, a jakým právem tu se mnou takhle cloumáte?“
„Chtěl jsem se na něco zeptat ve vaší přítomnosti. Paní Maberleyová, zmínila jste se někomu, že mi hodláte napsat a poradit se se mnou?“
„Ne, pane Holmesi, nezmínila.“
„Kdo nesl váš dopis na poštu?“
„Susan.“
„Aha. Tak, Susan, komupak jste napsala nebo vzkázala, že se vaše paní hodlá se mnou poradit?“
„To nejni pravda. Žádnýmu sem nic nevzkazovala.“
„Podívejte, Susan, s dýchavičností se lidé nedožívají vysokého věku. Lhát je velký hřích. Komu jste to pověděla?“
„Susan!“ zvolala její paní. „Tak se mi zdá, že jste ošklivá, falešná osoba. Vzpomínám si, že jsem vás viděla, jak s někým mluvíte přes plot.“
„Do toho nikomu nic nejni,“ řekla žena vzdorně.
„A co když vám povím, že jste si to povídala s Barneym Stockdalem?“ řekl Holmes.
„Tak co se ptáte, dyž to víte?“
„Nebyl jsem si tím jist, ale teď to vím. Podívejte, Susan, vyděláte si deset liber, když mi povíte, kdo stojí za Barneym.“
„Někdo, kdo by moh vysázet tisíc liber za každejch deset, co byste dal dohromady vy.“
„Nějaký bohatý pán tedy? Ne, usmála jste se – bohatá dáma. No, a když už jsme se dostali tak daleko, můžete mi prozradit její jméno a vydělat si tu desetilibru.“
„Táhněte ke všem čertům!“
„Susan! Takové výrazy!“
„Nevostanu tady ani minutu. Všici mi lezete krkem. Pro věci si pošlu zejtra.“ A vrhla se ke dveřím.
„Sbohem, Susan! Nejlepší na to je opiová tinktura s kafrem… Hm, tahle banda,“ přešel od ironie k vážnému tónu, jakmile za tou rozparáděnou, hněvem se zalykající ženštinou zapadly dveře, „nežertuje. Podívejte se, jak přesně to mají sehrané. Dopis, který jste mi psala, byl na poště orazítkován v deset hodin večer. Přesto stihne Susan dát zprávu Barneyovi. Barney má čas zajít na vyšší místa pro instrukce; zákazník nebo zákaznice – kloním se spíše k druhé možnosti, protože se Susan tak ušklíbla, když si myslela, že jsem se spletl – vypracuje jistý plán. Přivolají černého Steva a mně se druhý den v jedenáct dopoledne dostane varování. Tomu říkám rychlá práce.“
„Ale co chtějí?“
„Ano, o to tu běží. Komu patřila vila před vámi?“
„Jistému námořnímu kapitánovi na penzi, jmenoval se Ferguson.“
„Bylo na něm něco pozoruhodného?“
„Nikdy jsem o ničem takovém neslyšela.“
„Uvažuji, jestli by tu nebyl mohl něco zakopat. Ovšem, když chce někdo v dnešních dobách uschovat poklad, použije k tomu obvykle sejfu v bance. Vždycky se ovšem vyskytnou šílenci. Bez nich by na světě bylo nudno. Nejprve mne napadlo, že by tu mohly být zakopané nějaké cennosti. Jenže proč by potom chtěli vaše zařízení? Nevlastníte, aniž o tom víte, nějakého Raffaela nebo první kvartové vydání Shakespeara?“
„Ne, myslím, že to nejcennější, co mám, je čajový servis Crown Derby.“
„Kolem toho by sotva vznikla tak zamotaná situace. Proč ostatně otevřeně neřeknou, co chtějí? Kdyby někdo zatoužil po vašem čajovém servisu, mohl by vám za něj nabídnout nějakou sumu, a nepotřeboval by vás vykoupit se vším všudy, od sklepa až po půdu. Ne, mně se to jeví tak, že máte něco, o čem nevíte, a kdybyste to věděla, tak byste se toho nevzdala.“
„I mně se to tak jeví,“ řekl jsem.
„Doktor Watson souhlasí, tak tím je to potvrzeno.“
„Ale co by to jen mohlo být, pane Holmesi?“
„Pokusme se, zda bychom čisté rozumovou analýzou nenalezli nějaký záchytný bod. Bydlíte v tomhle domě rok.“
„Téměř už dva.“
„Tím lépe. Během celého tohoto dlouhého údobí od vás nikdo nic nechce. Až nyní jsou vám v průběhu tří čtyř dnů předkládány neodbytné požadavky. Co z toho vyplývá?“
„Může to znamenat jen jedno,“ řekl jsem. „Ta věc, ať už je to cokoli, přibyla do domu teprve teď.“
„Znovu potvrzujete mou domněnku,“ řekl Holmes. „Paní Maberleyová, získala jste něco poslední dobou?“
„Ne, letos jsem nic nového nekupovala.“
„Vskutku? To je velice pozoruhodné. Nu, v tom případě bude nejmoudřejší počkat, jak se případ rozvine dál, abychom získali trochu jasnější údaje. Je ten váš advokát schopný člověk?“
„Pan Sutro je velice schopný.“
„Máte ještě nějakou služebnou, anebo zde byla pouze krásná Susan, která právě práskla domovními dveřmi?“
„Mám ještě jedno mladičké děvče.“
„Požádejte pana Sutra, zda by tu dnes a zítra nepřespal. Možná že budete potřebovat mužskou ochranu.“
„Kdo by mne ohrožoval?“
„To nemůžeme ještě vědět. Je to zamotaná záležitost. Nemohu-li zjistit, oč jim jde, musím začít z druhého konce a pokud možno zjistit, kdo je vyslal. Dal vám ten zprostředkovatel realit nějakou adresu?“
„Pouze navštívenku s jménem a povoláním. Haines-Johnson, aukce a odhady.“
„Pochybuji, že bychom ho nalezli v adresáři. Solidní obchodníci nezatajují adresu firmy. Prosím, dejte mi vědět, kdyby se událo něco nového. Ujal jsem se vašeho případu a můžete se spolehnout, že jej dořeším až do konce.“
Když jsme procházeli halou, spočinuly Holmesovy oči, jimž nic neušlo, na několika kufrech a zavazadlech, které se vršily v rohu. Svítily na nich nálepky.
„‚Milán.‘ ‚Lucerne.‘ Ta zavazadla přišla z Itálie.“
„Jsou v nich věci po chudákovi Douglasovi.“
„Ještě jste je nerozbalila? Jak dlouho je tu máte?“
„Přišlo to minulý týden.“
„Ale vždyť jste říkala – tohle musí být ten chybějící článek. Jak můžeme vědět, že v těch zavazadlech není něco cenného?“
„To je vyloučeno. Chudák Douglas měl jen svůj plat a malou rentu. Jakou cennost by si byl mohl opatřit?“
Holmes se zamyslel.
„Neodkládejte to déle, paní Maberleyová,“ řekl nakonec.
„Dejte si ta zavazadla odnést k sobě do pokoje. Prohlédněte je co nejdříve a zjistěte, co obsahují. Přijdu sem zítra a vyslechnu vaši zprávu.“
Dům U tří štítů byl očividně pod velmi bedlivým dozorem: hned za vysokým živým plotem na konci přístupové cesty jsme narazili na černého boxera, který tam postával ve stínu. Stanul před námi nečekaně a na tom liduprázdném místě působil chmurně a hrozivě. Holmes zajel rukou do kapsy.
„To chcete vytáhnout pistoli, pane Holmes?“
„Ne, Steve, flakónek s parfémem.“
„Děláte si legraci, pane Holmes, co?“
„Pro tebe to nebude žádná legrace, až se chopím tvého případu. Varoval jsem tě včas dnes dopoledne.“
„Hele, pane Holmes, já vo tom přemejšlel, co ste jako říkal, a byl bych nerad, dyby se zasejc začalo mluvit vo tý aféře mladýho Perkinse. Dybysem vám moh píchnout, pane Holmes, tak to udělám.“
„V tom případě mi tedy pověz, pro koho děláte tuhle práci.“
„Jako že je pámbu nade mnou! Řek sem vám to po pravdě už předtím. Já to nevím. Můj šéf je Barney, ten mi poroučí a víc nikdo.“
„Hm, tak si zapiš za uši, Steve, že dáma tady z té vily a vůbec všechno pod tou střechou je pod mou ochranou. Nezapomeň na to!“
„Dobrý, pane Holmes, budu si to pamatovat.“
„Vyděsil jsem ho tak, že se třese o vlastní kůži, Watsone,“ podotkl Holmes, když jsme kráčeli dále. „Myslím, že by zradil svého chlebodárce, kdyby měl tušení, kdo to je. Ještě štěstí, že jsem věděl o té bandě Barneyho Stockdalea, a že mezi ně Steve patří. Víte, Watsone, tohle je případ pro Langdala Pikea a já za ním hned zajdu. Třeba nám pomůže vnést do případu trochu jasno.“
Toho dne jsem Holmese už nespatřil, ale uměl jsem si představit, jak tráví čas, nebol Langdale Pike byl jeho živoucí encyklopedií všeho, co souviselo se společenskými skandály. Tento podivný nanicovatý človíček vysedával od rána do večera v arkýřovitém oknu jednoho klubu na St. James Street a přijímal i dále předával všechny klepy, které kolovaly po velkoměstě. Říkalo se o něm, že si vydělává tisícové částky za odstavečky, jimiž přispíval každý týden do senzacechtivých plátků, které slouží zvídavým čtenářům. Kdykoli rozčeřil vzedmuté hlubiny londýnského života nějaký neobvyklý vír nebo příboj, zaznamenal to na hladině tento lidský seismograf s automatickou přesností. Holmes diskrétně dopomáhal Langdaleovi k informacím a ten mu to v případě potřeby oplácel. Když jsem se s přítelem setkal nazítří brzy zrána v jeho pokoji, viděl jsem na něm, že všechno proběhlo dobře, avšak čekalo nás nepříjemné překvapení v podobě následujícího telegramu:

Prosím přijeďte ihned. Loupež u pí M. Vila v rukou policie.
Sutro

Holmes hvízdl. „Drama dospělo ke krizi, a dříve, než jsem předpokládal. Tuhle akci řídí někdo velice energickou rukou, což mne nepřekvapuje po tom, co jsem slyšel. Ten Sutro je ovšem advokát paní Maberleyové. Obávám se, že jsem se dopustil chyby, když jsem nepožádal vás, abyste tam zůstal v noci na stráži. Ten chlapík je očividně nějaká třtina větrem se klátící. Nu, nemůžeme udělat nic jiného, než se znovu rozjet do Harrow Weald.“
Dům U tří štítů se značně lišil od spořádané domácnosti z minulého dne. U zahradní branky se shromáždila skupinka zevlounů, zatímco dva konstáblové prozkoumávali okna a záhonky s pelargóniemi. Setkali jsme se s bělovlasým starým pánem, který se nám představil jako advokát paní Maberleyové, a s čiperným rudolícím inspektorem, jenž přivítal Holmese jako starý známý.
„Tohle není bohužel nic pro vás, pane Holmesi. Bylo to docela obyčejné, běžné loupežné přepadení, s jakým si poradí poslední policajt. Není to práce pro specialisty.“
„Jsem přesvědčen, že případ je ve velmi dobrých rukou,“ řekl Holmes. „Pouze obyčejné přepadení, říkáte?“
„Přesně tak. Víme téměř s určitostí, co to bylo za chlapy, i kde je najdeme. Je to ta banda Barneyho Stockdalea, kam patří i ten černý habán – ometali se tu kolem.“
„Výborně! Co sebrali?“
„No, zřejmě toho moc nepobrali. Paní Maberleyovou omámili chloroformem a ve vile pak – Ale tady přichází naše paní.“
Dáma, která nás sem včera povolala, vstoupila pobledlá a choře vyhlížející do pokoje, podpírána mladou služtičkou.
„Dobře jste mi radil, pane Holmesi,“ usmála se kajícně. „Škoda že jsem vás neposlechla! Nechtěla jsem pana Sutra obtěžovat, a tak jsem tu zůstala bez pomoci.“
„Dozvěděl jsem se o tom až dnes ráno,“ vysvětloval advokát.
„Pan Holmes mi radil, abych si sem pozvala některého přítele. Nedbala jsem jeho rady a doplatila jsem na to.“
„Vypadáte skutečně nedobře,“ řekl Holmes. „Nepřepínala byste příliš své síly, kdybyste nám vylíčila, co se udalo?“
„Mám to všechno tady,“ řekl inspektor a poklepal na objemný notes.
„Jestli však madam vyčerpání dovolí –“
„Není toho mnoho co vyprávět. Jsem si jista, že jim ta zlolajná Susan poradila, kudy se sem dostat. Museli tu znát každý kout. Nakrátko jsem cítila, že mi tisknou hadr s chloroformem na obličej, ale nemám potuchy, jak dlouho jsem ležela v bezvědomí. Když jsem se probrala, seděl jeden muž u mé postele a právě vstával od zavazadel mého syna s nějakým balíkem v ruce. Balík měl částečně rozbalený a věci rozházené po podlaze. Než mohl zmizet, vyskočila jsem a vrhla se na něho.“
„To bylo velmi riskantní,“ řekl inspektor.
„Držela jsem se ho, ale on mne setřásl, a možná že mne ten druhý udeřil, protože si nic víc nepamatuji. Tuhle Mary zaslechla hluk a začala křičet z okna o pomoc. Tím přivolala policii, ale těm darebákům se podařilo utéci.“
„Co si odnesli?“
„Nemyslím, že by chybělo něco cenného. Jsem si jista, že v zavazadlech mého syna nic takového nebylo.“
„Nezanechali po sobě ti chlapi žádnou stopu?“
„Zůstal mi jeden list papíru, který jsem snad vyrvala tomu muži, na něhož jsem se vrhla. Ležel celý pomuchlaný na zemi. Je to psáno rukou mého syna.“
„Což znamená, že nám to nebude moc platné,“ řekl inspektor. „Jo, kdyby to bylo rukou toho lupiče –“
„Správně,“ řekl Holmes. „To je hned vidět pravý selský rozum! Přesto bych však ze zvědavosti ten list rád viděl.“
Inspektor vyňal ze zápisníku arch kancelářského papíru.
„Neopomenu nikdy nic,“ prohlásil poněkud pompézně, „ani sebenepatrnější maličkost. Dejte si poradit a dělejte to také tak, pane Holmesi. Za pětadvacet let ve službě jsem se lecčemu přiučil. Vždycky na tom můžou být otisky prstů nebo podobně.“
Holmes si prohlížel list rukopisu.
„Co o tom soudíte, inspektore?“
„Vypadá to jako závěr nějakého podivného románu.“
„Může se z toho zajisté vyklubat závěr jednoho podivného příběhu,“ řekl Holmes. „Všiml jste si číslice nahoře? Je to dvoustá čtyřicátá pátá stránka. Kdepak je asi zbývajících dvě stě čtyřiačtyřicet?“
„Počítám, že je sebrali lupiči. Takovou kořist si můžou strčit za klobouk.“
„Připadá mi podivné, že by se vloupali do domu kvůli takovémuto rukopisu. Myslíte, že za tím něco vězí, inspektore?“
„No, já myslím, že ti darebáci ve spěchu popadli první, co jim přišlo pod ruku. Jen ať se radují z takového lupu.“
„Ale proč se vrhli na věci mého syna?“ zeptala se paní Maberleyová.
„Asi nenašli nic cenného dole, a tak zkoušeli štěstí v patře. Aspoň tak se mi to jeví. Co o tom soudíte vy, pane Holmesi?“
„Musím si to ještě promyslet, inspektore. Přistupte k oknu, Watsone.“ Jakmile jsem mu stanul po boku, přečetl mi fragment rukopisu. Začínal uprostřed věty a zněl takto:

… krev se mu řinula proudem z četných ran ve tváři, ale co to bylo proti hluboké ráně v srdci, které mu krvácelo při pohledu na její spanilou tvář. Pro ni byl ochoten i život položit a ona na něj shlížela v jeho utrpení a ponížení s úsměvem – ano, přisámbůh! usmála se ta zrádná lítice, když k ní vzhlédl. V té chvíli láska zemřela a místo ní se zrodila nenávist. Muž musí pro něco žít. Nebude-li to pro tvé objetí, krásko, pak pro tvou zkázu a mou pomstu!

„To je mi osobitá gramatika!“ usmál se Holmes, když vracel list inspektorovi. „Postřehl jste, jak se třetí osoba na konci náhle změní v první? Pisatel se dal tak unést vlastním příběhem, že si v nejvypjatější chvíli představuje sám sebe na místě hrdiny.“
„Mně to připadá jako ubohá plácanina,“ řekl inspektor a vložil list opět do zápisníku. „Copak? Snad už neodcházíte, pane Holmesi?“
„Soudím, že už tu nemám co pohledávat, když je případ v rukou tak schopného vyšetřovatele. Mimochodem, paní Maberleyová, vy byste ráda cestovala, viďte?“
„Vždycky jsem o tom snila, pane Holmesi.“
„A kam byste se chtěla rozjet – do Káhiry, na Madeiru, na Riviéru?“
„Ach, mít tak peníze, vypravila bych se na cestu kolem světa.“
„Samozřejmě. Kolem světa. Poroučím se vám. Možná že ode mne večer dostanete písemnou zprávu.“ Jak jsme procházeli kolem okna, zahlédl jsem, že se inspektor usmívá a vrtí hlavou. „Jak je člověk moc chytrý, vždycky mu to sedne na mozek.“ To jsem vyčetl z inspektorova úsměvu.
„A nyní dospíváme k poslední etapě našeho krátkého výletu, Watsone,“ řekl Holmes, když jsme se opět ocitli v babylónu londýnského centra. „Myslím, že by bylo nejmoudřejší, abychom případ objasnili ihned, a byl bych rád, kdybyste mne doprovodil, jelikož je bezpečnější mít s sebou svědka, když člověk jedná s dámou typu Isadory Kleinové.“
To už jsme seděli v drožce a ujížděli k nějaké adrese na Grosvenor Square. Holmes seděl hluboce zamyšlen, avšak náhle jako by ožil.
„Mimochodem – předpokládám, že je vám vše jasné?“
„Ne, to bych tvrdit nemohl. Pochopil jsem pouze, že jedeme navštívit dámu, která celou tu neplechu spískala.“
„Správně! Ale cožpak vám jméno Isadory Kleinové nic neříká? Bývala to přece nejproslulejší ze všech krásek. Žádná se jí nevyrovnala. Je to čistokrevná Španělka, v žilách jí koluje krev smělých konkvistadorů, její rod vládl celé generace v Pernambuku. Provdala se za stařičkého německého cukrového magnáta Kleina a brzy z ní byla jak něj bohatší, tak nejkrásnější vdova na světě. Pak přišlo období plné avantýr, kdy hověla svým choutkám. Vystřídala řadu milenců a mezi nimi byl i Douglas Maberley, jeden z nejzajímavějších mužů v Londýně. Všechno nasvědčuje tomu, že pro něho to bylo víc než jen prchavé dobrodružství. Maberley nebyl přelétavý motýl, ale silný, hrdý muž, který dával celé srdce a stejně hluboký cit vyžadoval. Jenže ona je jako ta pověstná belle dame sans merci. Jakmile ukojí svůj rozmar, záležitost pro ni končí, a když se partner nechce smířit s jejím rozhodnutím, umí ho náramně přesvědčit.“
„Byl to tedy jeho vlastní příběh –“
„Aha, už začínáte tušit souvislosti. Doslechl jsem se, že Isadora Kleinová si má brát mladého vévodu z Lomondu, který by téměř mohl být jejím synem. Matinka jeho jasnosti možná přehlédne věkový rozdíl, ale velký skandál asi sotva, a proto nezbývalo než – Á, už jsme zde.
Byl to jeden z nejkrásnějších domů ve West Endu. Lokaj pohybující se jako stroj odnesl naše navštívenky a pak nám sdělil, že madam není doma. „Počkáme tedy, až se vrátí,“ prohlásil Holmes vesele.
Stroj se porouchal.
„Když není doma, znamená to, že není doma pro vás,“ řekl lokaj.
„Výborně,“ odvětil Holmes. „To znamená, že si ušetříme čekání. Předejte laskavě své paní tento vzkaz.“
Načrtl tři čtyři slova na list ze zápisníku, přeložil jej a podal tomu člověku.
„Co jste jí to napsal, Holmesi?“ zeptal jsem se.
„Položil jsem jí prostou otázku: Je vám milejší policie?‘ Tuším, že nám to zjedná přístup.“
Zjednalo – a překvapivě rychle. O chviličku později jsme seděli v rozlehlém pokoji, zařízeném s pohádkovou nádherou Tisíce a jedné noci: stápěl se v pološeru, prosvíceném tu a tam růžovým elektrickým světlem. Usoudil jsem, že dáma dospěla do onoho životního údobí, kdy i nejpyšnější kráska vítá tlumené osvětlení. Když jsme vstoupili, zvedla se z pohovky: vysoká, dokonalá postava královny, krásná tvář jako maska a nádherné španělské oči, které na nás hleděly, jako by se nás chystaly probodnout pohledem.
„Co má znamenat tento vpád – a tento urážlivý vzkaz?“ zeptala se a pozvedla lístek.
„Bylo by zbytečné vám to vysvětlovat, madam. Na to mám příliš vysoké mínění o vaší inteligenci – ač musím konstatovat, že vám poslední dobou překvapivě špatně sloužila.“
„Jak to, pane?“
„Usoudila jste, že by mne vaši najatí pohůnkové mohli odradit od práce. Přece by si žádný muž nezvolil takové povolání jako já, kdyby ho nelákalo nebezpečí. Sama jste mne tedy donutila, abych prozkoumal případ mladého Maberleyho.“
„Nemám potuchy, o čem to hovoříte. Co je mi do nějakých najatých pohůnků?“
Holmes se znechuceně odvrátil.
„Ano, vidím, že jsem vaši inteligenci přeceňoval. Poroučím se vám.“
„Počkejte! Kam jdete?“
„Do Scotland Yardu.“
Nedospěli jsme ještě ani na půl cesty ke dveřím, když nás dohonila a chytila Holmese za paži. V mžiku se proměnila z ocele v samet.
„Pojďte a posaďte se, pánové. Pohovořme si o celé té záležitosti. Něco mi napovídá, že s vámi mohu mluvit upřímně, pane Holmesi. Budete to posuzovat jako gentleman. To žena svým instinktem rychle rozpozná. Budu se na vás dívat jako na přítele.“
„Nemohu vám slíbit, že vám oplatím stejným, madam. Nejsem úředním představitelem zákona, ale zastávám se spravedlnosti, seč mi mé chabé síly stačí. Jsem hotov vás vyslechnout a pak vám sdělím, co učiním.“
„Bylo ode mne bezpochyby pošetilé, že jsem vyhrožovala tak statečnému muži, jako jste vy.“
„Pošetilé bylo především to, madam, že jste se vydala do rukou bandě darebáků, kteří vás mohou vydírat nebo prozradit.“
„Ne, ne! Tak prostoduchá nejsem. Jelikož jsem slíbila mluvit upřímně, mohu vám prozradit, že krom Barneyho Stockdalea a jeho ženy Susan nemá nikdo ani potuchy, pro koho pracují. A pokud jde o Stockdaleovy, není to poprvé –“ Usmála se a přikývla s okouzlující koketní důvěrností. „Chápu. Už jste si je vyzkoušela.“
„Jsou to dobří ohaři, a mlčenliví.“
„Takoví ohaři obvykle dříve či později svého chlebodárce pokousají. Za tuhletu loupež budou zatčeni. Policie je jim už na stopě.“
„Přijmou, co je čeká. Za to jsou placeni. Já do toho nebudu zatažena.“
„Ledaže se o to postarám já.“
„Ne, ne, to byste neudělal. Jste gentleman. Jde o tajemství dámy.“
„Především mi musíte vrátit rukopis.“ Rozesmála se a přikročila ke krbu. Na roštu ležela spečená hmota; rozlomila ji pohrabáčem. „Tohle vám mám vrátit?“ zeptala se. Vypadala tak šelmovsky a půvabně, jak před námi stála s vyzývavým úsměvem, že by mne bylo nepřekvapilo, kdyby byl Holmes seznal, že v tomto případě se těžko ubrání soucitu s pachatelem. On však byl proti citům imunní.
„Tím jste zpečetila svůj osud,“ prohlásil chladně. „Jednáte rychle, madam, ale tentokrát jste se přepočítala.“
Pohrabáč dopadl lomozně na zem.
„Neznáte slitování!“ zvolala. „Smím vám vypovědět celý ten příběh?“
„Myslím, že bych vám ho mohl vyprávět sám.“
„Musíte na to však hledět mýma očima, pane Holmesi. Musíte to chápat z hlediska ženy, která vidí, že to, po čem celý život prahla, je v posledním okamžiku ohroženo. Divíte se takové ženě, když se brání?“
„Na počátku stojí váš hřích.“
„Ano, ano! Doznávám to. Douglas byl milý chlapec, ale nadešel čas, kdy už překážel mým záměrům. Chtěl sňatek – sňatek, pane Holmesi! – s člověkem bez majetku, bez titulu. Nic jiného mu nestačilo. Tvrdošíjně naléhal. Jelikož jsem se mu oddala, domníval se, že to tak musí zůstat napořád, že má na mne právo jen on. Bylo to nesnesitelné. Nakonec jsem ho musela přimět, aby ustoupil.“
„Najala jste hrdlořezy, kteří ho zbili pod vašimi vlastními okny.“
„Zřejmě víte skutečně vše. Ano, máte pravdu. Barney a jeho chlapci ho odehnali a nepočínali si přitom zrovna ohleduplně, to připouštím. Ale co na to on? Věřil byste, že je gentleman schopen takové podlosti? Sepsal román, v němž vylíčil, co sám zažil. Nevynechal nic; jména ovšem pozměnil, ale kdo v celém Londýně by to nepochopil? Co na to říkáte, pane Holmesi?“
„Inu, měl k tomu právo.“
„Jako by mu Itálie a její atmosféra vjela do krve a napojila ji odvěkou krutostí italského ducha. Napsal mi a poslal mi kopii svého románu, abych se nad tím předem mučila. Podle jeho slov existovaly dvě kopie – jedna byla určena pro mne a jedna pro jeho nakladatele.“
„Jak jste věděla, že nakladatel svou ještě nedostal?“
„Znám jeho nakladatele. Douglas napsal víc románů, chápejte. Zjistila jsem si, že dosud nedostal z Itálie žádnou zásilku. Pak Douglas nečekaně zemřel. Dokud existoval někde na světě ten opis, hrozilo mi nebezpečí. Musel ovšem zůstat mezi jeho věcmi, a ty byly vráceny jeho matce. Vyzvala jsem ty lidi, aby se pustili do práce. Susan nastoupila u staré paní do služby. Chtěla jsem postupovat poctivě. Opravdu; musíte mi to věřit. Byla jsem ochotná koupit dům se vším všudy. Nabídla jsem, aby si sama určila cenu. Druhý způsob jsem zkusila, když všechno ostatní selhalo. Uznávám, že jsem se k Douglasovi zachovala příliš tvrdě – a ví bůh, že toho lituji – ale co jiného jsem si měla počít, když je v sázce celá má budoucnost?“
Sherlock Holmes pokrčil rameny. „Hm, předpokládám, že se jako obvykle budu muset dopustit hrdelního zločinu. Kolik stojí cesta kolem světa první třídou?“
Dáma na něho užasle zírala.
„Dalo by se to pořídit za pět tisíc liber?“
„No, to bych prosila!“
„Výborně. Myslím, že mi na tuto částku napíšete šek a já se postarám, aby byl doručen paní Maberleyové. Dlužíte jí malou změnu vzduchu. A vy, madam,“ zahrozil jí výstražně prstem, „se zatím mějte na pozoru! Nemůžete si pořád zahrávat s nabroušeným ostřím, aniž si jednou poraníte ty křehké ručky!“

Upír v Sussexu

Holmes si pozorně přečetl list, který mu listonoš právě doručil. Krátce se zasmál, což u něho patřilo k vrcholným projevům veselí, a hodil mi jej.
„Hledáte-li kombinaci moderní doby a středověku, reality a divoké fantazie, pak sotva najdete dokonalejší ukázku,“ řekl. „Co o tom soudíte, Watsone?“
Přečetl jsem dopis.

věc: upíři
Old Jewry čp. 46
19. listopadu
Vážený pane, nás klient pan Robert Ferguson, společník firmy Ferguson a Muirhead, zprostředkovatelé na plodinové burze, se na nás obrátil v dopise z dnešního dne s dotazem týkajícím se upírů. Jelikož se naše firma zabývá převážné daňovými odhady strojového zařízení, nespadá tato záležitost do naší kompetence, a proto jsme doporučili panu Fergusonovi, aby se spojil s vámi a předložil problém k posouzení vám. Máme ještě v živé paměti, jak úspěšně jste zasáhl v případě Matildy Briggsové.
Znamenáme se s úctou
Morrison, Morrison a Dodd, v zast. Východoindické spol.

„Matilda Briggsová nebyla žádná slečinka, Watsone,“ řekl Holmes vzpomínkovým hlasem. „Byla to paroloď, která měla jistou souvislost s obrovitou krysou ze Sumatry, avšak na tento příběh nedozrál ještě čas. A copak víme my dva o upírech? Spadá to snad do naší kompetence? Všechno je lepší než nečinnost, jenže tady se zřejmě přenášíme do světa Grimmových pohádek. Natáhněte ruku, Watsone, a podívejte se, co máme v kartotéce pod U.“
Zaklonil jsem se a sňal z police svazek z obsáhlého souboru, který měl na mysli. Holmes si jej rozevřel na klíně a zvolna a láskyplně přejížděl očima po záznamech starých případů, prokládaných informacemi, které za celý život nashromáždil.
„Ulrika Scottová, její plavba,“ četl. „To byla nepěkná záležitost. Vzpomínám si, že jste ji zaznamenal, Watsone, ačkoli jsem vám k výsledku nemohl blahopřát. Underwood Victor, padělatel. Úhoř namodro. To byl pozoruhodný případ. Una, cirkusová krasavice. Updike, zázrak z Hammersmithu. Ústřice. Aha, aha! Taková užitečná kartotéka. Není nad ni. Poslechněte si tohle, Watsone. Upíři v Maďarsku. A ještě: Upíři v Transylvánii. Obracel dychtivě stránky, avšak po nedlouhém listování svazek se zklamaným zamručením odhodil.
„Samé nesmysly, Watsone! V jednom z těchto záznamů se popisuje příslušná pověra. Máme však takovým věcem vážně věnovat pozornost? Naše firma stojí pevně nohama na zemi a na zemi musí zůstat. Svět je pro nás dost veliký. Nadpřirozené jevy se nemusí hlásit. Obávám se, že nemůžeme brát pana Roberta Fergusona příliš vážně. Možná že tenhle dopis je od něho a že nám poněkud objasní, co ho trápí.
Zvedl se stolu druhý list, který zatím ležel nepovšimnut, dokud Holmes věnoval pozornost prvnímu. Začal jej číst s pobaveným úsměvem, avšak ten postupně přešel ve výraz velmi soustředěného zájmu. Když dočetl, seděl nějakou chvíli hluboce zamyšlen, s dopisem volně sevřeným mezi prsty. Konečně se prudce napřímil a vytrhl ze zadumání.
„U Cheesemanů, Lamberley. Kdepak je Lamberley, Watsone?“
„V Sussexu, jižně od Horshamu.“
„Není to tedy daleko, pravda? A co znamená to ‚U Cheesemanů‘?“
„Znám ty končiny, Holmesi. Je tam plno starobylých usedlostí, kde se uchovalo pojmenování po lidech, kteří je před staletími zbudovali. Říká se tam U Odleyů, Harveyů nebo Carritonů – na původní majitele se už nikdo nepamatuje, ale jejich jména žijí dál v názvu statků.“
„Přesně tak,“ podotkl Holmes chladně. Jednou z osobitých vlastností jeho hrdé, uzavřené povahy bylo, že si jakoukoli novou informaci vtiskl do paměti rychle a dokonale, ale že zřídkakdy projevil informátorovi nějak svůj vděk. ,,Tak se mi všecko zdá, že se podrobně seznámíme s domem U Cheesemanů v Lamberley, než tenhle případ odložíme ad acta. Ten dopis psal, jak jsem doufal, Robert Ferguson. Mimochodem – odvolává se na vás.“
„Na mne!“
„Raději si to přečtěte.“
Podal mi dopis přes stůl. V záhlaví stála uvedená adresa.

Vážený pane Holmesi (zněl text), moji advokáti mi doporučili, abych se na Vás obrátil, ale jde o záležitost tak mimořádně choulostivou, se mi přichází zatěžko o ní hovořit, Týká se přítele, z jehož pověření jednám. Tento muž se před lety oženil s jistou peruánskou dámou, dcerou tamního obchodníka, s níž se seznámil při jednáních souvisejících s dovozem chilského ledku. Je to dáma velmi krásná, ale vinou jejího cizího původu a odlišného náboženství převážily rozdíly v zájmech a názorech obou manželů, takže po čase jeho láska k ní snad ochladla a on patrně začal pohlížet na jejich svazek jako na omyl. Dospíval k závěru, se některé stránky její povahy nikdy nepozná ani nepochopí. Je to tím bolestnější, že ona se vždy chovala jako vzorná milující manželka – očividné je mu hluboce oddaná.
Přistupuji nyní k věci, kterou vám blíže vysvětlím, až se sejdeme. Choť zmíněného pána si začala počínat podivným způsobem, který vůbec neodpovídal její dosud laskavé a mírné povaze. Ten pán je podruhé ženatý a má syna z prvního manželství. Je to chlapec nyní patnáctiletý, a ač trpí nešťastnými následky po zranění v dětství, má velmi milou a cituplnou povahu. Podvakrát se stalo, že se nevlastní matka na ubohého hocha zcela bezdůvodně surově vrhla. Jednou ho udeřila holí, až mu na paži naskočila velká podlitina. To však ještě není nic ve srovnání s tím, jak si počínala vůči vlastnímu dítěti, roztomilému kloučkovi právě rok starému. Asi před měsícem chůva toto dítě na pár minut opustila. Hlasitý, jakoby bolestný pláč dítěte ji přivolal zpět. Když vběhla do pokoje, viděla, že se matka dítěte nad ním sklání, zřejmě mít zakousnuta do krku. Na krku byla malá ranka, z níž prýštila krev. Chůva se tak zděsila, že chtěla přivolat pána domu, ale dotyčná dáma na ni naléhala, aby tak nečinila, a dokonce jí dala pět liber, aby nic neřekla. Neposkytla jí žádné vysvětlení a obě o celé věci zprvu pomlčely.
Pro chůvu to však byl hrozný zážitek, a od té doby začala svou paní bedlivě pozorovat a pečlivě střežit dítě, které vřele miluje. Zdálo se jí, že jak ona střeží matku, tak matka ji a že pokaždé, když je nucena zůstavit dítě o samotě, matka čeká, aby se na ně vrhla. Dnem i nocí bděla chůva nad dítětem a matka jako by vskrytu číhala, tak jak vlčice číhá na jehňátko. Jistě vám to připadá zcela neuvěřitelné, co čtete v těchto řádcích, prosím Vás však, abyste to bral vážně, neboť je v sázce život dítěte a zdravý rozum jeho otce.
Posléze nadešel ten strašný den, kdy nebylo už možno tajit před manželem skutečnost. Chůvě povolily nervy: nemohla déle snášet to napětí a pánovi se ze všeho vyzpovídala. Jemu se to zdál tak nehorázný nesmysl jako asi teď vám. Znal svou choť jako milující manželku a s výjimkou oněch dvou útoků na nevlastního syna i jako milující matku. Jak by tedy mohla ublížit vlastnímu zbožňovanému děťátku? Řekl chůvě, že se jí asi něco zdálo, že takové obvinění si mohl vymyslet jen šílenec a že nestrpí, aby urážela svou paní. Zatímco spolu hovořili, zazněl náhle bolestný křik. Chůva i pán běželi spolu do dětského pokoje. Představte si, jak mu bylo, pane Holmesi, když viděl, jak žena vstává od dětské postýlky, kde klečela na kolenou a na odhaleném krčku dítěte i na přikrývce byla krev. S výkřikem hrůzy obrátil ženin obličej ke světlu a viděl, že má kolem úst rozmazanou krev. Musela – o tom nemůže být pochyb – ubohému nemluvněti sát krev.
Tak se věci mají. Paní se nyní musí zdržovat ve svém pokoji. Neposkytla manželovi žádné vysvětlení. Ten z toho div nepřišel o rozum. O upírech toho ví stejně málo jako já. Domnívali jsme se, že je to jen taková bláznivá povídačka, která se vypráví v cizích zemích. A přitom právě tady, v samém srdci anglického Sussexu – ale o tom si můžeme pohovořit zítra dopoledne. Smím vás navštívit? Využijete svých vynikajících schopností, abyste pomohl zoufalému člověku? Pakliže ano, zatelegrafujte laskavě na adresu: Ferguson, dům U Cheesemanů, Lamberley, a já se k Vám dostavím v deset hodin.

S úctou Robert Ferguson

P.S. Myslím, že Váš přítel Watson hrával rugby za Blackheath v dobách, kdy já jsem dělal obránce Richmondu. Jiné osobní doporučení nemohu uvést.

„Ovšemže si na něho vzpomínám,“ řekl jsem, když jsem odložil dopis. „Velký Bob Ferguson, nejlepší obránce, jakého Richmond kdy měl. Byl to odjakživa dobrosrdečný chlapík. To se mu podobá, že si dělá takové starosti o přítele.“
Holmes na mne zamyšleně pohlédl a potřásl hlavou.
„Vy člověka vždycky překvapíte, Watsone,“ řekl. „Dřímají ve vás nezbadatelné možnosti. Buďte od té dobroty a dojděte mu poslat telegram: ‚Rád prozkoumám váš případ.‘“
„Váš případ!“
„Nesmí považovat naši firmu za útulek pro slabomyslné. Ovšemže jde o jeho případ. Odešlete mu ten telegram a zítra dopoledne se k té záležitosti vrátíme.“

Nazítří přesně v deset hodin vstoupil Ferguson. Pamatoval jsem si ho jako vysokého hranatého mládence s pružnýma nohama, schopného nasadit takovou rychlost, že dokázal úspěšně prokličkovat mezi protivníkovými obránci. V životě jistě není nic bolestnějšího, než setkat se s pouhým stínem někdejšího vynikajícího sportovce, kterého člověk znával v plné síle. Jeho mohutná postava jako by se celá propadla, slámově žluté vlasy prořídly, ramena se nahrbila. Obávám se, že jsem v něm vzbudil podobné pocity.
„Buďte zdráv, Watsone,“ řekl hlasem stále ještě zvučným a srdečným. „Vypadáte trošku jinak než ten chlapík, kterého jsem v Old Deer Parku přehodil přes hrazení mezi diváky. Předpokládám, že i já jsem se trochu změnil. Zestaral jsem však hlavně v těch posledních pár dnech. Z vašeho telegramu, pane Holmesi, seznávám, že nemá smysl, abych předstíral, že jsem tu z přítelova pověření.“
„Přímé jednání je jednodušší,“ řekl Holmes.
„Ovšem. Ale umíte si představit, jak je to těžké, když jde o ženu, již jste před oltářem slíbil milovat a ochraňovat? Co mám dělat? Jak bych se mohl s takovou věcí obrátit na policii? A přitom musím dětem zajistit bezpečnost. Jde o šílenství, pane Holmesi, nebo o něco dědičného? Setkal jste se už někdy s podobným případem? Proboha, poraďte mi, co mám dělat, protože já jsem s rozumem v koncích.“
„To je pochopitelné, pane Fergusone. Posaďte se a uklidněte se, abyste mi mohl zodpovědět několik základních otázek. Mohu vás ujistit, že já naprosto nejsem s rozumem v koncích, a jsem přesvědčen, že najdeme nějaké řešení. Především mi povězte, jaké kroky jste dosud podnikl. Stýká se vaše paní ještě s dětmi?“
„Měli jsme hrozný výstup. Je to hluboce citově založená žena. Žádná manželka nemůže milovat svého muže vřeleji a oddaněji než ona mne. Byla zdrcena, když jsem odhalil toto příšerné, toto neuvěřitelné tajemství. Na mé výtky neodpovídala, pouze na mne hleděla divokým, zoufalým pohledem. Pak odběhla do svého pokoje a zamkla se tam. Od té doby se mnou odmítá promluvit. Má komornou, která u ní byla už před sňatkem, jistou Dolores – je to spíš její přítelkyně než služka. Ta jí nosí jídlo.“
„Dítěti tedy nehrozí bezprostřední nebezpečí?“
„Paní Masonová, jeho chůva, přísahala, že se od něho nehne ve dne v noci. Mohu jí naprosto důvěřovat. Víc starostí mi dělá chudáček Jack. Zmínil jsem se vám ve svém dopise, že ho dvakrát napadla.“
„Ale nezranila ho?“
„Ne, zuřivě ho však zbila. Což je tím horší, že je, chudinka, bezmocný mrzáček.“ Ve Fergusonově obličeji se zračil hluboký cit, když mluvil o chlapci. „Člověk by myslel, že zdravotní stav toho drahého hocha dojme každé srdce. V dětství upadl a poranil si páteř, pane Holmesi. Ale duše mu překypuje něhou a láskou.“
Holmes zvedl dopis z předchozího dne a znovu jej pročítal.
„Z kolika dalších lidí pozůstává vaše domácnost, pane Fergusone?“
„Máme dvě služebné, které jsou u nás teprve krátce. Podkoní Michael také přespává v domě. Moje paní, já, můj syn Jack, malý klouček, Dolores a paní Masonova. Víc nikdo.“
„Pokud vím, nepředcházela vašemu sňatku delší známost?“
„Znal jsem svou ženu pouze pár týdnů.“
„Jak dlouho má tu komornou Dolores?“
„Několik let.“
„Dolores tedy zná povahu vaší paní lépe než vy?“
„Ano, dalo by se to tak říci.“
Holmes si cosi poznamenal.
„Domnívám se, že bychom byli víc platní v Lamberley než zde,“ řekl. „Tohle je převážně případ pro osobní vyšetřování. Zdržuje-li se dáma ve svém pokoji, nemůže ji naše přítomnost nijak obtěžovat ani zneklidňovat. Ubytujeme se ovšem v místním hostinci.“
„Doufal jsem v to, pane Holmesi. Ve dvě hodiny odjíždí z Viktoriina nádraží velice příhodný vlak, kdyby se vám to hodilo.“
„Ovšem, že se nám to hodí. Nic zvláštního se teď neděje. Mohu se na váš případ soustředit se vší energií. Avšak chtěl bych si ještě objasnit některé body, než vyrazíme. Pokud jsem tomu správně rozuměl, tedy nešťastná dáma zřejmě napadla obě děti, jak své vlastní nemluvně, tak vašeho synka?“
„Ano, tak to bylo.“
„Ale útok měl v každém případě jinou podobu, že? Vašeho syna udeřila.“
„Jednou ho zbila holí a jednou ho prudce tloukla rukama.“
„Poskytla vám nějaké vysvětlení, proč ho udeřila?“
„Ne, prohlásila pouze, že ho nenávidí. Znovu a znovu to opakovala.“
„Nu, to nebývá u macechy nic výjimečného. Projeví se posmrtná žárlivost, abychom tak řekli. Je to dáma žárlivé povahy?“
„Ano, umí prudce žárlit – tak jak dokáže prudce a s tropickou vášní milovat.“
„A co ten chlapec – je mu patnáct, pokud si vzpomínám, a pravděpodobně je duševně velmi vyspělý, když má tělesný pohyb do jisté míry omezený. Nevysvětlil vám on nějak tento incident?“
„Ne, prohlásil, že k ničemu nezavdal příčinu.“
„Vládne mezi nimi jinak dobrý vztah?“
„Ne, nikdy si neprojevovali náklonnost.“
„A přitom jste hovořil o jeho láskyplné duši?“
„Na celém světě není oddanějšího syna. Můj život je jeho život. Co řeknu nebo udělám, je pro něho měřítkem všech věcí.“
Holmes si znovu cosi poznamenal. Delší chvíli seděl v zamyšlení.
„Bezpochyby jste byli se synem velcí kamarádi, než jste se podruhé oženil. Okolnosti vás patrně hodně sblížily, že?“
„Velice.“
„Když je to hoch tak cituplného založení, ctí patrně oddaně památku své matky?“
„Velmi oddaně.“
„Bude to jisté pozoruhodný chlapec. Ještě něco ohledně těch útoků. Vrhla se na batole a zbila vašeho syna vždy ve stejnou dobu?“
„Poprvé ano. Bylo to, jako by si v záchvatu šílenství vybila zuřivost na obou. Podruhé byl obětí pouze Jack. O maličkém paní Masonova nic neříkala.“
„To celou situaci značně komplikuje.“
„Nerozumím vám, pane Holmesi.“
„To je možné. Člověk dochází k prozatímním závěrům a čas nebo hlubší poznání mu je ověří. Je to špatná vlastnost, pane Fergusone, ale člověk je tvor chybující. Obávám se, že tento váš přítel z mládí vám vštípil přehnaný názor na mé vědecké metody. Pro tuto chvíli však pouze řeknu, že se mi váš problém nejeví jako neřešitelný a že se s námi shledáte ve dvě hodiny na Viktoriině nádraží.“

Schylovalo se už k večeru onoho pochmurného, mlhavého listopadového dne, když jsme projížděli po nekonečné silnici, vinoucí se jílovitou sussexskou krajinou. Zavazadla jsme předtím nechali U šachovnice v Lamberley. Konečně jsme dospěli k starobylé hospodářské usedlosti, ležící zcela na samotě, kde Fergusonovi bydleli. Bylo to rozlehlé sídlo, pozůstávající z velmi staré střední části a zcela nových křídel; uvnitř v pokojích se tyčily vysoké tudorské krby; špičatou střechu pokrývala horshamská břidlice, skvrnitá lišejníky. Schody před dveřmi byly prošlapané do proláklin a starodávné dlaždice, jimiž byla vyložena veranda, poznamenal vzorkem rébusu na sýru původní stavitel. Uvnitř protínaly stropy těžké dubové trámy a nerovné podlahy se místy propadaly hezky znatelně. Celé to zchátralé stavení čpělo starobou a rozkladem.
Ferguson nás zavedl do velmi prostorného salónu. V obrovském staromódním krbu, kde bylo vzadu na železné přepážce vyryto datum 1670, prudce plápolala skvostná polena.
Rozhlížel jsem se po pokoji, kde se zcela osobitým způsobem mísila období a zeměpisné vzdálenosti. Stěny, do poloviny obložené dřevem, odpovídaly prvnímu sedlákovi, který zde hospodařil v sedmnáctém století. Dolní dřevěnou část ovšem zdobila řada vkusných moderních akvarelů, zatímco vrchní část, kde dubové táflování vystřídala žlutá omítka, byla ověšena pozoruhodným souborem jihoamerických nástrojů a zbraní, které si s sebou bezpochyby přivezla paní domu ze své vlasti. Holmes přistoupil blíž a s onou bystrou zvídavostí, která pramenila z jeho nepokojného ducha, se je jal prozkoumávat.
S hluboce zamyšleným výrazem se pak odvrátil.
„I to se podívejme!“ zvolal.
V koutě stál koš a v něm ležel kokršpaněl. Zvolna a těžce vylezl a blížil se k svému pánovi. Zadní nohy pod ním podklesávaly, ocas visel k zemi. Olízl Fergusonovi ruku.
„Co je, pane Holmesi?“
„Ale ten pes. Copak se mu stalo?“
„Zvěrolékař si nad tím marně lámal hlavu. Jde patrně o nějaké ochrnutí. Meningitis páteře, usoudil. Ale už se pozdravuje. Brzy budeš v pořádku, viď, Carlo?“
Zchlíplým ocasem projelo souhlasné zachvění. Pes pohlédl smutnýma očima z jednoho na druhého. Věděl, že se hovoří o něm.
„Přišlo to náhle?“
„Během jediné noci.“
„Jak je tomu dlouho?“
„Asi čtyři měsíce.“
„Velmi pozoruhodné. Velmi výmluvné.“
„Co z toho usuzujete, pane Holmesi?“
„Potvrzuje to jistou mou domněnku.“
„Ale jakou domněnku, pro boha živého? Vy v tom možná vidíte pouhou intelektuální hádanku, ale pro mne je to otázka života a smrti! Moje choť v podezření z pokusu o vraždu – moje dítě v trvalém nebezpečí! Nežertujte se mnou, pane Holmesi. Je to příliš strašlivé a vážné.“
Statný rugbyový obránce se chvěl po celém těle. Holmes ho konejšivě poplácal po paži.
„Ať dospějeme k takovému či onakému poznání, obávám se, že to pro vás bude bolestné, pane Fergusone,“ řekl. „Rád bych vám to co nejvíce ulehčil. V této chvíli nemohu říct víc, ale věřím, že vám budu moci sdělit něco určitého, než odsud odjedu.“
„Kéž by bůh dal! Omluvte mne teď, pánové, prosím: zašel bych se podívat za manželkou, zda se něco nezměnilo.“
Vzdálil se na pár minut a v této době se Holmes znovu věnoval prohlídce kuriozit na stěnách. Když se náš hostitel vrátil, bylo z jeho zdrceného obličeje patrno, že neshledal žádné nadějné příznaky. Přivedl s sebou vysoké, štíhlé děvče snědé pleti.
„Podává se čaj, Dolores,“ řekl Ferguson. „Postarejte se, aby paní nic nechybělo.“
„Milostpaní hrozně špatně,“ zvolalo děvče a vrhlo na pána odsuzující pohled. „Jídlo vůbec nic. Hrozně špatně. Musí zavolat doktor. Bojím se s ní sama, když nevolá doktor.“
Ferguson na mne tázavě pohlédl.
„Prosím, jsem vám k službám.“
„Přijala by paní doktora Watsona?“
„Dovedu ho. Nebudu prosit dovolení. Potřebuje doktor.“
„V tom případě s vámi půjdu hned.“
Dívka, jež projevovala značné rozechvění, mne vedla po schodech a dlouhou starobylou chodbou, která končila u masivních, železem pobitých dveří. Při pohledu na ně mne napadlo, že by byl pro Fergusona těžký oříšek, kdyby chtěl vniknout do pokoje své ženy násilím. Děvče vytáhlo z kapsy klíč a těžká dubová prkna zaskřípěla ve veřejích. Vstoupil jsem, ona rychle proklouzla za mnou a dveře za ní opět zapadly.
Žena na lůžku měla očividně vysokou horečku. Byla jen zpola při vědomí, ale při mém vstupu pozvedla vyděšené překrásné oči a úzkostlivě na mne pohlédla. Když uzřela neznámého člověka, zřejmě se jí ulevilo a s povzdechem klesla zpátky do podušek. Pronesl jsem pár chlácholivých slov a přistoupil k ní a ona si dala klidně změřit puls a teplotu. Měla značnou horečku a zrychlený tep, avšak na mne to dělalo dojem, že její stav neovlivňuje žádná fyzická příčina, nýbrž duševní a nervové pohnutí.
„Leží tak jeden den, dva dny. Bojím se, že umře,“ řeklo děvče.
Žena ke mně obrátila rozpálený půvabný obličej.
„Kde je můj manžel?“
„Je dole a přál by si vás navštívit.“
„Nechci ho vidět. Nechci ho vidět.“ Poté jako by začala blouznit. „Ten netvor! Ten netvor! Ach, jak se proti tomu ďáblu ubráním?“
„Mohu vám nějak pomoci?“

„Ne. Nikdo nemůže pomoci. Zkáza je dokonána. Všechno je zničeno. Ať udělám, co udělám, všechno je zničeno.“
Nebožačka musela trpět podivnými přeludy. Za nic na světě jsem si nedokázal představit dobráka Boba Fergusona v roli netvora a ďábla.
„Milostivá paní,“ řekl jsem, „váš manžel vás vřele miluje. To, co se děje, ho hluboce rmoutí.“
Znovu ke mně obrátila ty nádherné oči.
„Miluje mne. Ano. Ale cožpak já ho nemiluji? Miluji ho tolik, že raději obětuji sebe, než bych mu zlomila srdce. Takovou láskou ho miluji. A přitom si dokázal o mně myslet – dokázal o mně říkat takové věci!“
„Srdce mu přetéká žalem, ale nemůže tomu porozumět.“
„Vím, nemůže porozumět. Ale měl by důvěřovat.“
„Nechcete si s ním promluvit?“ navrhl jsem.
„Ne, ne, nemohu zapomenout na ta strašná slova ani na výraz v jeho tváři. Nebudu s ním mluvit. Jděte už. Nemůžete pro mne nic udělat. Vyřiďte mu pouze toto: chci své dítě. Mám právo na své dítě. To je jediný vzkaz, který mu posílám.“ Odvrátila se ke zdi a víc už jsem z ní nedostal ani slovo.
Sešel jsem opět do salónu v přízemí, kde Ferguson a Holmes dosud seděli u krbu. Ferguson zachmuřeně naslouchal, když jsem líčil průběh rozhovoru.
„Jak bych jí mohl poslat dítě?“ řekl. „Cožpak vím, jaké podivné nápady se jí zrodí v hlavě? Cožpak mohu někdy zapomenout, jak vstala od dítěte s jeho krví na rtech?“ Zachvěl se při té vzpomínce. „Dítě je v bezpečí u paní Masonové a tam také musí zůstat.“
Elegantní panská, jediný moderní jev, který jsme dosud v domě spatřili, přinesla čaj. Právě když jej nalévala, vstoupil do místnosti mladíček. Byl to zajímavý hoch, bledý, plavovlasý, s citlivýma světle modrýma očima, v nichž zaplál prudký plamen radostného vzrušení, když spatřil otce. Běžel k němu a vrhl se mu kolem krku tak vřele jako zamilované děvče.
„Tatíčku drahý!“ zvolal. „Nevěděl jsem, že se vrátíš tak brzy. Jinak bych tu na tebe byl čekal. Jsem tak rád, že tě zase vidím!“
Ferguson se mu jemně, avšak očividně trochu v rozpacích vyvinul z objetí.
„Milý kamaráde,“ řekl a pohladil ho velmi něžně po plavé hlavě, „vrátil jsem se dřív, protože se mi podařilo přemluvit dva přátele, pana Holmese a doktora Watsona, aby se k nám rozjeli a strávili tu večer.“
„To je pan Holmes, ten detektiv?“
„Ano.“
Mládenec si nás změřil pronikavým, a jak mi připadalo, ne zrovna přátelským pohledem.
„A co váš druhý syn, pane Fergusone?“ zeptal se Holmes. „Mohli bychom se i s ním seznámit?“
„Požádej paní Masonovou, aby sem přinesla malého,“ řekl Ferguson. Hoch odcházel zvláštními šouravými kroky, podle nichž jsem usoudil, že trpí ochabnutím páteře. Po chvíli se vrátil a přivedl s sebou vysokou vychrtlou ženu, která držela v náručí překrásné dítě, temnooké a zlatovlasé, jak se v něm podivuhodně smísila anglosaská a latinská krev. Ferguson se v něm očividně jen zhlížel, protože je vzal do náručí a s velkou něhou se s ním mazlil.
„Chápete, jak někdo může mít to srdce mu ublížit?“ zamumlal, když sklopil oči k drobné, výrazně rudé rance na andílkově krčku.
V této chvíli jsem pohlédl na Holmese a spatřil jsem výraz mimořádného soustředění. Jeho tvář byla jakoby vyřezaná ze staré slonové kosti a oči, okamžik předtím upřené na otce s dítětem, hleděly teď s dychtivou zvědavostí kamsi na druhou stranu pokoje. Sledoval jsem jeho pohled, avšak nevyzkoumal jsem z něho nic jiného, než že se dívá oknem do melancholické deštivé zahrady. Pravda, přivřené okenice bránily v rozhledu, nicméně však jsem si byl jist, že Holmes se soustředěnou pozorností napjatě pozoruje okno. Pak se usmál a jeho oči se vrátily k nemluvněti. Na buclatém krčku se rýsovala drobná zarudlá ranka. Holmes si ji beze slova pečlivě prohlédl. Pak stiskl boubelatou pěstičku, která mu šermovala před očima.
„Sbohem, človíčku. Život ti podivně začal. Sestro, rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima.“
Poodstoupil s ní stranou a chvíli spolu vážně hovořili. Zaslechl jsem pouze poslední slova, která zněla: „Věřím, že vaše obavy už brzy pominou.“ Žena, která vzbuzovala dojem zatrpklé, mlčenlivé bytosti, se vzdálila s děckem v náručí.
„Jaká je ta paní Masonova?“ zeptal se Holmes.
„Na pohled nepůsobí zvlášť přitažlivě, jak jste se mohli přesvědčit, ale srdce má ze zlata a dítě miluje jako vlastní.“
„Máš ji rád, Jacku?“ obrátil se Holmes náhle na mladíčka. Senzitivní, pohyblivý obličej se zachmuřil a hoch zavrtěl hlavou.
„Jacky prožívá velmi hluboce své lásky a nelásky,“ řekl Ferguson a objal chlapce kolem ramenou. „Naštěstí patřím k jeho láskám.“
Chlapec blaženě vzdychl a položil si hlavu otci na hruď. Ferguson se mu ohleduplně vyprostil.
„Běž, hošíčku,“ řekl a pohledem plným něhy sledoval syna, dokud nezmizel z dohledu. „Podívejte, pane Holmesi,“ pokračoval, když chlapec odešel, „tuším, že jsem vás sem vytáhl zbytečně, neboť co jiného pro mne můžete udělat, než mi vyslovit účast? Jistě se vám to musí jevit jako mimořádně tíživá a složitá situace.“
„Tíživá situace to je,“ řekl přítel s pobaveným úsměvem, „ale dosud jsem neměl důvod k domněnce, že by byla příliš složitá. V tomto případě bylo třeba rozumně posoudit všechny okolnosti, ale když si člověk může postupně svůj prvotní rozumový úsudek potvrzovat bod za bodem řadou nezávislých ukazatelů, pak se subjektivní přístup změní v objektivní a my můžeme s důvěrou prohlásit, že jsme dosáhli svého cíle. Dospěl jsem k jistému závěru vlastně ještě předtím, než jsme opustili Baker Street, a nezbývalo už nic, než si jej stvrdit pozorováním.“
Ferguson vznesl mocnou ruku k svraštělému čelu.
„Proboha, Holmesi,“ řekl chraptivě, „jestli jste v tomhle všem rozpoznal pravdu, nenechávejte mne už déle v nejistotě. Jak se věci mají? Co si počnu? Nezáleží mi na tom, jak jste zjistil fakta, pokud je skutečně znáte.“
„Jsem vám samozřejmě dlužen vysvětlení a také se vám ho dostane. Dovolíte mi však, abych na to šel svým způsobem? Je milostivá paní s to nás přijmout, Watsone?“
„Je chorá, ale zcela při smyslech.“
„Výborně. Pouze v její přítomnosti totiž můžeme věci objasnit. Pojďme k ní.“
„Nechce mne vpustit!“ zvolal Ferguson.
„Ale ano, vpustí vás,“ řekl Holmes. Načrtl pár řádek na list papíru. „Vy k ní máte přístup, Watsone. Předal byste laskavě madam tento vzkaz?“
Vyběhl jsem znovu nahoru a předal lístek Dolores, jež opatrně otevřela dveře. Za okamžik jsem zevnitř zaslechl výkřik, v němž jako by se prolínala radost s překvapením. Dolores vykoukla ze dveří.
„Ať oni přijdou. Bude je slyšet,“ řekla.
Vyzval jsem tedy Fergusona s Holmesem, aby se dostavili. Když jsme vešli do ložnice, Ferguson chtěl přistoupit k manželce; ta se však pozvedla na loži a vztáhla proti němu ruku, aby se nepřibližoval. Sklesl do křesla a Holmes usedl vedle něho; předtím se však naklonil k dámě, která na něho hleděla očima rozšířenýma úžasem.
„Myslím, že bychom se obešli bez Dolores,“ řekl Holmes. „Prosím, milostivá paní, je-li vám milejší, aby zůstala, nemám námitek. Podívejte, pane Fergusone, jsem zaměstnaný člověk, zabývám se mnoha případy, a proto jsem stoupencem přímého a stručného postupu. Čím je chirurgický řez rychlejší, tím méně bolesti způsobí. Nejprve řeknu to, co vám přinese úlevu. Máte předobrou, milující choť, která se stala obětí velké nespravedlnosti.“
Ferguson poposedl a radostně vzkřikl.
„Dokažte to, pane Holmesi, a budu vám zavázán až do smrti.“
„Dokážu, ale přitom vám musím jinak způsobit hlubokou bolest.“
„Nezáleží mi na ničem, pokud očistíte mou ženu. Všechno ostatní je mi v porovnání s tím nedůležité.“
„Pak vás tedy seznámím s úvahami, které se mi honily hlavou ještě u mne doma. Věřit v upíra mi připadalo nesmyslné. Takové jevy se v anglické kriminální praxi nevyskytují. A přitom vaše pozorováni přesní odpovídalo skutečnosti. Opravdu jste viděl, jak milostivá paní vstává od postýlky vlastního dítěte s jeho krví na rtech.“
„Ano, to jsem viděl.“
„A nenapadlo vás, že je možno sát otevřenou ránu ještě za jiným účelem, než napájet se z ní krví? Nevysála kdysi jistá anglická královna podobným způsobem z rány jed?“
„Jed!“
„Jihoamerická domácnost. Vytušil jsem tyto zbraně na stěně dřív, než jsem na nich spočinul očima. Mohlo jít i o jiný jed, ale ze všeho nejdřív mne napadly otrávené zbraně. Jakmile jsem spatřil ten prázdný toulec vedle malého luku na ptáky, věděl jsem, že mne tušení nezklamalo. Škrábl-li někdo dítě jedním z těch šípů napuštěných kurare nebo nějakým jiným ďábelským lektvarem, znamenalo to pro ně jistou smrt, pokud by se rána důkladně nevysála.
A pak ten pes! Kdyby někdo hodlal použít takového jedu, nevyzkoušel by si ho dřív, aby se přesvědčil, zda neztratil na účinnosti? Nepředvídal jsem toho psa, ale aspoň jsem ihned pochopil důvod jeho ochrnutí. To všechno podporovalo mou teorii.
Chápete už? Vaše paní se obávala takového činu. Už jednou ho při tom přistihla a zachránila dítěti život, avšak váhala odhalit vám pravdu, neboť věděla, jak na tom chlapci lpíte, a obávala se, že vám to zlomí srdce.“
„Jacky!“
„Pozoroval jsem ho před chvílí, když jste se mazlil s robátkem. Jeho obličej se jasně odrážel v okenních tabulích, zastíněných zezadu okenicemi. Viděl jsem tolik žárlivosti a tolik kruté nenávisti, kolik jsem jí zřídkakdy spatřil na lidské tváři.“
„Můj Jacky!“
„Musíte se s tím vyrovnat, pane Fergusone. Je to tím bolestnější, že ho k tomu činu dohnala zvrácená láska, přepjatá láska k vám a patrně i k jeho zesnulé matce. Až do hloubi duše ho sžírá nenávist k vašemu překrásnému dítěti, které na rozdíl od jeho vlastních fyzických nedostatků překypuje zdravím a krásou.“
„Bože na nebesích! To je neuvěřitelné!“
„Vyložil jsem to podle pravdy, milostivá?“
Dáma vzlykala s tváří zabořenou do polštáře. Teď se obrátila k manželovi.
„Jak bych ti to byla mohla říci, Bobe? Věděla jsem, jak bolestně tě to zraní. Bylo lépe vyčkat, až se to dozvíš z jiných úst než z mých. Když mi tento pán, který se zdá být nadán zázračnou jasnozřivostí, napsal, že všechno ví, měla jsem radost.“
„Myslím, že bych mladému panu Jackymu předepsal roční cestu po moři,“ řekl Holmes a vstal. „Jen jedna věc mi není ještě zcela jasná, milostivá paní. Plně chápu, proč jste podvakrát zbila Jackyho. Trpělivost každé matky má své meze. Ale jak to, že jste se odvážila pustit po dva dny dítě z očí?“
„Svěřila jsem se paní Masonové. Věděla vše.“
„Správně. Myslel jsem si to.“
Ferguson stál u lůžka neschopen slova a vztažené ruce se mu chvěly.
„Myslím, že nadešel čas, abychom se vytratili, Watsone,“ pošeptal mi Holmes. „Vezmete-li tu přeoddanou Dolores pod paží z jedné strany, vezmu já ji z druhé. Ano,“ dodal, když za sebou zavřel dveře, „soudím, že je můžeme směle zanechat, aby si všechno ostatní dopověděli sami mezi sebou.“
V záznamech tohoto případu zbývá ještě jeden dokument: kopie dopisu, který Holmes nakonec napsal v odpověď na ten, jímž příběh začíná. Zní následovně:

věc: upíři Baker Street,
21. listopadu
Vážený pane, odvoláváme se na Váš dopis z 19. t. m. a dovoluji si vám sdělit, že jsem se zabýval případem Vašeho klienta pana Roberta Fergusona s firmy Ferguson a Muirhead, makléři na plodinové burze, z Mincing Lane, a že záležitost byla dovedena k uspokojivému závěru. Děkuji Vám za Vaše laskavé doporučení a znamenám se

s úctou
Sherlock Holmes

Tři Garridebové

Pokládejte tu příhodu za komedii, anebo ji pokládejte za tragédii. Jednoho člověka připravila o rozum, mne připravila o trochu krve a dalšího člověka připlavila z moci zákona o svobodu. A přece některé její prvky měly vysloveně komický ráz. Nu, posoudíte to sami.
Mohu tu příhodu i přesně datovat, neboť se stala v témž měsíci, kdy Holmes odmítl povýšení do šlechtického stavu za služby, které snad jednoho dne budou moci být zveřejněny. Zmiňuji se o tom jen mimochodem, neboť mé postavení partnera a důvěrníka mne zavazuje, abych se zvlášť bedlivě vystříhal jakékoli indiskrétnosti. Opakuji však, že si z toho důvodu přesně uvědomuji datum: bylo to v druhé polovině června 1902, krátce poté, kdy skončila válka v Jižní Africe. Holmes strávil několik dní na lůžku, jak to čas od času míval ve zvyku, avšak onoho rána se objevil s jakýmsi obsáhlým dokumentem v ruce a s čtveráckým zábleskem v přísných šedých očích.
„Máte příležitost dopomoci si k penězům, příteli Watsone,“ řekl. „Slyšel jste někdy o někom jménem Garrideb?“ Doznal jsem, že nikoli.
„Nu, kdybyste dokázal vyšťourat nějakého Garrideba, získal byste odměnu.“
„Z jakého důvodu?“
„Ach, to je dlouhá historie – a také dosti prapodivná. Měli jsme už hodně příležitostí zkoumat složitosti lidské povahy, avšak nevzpomínám si, že bychom byli kdy narazili na něco tak kuriózního. Dotyčný sem přibude co nevidět na křížový výslech, a tak vám to nezačnu vyprávět, dokud nepřijde. Zatím však hledáme takové jméno.“
Telefonní seznam jsem měl po ruce na stole, i jal jsem se v něm bez valných nadějí listovat. K svému překvapení jsem však na patřičném místě to nezvyklé jméno spatřil. Vítězoslavně jsem vykřikl.
„Podívejte se, Holmesi! Tu ho máme!“ Holmes mi vzal seznam z ruky.
„‚Garrideb N.,‘“ četl, „‚Littie Ryder Street, čp. 136.‘ Nerad vás zklamu, milý Watsone, ale tohle je náš pisatel. Stejnou adresu udává ve svém dopise. Potřebujeme jeho jmenovce.“ Vtom vstoupila paní Hudsonová s navštívenkou na podnose. Vzal jsem ji a spočinul na ní pohledem.
„Tu ho máme!“ zvolal jsem užasle. „Křestní jméno se liší. John Garrideb, advokát, Moorville, Kansas, U. S. A.“
Holmes s úsměvem pohlédl na vizitku. „Obávám se, že budete muset vynaložit ještě další úsilí, Watsone,“ řekl. „Tento pán v příběhu už vystupuje, ač jsem neočekával, že nás dnes navštíví. Je však s to nám povědět spoustu věcí, které bych se rád dozvěděl.“
Zakrátko stanul v místnosti. Pan John Garrideb, advokát, byl pomenší, statný muž s kulatým, svěžím, hladce vyholeným obličejem, tak charakteristickým pro mnoho obchodně činných Američanů. Vyvolával povšechný dojem boubelatosti a dětinskosti, takže ho člověk mohl považovat za docela mladého muže s utkvělým širokým úsměvem. Měl však poutavé oči. Zřídkakdy jsem u někoho viděl oči, které by jasněji vypovídaly o bohatém duševním světě: tak pronikavě a bystře hleděly, tak citlivě prozrazovaly každý obrat v myšlení. Mluvil s americkým přízvukem, jejž však neprovázely žádné výstřelky ve vyjadřování.
„Pan Holmes?“ zeptal se a přelétl nás oba pohledem. „Ano, ovšem, vaše podobizny vás výstižně zachycují, smím-li to tak říci. Patrně jste dostal dopis od mého jmenovce pana Nathana Garrideba, že?“
„Prosím, posaďte se,“ řekl Sherlock Holmes. „Tuším, že si toho budeme mít mnoho co povídat.“ Vytáhl archy dopisního papíru. „Vy budete ovšem onen pan John Garrideb, o němž se zmiňuje tento list. Ale jste přece v Anglii už hezkou dobu, viďte?“
„Proč se ptáte, pane Holmesi?“ Zdálo se mi, jako bych v těch výrazných očích četl náhlou nedůvěru.
„Jste oblečen po anglicku od hlavy až k patě.“
Pan Garrideb se nucené usmál. „Četl jsem už, jaké umíte triky, ale nikdy jsem si nepomyslel, že se stanu jejich objektem. Jak jste na to přišel?“
„Způsob, jakým je váš kabát střižený v ramenou, špičky vašich střevíců – kdo by o tom mohl pochybovat?“
„Nikdy mne nenapadlo, že vypadám tak britsky. Obchodní záležitosti mne sem přivedly už před nějakým časem, takže moje oblečení, jak jste správně poznamenal, pochází většinou z Londýna. Myslím však, že váš čas je vzácný, a nesešli jsme se, abychom diskutovali o střihu mých ponožek. Což kdybychom se soustředili na ty papíry, jež držíte v ruce?“
Holmes musel našeho návštěvníka něčím popudit, protože se na jeho baculatém obličeji zračil výraz mnohem méně přívětivý.
„Mějte strpení! Strpení, pane Garridebe!“ chlácholil jej přítel. „Tady doktor Watson by vám potvrdil, že tato moje malá extempore mívají občas pro celou záležitost svůj význam. Ale proč s vámi nepřišel i pan Nathan Garrideb?“
„A proč vás do toho vůbec zatahoval?“ vybuchl náš návštěvník hněvivě. „Co s tím u všech všudy máte společného! Jde o běžnou obchodní záležitost, kterou si mezi sebou vyřizují dva seriózní muži, a jednomu z nich napadne zavolat k tomu detektiva: Navštívil jsem ho dnes ráno a on mi pověděl, jak mne zaskočil, a proto jsem zde. Stejné se mi to ale nezamlouvá.“
„Ten dopis vás však vůbec nestaví do špatného světla, pane Garridebe. Pisatele vedla snaha dosáhnout jistého cíle – a to cíle, který je, pokud vím, stejně důležitý i pro vás. Panu Garridebovi je známo, že mívám přístup k informacím, a bylo proto docela přirozené, že se na mne obrátil.“
Tvář našeho návštěvníka se zvolna rozjasňovala.
„Hm, to je jiná,“ řekl. „Když jsem ho dnes ráno navštívil a on mi sdělil, že psal detektivovi, vyžádal jsem si pouze vaši adresu a hned jsem přijel. Nechci, aby se do soukromých záležitostí vměšovala policie. Pokud se spokojíte s tím, že nám pomůžete toho člověka najít, nemůže se tím nic pokazit.“
„Ano, právě tak se věci mají,“ řekl Holmes. „A jelikož jste už tady, vážený pane, snad abyste nám tu záležitost sám jasně vylíčil. Zde můj přítel nezná podrobnosti.“
„A musí je znát?“
„Pracujeme obvykle společně.“
„Nu, nevidím důvod, proč bych se měl s něčím tajit. Vypovím vám všechny skutečnosti tak stručně, jak to bude možné. Kdybyste byli rodáky z Kansasu, nemusel bych vám vysvětlovat, kdo to byl Alexander Hamilton Garrideb. Zbohatl v obchodě s realitami a později na plodinové burze v Chicagu a všechno své jmění investoval do půdy: skoupil kolem řeky Arkansas západně od Fort Dodge tolik pozemků, že by stačily na jedno zdejší hrabství. Jsou to pastviny a lesy a orná pole a půda bohatá na suroviny, prostě pozemky všeho druhu, které vynášejí svému vlastníkovi dolary.
Neměl žádné blízké příbuzné, anebo jestli měl, tak jsem o nich neslyšel. Byl však zvláštním způsobem hrdý na nezvyklost svého jména. Tím jsme se také seznámili. Měl jsem advokátní praxi v Topece a jednoho dne mne starý pán navštívil a měl radost jako malý kluk, že poznává člověka stejného jména. Byl to takový jeho koníček a skálopevně si umínil, že zjistí, jestli někde na světě žijí ještě další Garridebové. ‚Hledejte naše jmenovce!‘ řekl. Odpověděl jsem na to, že jsem zaměstnaný člověk a že se nemohu toulat světem, abych hledal další Garrideby. ‚A přece to uděláte,‘ řekl, ‚jestli se věci vyvinou tak, jak jsem si předsevzal.‘ Myslel jsem, že žertuje, ale měl jsem se brzy přesvědčit, že nemluvil vůbec do větru.
Neboť on do roka nato zemřel a zůstavil po sobě poslední vůli. Byla to nejpodivnější poslední vůle, kterou kdy projednával kansaský notář. Jeho vlastnictví se mělo rozdělit na tři části a já zdědím jednu z těch třetin pod podmínkou, že objevím další dva Garrideby, kteří se se mnou podělí o zbytek. Každý ten podíl má hodnotu dobrých pěti miliónů dolarů, ale nemůžeme se jich ani dotknout, dokud tam nebudeme stát všichni tři v řadě.
Byla to tak lákavá příležitost, že jsem pověsil práva na hřebíček a vydal se hledat další Garrideby. Ve Spojených státech nežije ani jeden. Pročesal jsem je celé jemným hřebenem, pánové, a ani jediného jsem nechytil. Pak jsem zkusil štěstí ve staré vlasti. A na mou věru, v londýnském telefonním seznamu se takové jméno vyskytovalo. Vyhledal jsem jeho nositele před dvěma dny a celou záležitost jsem mu vysvětlil. Žije však osaměle jako já, má sice v příbuzenstvu nějaké ženské, ale žádné muže. Poslední vůle stanoví, že to musí být tři dospělí muži. Máme tedy ještě stále jedno místo volné, a kdybyste nám našel někoho, kdo je může zastávat, rádi vám to zaplatíme.“
„Tak co, Watsone,“ obrátil se ke mně Holmes s úsměvem, „říkal jsem vám, že je to dost prapodivná historie, viďte? Na vašem místě, pane, by mne ze všeho nejdřív napadlo dát inzerát do společenské rubriky v novinách.“
„To jsem také udělal, pane Holmesi. Žádná odpověď.“
„Neříkejte! Nu, je to jistě velmi pozoruhodný problémeček. Jsem ochoten se tím zabývat ve volném čase. Mimochodem, je zajímavá shoda okolností, že pocházíte z Topeky. Byl jsem kdysi v písemném styku s jedním vaším rodákem – je už nebožtík – se starým doktorem Lysandrem Starrem, který tam byl starostou v roce 1890.“
„To byl zlatý člověk,“ řekl náš návštěvník. „Dodnes lidé uctívají jeho památku. Nu, pane Holmesi, myslím, že nemůžeme udělat nic jiného než za pár dní se s vámi zase spojit a dát vám vědět, jak jsme pokročili. Počítám, že se zítra nebo pozítří ozveme.“ S tímto ujištěním se Američan uklonil a odešel.
Holmes si zapálil lulku, chvíli mlčky pokuřoval a jen se záhadně usmíval.
„Tak jak?“ zeptal jsem se nakonec.
„Uvažuji, Watsone – pouze uvažuji.“
„O čem?“
Holmes vyňal dýmku z úst.
„Uvažuji, Watsone, co jen u všech všudy vedlo toho člověka k tomu, že nám tu napovídal takovou kupu lží. Byl jsem už v pokušení zeptat se ho na to přímo – neboť někdy je brutální frontální útok nejlepší metodou – ale pak jsem usoudil, že bude moudřejší nechat ho v domnění, že nás oklamal. Takový chlap sem přijde v anglickém kabátě s prošoupanými lokty a v kalhotách vyboulených na kolenou, jak je celý dlouhý rok nesundal, a přitom podle tohoto dopisu a podle jeho vlastního prohlášení to má být Američan z malého města, který do Londýna přibyl teprve nedávno. Ve společenských rubrikách žádný takový inzerát nebyl. Víte, jak bedlivě je sleduji. V jejich houštinách nejraději líčím na ptáčky, a takového tetřeva bych byl určitě nepřehlédl. V životě jsem neznal žádného doktora Lysandera Starra z Topeky. Kde jsem si toho chlapa oťukal, tam jsem narazil na faleš. Myslím, že skutečně z Ameriky pochází, ale že si obrousil přízvuk dlouholetým pobytem v Londýně. Jakou to však hraje hru a co vězí za tou absurdní honbou na Garrideby? Zřejmě nám stojí za pozornost: odhalili jsme ho sice jako darebáka, ale bude to dojista darebák zajímavý a vynalézavý. Nyní musíme zjistit, je-li podvodníkem i náš pisatel. Zavolejte ho, Watsone.“
Poslechl jsem a na druhém konci drátu se ozval tenký rozechvělý hlas.
„Ano, ano, zde Nathan Garrideb. Je tam pan Holmes? Rád bych mluvil s panem Holmesem.“
Přítel si vzal sluchátko a já slyšel obvyklý jednostranný rozhovor.
„Ano, byl zde. Vyrozumněl jsem, že ho blíž neznáte… Jak dlouho?… Pouze od před včerejška!… Ano, ovšem, je to velice lákavá vyhlídka. Budete dnes večer doma? Předpokládám, že u vás nebude váš jmenovec?… Výborně, pak tedy přijdeme, protože já bych si s vámi raději pohovořil v jeho nepřítomnosti… Doktor Watson mne doprovodí… Z vašeho dopisu vysvítá, že se převážně zdržujete doma… Dostavíme se tedy kolem šesté… Není třeba se o tom zmiňovat tomu americkému advokátovi… Výborně. Na shledanou.“
Když se onoho krásného jarního dne začal snášet soumrak, i Little Ryder Street, jedna z postranních uliček, vybíhajících z Edgware Road, co by kamenem dohodil od někdejšího Tyburnského popraviště, vypadala jako ze zlata a v šikmých paprscích zapadajícího slunce působila úchvatně. Sám dům, k němuž jsme směřovali, byla rozlehlá, starobylá raně georgiánská stavba, jejíž jednolitý cihlový povrch narušovala jen dvě klenutá arkýřová okna v přízemí. V přízemí také náš klient bydlel, a tak široká okna tvořila, jak se ukázalo, přední stěnu velikého pokoje, kde trávil celé dny. Když jsme kráčeli kolem, upozornil mne Holmes na nevelký bronzový štítek s tím zvláštním jménem.
„Tohle už tu visí pár let, Watsone,“ řekl při pohledu na opršelý povrch štítku. „V každém případě to bude jeho pravé jméno, což stojí za povšimnutí.“
Dům měl společné schodiště a dole byla uvedena řada jmen. Některá označovala firmy a jiná soukromé osoby. Nebyly tu však činžovní rodinné byty, ale spíše bohémská staromládenecká útočiště. Náš zákazník nám otevřel sám a na vysvětlenou uvedl, že posluhovačka odchází ve čtyři hodiny. Ukázalo se, že pan Nathan Garrideb je dlouhý, vychrtlý, holohlavý člověk, asi šedesátiletý, s kulatými zády a klátivou chůzí. V obličeji vypadal jako nebožtík a jeho mrtvolně bledá pleť napovídala, že neví, co je to jít na procházku. Velké kulaté brýle spolu s malou kozí bradkou, trčící kupředu, a s ohnutými zády mu dodávaly výrazu pátravé zvědavosti. Celkově působil dojmem člověka sice výstředního, ale přívětivého.
I pokoj byl stejně nevšední jako ten, jenž v něm přebýval. Připomínal spíš malé muzeum, byl dlouhý a široký a podél stěn stála jedna vitrína a skříňka vedle druhé a všechny byly plné geologických a anatomických exponátů. Vchod lemovaly vitrínky s motýli a můrami. Velký stůl uprostřed místnosti byl zavalen změtí nejrůznějších věcí, z nichž trčel dlouhý mosazný tubus silného mikroskopu. Když jsem se tu porozhlédl, překvapila mne šíře zájmů toho člověka. Tu ležela etuje se starověkými mincemi, onde krabice s pazourkovými nástroji. Za stolem stála velká skleněná skříň s fosíliemi. Nad ní visela řada sádrových lebek a u nich štítky s nápisy jako „člověk neandrtálský“, „člověk heidelbergský“, „Pithecanthropus erectus“.
Pan Garrideb se zřejmé vědecky zajímal o mnoho oborů. Nyní stál před námi s kouskem semišové kůže v ruce, neboť právě leštil nějaký peníz.
„Syrakuská mince – z nejlepšího období,“ vysvětloval a podržel nám ji před očima. „Ty pozdější jsou mnohem horší. Ale památek z vrcholných let si mimořádně cením, ač někteří lidé dávají přednost alexandrijské škole. Prosím, přijměte místo, pane Holmesi. Dovolte, uklidím někam ty kosti. A vy, pane, ach ano, to je doktor Watson – kdybyste laskavě odsunul stranou tu japonskou vázu. Vidíte kolem sebe skromné doklady mých životních zálib. Můj lékař mne hubuje, že nechodím ven, ale co bych dělal venku, když mne tolik věcí poutá zde? Ujišťuji vás, že kdybych měl řádně zkatalogizovat jen jednu tu skříň, trvalo by mi to dobrého čtvrt roku.“
Ho hneš se kolem sebe zvědavé rozhlédl.
„Chcete tím říci, že vůbec nikdy neopustíte tento byt?“ zeptal se.
„Občas zajdu na aukci k Sothebymu nebo k Christiemu, ale jinak téměř nevycházím. Nemám sil nazbyt a moje vědecká práce je velmi vyčerpávající. Umíte si tedy jistě představit, pane Holmesi, co to pro mne bylo za otřes – sice příjemný, ale přece jen otřes – když jsem se dověděl o tomto neslýchaném štěstí. Potřebujeme pouze jednoho dalšího Garrideba, aby se to všechno mohlo uskutečnit, a jistě ještě nějakého najdeme. Měl jsem bratra, ale ten už zemřel a ženské příbuzenstvo se nepočítá. Určitě přece žijí na světě další muži toho jména. Slyšel jsem, že se zabýváte zvláštními případy, a proto jsem vám napsal. Ten pán z Ameriky má ovšem pravdu, že jsem se s ním měl předem poradit, ale myslel jsem to dobře.“
„Domnívám se, že jste jednal velice moudře,“ řekl Holmes. „A máte vskutku takový zájem o ty pozemky v Americe?“
„O ně ovšem ne, pane. Ani za nic na světě bych neopustil své sbírky. Ale ten pán mne ujistil, že můj podíl odkoupí, jakmile právně prokážeme své nároky. Jmenoval částku pět miliónů dolarů. Vím o tuctu exponátů, které jsou právě na prodej a které mi ve sbírkách citelně chybějí, ale nemohu si je koupit, protože nemám nazbyt pár set liber. Jen si představte, co bych dokázal s pěti milióny dolarů. Vždyť bych mohl položit základy k celostátním sbírkám. Byl bych Hansem Sloanem své doby.“
Oči za velkými brýlemi mu jiskřily. Bylo zcela očividné, že pan Nathan Garrideb nebude šetřit námahy, aby našel dalšího jmenovce.
„Navštívil jsem vás pouze proto, abychom se seznámili, ale není důvod, proč bych vás měl rušit ve vašem bádání,“ řekl Holmes. „Dávám přednost osobnímu kontaktu se svými klienty. Nepotřebuji se vás dlouze vyptávat, protože mám vaše velmi názorné vylíčení v kapse a zbývající věci jsem si zjistil, když mne navštívil ten pán z Ameriky. Vyrozuměl jsem, že jste o něm nikdy předtím neslyšel.“
„To je pravda. Navštívil mne poprvé minulé úterý.“
„Pověděl vám o našem dnešním rozhovoru?“
„Ano, jel od vás přímo ke mně. Velice ho to rozzlobilo.“
„Co ho mohlo rozzlobit?“
„Považoval to za projev nedůvěry vůči své osobě. Ale navrátil se už zase v dobré náladě.“
„Navrhl vám, jak byste měli postupovat?“
„Ne, pane Holmesi, nenavrhl.“
„Dal jste mu nějaké peníze, anebo vás o to žádal?“
„Ne, vůbec ne.“
„Nemáte tušení, oč mu jde?“
„Ne, leda o to, co tvrdí.“
„Zpravil jste ho o schůzce, kterou jsme si telefonicky domluvili?“
„Ano, zpravil.“
Holmes se hluboce zamyslil. Viděl jsem, že mu to nejde do hlavy.
„Máte ve své sbírce něco velmi cenného?“
„Ne, pane. Nejsem boháč. Je to dobrá sbírka, ale nijak drahocenná.“
„Neobáváte se tedy lupičů?“
„Kdepak.“
„Jak dlouho bydlíte v tomto bytě?“
„Bude tomu pomalu pět let.“
Holmesův křížový výslech přerušilo rázné zaklepání na dveře. Jakmile náš klient odemkl, vtrhl vzrušeně do pokoje americký advokát.
„Tady je to!“ zvolal a zamával nad hlavou nějakými novinami. „Doufal jsem, že vás tu ještě zastihnu. Gratuluji vám, pane Garridebe. Je z vás boháč, vážený. Naše usilování dospělo k šťastnému konci. A co se týká vás, pane Holmesi, můžeme se vám jen omluvit, jestli jste se zbytečně namáhal.“
Předal noviny našemu klientovi a ten se upřeně zahleděl na zatržený inzerát. Naklonili jsme se s Holmesem kupředu a četli jsme mu přes rameno. Stálo v něm:

„Chválabohu!“ vydechl pán domu. „Tím máme třetího.“
„Dal jsem pátrat v Birminghamu,“ řekl Američan, „a můj pověřenec mi poslal tento inzerát z místních novin. Musíme si pospíšit a celou záležitost dovést ke konci. Napsal jsem tomu člověku a sdělil mu, že ho navštívíte v jeho kanceláři zítra odpoledne ve čtyři hodiny.“
„Proč ho mám navštívit já?“
„Co o tom soudíte, pane Holmesi? Nemyslíte, že by to bylo moudřejší? Já jsem přivandrovalý Američan s lákavou historkou. Proč by měl věřit všemu, co mu povím? Ale vy jste solidní pán a Angličan a vaše slova nemůže brát na lehkou váhu. Doprovodil bych vás, pokud byste si to přál, ale jsem zítra velice zaneprázdněn a mohl bych se za vámi vypravit dodatečně, kdybyste narazil na nějaké nesnáze.“
„Víte, nepodnikl jsem takovou cestu už léta.“
„Na tom nic není, pane Garridebe. Vyhledal jsem vám spojení. Odjedete odtud v poledne a měl byste tam dospět krátce po druhé. Nemusíte udělat nic jiného než toho člověka navštívit, vysvětlit mu, jak se věci mají, a získat nějaký doklad o jeho existenci. U všech všudy,“ dodal rozdurděně, „vezmete-li v úvahu, že já vážil cestu až zprostřed amerického kontinentu, pak to snad není přehnaný požadavek, máte-li dojet sto mil, aby se ta záležitost prosadila.“
„Správně,“ řekl Holmes. „Soudím, že tento pán má naprostou pravdu.“
Pan Nathan Garrideb pokrčil rozmrzele rameny. „Když jinak nedáte, pojedu,“ řekl. „Je mi samozřejmě zatěžko vám cokoli odmítnout, když pomyslím, jaké lákavé vyhlídky jste mi vnesl do života.“
„Pak je tedy vše dohodnuto,“ řekl Holmes, „a jistě mi podáte zprávu, jak jen to bude možné.“
„Postarám se o to,“ řekl Američan. „Nu,“ dodal a pohlédl na hodinky, „budu už muset jít. Zastavím se tu zítra, pane Nathane, a vyprovodím vás na vlak do Birminghamu. Nesvezete se se mnou, pane Holmesi? V tom případě se vám poroučím a snad vám budeme moci zítra večer oznámit příznivou zprávu.“
Postřehl jsem, že se přítelův obličej rozjasnil, když nás Američan opustil, a že se už netváří tak zahloubané a nerozhodné jako předtím.
„Velice rád bych si prohlédl vaše sbírky, pane Garridebe,“ řekl. „V mém povolání se někdy hodí nejrůznější vědomosti a váš pokoj je v tom směru mimořádně poučný.“
Náš klient se potěšené usmál a oči za velkými brýlemi mu zazářily.
„Vždycky jsem slýchal, že jste inteligentní člověk, pane Holmesi,“ řekl. „Mohl bych vás provést třeba hned, máte-li čas.“
„Bohužel nemám. Ale tyto exponáty jsou tak pečlivě utříděny a popsány, že je sotva třeba, abyste se osobně obtěžoval. Kdybych si to mohl zařídit zítra, doufám, že byste neměl námitek, abych si je prohlédl?“
„Jistěže ne. Jste srdečně vítán. Byt bude ovšem uzavřen, ale paní Saundersová se zdrží v přízemí až do čtyř hodin a otevřela by vám svým klíčem.“
„Zítra odpoledne nemám shodou okolností nic na práci. Kdybyste o tom paní Saundersové pověděl, hodilo by se to výborně. Mimochodem, komu patří tahle nemovitost?“
Nečekaná otázka pana Garrideba překvapila.
„Firmě Holloway a Steele na Edgware Road. Ale proč?“
„Zajímám se o domy z archeologického hlediska,“ řekl Holmes a zasmál se. „Uvažoval jsem, zda pochází z doby královny Anny nebo krále Jiřího.“
„Určitě krále Jiřího.“
„Vskutku? Byl bych řekl, že je ještě starší. To se ovšem dá lehce ověřit. Poroučím se vám tedy, pane Garridebe, a přeji vám, aby vaše cesta do Birminghamu byla úspěšná.“
Kancelář zprostředkovatele bytů byla nedaleko, zjistili jsme však, že má toho dne zavřeno, a tak jsme se vrátili na Baker Street. Teprve po večeři se Holmes znovu vrátil k celé věci.
„Naše malá záhada se blíží k závěru,“ řekl. „Jistě jste si už v duchu načrtl rozluštění.“
„Mně to připadá čím dál tím zašmodrchanější.“
„Začátek máme jako na dlani a konec se rozuzlí zítra. Nezdálo se vám na tom inzerátu něco zvláštního?“
„Všiml jsem si, že slovo artézské je chybně napsáno.“
„Neuniklo vám to tedy, že? Musím uznat, Watsone, že máte čím dál tím bystřejší postřeh. Ano, v Anglii to odporuje tradičnímu pravopisu, ale ve Spojených státech je běžnější fonetický přepis. Sazeč to vysázel přesně podle předlohy. Artézské studně se u nich vrtají častěji než u nás. Byla to typická americká reklama, ale údajně měla pocházet od anglické firmy. Co z toho vyvozujete?“
„Nemohu než usoudit, že ten americký advokát poslal do novin ten inzerát sám. Za jakým účelem, to mi dosud není jasné.“
„Nu, nabízí se několik možných vysvětlení. V každém případě chtěl toho dobráka starého dostat do Birminghamu. To je nad slunce jasnější. Mohl jsem mu říci předem, že se dal vylákat pod falešnou záminkou, ale rozmyslel jsem si to, neboť mi připadalo, že bude lépe, když odjede a uvolní scénu. Zítra, Watsone – zítra budeme o něco chytřejší.“

Holmes časně ráno vstal a odešel. Když se vrátil k obědu, všiml jsem si, že se tváří velmi vážné.
„Tohle bude nebezpečnější záležitost, než jsem čekal, Watsone,“ řekl. „Musíte to předem vědět, i když tuším, že se stejně vrhnete střemhlav do nebezpečí. Po těch letech vás přece znám. Chci však, abyste předem věděl, co vám hrozí.“
„Nebude to poprvé, kdy jsme spolu čelili nebezpečí, a doufám ani naposled. Oč jde tentokrát?“
„Stojíme před obtížným případem. Zjistil jsem totožnost pana advokáta Garrideba. Není to nikdo jiný než ‚Zabiják‘ Evans, známý darebák a násilník.“
„Obávám se, že mi to nic neříká.“
„Ovšem, vaše povolání vás nezavazuje nosit v hlavě celou galerii zločinců. Navštívil jsem přítele Lestrada ve Scotland Yardu. Představivost a intuice u nich nebývá vždy domovem, ale mají světové prvenství co do důkladnosti a metodičnosti. Měl jsem jakési tušení, že bychom toho amerického výtečníka mohli najít v jejich záznamech. A tušení mne nezklamalo: jeho kulaťoučký obličej se na mne usmíval z alba zločinců. James Winter alias Morecroft alias Zabiják Evans‘ stálo pod fotografií.“ Holmes vytáhl z kapsy obálku. „Poznamenal jsem si pár údajů z jeho trestního rejstříku: Stár čtyřicet čtyři let. Pochází z Chicaga. Ví se, že ve Státech zastřelil tři lidi. Dostal se z vězení díky politicky vlivné intervenci. Do Londýna přijel v roce 1893. V lednu 1895 zastřelil jednoho člověka u karet v jistém nočním klubu na Waterloo Road. Oběť zemřela, ale on prokázal, že to bylo v sebeobraně. Mrtvý byl identifikován jako Rodger Prescott, známý padělatel bankovek a mincí z Chicaga. Zabiják Evans byl propuštěn v roce 1901. Od té doby je pod policejním dohledem, ale zatím vedl údajně poctivý život. Je to velmi nebezpečný člověk, obvykle bývá ozbrojen a neváhá zbraně užít. Takový je to ptáček, Watsone – anebo spíše dravec, jak jistě uznáte.“
„Ale na co si to hraje?“
„Nu, začíná se nám to rýsovat. Navštívil jsem zprostředkovatele bytů. Náš klient, jak pravil, tam žije pět let. Předtím byl byt rok prázdný. Dřívější nájemník byl jistý soukromník jménem Waldron. V kanceláři se na něho ještě dobře pamatují. Jednoho dne zmizel a nikdo už o něm víckrát neslyšel. Byl to vysoký vousatý muž snědé pleti. A ten Prescott, jehož Zabiják Evans zastřelil, byl podle Scotland Yardu vysoký snědý muž s plnovousem. Můžeme prakticky předpokládat, že Prescott, ten americký padělatel, bydlel právě v tom pokoji, který náš nic netušící přítel nyní zasvětil svým sbírkám. Nacházíme tu konečně jeden článek v řetězu, chápete.“
„A další článek?“
„Za tím se nyní musíme vypravit.“ Vyňal ze zásuvky pistoli a podal mi ji.
„Svou oblíbenou zbraň mám s sebou. Pokusí-li se náš přítel z Divokého západu býti práv své přezdívce, budeme připraveni. Dám vám hodinu na odpočinek, Watsone, než bude čas vydat se do Ryder Street za dobrodružstvím.“
Odbíjely právě čtyři, když jsme dospěli do kuriózního obydlí Nathana Garrideba. Paní Saundersová. jeho hospodyně, se už chystala odejít, ale bez váhání nás vpustila, neboť dveře se daly zaklapnout na patentní zámek a Holmes slíbil, že dohlédne, aby bylo všechno v pořádku, než opustíme byt. Krátce nato zapadly domovní dveře, její čepec prošel pod arkýřovým oknem a my věděli, že jsme v celém přízemí sami. Holmes rychle propátral obydlí. V jednom temném koutě stála skříň trochu od zdi a za ni jsme se nakonec schovali. Holmes mi šeptem vysvětloval, co má Evans asi v úmyslu.
„Potřeboval dostat našeho milého přítele Garrideba z bytu, to je zcela zřejmé, a protože pan sběratel nikdy nevychází, musel na to jít od lesa. Celou tu pohádku o třech Garridebech si patrně vymyslel právě za tímto účelem. Musím uznat, Watsone, že přitom projevil ďábelskou vynalézavost, i když mu nezvyklé jméno nájemníkovo dalo příležitost, kterou sotva mohl předpokládat. Nastražil svou léčku s pozoruhodným důvtipem.“
„Co tím však sleduje?“
„Proto jsme tady, abychom to zjistili. Jeho záměr nikterak nesouvisí s naším klientem, aspoň mně se tak nejeví. Musí tu být nějaká spojitost s tím mužem, jehož zavraždil – možná že býval kdysi jeho spolupachatelem. Něco mi napovídá, že tato místnost skrývá nějaké neblahé tajemství. Zprvu jsem se domníval, že ten dobrý muž má ve své sbírce něco cennějšího, než sám tuší – něco, co stojí za pozornost zločinci velkého formátu. Avšak skutečnost, že tyto místnosti obýval kdysi Rodger Prescott neblahé paměti, ukazuje na nějakou složitější příčinu. Nu, Watsone, nezbývá než obrnit se v duchu trpělivostí a vyčkávat, co nám budoucnost přinese.“
A budoucnost na sebe nedala dlouho čekat. Přikrčili jsme se ještě hloub do stínu, když jsme zaslechli, jak se domovní dveře otvírají a zavírají. Pak hlasitě cvakl kovový zámek a Američan stanul v pokoji. Opatrně za sebou zaklapl dveře, bystře se rozhlédl, aby se ujistil, že je všechno v pořádku, odhodil svrchník a přikročil ke stolu uprostřed místnosti s rázností člověka, který přesně ví, co má udělat a jak na to jít. Odsunul stůl ke straně, uchopil čtvercový koberec, na němž stůl stál, úplně jej svinul, vytáhl z kapsy železné páčidlo a jal se jím usilovně pracovat na podlaze. Po chvíli jsme zaslechli, jak prkna povolují, a hned nato se mezi nimi objevil čtverhranný otvor. Zabiják Evans škrtl sirkou, zapálil ohořelou svíčku a zmizel nám z očí.
Naše chvíle očividně nadešla. Holmes mi na znamení sevřel zápěstí a bok po boku jsme se plížili k otevřenému propadlišti. Jakkoli jsme našlapovali s úzkostlivou opatrností, stará podlaha asi pod našima nohama zapraštěla, neboť Američan náhle vystrčil z otvoru hlavu a znepokojeně se rozhlížel. Obrátil k nám obličej, na němž se zračilo překvapení a hněv; ty však pomalu vystřídal zahanbený úsměv, když si uvědomil, že na jeho hlavu míří dvě pistole.
„I to se podívejme!“ řekl chladnokrevně a vyškrábal se na povrch. „Koukám, že jsem na vás přece jen nestačil, pane Holmesi. Prohlíd jste zřejmě tohle divadýlko a od začátku mě vodil za nos. Musím to uznat, vážený pane; doběhl jste mě –“
Ve vteřině vytrhl ze záňadří pistoli a vypálil dvě rány. Ucítil jsem náhle žhavou bolest, jako by mi někdo přitiskl na stehno rozpálené železo. Holmesova pistole zapraštěla na mužově hlavě. Měl jsem dojem,že se svalil jak dlouhý, tak široký na podlahu a že se mu z obličeje řine krev, zatímco ho Holmes prohledává, nemá-li u sebe další zbraň. Pak mne obemkly přítelovy pružné paže a pomohly mi do křesla.
„Neublížil vám, Watsone? Řekněte proboha, že vám neublížil!“
Stálo to za zranění – bylo by to stálo za četná zranění – že jsem poznal, jak hluboké a vřelé city se tají za tou chladnou maskou. Jasné, neúhybné oči se na okamžik zamžily, pevné rty se chvěly. Poprvé a jedinkrát jsem viděl, že Holmes má nejen skvělý mozek, ale i horoucí srdce. Celá ta léta, kdy jsem mu pokorně a jednoznačné sloužil, pro mne vyvrcholila v tomto okamžiku.
„To nic není, Holmesi. Pouhé škrábnutí.“ Rozřízl mi kalhoty kapesním nožem. „Máte pravdu,“ zvolal s úlevným povzdechem. „Je to pouze povrchní zranění.“ Jeho obličej ztvrdl jako křemen, když pohlédl na našeho zajatce, který se ještě celý omámený zvedal. „Měl jste štěstí, přisámbůh! Kdybyste byl Watsona zabil, nevyšel byste z této místnosti živ. Co můžete uvést na svou obranu?“
Nemohl uvést na svou obranu nic. Pouze seděl a mračil se. Opřel jsem se o Holmese a společně jsme nahlédli do sklípku, který odhalily tajné padací dveře. Stále ještě jej osvětlovala svíčka, již Evans snesl dolů. Měli jsme před očima mohutný zrezivělý stroj, velké role papíru, hromadu různých lahviček a malý stolek, na němž byly v řadách vyrovnány četné úhledné balíčky.
„Tiskařský stroj – padělatelova výzbroj,“ řekl Holmes.
„Ano, vážení,“ ozval se náš zajatec, vrávoravě povstal a sklesl na židli. „To byl největší padělatel, jakýho kdy Londýn zažil. Tohle je Prescottův stroj a v těch svazečkách na stole je dva tisíce Prescottových bankovek, každá má cenu sto liber a udáte je všude. Poslužte si, pánové. Dohodneme se a vy mě necháte běžet.“
Holmes se zasmál.
„Něco takového nemáme ve zvyku, pane Evansi. Tady u nás se nenajde skulinka, kudy byste uklouzl. Zastřelil jste toho Prescotta, že?“
„Jo, a vyfás jsem za to pět let, ačkoli on výtah pistoli první. Pět let – když jsem měl dostat metál jako talíř. Nikdo na světě nerozezná Prescottovy peníze od státních bankovek, a kdybych ho byl nevyřídil, byl by jima zaplavil Londýn. Nikdo než já neví, kde je dělal. Divíte se mi, že jsem se sem chtěl dostat? A co jsem si měl počít, když jsem zjistil, že ten blázen stará s broukama a s tím divným jménem na tom všem trůní a nikdy nevystrčí nos? Musel jsem ho odsud nějak vystrnadit. Divíte se mi? Možná že by bejvalo moudřejší ho odbouchnout. Nebylo by to nic těžkýho, jenže já jsem takovej měkkosrdcatej člověk a nedokážu střílet, když ten druhej nemá taky bouchačku. Koukejte, pane Holmes, copak jsem vlastně proved? Já s tou mašinou nepracoval. Neublížil jsem tomu dědkovi plesnivýmu. Nač mě chcete dostat?“
„Na nic než na pokus o vraždu, pokud mohu soudit,“ řekl Holmes. „Ale to už není naše starost. To přijde na pořad až v dalším jednání. Momentálně se zajímáme pouze o vaši milou osobu. Zatelefonujte prosím do Scotland Yardu, Watsone. Myslím, že je tím nepřekvapíte.“
Tak se tedy věci měly, pokud jde o Zabijáka Evanse a jeho pozoruhodnou pohádku o třech Garridebech. Později jsme se doslechli, že se ubohý starý pán už nevzpamatoval z otřesu zklamaných nadějí. Zřítil se mu vzdušný zámek a trosky ho pohřbily. Jeho stopy končí v jednom sanatoriu v Brixtonu.
Přátelé ze Scotland Yardu měli šťastný den, když objevili Prescottovu dílnu: věděli sice o její existenci, ale nepodařilo se jim po jeho smrti ji objevit. Evans skutečně prokázal veřejnosti velkou službu a díky jemu se několik vážených kriminalistů opět mohlo těšit nerušenému spánku, neboť padělatel představuje zcela mimořádné nebezpečí. Ochotně by byli hlasovali pro ten metál jako talíř, jehož se zločinec domáhal, ale nevděčná porota k tomu zaujala méně vlídné stanovisko a Zabiják se vrátil do temnot, odkud se krátce předtím vynořil.

Záhada na Thorském mostě

Kdesi v sejfech banky Cox a spol. na Charing Crossu spočívá plechová schránka, poznamenaná zubem času a stopami četných cest, na jejímž víku stojí mé jméno: MUDr. John H. Watson, důstojník indického armádního sboru v. v. Je až po okraj naplněna listinami, z nichž téměř všechny zaznamenávají jednotlivé pozoruhodné případy, jimiž se svého času zaobíral pan Sherlock Holmes. Některé z nich – a rozhodně nepatří k těm nezajímavým – se nepodařilo rozřešit, a z toho důvodu se sotva mohou stát předmětem mého vyprávění, když jim chybí konečné vysvětlení. Problém bez řešení může snad zajímat odborníka, ale běžného čtenáře by bezpochyby popudil. K těmto nedokončeným příběhům patří případ pana Jamese Phillimora, jenž se vrátil do vlastního domu pro deštník a od té chvíle už ho nikdy nikdo nespatřil. Neméně pozoruhodný byl případ jednostěžníku Alicia, který jistého jarního jitra veplul do nevelkého cáru mlhy a už se z něho nevynořil; jeho osud i osud jeho posádky zůstane navždy tajemstvím. Třetí takový případ, jenž stojí za pozornost, se týkal Isadory Persana, známého žurnalisty a šermíře: nalezli jej, jak vytřeštěně zírá do krabičky od sirek, která obsahovala jakýsi zvláštní hmyz, dosud vědě neznámý, a doplatil na to nebožák zdravým rozumem. Mimo tyto neprobádané případy je tam řada dalších, jež obsahují rodinné záležitosti natolik privátní, že by vzbudilo trapný úžas mnohých vysoce postavených osobností, kdybychom uznali za vhodné zveřejnit je v tisku. Nemusím snad zdůrazňovat, že takové porušení důvěry je vyloučené a že tyto záznamy budou utříděny a zničeny, když teď můj přítel už má čas věnovat se takovýmto úkolům. Krom toho však zůstává značný počet více či méně zajímavých případů, jež bych byl mohl už dávno připravit k otištění, nebýt obavy, aby se čtenářské veřejnosti neomrzely, což by se mohlo nepříznivě odrazit na věhlasu muže, jehož nadevše ctím. Některých jsem se zúčastnil a mohu o nich mluvit jako očitý svědek, zatímco v jiných případech jsem nebyl přítomen anebo jsem v nich hrál tak nepatrnou úložku, že mohou být popsány pouze nepřímo. Následující příběh čerpám z vlastní zkušenosti.
Onoho říjnového rána vál prudký vichr a já při oblékání postřehl, jak z osamělého platanu, který zdobí dvorek za naším domem, servává poslední listí. Scházel jsem k snídani v předtuše, že najdu svého druha v pochmurné náladě, neboť reagoval – jako všichni velcí umělci – velmi citlivě na své okolí. Proti všemu očekávání jsem však zjistil, že už téměř dojedl a že je v mimořádně přívětivém a radostném rozpoložení, ba že projevuje ono poněkud zlověstné veselí, jež se ho zpravidla zmocňovalo v nevážných chvílích.
„Máte nový případ, Holmesi?“ zeptal jsem se.
„Schopnost dedukce musí být nakažlivá, Watsone,“ odvětil. „Umožnila vám odhalit mé tajemství. Ano, mám nový případ. Po měsíci nudy a nezáživných hloupostí se kola opět roztočila.“
„Smím se zúčastnit?“
„Zatím toho není mnoho, čeho byste se zúčastnil, ale můžeme si o tom pohovořit, až pozříte ta dvě vejce natvrdo, jimž nás oblažila naše nová kuchařka. Jejich stav není zcela bez souvislosti s výtiskem Family Heraldu, jehož jsem si včera povšiml na stolku v hale. I tak nenáročná činnost jako uvařit vejce vyžaduje pozornost a vědomí ubíhajícího času, což nelze sladit s vřelou zálibou v romantických povídkách, jaké tiskne onen vynikající časopis.“
O čtvrt hodiny později bylo nádobí sklizeno a my usedli proti sobě.
„Slyšel jste už o Neilu Gibsonovi, zlatém králi?“
„Myslíte toho amerického senátora?“
„Býval po jistý čas senátorem za jeden ze západních států, avšak je spíše znám jako nejbohatší majitel zlatých dolů na světě.“
„Ano, vím o něm. Zřejmě žil nějakou dobu v Anglii. Jeho jméno je mi povědomé.“
„Ano, koupil si asi před pěti lety rozlehlé panství v Hampshiru. Možná že jste se doslechl o tragickém skonu jeho choti.“
„Ovšem. Teď si vzpomínám. Proto mi to jméno zní povědomě. Nevím však nic bližšího o tom, jak to všechno vlastně bylo.“
Holmes máchl rukou k nějakým listinám na židli. „Netušil jsem, že se tím případem budu zabývat, jinak bych si byl připravil výpisky,“ řekl. „Vzbudil sice nesmírnou senzaci, ale ve skutečnosti se jevil jako zcela jednoduchý. Obviněná je jistě zajímavá žena, jenže to nijak neubírá důkazům na přesvědčivosti. Takový dojem získala i porota při vyšetřování okolností smrti a u policejního soudu. Zakrátko přijde ten případ před okresní soud ve Winchesteru. Obávám se, že mne čeká nevděčná práce, Watsone. Mohu objasnit fakta, ale nemohu je změnit. Nevyjdou-li na světlo boží neznámé a nečekané skutečnosti, nevidím, več by můj klient mohl doufat.“
„Váš klient?“
„Ach, zapomněl jsem, že jsem vám o něm dosud neřekl. Začínám přejímat vlastnost, již jste si první osvojil vy, Watsone, totiž vyprávět příběh pozpátku. Měl byste si nejprve přečíst tohle.“
V dopise, jejž mi podal, stálo odvážnými, rozhodnými tahy:

hotel Claridge’s
3. října
Vážený pane Sherlocku Holmesi!
Nemohu přihlížet k tomu, jak nejušlechtilejší bytost, kterou kdy bůh stvořil, kráčí na smrt, aniž se k její záchraně učiní vše, co je v lidských silách. Neumím si ty události vysvětlit – marně bych se o to pokoušel – ale jsem skálopevně přesvědčen, se slečna Dunbarová je nevinná. Znáte celý případ – kdo by jej neznal? Vykládalo se o tom po celé zemi. A nikdo nepozvedl hlas na její obranu. Je to tak hrozná nespravedlnost, že mne to div nepřipraví o rozum. Vždyť ta žena by ve své dobrotě ani mouše neublížila. Navštívím vás zítra a uvidíme, zda do té temnoty nedokážete vnést paprsek světla. Možná že mám nějaký důkaz, aniž co tuším. Ať tak či tak, všechno, co vím, a všechno, co mám, včetně mé osoby, je vám k dispozici, jen když ji dokážete zachránit. Vynaložte všechen svůj um, který jste už tolikrát v životě prokázal.
S úctou
J. Neil Gibson

„Tady to máte,“ řekl Sherlock Holmes, vyklepal popel ze své ranní dýmky a zvolna si ji opět nacpal. „Onoho pána nyní očekávám. Co se zmíněného případu týče, sotva vám zbývá čas seznámit se se všemi těmito novinami; musím vám jej tedy vylíčit v kostce, máte-li sledovat další průběh s porozuměním. Dotyčný pán je velice vlivný finanční magnát, a jak jsem vyrozuměl, je to zároveň i člověk prudké a pánovité povahy. O jeho choti, oběti tragédie, vím jen to, že už nebyla nejmladší, a tento stav věcí ještě zhoršovala skutečnost, že přijali k dvěma malým dětem velice půvabnou guvernantku. O tyto tři lidi tedy jde. Tragédie se odehrála na impozantním starém šlechtickém sídle, tomto opěrném sloupu anglické historie. Teď pokud jde o neblahou událost: paní domu byla nalezena pozdě v noci na panství asi půl míle od domu. Byla ve večerní toaletě, ramena zahalená šálem, a hlavu měla prostřelenou pistolí. Zbraň nebyla nikde poblíž k nalezení, chyběl motiv k vraždě. Zbraň nebyla nikde poblíž, Watsone – to si uvědomte! Zločin byl zřejmě spáchán pozdě zvečera a mrtvou objevil hajný kolem jedenácté hodiny. Policie a lékař vyšetřovali na místě, než oběť odnesli do domu. Říkám to příliš zhuštěně, anebo to stačíte sledovat?“
„Je mi to zcela jasné. Proč však padlo podezření na vychovatelku?“
„Nu, předně tu jsou jisté velice výmluvné důkazy. Pistoli, z níž byl vystřelen jeden náboj odpovídajícího kalibru, nalezla policie na podlaze jejího šatníku.“ S očima upřenýma před sebe opakoval trhaně: „Na – podlaze – jejího – šatníku.“ Pak se odmlčel a já seznal, že se v duchu začal zaobírat jistými úvahami, z nichž by bylo pošetilé ho vyrušovat. Náhle se vzpamatoval a probral k činorodému životu. „Ano, Watsone, tam ji nalezli. Dost kompromitující, že? Oběma porotám se to tak jevilo. Mrtvá měla u sebe guvernantkou podepsaný lístek, v němž si s ní právě na onom místě smlouvala schůzku. Co tomu říkáte? A konečně je tu motiv. Senátor Gibson je přitažlivý muž. Zemře-li mu žena, kdo ji spíše vystřídá než mladá dáma, které její chlebodárce podle obecného mínění už předtím vnucoval svou pozornost? Láska, bohatství, postavení – a tomu všemu stojí v cestě pouze jedna odkvetlá žena. To vypadá zle, Watsone – velmi zle!“
„Máte pravdu, Holmesi.“
„Vychovatelka navíc nebyla s to prokázat alibi. Ba naopak: musela doznat, že byla u Thorského mostu – dějiště tragédie – přibližně v tu dobu. Nemohla to popřít, protože ji kolemjdoucí vesničan zahlédl.“
„Tím je to, zdá se, zpečetěno.“
„A přesto, Watsone – přesto! Onen most, sestávající z jednotlivých nosných kamenných kvádrů s oblouky po stranách, zajišťuje přejezd přes širokou, hlubokou, rákosím lemovanou říčku v místech, kde je nejužší. Na úpatí toho mostu ležela mrtvá paní. To jsou hlavní fakta. Ale zde přichází, pokud se nemýlím, náš klient, a podstatně dříve, než stanovil.“
Billy vkročil do dveří, ohlásil však jinou návštěvu, než jsme očekávali. Pana Marlowa Batese jsme ani jeden neznali. Byl to hubený, nervózní mužíček s výsměšnýma očima a křečovitým, nejistým vystupováním. Z lékařského hlediska se mi jevil jako člověk, který je na pokraji totálního nervového zhroucení.
„Jste zřejmě rozrušený, pane Batesi,“ řekl Holmes. „Račte se posadit. Obávám se, že se vám mohu věnovat jen krátce, protože budu od jedenácti hodin zaneprázdněn.“
„Vím to,“ vypravil ze sebe namáhavě návštěvník a pak se jal vyrážet krátké věty, jako by nemohl popadnout dech.
„Přijde pan Gibson. Pan Gibson je můj zaměstnavatel. Jsem správcem jeho panství. Je to zlosyn, pane Holmesi – ďábelský zlosyn.“
„To jsou silná slova, pane Batesi.“
„Musím to prohlásit se vší důrazností, pane Holmesi, neboť mám tak úzce vymezený čas. Nechci ani za nic, aby mne zde zastihl. Může přijít každou chvíli. Ale neměl jsem možnost dostavit se dříve. Jeho tajemník pan Ferguson mi sdělil až dnes ráno, že se pán má s vámi sejít.“
„A vy jste u něho zaměstnán jako správce?“
„Dal jsem výpověď. Za pár týdnů se zbavím té prokleté otročiny. Je to necitelný člověk, pane Holmesi, necitelný vůči všem kolem sebe. Jeho vyhlášená veřejná dobročinnost je pouhá zástěrka, která má skrýt jeho soukromé nepravosti. Hlavním terčem jeho nelibosti bývala však jeho choť. Zacházel s ní ukrutně – ano, ukrutně. Jak přišla o život, to nevím, ale jsem si jist, že jí připravil peklo na zemi. Pocházela z tropů – narodila se v Brazílii, jak bezpochyby víte.“
„Nikoli, to mi uniklo.“
„V tropech zrozená a tropy v povaze. Byla to dcera slunce a vášně. Milovala ho, jak jen taková žena dokáže milovat, ale když její krása začala vadnout – a slyšel jsem, že to byla krása zcela výjimečná – nic ho k ní už nepoutalo. Všichni jsme ji měli rádi, cítili jsme s ní a jeho jsme nenáviděli za to, jak se k ní choval. Je to ale člověk výmluvný a prohnaný. To je všechno, co jsem vám chtěl říci. Nedejte se ošálit povrchním zdáním! Uvnitř se skrývá něco jiného. Teď půjdu. Ne, ne, nezdržujte mne! Bude tady každou chvíli.“
A podivný návštěvník vyděšeně pohlédl na hodiny a doslova vyběhl ze dveří a zmizel.
„Koukám,“ řekl Holmes po chvíli, „že se ten pan Gibson zřejmě doma obklopuje samými oddanými dušemi. To varování však není bez užitku a nám zatím nezbývá nic než čekat, až se objeví on sám.“
Přesně v udanou dobu jsme zaslechli na schodech těžké kroky a Billy uvedl proslulého milionáře. Jakmile jsem ho spatřil, chápal jsem nejen obavy a antipatii jeho správce, ale i kletby, které tolik jeho obchodních konkurentů svolávalo na jeho hlavu. Kdybych byl sochařem a přál si zvěčnit úspěšného podnikatele, člověka s nepřístupným svědomím a železnými nervy, vybral bych si za model pana Neila Gibsona. Svou vysokou, hubenou, nepoddajnou postavou vzbuzoval dojem hladové chamtivosti. Abraham Lincoln zaměřený na přízemní cíle místo k vysokým. To by byla asi odpovídající představa tohoto muže. Jeho tvář mohla být vytesaná ze žuly: přísné rysy, nehybná jak kámen, nelítostná, hluboké vrásky, jizvy to četných krizí. Chladné šedé oči, vyhlížející bystře zpod ježatého obočí, si nás oba po řadě prohlédly. Uklonil se zběžně, když mne Holmes představil, a pak si s velitelskou sebejistotou přitáhl židli k mému druhovi a posadil se tak, že se ho kostnatými koleny téměř dotýkal.
„Dovolte, abych prohlásil hned zpočátku, pane Holmesi,“ začal, „že v tomto případě pro mne peníze nehrají roli. Můžete je pálit na hranici, jestli vám to poslouží k osvíceni pravdy. Ta žena je nevinná a ta žena musí být očištěna, a je na vás, abyste to dokázal. Jmenujte částku.“
„Požaduji za své odborné služby fixní taxu,“ řekl Holmes chladně. „Neměním ji, ledaže od ní ustoupím vůbec.“
„Nu, když vám nezáleží na dolarech, myslete na slávu. Jestli se vám tohle zdaří, bude vás vynášet každý časopis v Anglii i v Americe. Na dvou kontinentech se nebude mluvit o ničem jiném než o vás.“
„Děkuji vám, pane Gibsone, ale nemyslím, že bych potřeboval velebit. Snad vás to překvapí, ale já pracuji nejraději anonymně, a co mne láká, je především vlastní problém. Maříme však čas. Soustřeďme se na fakta.“
„Myslím, že ta nejdůležitější najdete v novinách. Nevím, co ještě bych mohl dodat, aby vám to pomohlo. Přejete-li si však cokoli objasnit – prosím, kvůli tomu jsem zde.“
„Zbývá pouze jediný bod.“
„Který to je?“
„Jaký byl přesné vztah mezi vámi a slečnou Dunbarovou?“
Zlatý král sebou prudce trhl a začal vstávat ze židle. Pak se mu vrátil jeho nehybný klid.
„Předpokládám, že máte právo – snad je to i vaše povinnost – položit takovou otázku, pane Holmesi.“
„Na tomto předpokladu se shodneme,“ řekl Holmes.
„Pak vás ujišťuji, že naše vztahy byly výhradně a vždy pouze vztahem zaměstnavatele k mladé ženě, s níž nikdy nehovořil, ba ani ji neviděl jinak než ve společnosti svých dětí.“
Holmes vstal.
„Jsem člověk velmi zaneprázdněný, pane Gibsone,“ řekl, „a nemám ani čas, ani chuť na plané rozhovory. Poroučím se vám.“
Náš návštěvník rovněž povstal a jeho vysoká suchá postava se tyčila nad Holmesem. Zpod ježatého obočí to hněvivě zajiskřilo a bledé tváře se lehce zbarvily.
„Co tím u všech všudy chcete říci, pane Holmesi? Odmítáte ujmout se mého případu?“
„Přinejmenším odmítám ujmout se vás, pane Gibsone. Domníval jsem se, že jsem to vyjádřil dost jasně.“
„Dost jasně, to ano, ale co za tím vězí? Chcete zvýšit honorář, bojíte se do toho pustit, či co? Mám právo na otevřenou odpověď.“
„Takové právo snad máte a já vám otevřeně odpovím,“ řekl Holmes. „Tento případ je sám o sobě dost složitý, než abychom si ho ještě ztěžovali nevěrohodnými informacemi.“
„Chcete říct, že lžu.“
„Snažil jsem se to vyjádřit co nejtaktněji, trváte-li však na tom obratu, nebudu vám odporovat.“
Vyskočil jsem, neboť pohnutí, zračící se na milionářově tváři, vypadalo nebezpečně a nadto pozvedl Gibson svou mohutnou kostnatou pěst. Holmes se nevzrušeně usmál a natáhl se pro dýmku.
„Jen žádné dramatické scény, pane Gibsone. Zjistil jsem, že po snídani vyvede člověka z míry i zcela banální hádka.“
Zlatý král s vynaložením úsilí ovládl svůj hněv. Nemohl jsem ho neobdivovat, neboť v minutě potlačil žhavý plamen hněvu a nahradil jej ledovou a pohrdavou lhostejností.
„Máte právo se rozhodnout. Předpokládám, že víte, jak vést svou živnost. Nemohu vás přimět, abyste se nějakým případem zabýval proti své vůli. Neposloužil jste si však tím, co se dnes stalo, pane Holmesi, neboť jsem už zničil mocnější muže, než jste vy. Nikomu dosud neprospělo, když se mi postavil.“
„Podobná slova jsem už často vyslechl, a přesto tu sedím,“ řekl Holmes s úsměvem. „Poroučím se vám, pane Gibsone. Máte se toho ještě mnoho co učit.“
Návštěvník hlučně odešel, ale Holmes pokuřoval nevzrušeně a mlčky upíral zasněný pohled do stropu.
„Váš názor, Watsone?“ zeptal se konečně.
„Víte, Holmesi, uvážíme-li, že tohle je člověk, který je zvyklý smést každou překážku z cesty, a uvědomíme-li si, že se mu manželka mohla jevit jako taková překážka a že si ji zošklivil, jak nám ten Bates přímo řekl, musím doznat, že se mi jeví –“
„Právě. I mně se to tak jeví.“
„Ale co měl s tou vychovatelkou a jak jste na to přišel?“
„Blufoval jsem, Watsone, blufoval! Když jsem porovnal ten vášnivý, nekonvenční, neobchodní tón jeho dopisu s jeho sebejistým vystupováním a celkovým zjevem, připadalo mi zcela zřejmé, že tu musí působit nějaký hluboký cit, jenž se soustřeďuje spíše na obviněnou než na oběť. Musíme poznat přesné vztahy oněch tří lidí, máme-li se dobrat pravdy. Viděl jste, jak jsem na něho zpříma zaútočil a jak málo se ho to dotklo. Pak jsem blufoval, abych v něm vzbudil dojem, že jsem si naprosto jist, když ve skutečnosti šlo pouze o hluboké podezření.“
„Možná že se vrátí?“
„Určitě se vrátí. Musí se vrátit. Nemůže se spokojit s daným stavem. Aha! Nezvoní někdo? Ano, jsou to jeho kroky. Nu, pane Gibsone, právě jsem říkal doktoru Watsonovi, že jste se poněkud opozdil.“
Zlatý král vešel do místnosti pokornějším způsobem, než ji opustil. Zraněná pýcha se mu stále zračila v nedůtklivém pohledu, ale zdravý rozum mu napověděl, že se musí podrobit, chce-li dosáhnout svého cíle.
„Přemýšlel jsem o tom, pane Holmesi, a dospěl jsem k závěru, že jsem se unáhlil, když jsem přijal s nelibostí vaše slova. Oprávněně chcete znát fakta, ať jsou jakákoli, a já si vás proto vážím. Mohu vás však ujistit, že vztah mezi slečnou Dunbarovou a mnou nemá s tímto případem nic společného.“
„To snad musím posoudit sám, nemyslíte?“
„Hm, možná že máte pravdu. Jste jako lékař, který chce poznat všechny symptomy, než stanoví diagnózu.“
„Přesně tak. To je výstižné přirovnání. A pouze pacient, jenž má proč klamat svého lékaře, by zamlčoval fakta svého případu.“
„To je možné, ale uznáte, pane Holmesi, že většině mužů by bylo proti mysli, kdyby se jich někdo bez obalu zeptal, jaký vztah mají k jisté ženě – jde-li o vážný cit. Soudím, že většina mužů má někde hluboko v duši malé soukromé útočiště, kde vetřelci nejsou vítáni. A vy jste tam náhle vtrhl. Váš cíl vás omlouvá, jelikož to děláte proto, abyste se pokusil ji zachránit. Nu, zábrany padly, závory jsou dokořán a můžete bádat, kde se vám zlíbí. Co chcete vědět?“
„Pravdu.“
Zlatý král se na okamžik odmlčel, jako by si to všechno potřeboval srovnat v hlavě. Jeho zachmuřená, hlubokými vráskami protkaná tvář se zdála ještě smutnější a vážnější než dřív.
„Vylíčím vám to zcela krátce, pane Holmesi,“ řekl posléze. „Některé věci jsou bolestné a těžko se mi o nich mluví, nebudu tedy zabíhat do podrobností víc, než je třeba. Seznámil jsem se se svou chotí, když jsem hledal zlato v Brazílii. Maria Pintová byla dcerou jednoho vládního činitele z Manaosu a byla velice krásná. Tehdy zamlada jsem ještě lehce vzplanul, ale i dnes, když posuzuji minulost s chladnou rozvahou a kritičtějšíma očima, vidím, že vynikala vzácnou a mimořádnou krásou. Měla také hlubokou a složitou povahu, vášnivou, horoucí, tropickou a výbušnou, a tím se zcela odlišovala od amerických žen, jež jsem znával. Zkrátka a dobře, zamiloval jsem se do ní a vzal jsem si ji. Teprve když milostné okouzlení pominulo – a ono trvalo léta – uvědomil jsem si, že nemáme nic – ale vůbec nic – společného. Moje láska k ní vychladla. Kdyby byla vychladla i její, všechno mohlo být lehčí. Znáte však podivuhodné duše žen! Ať jsem dělal, co dělal, nic ji ode mne nemohlo odvrátit. Jednal-li jsem s ní příkře, ba dokonce krutě, jak někteří tvrdili, bylo to proto, že jsem se snažil zabít její lásku nebo ji proměnit v nenávist, jelikož jsem věděl, že by to pak bylo snazší pro ni i pro mne. Ji však nic nezměnilo. Zbožňovala mne v anglických

lesích, jako mne zbožňovala před dvaceti lety na březích Amazonky. Ať jsem dělal co dělal, milovala mne stejně oddaně jako dřív.
Pak přišla slečna Grace Dunbarová. Přihlásila se nám na inzerát a stala se vychovatelkou našich dvou dětí. Snad jste viděli její podobenku v novinách. Kdekdo prohlašuje, že je rovněž velice krásná. Nepředstírám, že jsem přísnějších mravů než moji bližní, a doznávám, že jsem nedokázal žít s takovou ženou pod jednou střechou a být s ní denně ve styku, aniž jsem propadl jejímu kouzlu. Můžete mne za to odsuzovat, pane Holmesi?“
„Neodsuzuji vás za vaše city. Odsuzoval bych vás; kdybyste je byl vyjevil, neboť tato mladá dáma byla v jistém smyslu pod vaší ochranou.“
„Nu, snad máte pravdu,“ řekl milionář, ač mu po této výtce opět na okamžik hněvivě zajiskřilo v očích. „Nepředstírám, že jsem lepší, než jsem. Víte, nikdy v životě jsem neváhal vztáhnout ruku a vzít si, po čem jsem zatoužil, a dosud nikdy jsem netoužil po ničem tak horoucně jako po tom, aby mne tahle žena milovala a patřila mi. Řekl jsem jí to.“
„Tak vy jste jí to řekl!“
Holmes dokázal dát najevo velké rozhořčení, když ho něco pobouřilo.
„Řekl jsem jí, že bych si ji vzal, kdyby to šlo, ale že to není v mé moci. Řekl jsem jí, že mi na penězích nezáleží a že udělám vše, aby byla spokojená a zabezpečená.“
„Vskutku velkorysé,“ poznamenal Holmes s úšklebkem.
„Podívejte se, pane Holmesi, přišel jsem si k vám pro důkazy, ne pro lekci o morálce. Nestojím o vaše kritické poznámky.“
„Ujal jsem se toho případu jen kvůli té mladé dámě,“ řekl Holmes přísně. „Nevím, zda je víc ohrožena obviněním proti ní vzneseným, anebo tím, k čemu se sám doznáváte, totiž že jste se pokusil uvrhnout do zkázy bezbranné děvče, které dlelo pod vaší střechou. Boháči jako vy se musí naučit, že ne každý se dá uplatit, aby zavíral oči před jejich nepravostmi.“
K mému překvapení přijal Zlatý král tu výtku bez rozezlení.
„Dnes to už nahlížím. Děkuji bohu, že se mé záměry neuskutečnily tak, jak jsem si přál. Nechtěla o tom ani slyšet a chystala se nás okamžitě opustit.“
„A proč tak neučinila?“
„Nu, předně na ní závisejí další lidé a nebylo by pro ni lehké přivést je do nesnází tím, že se vzdá živobytí. A když jsem se jí zapřísáhl – což jsem učinil – že už ji nikdy nebudu obtěžovat, uvolila se zůstat. Ale byl tu ještě další důvod. Věděla, jaký má na mne vliv a že jí vyhovím spíš než komukoli jinému. Chtěla toho využít pro dobro.“
„V jakém smyslu?“
„Věděla něco o mých obchodních záležitostech. Zasahují široké oblasti – širší, než si běžný člověk dokáže představit. Mohu vytvářet anebo zničit – obvykle zničit – nejen jednotlivce, ale celé společnosti, města, ba i národy. Obchod je tvrdá hra, a kdo je slabý, toho postaví ke zdi. Hrál jsem tu hru s využitím všech možností. Nikdy jsem nekřičel o pomoc a nezáleželo mi na tom, křičí-li druhý. Ona se však na to dívala jinak. Soudím, že měla pravdu. Věřila a prohlašovala, že jednotlivec, který má víc, než potřebuje, by neměl bažit po majetku na úkor desetitisíců zničených lidí, kterým nezbývá ani na obživu. Tak se na to dívala a já si myslím, že uměla dohlédnout za dolary k něčemu, co má trvalejší hodnotu. Zjistila, že jsem ochoten ji vyposlechnout, a domnívala se, že poslouží světu, bude-li ovlivňovat mé počínání. Zůstala tedy u nás – a pak se přihodilo tohle.“
„Můžete to nějak objasnit?“
Zlatý král se na chvíli odmlčel a s hlavou zabořenou v dlaních soustředěně přemýšlel.
„Vypadá to pro ni moc špatně. To nemohu popřít. A co se v ženské duši odehrává a co žena dokáže učinit, to žádný muž ani netuší. Zpočátku jsem z toho byl tak rozrušený a překvapený, až jsem byl hotov se domnívat, že na ni něco zcela mimořádně zapůsobilo a přimělo ji k počínání zcela protichůdnému jejímu povahovému založení. Pak mne napadlo jedno vysvětlení. Svěřím se vám s ním, pane Holmesi, ať už má své oprávnění, nebo ne. Nemůže být pochyb o tom, že moje paní krutě žárlila. Duševní sblížení může vzbudit stejně zoufalou žárlivost jako tělesné, a třebaže moje paní neměla důvod – a já se domnívám, že si toho byla vědoma – k žárlivosti z tělesných důvodů, věděla, že ta mladá Angličanka má takový vliv na mé myšlení i na mé počínání, jakého ona nikdy nedosáhla. Byl to ušlechtilý vliv, ale to na věci nic neměnilo. Šílela nenávistí a žhavá atmosféra Amazonky jí odjakživa kolovala v krvi. Možná že se odhodlala zabít slečnu Dunbarovou – anebo řekněme, že ji chtěla pohrozit pistolí a vyděsit ji do té míry, že by od nás odešla. Mohlo dojít k potyčce, při níž vyšla z pistole rána a zasáhla tu, která ji držela v ruce.“
„O této eventualitě jsem už také uvažoval,“ řekl Holmes. „Je to vskutku jediná možná alternativa k promyšlené vraždě.“
„Jenže ona to naprosto popírá.“
„Nu, to nemusí být konečné slovo – že? Člověk by chápal, že dáma, která se ocitne v tak děsivé situaci, by mohla prchat domů a v rozrušení nepustit pistoli z ruky. Mohla by ji dokonce odhodit do šatníku, sotva si vědoma toho, co dělá, a když se později pistole našla, pokusila by se vyklouznout z toho nepravdivým popřením, protože považuje za nemožné cokoli vysvětlovat. Kdo vyvrátí takový předpoklad?“
„Slečna Dunbarová osobně.“
„Snad.“
Holmes pohlédl na hodinky. „Nepochybuji o tom, že se nám podaří obstarat si bez prodlení potřebná povolení, takže bychom mohli odjet do Winchesteru večerním vlakem. Až si s tou mladou dámou promluvím, budu pravděpodobně lépe s to objasnit vám tuto záležitost, ač nemohu slíbit, že dospěji k takovým závěrům, jaké byste uvítal.“
Jednání o úřední propustku se protáhlo, a tak už jsme ten den do Winchesteru nedojeli. Místo toho jsme přibyli do Thorského zámku na hampshirském panství pana Neila Gibsona. Nedoprovázel nás osobně, ale dostali jsme adresu na seržanta Coventryho od místní policie, který případ vyšetřoval. Byl to vysoký, hubený člověk, připomínající kostlivce, a počínal si tak uzavřeně a tajuplně, že vzbuzoval dojem, jako by věděl nebo tušil mnohem víc, než si troufá vyjevit. Měl také ve zvyku ztišit hlas náhle do šepotu, jako by odhaloval životně důležité tajemství, ač obvykle šlo jen o zcela běžné sdělení. Přes toto rafinované počínání v nás brzy vzbudil dojem slušného, poctivého chlapíka, jemuž hrdost nebrání doznat, že si neví rady a že vítá jakoukoli pomoc.
„Každopádně vás tu vidím raději než Scotland Yard, pane Holmesi,“ řekl. „Jak zavolají k nějakému případu Scotland Yard, nedostane se místnímu člověku ani trocha uznání, když to dobře dopadne, ale když ne, svede se to na něho. Vy prý ale hrajete poctivě, jak jsem slyšel.“
„Já v té věci nemusím vůbec figurovat,“ řekl Holmes k očividné úlevě našeho melancholického společníka. „Podaří-li se mi to objasnit, nežádám, aby padlo mé jméno.“
„To je od vás namouduši velkomyslné. A vašemu příteli doktoru Watsonovi můžeme jistě důvěřovat. Poslyšte, pane Holmesi, než dojdeme na místo, rád bych se vás na něco zeptal. Nezmínil bych se o tom živé duši, jen vám.“ Rozhlédl se kolem sebe, jako by se sotva odvažoval pronést ta slova. „Nemáte dojem, že by mohlo padnout podezření i na samotného pana Neila Gibsona?“
„Uvažoval jsem o tom.“
„Když vy jste neviděl slečnu Dunbarovou. Je to po všech stránkách skvělá mladá žena. Měl dobrý důvod, aby si přál odstranit svou paní. A tihle Amerikáni sáhnou po pistoli jedna dvě, ne jako naši lidé. Byla to přece jeho pistole.“
„To se nezvratně prokázalo?“
„Ano. Měl ještě druhou takovou do páru.“
„Do páru? A kde je teď ta druhá?“
„Víte, ten pán má celý arzenál takových i onakých zbraní. Nenašli jsme žádnou, která by té pistoli přesně odpovídala – ale pouzdro je pro dvě.“
„Jestli šly do páru, měla by se přece najít i ta druhá.“
„Všechny zbraně v tom domě jsme shromáždili, kdybyste si přál podívat se na ně.“
„Snad později. Myslím, že se nejprve vydáme společně na místo, kde se tragédie udála, a prozkoumáme to tam.“
Rozhovor se odehrával v přijímacím pokojíku seržantova malého domku, který sloužil zároveň za místní policejní stanici. Když jsme přešli asi půl míle po větrném vřesovišti, které se třpytilo zlatem a bronzem vadnoucích kapradin, ocitli jsme se u postranní branky, otvírající přístup na Thorské panství. Stezka nás zavedla nejprve do bažantnice a odtud pak jsme z paseky zahlédli na vrcholu kopce rozlehlé sídlo s dřevěnými trámy, zpola s tudorském a zpola v georgiánském slohu. Vedle nás se prostírala do dáli rákosím zarostlá vodní plocha, která se uprostřed, kde cesta pro kočáry vedla přes kamenný můstek, zužovala, ale po obou stranách mostu se opět rozlévala doširoka. Náš průvodce se zastavil u předmostí a ukázal na zem.
„Tady ležela mrtvá pani Gibsonová. Označil jsem to místo kamenem.“
„Slyšel jsem, že jste se sem dostavil, ještě než ji odnesli.“
„Ano, okamžitě pro mne poslali.“
„Kdo pro vás poslal?“
„Sám pan Gibson. Jakmile vypukl poplach a on sem spolu s ostatními přiběhl z domu, přikázal, aby se s ničím nepohnulo, dokud nepřijde policie.“
„To bylo rozumné. Z novinových zpráv jsem vyrozuměl, že rána byla vypálena zblízka.“
„Ano, docela zblízka.“
„Do pravého spánku?“
„Přímo za něj.“
„Jak leželo tělo?“
„Na zádech prosím. Nic nenasvědčovalo tomu, že by bylo došlo k nějaké potyčce. Poranění žádná. Zbraň nikde poblíž. Stručný lístek od slečny Dunbarové svírala mrtvá v levé ruce.“
„Svírala, říkáte?“
„Ano, pane. Sotva se nám podařilo rozevřít jí ruku.“
„To je velice důležité. Vylučuje to možnost, že by tam byl někdo umístil ten lístek po smrti paní Gibsonové, aby svedl pátrání na falešnou stopu. Propánakrále! Vzpomínám si, že ten lístek obsahoval zcela stručné sdělení:

Přijdu k Thorskému mostu v devět hodin.
G. Dunbarová
Bylo to tak, že?“
„Ano, pane Holmesi.“
„Doznala slečna Dunbarová, že to psala?“
„Ano.“
„Jak to vysvětlila?“
„Hodlá se hájit až u soudu. Neřekla k tomu nic.“
„Je to skutečně zajímavý problém. Smysl toho dopisu zůstává záhadou, nemyslíte?“
„Jestli dovolíte, pane,“ řekl náš průvodce, „mně to připadá jako jediný jasný bod v celém tom případě.“
Holmes zakroutil hlavou.
„Vycházíme-li z předpokladu, že lístek je pravý a že jej skutečně psala slečna Dunbarová, musela jej adresátka dostat o něco dřív – řekněme hodinu nebo dvě předtím. Proč jej tedy stále ještě svírala v levé ruce? Nemusela se na něj při rozhovoru odvolávat. Nepřipadá vám to pozoruhodné?“
„Hm, něco na tom je, když to takhle říkáte.“
„Chtěl bych se tu na chvíli posadit a v klidu o tom přemýšlet.“ Holmes usedl na kamennou obrubu mostu a já viděl, jak jeho bystré šedé oči vysílají tázavé pohledy na všechny strany. Náhle znovu vyskočil a rozběhl se k protějšímu parapetu, vytrhl z kapsy lupu a začal si bedlivě prohlížet opracovaný kámen.
„Tohle je zvláštní,“ podotkl.
„Ano, pane Holmesi, všiml jsem si toho uštípnutého okraje. Patrné to udělal některý kolemjdoucí.“
Kámen byl šedý, ale na tomto jediném místě se bělala skvrna nepřesahující velikostí šestipenci. Když člověk pohlédl zblízka, viděl, že se povrch odštípl jako po prudké ráně.
„Na to bylo potřeba značné síly,“ řekl Holmes zamyšleně. Udeřil několikrát holí do zídky; nezanechalo to sebemenší stopu. „Ano, byl to tvrdý úder. A na takovém zvláštním místě. Nebyl veden shora, ale zdola; všimněte si, že je na spodním okraji parapetu.“
„Ale mrtvá ležela aspoň patnáct stop odtud.“
„Ano, mrtvá ležela patnáct stop odtud. Možná že se to celé záležitosti nijak netýká, ale stojí to za zaznamenání. Nemyslím, že bychom tu ještě něco poučného objevili. Nepostřehl jste tu stopy žádných kroků, říkáte?“
„Půda byla tvrdá jako kámen. Nebyly na ní vůbec žádné stopy.“
„Můžeme tedy jít. Zastavíme se nejprve v sídle pana Gibsona a prohlédneme si ty zbraně, o nichž jste hovořil. Pak budeme pokračovat v cestě do Winchesteru, neboť bych si rád pohovořil se slečnou Dunbarovou, než se pustíme dál.“
Pan Neil Gibson se ještě nevrátil z města, ale zastihli jsme tam onoho neurotického pana Batese, jenž nás ráno vyhledal. Se zvráceným potěšením nám ukazoval úctyhodnou sbírku střelných zbraní všemožných tvarů a rozměrů, již nashromáždil jeho zaměstnavatel v průběhu svého dobrodružného života.
„Pan Gibson má nepřátele, což nepřekvapí nikoho, kdo ho zná a kdo zná jeho způsoby,“ řekl. „V noci mívá v zásuvce u postele nabitý revolver. Je to člověk násilnické povahy, pane, a jsou chvíle, kdy se ho všichni bojíme. Jsem si jist, že naše nebohá zesnulá milostpaní často prožívala velkou hrůzu.“
„Viděl jste někdy na vlastní oči, že by vůči ní použil fyzického násilí?“
„Ne, to nemohu říci. Ale slyšel jsem výrazy, které se tomu téměř vyrovnaly – slova plná chladného, zraňujícího opovržení, a dokonce i před služebnictvem.“
„Náš milionář zřejmě nepůsobí ve svém soukromí jako zářný vzor,“ poznamenal Holmes, když jsme se ubírali k nádraží. „Hm, objevili jsme hezkou řádku faktů, Watsone, včetně některých dosud neznámých, ale přitom se zdá, že k závěrům máme ještě daleko. Přes zjevné antipatie, které chová pan Bates k svému zaměstnavateli, vysvítá z jeho výpovědi, že ve chvíli, kdy vznikl poplach, dlel pan Gibson v knihovně. Večeře skončila o půl deváté a v mezidobí probíhalo všechno jako obvykle. Pravda, zpráva o neštěstí přišla až dost pozdě, ale událo se přibližně v době uvedené na lístku. Nic nenasvědčuje tomu, že by byl pan Gibson vyšel z domu poté, co se v pět hodin vrátil z města. Na druhou stranu slečna Dunbarová, jak jsem vyrozuměl, doznává, že se měla sejít s paní Gibsonovou u mostu. Víc o tom nechtěla říci, neboť jí její právník poradil, aby s obhajobou vyčkala. Potřebuji položit té slečně několik životně důležitých otázek a nebudu mít klid, dokud s ní nepromluvím. Musím přiznat, že by se mi její postavení jevilo jako zcela beznadějné, nebýt jedné věci.“
„A které, Holmesi?“
„Že se našla ta pistole v jejím šatníku.“
„Propána, Holmesi!“ zvolal jsem, „mně se právě tato okolnost zdá nejvíce přitěžující.“
„I kdežpak, Watsone. Už při prvním zběžném čtení mi to připadalo velmi podivné, a teď, když jsem se blíže seznámil s případem, je to můj jediný důvod k naději. Musíme hledat logické souvislosti. Kde chybí, větří člověk klam.“
„Vůbec vám nerozumím.“
„Podívejte, Watsone, představte si na chvíli sám sebe v roli ženy, která se chladnokrevným, předem promyšleným způsobem hodlá zbavit sokyně. Všechno jste uvážil. Napsal jste lístek. Oběť přišla. Máte zbraň. Zločin je dokonán. Dosáhl jste svého odborně a beze zbytku. A pak mi chcete tvrdit, že po vykonání tak obratného zločinu si pokazíte svou zločineckou reputaci tím, že zapomenete odhodit zbraň mezi rákosí do blízkého močálu, který by ji navěky pohřbil, ale že se rozhodnete donést ji domů a pečlivě ji uschováte ve vlastním šatníku, kde budou určitě hledat nejdřív? Vaši nejlepší přátelé by vás sotva mohli označit za rafinovaného intrikána, Watsone, ale neumím si představit, že byste se dopustil tak pošetilé chyby –“
„Pod vlivem rozrušení –“
„Ne, ne, Watsone, nepřipouštím, že by to bylo možné. Kdo si předem chladnokrevně promyslí zločin, promyslí si stejně chladnokrevně, jak zahladí stopy. Doufám proto, že jsme narazili na čísi vážný omyl.“
„I tak toho zbývá ještě hodně k vysvětlení.“
„Pustíme se tedy do vysvětlování. Jakmile jednou změníte základní stanovisko, pak právě ta skutečnost, která vypadala nejhrozivěji, se změní v klíč k pravdě. Například tahle pistole. Slečna Dunbarová prohlašuje, že jí o žádné pistoli není nic známo. Podle naší nové teorie mluví pravdu. Tudíž ji musel do šatníku někdo umístit. Kdo ji tam umístil! Kdo to byl? Někdo, kdo ji chtěl uvrhnout v podezření. Není ta osoba totožná s pachatelem? Vidíte, že narazíme okamžitě na sérii velice výmluvných otázek.“
Byli jsme nuceni ve Winchesteru přespat, jelikož úřední formality dosud neproběhly, ale nazítří ráno jsme v doprovodu pana Joyce Cummingse, mladého advokáta na prahu slibné kariéry, jenž byl pověřen obhajobou, směli navštívit dotyčnou slečnu v cele. Očekával jsem už podle toho, co jsme slyšeli, že to bude krasavice, ale nikdy nezapomenu, jak mocným dojmem na mne slečna Dunbarová zapůsobila. Nedivil jsem se, že i pánovitý milionář v ní našel bytost, jíž neuměl vzdorovat, bytost, která ho dokázala ovládat a vést. Když se člověk zadíval na její výrazné, čistě modelované a přitom citlivé rysy, měl pocit, že kdyby se i byla dopustila nějakého odsouzeníhodného činu, má přese všechno v povaze jistou vrozenou ušlechtilost, která ji vede vždy k tomu, aby zastávala zájmy dobra. Byla to vysoká tmavovláska vznosné postavy a poutavé osobnosti, ale v jejích černých očích utkvěl prosebný, bezmocný výraz uštvaného tvora, jenž vytušil, že se kolem něho stahují sítě, ale neví si rady, jak uniknout z pasti. Když nyní pochopila, že za ní můj slavný přítel přišel, aby jí pomohl, ukázal se na pobledlých tvářích nádech barvy a v pohledu, jejž k nám obrátila, zasvitl paprsek naděje.
„Nezmínil se vám snad pan Neil Gibson o tom, co se mezi námi odehrálo?“ zeptala se tichým, rozčileným hlasem.
„Zmínil,“ odvětil Holmes, „a nemusíte se tedy trápit líčením této stránky případu. Od chvíle, co jsem vás uviděl na vlastní oči, jsem ochoten uvěřit páně Gibsonovu tvrzení o vlivu, který jste na něj měla, i o nevinné povaze vašich vzájemných vztahů. Proč se však celá tahle situace nevysvětlila u soudu?“
„Připadalo mi neuvěřitelné, že by se takovéto obvinění nevyvrátilo. Domnívala jsem se, že stačí počkat, a celá záležitost se objasní, aniž budeme nuceni vykládat trapné podrobnosti ze soukromí. Zdá se však, že místo aby se situace vyjasnila, všechno se ještě zhoršilo.“
„Drahá slečno,“ zvolal Holmes se vší vážností, „snažně vás prosím, abyste si nedělala žádné iluze. Tuhle pan Cummings by vás mohl ujistit, že v této chvíli máme v ruce nějhorší možné karty a že musíme udělat všechno, co je v lidských silách, máme-li vyhrát. Krutě bych vás klamal, kdybych vám zastíral, že vám hrozí velmi vážné nebezpečí. Poskytněte mi tedy všemožnou pomoc, abych se dopátral pravdy.“
„Nebudu nic zatajovat.“
„Povězte nám upřímně, jaké byly vztahy mezi vámi a chotí pana Gibsona.“
„Nenáviděla mne, pane Holmesi. Nenáviděla mne se vší vášní své tropické povahy. Byla to žena, která nedělala nic polovičatě, a právě tak hluboce, jak milovala svého manžela, tak hluboce nenáviděla mne. Je možné, že špatně pochopila naše vztahy. Nechtěla bych jí ublížit, ale ona milovala tak žhavě v tělesném smyslu slova, že mohla sotva chápat rozumové, a snad i duševní pouto mezi jejím manželem a mnou, anebo si představit, že zůstávám v jeho domě pouze proto, abych pomohla využít jeho moci k dobrým účelům. Vidím teď, že jsem si nepočínala správně. Nic mne neopravňovalo zůstávat tam, kde má přítomnost působila utrpení, ač je víc než pravděpodobné, že by utrpení bylo zůstalo, i kdybych byla ten dům opustila.“
„A nyní bych vás prosil, slečno Dunbarová,“ řekl Holmes, „abyste nám přesně vylíčila, co se onoho večera přihodilo.“
„Mohu vám povědět pravdu, pokud ji znám, pane Holmesi, ale nejsem s to nic dokázat a některé okolnosti – vrcholně důležité – nemohu vysvětlit, ani si neumím představit, jak by se daly vysvětlit.“
„Uvedete-li vy fakta, možná že ostatní najdou vysvětlení.“
„Pokud se tedy týká mé přítomnosti na Thorském mostě onoho večera: dostala jsem od paní Gibsonové ráno lístek. Ležel na stole v pracovně dětí a je možné, že ho tam zanechala ona sama. Naléhavě mne žádala, abych se tam s ní po večeři sešla, že mi musí říci něco důležitého, a prosila mne, abych položila odpověď na sluneční hodiny v zahradě, jelikož si přeje, aby to zůstalo jen mezi námi. Nechápala jsem, nač takové tajnosti, ale vyhověla jsem jí a přijala jsem navrhovanou schůzku. Požádala mne, abych její dopis zničila, a já ho spálila na roštu v pracovně. Velice se bála manžela, jelikož se k ní choval tak příkře, až jsem mu to sama často vytýkala, a tak mne nenapadlo jiné vysvětlení pro její počínání, než že si přeje, aby se nedověděl o našem rozhovoru.“
„A přitom si vaši odpověď pečlivě schovala?“
„Ano. Překvapilo mne, když jsem slyšela, že ten lístek držela po smrti v ruce.“
„A co se událo pak?“
„Odebrala jsem se na určené místo, jak jsem slíbila. Když jsem došla k mostu, už na mne čekala. Až do té chvíle jsem si vůbec neuvědomila, jak mne ta nebožačka nenávidí. Počínala si jako šílená – opravdu si myslím, že šílená byla, pouze její šílenství se neprojevovalo vnějšími známkami, ale obratně je tajila, jak to duševně nemocní lidé někdy umějí. Jak jinak by se byla se mnou mohla přátelsky stýkat den co den, když přitom v srdci planula takovou nenávistí? Nebudu opakovat, co všechno mi řekla. Dala průchod svému divokému hněvu a vychrlila na mne strašlivý proud slov. Vůbec jsem jí na to nic neřekla – nemohla jsem. Byl to otřesný zážitek. Zacpala jsem si rukama uši a utíkala jsem pryč. Ve chvíli, kdy jsem ji opustila, stála u předmostí a hlasitě mne proklínala.“
„Kde ji pak nalezli?“
„Pár metrů od onoho místa.“
„Vycházíme z předpokladu, že ji smrt potkala krátce po vašem odchodu – vy jste však nezaslechla výstřel?“
„Ne, neslyšela jsem nic. Byla jsem však opravdu tak rozrušená a zděšená tím hrozným výstupem, pane Holmesi, že jsem utíkala hledat útočiště v klidu svého pokoje. Nebyla jsem s to vnímat, co se děje kolem.“
„Pravíte, že jste se vrátila do svého pokoje. Vyšla jste z něho dřív než příštího jitra?“
„Ano, když se rozkřiklo, že ta nebožačka přišla o život, vyběhla jsem s ostatními.“
„Viděla jste pana Gibsona?“
„Ano, potkala jsem ho, právě když se vrátil od mostu. Poslal pro lékaře a pro policii.“
„Zdál se hodně rozrušený?“
„Pan Gibson je uzavřené povahy a umí se ovládat. Myslím, že by nikdy nedal najevo své city. Ale já ho dobře znám, a tak jsem poznala, že je hluboce otřesen.“
„Nyní se dostáváme k nesmírně důležitému bodu. K té pistoli, která se nalezla ve vašem pokoji. Viděla jste ji někdy předtím?“
„Nikdy, přísahám.“
„Kdy se našla?“
„Druhý den ráno, když policie zahájila pátrání.“
„Mezi vaším šatstvem?“
„Ano, dole ve skříni pod mými šaty.“
„Nemáte tušení, jak dlouho tam mohla ležet?“
„Předchozího rána tam nebyla.“
„Jak to víte?“
„Protože jsem si uklízela šatník.“
„Tím je to jasné. Někdo musel přijít do vašeho pokoje a uložit tam tu pistoli, aby vás uvedl v podezření.“
„Zřejmě to tak bylo.“
„A kdy?“
„Bud během oběda či večeře, anebo zatímco jsem se učila s dětmi v jejich pracovně.“
„Tam, kde jste našla ten vzkaz?“
„Ano, byla jsem tam celé odpoledne.“
„Děkuji vám, slečno Dunbarová. Vzpomínáte si ještě na něco, čím byste mi mohla při mém vyšetřování pomoci?“
„Nic mne nenapadá.“
„Kamenný obrubník mostu nese stopy po prudkém úderu – přímo proti místu, kde ležela mrtvá, je čerstvě odloupnuté místečko. Nemáte představu, jak k tomu mohlo dojít?“
„Patrné to vzniklo jen náhodně.“
„Zvláštní náhoda, slečno, velmi zvláštní. Proč se to objevilo právě v této době a na místě tragédie?“
„Ale co to asi způsobilo? Jen mimořádně prudký úder může mít takové následky.“
Holmes neodpověděl. Na jeho bledé, soustředěné tváři se náhle objevil ten napjatý, nepřítomný výraz, jejž jsem se už naučil spojovat s vrcholnými projevy jeho génia. Dospíval v duchu ke kritickému bodu tak očividně, že se nikdo z nás neodvažoval promluvit. Advokát obviněné i já jsme ho jen s vrcholným zaujetím mlčky pozorovali. Náhle vyskočil a z celé jeho bytosti vyzařovala nervní energie a naléhavá potřeba činů.
„Pojďte, Watsone, pojďte!“ zvolal.
„Co se stalo, pane Holmesi?“
„To nic, drahá slečno. Dám vám vědět, pane Cummingsi. Bude-li při mně stát spravedlivý bůh, předložím vám případ, který bude přetřásat celá Anglie. Zítra ode mne dostanete zprávu, slečno Dunbarová, a do té doby věřte mému ujištění, že se mraky rozptylují, a já chovám pevnou naději, že jimi prorazí světlo pravdy.“

Z Winchesteru na Thorské panství nebylo daleko, ale mně při mé netrpělivosti připadala cesta dlouhá, zatímco pro Holmese byla očividně nekonečná; neměl chvíli stání, nedokázal sedět, nýbrž přecházel neklidně po kupé nebo bubnoval dlouhými, obratnými prsty na polštářovaná sedadla. Jednu chvíli však, bylo to už krátce před cílem naší cesty, usedl náhle na sedadlo proti mně – byli jsme v kupé první třídy sami – položil mi obě ruce na kolena a zadíval se mi do očí zvláštním šibalským pohledem, typickým pro jeho lehkovážnější nálady.
„Watsone,“ pravil, „mám takový dojem, že na tyhle naše výpravy chodíváte ozbrojen.“
A mohl být moc rád, že jsem si takový zvyk osvojil, neboť on sám zpravidla nevěnoval pozornost vlastní bezpečnosti, když byl v duchu zaujat nějakým problémem, takže můj revolver se už vícekrát osvědčil jako dobrý přítel v nouzi. Připomněl jsem mu tuto skutečnost.
„Ano, ano, na tyto věci někdy pozapomínám. A máte dnes pistoli s sebou?“
Vyňal jsem ji ze zadní kapsy u kalhot, krátkou, šikovnou a velmi účinnou malou zbraň. Otevřel závěr, vytřepal náboje a pečlivě si ji prohlédl.
„Je těžká – pozoruhodně těžká,“ pravil.
„Ano, je to poctivá práce.“
Okamžik nad ní dumal.
„Tak se mi všechno zdá, Watsone,“ řekl, „že se váš revolver ocitne ve velmi úzké spojitosti se zločinem, který vyšetřujeme.“
„Žertujete, milý Holmesi.“
„Nikoli, Watsone, myslím to zcela vážně. Máme před sebou jistý experiment. Jestli se ten experiment podaří, bude všechno jasné. A experiment závisí na tom, jak se osvědčí tato malá zbraň. Jeden náboj vyjmeme. Nyní vrátíme zbývajících pět na místo a zajistíme závěr. Tak! Tím jsme zvýšili váhu a přiblížili jej corpu delicti.“
Vůbec jsem netušil, co má za lubem, a on mi to neobjasnil, ale seděl zamyšlen, dokud jsme nezastavili na onom hampshirském nádražíčku. Obstarali jsme si jakousi zchátralou bryčku a za čtvrt hodinky už jsme vstoupili do domku našeho důvěrníka, policejního seržanta.
„Našel jste klíč k té záhadě, pane Holmesi? Jak to tedy bylo?“
„Vše závisí na tom, jak se zachová revolver doktora Watsona,“ řekl přítel. „Zde je. Můžete mi obstarat desetimetrový provaz, seržante?“
Ve vesnickém hokynářství jsme získali klubko pevného motouzu.
„Myslím, že máme vše, čeho je třeba,“ řekl Holmes. „A nyní mne laskavě doprovoďte tam, kde se bohdá skončí poslední etapa našeho putování.“
Zapadající slunce změnilo zvlněné hampshirské vřesoviště v nádherné podzimní panoráma. Seržant se vlekl vedle nás a stíhal mého společníka nejedním kritickým a podezíravým pohledem, v němž se zračily hluboké pochybnosti o jeho zdravém rozumu. Když jsme se přiblížili dějišti zločinu, věděl jsem, že přítel je přes svou vrozenou chladnokrevnost hluboce vzrušen.
„Ano,“ odvětil na mou otázku, „byl jste už svědkem toho, že jsem se nestrefil, Watsone. Vytuším jisté věci, ale můj instinkt mne přece jen někdy zklame. Byl jsem o tom přesvědčen, když mne to poprvé napadlo ve Winchesterském vězení, avšak nevýhodou bystrého rozumu je, že si vždycky dokáže představit i odlišné vysvětlení, a v tom případě bychom byli na falešné stopě. A přece – a přece – Nu, Watsone, můžeme to aspoň zkusit.“
Jak jsme kráčeli, uvázal pevně jeden konec motouzu k pažbičce pistole. Dospěli jsme k dějišti tragédie. Pod vedením policisty věnoval Holmes velké úsilí tomu, aby přesně určil místo, kde mrtvá ležela. Hledal pak mezi kapradinami a vřesovím, až našel větší kámen. Ten připevnil na druhý konec provazu a přehodil přes zábradlí mostu, až visel přímo nad vodou. Nato si stoupl na osudné místo u předmostí a uchopil můj revolver tak, že se napjal provaz, který jej poutal ke kameni na vzdálené straně. „Dávejte pozor!“ zvolal.
S těmito slovy pozvedl pistoli k hlavě a rozevřel prsty. Váha kamene ji okamžitě strhla: třeskla hlučně o zábradlí a zapadla na druhé straně do vody. Sotva zmizela, už klečel Holmes vedle kamenné zídky a jeho radostný výkřik napovídal, že ho tušení nezklamalo.
„Viděli jste kdy názornější experiment?“ zvolal. „Pohleďte, Watsone, váš revolver vyřešil tu záhadu!“ Přitom ukazoval na další odštěpek, tvarem i rozměrem přesně odpovídající tomu prvnímu, který se objevil na spodním okraji kamenné balustrády.
„Přespíme dnes v hostinci,“ pokračoval, když vstal a obrátil se k užaslému seržantovi. „Přinesete si ovšem hák a vylovíte revolver mého přítele. To nebude žádná těžká práce. Poblíž najdete také na zátěži přivázaný revolver, jak se ta pomstychtivá žena pokoušela zastřít vlastní hrozný čin a svalit na nevinnou oběť podezření z vraždy. Můžete oznámit panu Gibsonovi, že ho vyhledám zítra ráno, kdy budeme moci podniknout potřebné kroky, aby byla slečna Dunbarová zproštěna obvinění.“

Pozdě večer, když jsme se ve venkovské hospůdce pěkně uvelebili a zapálili si dýmky, vysvětlil mi Holmes krátce, jak se všechno událo.
„Obávám se, Watsone,“ řekl, „že mi nevylepšíte reputaci, jíž se snad těším, když připojíte záhadu na Thorském mostě k ostatním případům ve svých análech. Mozek mi nějak zlenivěl a neprojevila se u mne ona fantazie spjatá s realitou, na níž spočívá mé umění. Doznávám, že odštípnutý kamenný úlomek byl dostatečným klíčem k pravému řešení, a vyčítám si, že jsem je neodhalil dříve.
Musíme ovšem konstatovat, že ta nešťastná paní uvažovala složitě a rafinovaně, takže nebylo nic jednoduchého prohlédnout její lest. Nevzpomínám si, že bychom mezi svými dobrodružnými příhodami narazili na tak zvláštní ukázku toho, co dokáže zhrzená láska. Ať už byla slečna Dunbarová její sokyně tělesně, anebo pouze duševně, zřejmě to pokládala za stejně neodpustitelné. Bezpochyby viděla v té nevinné dívce příčinu příkrého zacházení a nevlídných slov, jimiž se manžel snažil zprostit jejích přehnaných projevů oddanosti. Nejprve se rozhodla, že si vezme život. A pak si usmyslila provést to takovým způsobem, aby nenáviděné ženě připravila úděl mnohem horší než jakoukoli rychlou smrt.
Můžeme sledovat její počínání krok za krokem a všechny okolnosti svědčí o rafinovaně promyšleném záměru. Velmi chytře získala od slečny Dunbarové lístek, z něhož mohl nezasvěcený člověk usoudit, že dějiště zločinu vybrala vychovatelka. Z obavy, aby jej nepřehlédli, to poněkud přehnala tím, že jej doposledka držela v ruce. Sám tento fakt měl ve mně vzbudit podezření mnohem dřív, než se stalo.
Pak vzala jednu z manželových pistolí – viděl jste, že má v domě celý arzenál – a schovala si ji pro svůj čin. Podobnou pistoli ukryla tehdy dopoledne v šatníku slečny Dunbarové. Předtím z ní vystřelila jednu ránu, což mohla někde v lese lehce učinit, aniž vzbudila něčí pozornost. V určený čas se odebrala k mostu, kde se chtěla tímto mimořádně důmyslným způsobem zbavit zbraně. Když se objevila slečna Dunbarová, zahrnula ji z posledních sil proudem nenávistných výčitek, a jakmile dívka odběhla z doslechu, uskutečnila svůj strašlivý úmysl. Všechny články teď do sebe zapadají a řetěz je úplný. Noviny se budou ptát, proč neprohledali zátočinu hned, ale každý dokáže být moudrý dodatečně, a ono není tak snadné, prohledat celou plochu rákosím zarostlého vodního toku, když člověk nemá jasnou představu, co hledá a kde to asi může být. Nu, Watsone, pomohli jsme jedné pozoruhodné ženě i jednomu neméně zajímavému muži. Kdyby se v budoucnu jejich osudy spojily, což není tak nepravděpodobné, zjistí možná finanční kruhy, že se pan Neil Gibson něčemu naučil v oné škole žalu, kde se lidem udílí životní lekce.“

Šplhající muž

Pan Sherlock Holmes vždy zastával názor, že bych měl zveřejnit pozoruhodná fakta o případu profesora Presburyho už proto, aby se jednou provždy učinila přítrž všem odsouzeníhodným zvěstem, které někdy před dvaceti lety vyvolaly takové pobouření na univerzitě a dolehly i do učených společnosti londýnských. Naskytly se však jisté překážky a pravda o těchto mimořádných událostech zůstávala pohřbena v plechové krabici, která obsahuje tolik písemností týkajících se dobrodružství přítelových. Nyní jsme konečně získali svolení seznámit veřejnost s fakty jednoho z posledních případů, jimiž se Holmes zabýval, než odešel na odpočinek. I nyní však jest nám dbáti zdrženlivosti a taktu, máme-li zpřístupnit tu záležitost veřejnosti.

Jednoho nedělního večera počátkem roku 1903 jsem dostal od Holmese zprávu jako vždy lakonickou:

Přijďte neprodleně, pokud se Vám to hodí – pokud ne, přijďte rovněž.
S.H.

V oněch pozdějších letech se mezi námi ustálil zvláštní vztah. Holmes měl své zvyky, nečetné, avšak hluboce zakořeněné, a já jsem se stal jedním z nich. Byl jsem nepostradatelný jako jeho housle, řezaný tabák, stará černá lulka, odborné příručky a ty další, méně chvályhodné jeho záliby. Šlo-li o případ vyžadující činorodou práci, kdy potřeboval druha, na jehož nervy se mohl poměrně spolehnout, byla moje úloha zřejmá. Rád přemýšlel nahlas v mé přítomnosti. Sotva se dalo říci, že jeho promluvy jsou určeny mně – mnohé by byl mohl stejně dobře pronášet třeba k své posteli – jelikož si však utvořil takový zvyk, pomáhalo mu v jistém smyslu, že jsem naslouchal a přerušoval ho poznámkami a dotazy. Pokud ho určitá metodická pomalost mého myšlení dráždila, pak v něm to podráždění pouze podněcovalo jeho vlastní vyšlehující intuici a dojmy, že vzplály tím bystřeji a živěji. Takovouto nenáročnou úlohu jsem zastával v našem společenství.
Když jsem přibyl do domu na Baker Street, zastal jsem ho, jak se choulí s koleny u brady ve svém oblíbeném křesle: pokuřoval z dýmky a vraštil zamyšleně čelo. Bylo zřejmé, že uvízl v tenatech nějakého zapeklitého problému. Máchnutím paže ukázal na mé staré křeslo, avšak nijak jinak nedal najevo, že si uvědomuje mou přítomnost. Až po další půlhodině se náhle vytrhl ze zasnění a s obvyklým potutelným úsměvem mne přivítal v mém někdejším domově.
„Jistě mi prominete, že jsem se v myšlenkách na chvíli zatoulal, milý Watsone,“ řekl. „Během posledních čtyřiadvaceti hodin jsem byl seznámen s jistými pozoruhodnými fakty, a ty ve mně opět vyvolaly úvahy obecnějšího rázu. Zaobírám se vážně myšlenkou napsat krátkou monografii o využití psů v detektivní práci.“
„Ale to už přece bylo důkladně zpracováno, Holmesi,“ řekl jsem. „Dogy – policejní psi –“
„Ne, to ne, Watsone. Tato stránka věci je ovšem obecně známá. Ale existuje ještě jiná, a mnohem složitější. Vzpomenete si snad na ten případ, který jste po svém senzacechtivém způsobu spojil s případem domu U měděných buků, kdy jsem na základě pozorování duševních pochodů dítěte dokázal vysledovat zločinné návyky jeho velice sebejistého a úctyhodného otce.“
„Ano, mám to v živé paměti.“
„Mé úvahy o psech vycházejí z analytických poznatků. Na psovi se obráží život v té které rodině. Kdo kdy spatřil skotačivého psa v melancholické rodině, anebo smutného psa tam, kde vládne spokojenost? Kousaví lidé mívají kousavé psy, nebezpeční lidé zas nebezpečné. A rozmarné psí vrtochy mohou odrážet rozmarné vrtochy v jejich okolí.“
Zavrtěl jsem hlavou. „Tohle je přece jen trochu za vlasy přitažené, Holmesi,“ řekl jsem.
Nacpal si znovu dýmku a pohodlně se uvelebil, aniž věnoval mým slovům pozornost.
„Tuto mou teorii je možno prakticky aplikovat na případ, který nyní vyšetřuji. Je to takové zašmodrchané klubíčko, chápete, a já se pokouším zachytit uvolněný konec. Možná že jeden takový uvolněný konec tvoří otázka: Proč se Roy, vlčák profesora Presburyho, snaží svého pána pokousat?“
Sklesl jsem do křesla poněkud zklamán. Kvůli tak triviální otázce mne odvolal od mé práce? Holmes na mne pohlédl přes pokoj.
„Vy jste stále stejný, milý Watsone,“ řekl. „Jakživ se nenaučíte, že nejvážnější věci mohou záviset na nepatrných maličkostech. Cožpak to není už na první pohled podivné, že starší pán filozofického založení – slyšel jste přece už o Presburym, tom proslulém camfordském fyziologovi – že takový člověk, jemuž byl věrný vlčák donedávna nejlepším přítelem, byl teď podvakráte tímtéž psem napaden? Jak si to vysvětlit?“
„Pes onemocněl.“
„Nu, i to je třeba vzít v úvahu. Nenapadl však nikoho jiného a na pána zaútočil pouze při dvou mimořádných příležitostech, jindy ne. Podivné, Watsone – velmi podivné. Á, mladý Bennett přichází předčasně, zvoní-li to on. Doufal jsem, že si s vámi budu moci obšírněji popovídat, než se dostaví.“
Na schodech zazněly rychlé kroky, kdosi zaklepal rázně na dveře a za okamžik už před námi stanul nový klient. Byl to vysoký, hezký mladý muž tak kolem třicítky, dobře oblečený, elegantní, ale jeho vystupování mělo v sobě spíš cosi z rozpačitého studenta než sebejistého světáka. Stiskl si s Holmesem ruku a na mne pak pohlédl poněkud překvapeně.
„Jde o velmi choulostivou záležitost, pane Holmesi,“ řekl. „Pomyslete na můj vztah k profesoru Presburymu jak oficiální, tak soukromý. Sotva bych mohl ospravedlnit, že jsem do věci zasvětil další osobu.“
„Nemějte obav, pane Bennette. Doktor Watson je diskrétnost sama. Ubezpečuji vás rovněž, že se v této záležitosti s největší pravděpodobností neobejdu bez pomocníka.“
„Jak si přejete, pane Holmesi. Pochopíte zajisté, proč jsem tu projevil jisté výhrady.“
„Asi vás nepřekvapí, Watsone, když vám řeknu, že tento pán, pan Trevor Bennett, je odborným asistentem proslulého vědátora, žije pod jeho střechou a je zasnouben s jeho jedinou dcerou. Jistě se všichni shodneme na tom, že profesor od něho právem očekává loajalitu a oddanost. Ale možná že mu ji nejlépe projevíte právě tím, když podniknete potřebné kroky k vyjasnění celé záhady.“
„V to doufám, pane Holmesi. Jen k tomu cíli směřuji. Je doktor Watson obeznámen se situací?“
„Neměl jsem ještě čas vysvětlit mu, jak se věci mají.“
„Pak bychom si snad měli zopakovat průběh událostí, než vás obeznámím s novými zprávami.“
„Učiním tak sám,“ řekl Holmes, „abychom se přesvědčili, že jsme události seřadili pěkně po pořádku. Pan profesor je vědec evropského věhlasu, Watsone. Donedávna vedl pravý akademický život. Nikdy se ho nedotkl ani stín nějakého skandálu. Je vdovec a má jedinou dceru jménem Edith. Profesor je, jak jsem vyrozuměl, muž v plné síle a aktivního, ba dalo by se téměř říci výbojného povahového založení. Před několika měsíci to vše ale doznalo změny.
Tehdy nastal v jeho živote prudký zvrat. Profesor je stár jedenašedesát let, ale zasnoubil se s dcerou profesora Murphyho, svého kolegy na katedře srovnávací anatomie. Pokud jsem vyrozuměl, nejde o uvážlivou známost staršího pána, ale spíše o mladistvé vášnivé okouzlení, neboť se projevoval jako nejoddanější z milenců. Dotyčná slečna Alice Murphyová vyniká nad ostatní dívky půvabem i rozumovými schopnostmi, takže se nemůžeme divit profesorovu vzplanutí. Přesto se u svých nejbližších nesetkal s bezvýhradným souhlasem.“
„Považujeme to za poněkud výstřední,“ pravil náš návštěvník.
„Právě. Za výstřední a trochu divoké a nepřirozené. Profesor Presbury je však zámožný a slečnin otec nic nenamítal. Dcera však na to měla jiný názor a o její ruku se už ucházelo několik nápadníků, kteří možná nebyli tak žádoucími partiemi z praktického hlediska, ale byli jí aspoň bližší věkově. Dívka však zřejmě chovala k profesorovi přes jeho výstřednosti jisté sympatie. Jedinou překážkou tu byl věkový rozdíl.
A od této doby halí navyklý běh profesorova života jakási záhada. Začal dělat věci, které předtím nikdy nedělal. Odjel z domova a nikomu se nesvěřil kam. Byl pryč čtrnáct dní a vrátil se dosti vyčerpán cestováním. Nezmínil se o tom, kde pobýval, ač se obvykle vyznačuje velikou upřímností. Náhodou však zde náš pan klient dostal dopis od svého kolegy z Prahy, kde stálo, že měl radost, když se tam s panem profesorem setkal, ač neměl možnost si s ním pohovořit. Jen touto cestou zjistila rodina, kde vlastně byl.
Nyní přichází to nejdůležitější. Od té cesty se udala s profesorem zvláštní změna. Stal se z něho lstivý tajnůstkář. Jeho nejbližší nabyli dojmu, že není takový, jak ho vždy znali, ale že žije jakoby ve stínu něčeho, co zastírá jeho nejlepší vlastnosti. Profesorův intelekt tím nijak neutrpěl. Přednáší stejně brilantně jako dřív. Ale v jeho chování se projevuje něco nového, něco neblahého a nečekaného. Jeho dcera, která ho oddaně miluje, se znovu a znovu snažila navázat s ním opět někdejší vztahy a proniknout maskou, kterou jako by si otec nasazoval. Vy, pane, jste pokud vím vyvíjel stejné úsilí, ale vše nadarmo. A nyní nám, pane Bennette, povězte vlastními slovy, jak to bylo s těmi dopisy.“
„Musím předeslat, doktore Watsone, že pan profesor přede mnou nikdy nic netajil. Ani kdybych byl jeho synem nebo mladším bratrem, nemohl bych se těšit větší důvěře. Jako jeho tajemník jsem přejímal všechny listiny, které dostával, a otvíral jsem a třídil jeho poštu. Krátce po jeho návratu tohle všechno změnil. Řekl mi, že patrně dostane z Londýna jisté dopisy, kde bude pod známkou nakreslený kříž. Tyto dopisy jsem měl odložit stranou, že prý jsou určeny jen pro něho. Mohu říci, že mi jich několik prošlo rukama, že je vypravila pošta v londýnské čtvrti East Central a že byly nadepsány primitivním rukopisem. Pokud na ně vůbec odpovídal, nedostaly se mi odpovědi do ruky, ani se neocitly v košíku na dopisy, kde se shromažďuje veškerá korespondence.“
„A ta krabička,“ řekl Holmes.
„Ach ano, ta krabička. Pan profesor si přivezl z cest malou dřevěnou krabičku. Ta věcička sama o sobě napovídala, že cestoval na kontinentě, neboť byla vyřezávaná takovým zvláštním způsobem, jaký si člověk spojuje s Německem. Uložil ji ve skříni s nástroji. Jednoho dne jsem hledal kanylu a přitom jsem vzal tu krabičku do ruky. K mému úžasu se velice rozzlobil a vyhuboval mi za mou zvědavost nevybíravými slovy. Něco takového se přihodilo poprvé a hluboce se mne to dotklo. Snažil jsem se mu vysvětlit, že jsem krabičku uchopil pouhou náhodou, ale celý večer jsem si uvědomoval, že po mně nevraživě pokukuje a že mu ta nemilá příhoda nejde z hlavy.“ Pan Bennett vytáhl z kapsy malý zápisníček. „To se stalo 2. července,“ řekl.
„Vy jste obdivuhodný svědek,“ řekl Holmes. „Možná že budu potřebovat některá ta data, jež jste si poznamenal.“
„Naučil jsem se od svého velkého učitele kromě jiného i metodickému postupu. Od chvíle, kdy jsem u něho zpozoroval ty výstřelky v chování, považoval jsem za svou povinnost bedlivě si jich všímat. Proto jsem si sem zaznamenal, že právě onoho dne, tedy 2. července, Roy zaútočil na pana profesora, když vyšel z pracovny do haly. K podobnému napadení došlo znovu 11. července a pak mám další takový záznam z 20. července. Nato jsme museli vykázat Roye do vyhnanství ve stáji. Býval to takový milý, přítulný pes – ale obávám se, že vás nudím.“
Pan Bennett to pronesl vyčítavým tónem, neboť Holmes zcela očividně vůbec neposlouchal. Tvář mu znehybněla a oči hleděly upřeně do stropu. Namáhavě se vytrhl ze zamyšlení.
„Pozoruhodné! Velmi pozoruhodné,“ zahučel. „Tyto údaje jsem dosud neznal, pane Bennette. Myslím, že jsme si dost pečlivě zopakovali dosavadní průběh událostí, že? Ale vy jste se zmínil o nějakých čerstvých zprávách.“
Příjemná, upřímná tvář našeho hosta se zachmuřila, jako by na ni dopadl stín nějaké nepříjemné vzpomínky. „Chtěl jsem vám povědět, co se udalo předminulé noci,“ řekl. „Kolem druhé hodiny jsem ležel na lůžku, ale nespal jsem, a tu jsem si uvědomil, že se z chodby ozývá nějaký tlumeny šramot. Pootevřel jsem dveře a vykoukl ven. Musíte vědět, že pan profesor má ložnici na konci chodby.“
„A to bylo kolikátého?“ zeptal se Holmes.
Pana Bennetta očividně rozladilo, že byl přerušen tak malichernou otázkou.
„Už jsem řekl, pane, že to bylo předevčírem v noci – to znamená 4. září.“
Holmes přitakal a usmál se.
„Prosím, pokračujte,“ řekl.
„Má tedy ložnici na konci chodby a musí projít kolem mých dveří, když se chce dostat ke schodišti. Byl to skutečně děsivý zážitek, pane Holmesi. Domnívám se, že mám poměrně pevné nervy, ale při tom pohledu jsem byl otřesen. Na chodbě byla tma, pouze jedním oknem asi uprostřed pronikalo dovnitř trochu světla. Viděl jsem, že se chodbou něco pohybuje, něco temného a při zemi. Pak se to náhle vynořilo na osvětleném místě a já viděl, že je to on. Představte si, že lezl – lezl po zemi. Nedá se přesně říci, že po rukou a po kolenou, spíš po rukou a po chodidlech a hlava mu visela mezi pažemi. A přitom se pohyboval na pohled zcela lehce. Stál jsem jako ochromen nad tou podívanou, a teprve když dospěl k mým dveřím, vzpamatoval jsem se natolik, že jsem k němu přistoupil a zeptal se, mohu-li mu nějak pomoci. Odpověděl velmi podivným způsobem. Vyskočil, křikl na mne jakousi hrubost a proběhl kolem mne a dolů ze schodů. Čekal jsem na něho dobrou hodinu, ale neobjevil se. Musel se vrátit do ložnice až po rozednění.“
„Nu, Watsone, co o tom soudíte?“ zeptal se Holmes jako patolog, který předvádí vzácnou odrůdu.
„Dost možná houser. Viděl jsem už pacienty, kteří se při záchvatu pohybovali právě takhle, a máloco působí tak neblaze na duševní vyrovnanost.“
„Bravo, Watsone! Vy dokážete vždycky přidržet člověka střízlivě u země. Můžeme ale sotva přijmout diagnózu s houserem, neboť se za okamžik nato dokázal postavit zpříma.“
„Nikdy se netěšil lepšímu zdraví,“ řekl Bennett. „Vlastně jsem ho za celá ta léta neviděl tak svěžího. Takhle se tedy věci mají, pane Holmesi. Není to případ, s nímž bychom se mohli obrátit na policii, a přitom jsme docela bezradní, nevíme, co si počít, a máme takový podivný pocit, že pomalu spějeme ke katastrofě. Edith – slečna Presburyová – soudí stejně jako já, že tomu nemůžeme už déle nečinně přihlížet.“
„Je to zajisté velmi zvláštní a výmluvný případ. Co si o tom myslíte, Watsone?“
„Jako lékař soudím, že to pravděpodobně bude případ pro psychiatra,“ řekl jsem. „Mozková činnost byla u tohoto starého pána narušena milostným vzplanutím. Podnikl cestu do ciziny v naději, že se ze své vášně vymaní. Dopisy a krabička mohou souviset s nějakou jinou soukromou záležitostí – snad jde o půjčku nebo jsou v té krabici akcie.“
„A vlčák bezpochyby neschvaluje finanční stránku té transakce. Ne, ne, Watsone, za tím vězí něco vážnějšího. Já bych tady navrhoval –“
Co Sherlock Holmes hodlal navrhnout, to se už nikdy nedozvíme, neboť v tomto okamžiku se otevřely dveře a do místnosti vstoupila neznámá mladá dáma. Jakmile se objevila, vyskočil pan Bennett a s výkřikem uchopil ruce, které k němu vztahovala.
„Drahá Edith! Doufám, že se nepřihodilo nic zlého?“
„Nemohla jsem jinak než tě následovat. Ach, Jacku, zažila jsem takové leknutí! Bojím se tam zůstat sama.“
„Pane Holmesi, tohle je ta mladá dáma, o níž jsem hovořil. Moje snoubenka.“
„To jsme mezitím už vytušili, viďte, Watsone?“ odvětil Holmes s úsměvem. „Předpokládám, slečno Presburyová, že v případu vašeho pana otce došlo k nějakému novému zvratu a že jste považovala za nejmoudřejší nás o tom zpravit.“
Nově příchozí, bystrá, půvabná dívka výrazně anglického typu, oplatila Holmesovi úsměv a posadila se po boku pana Bennetta.
„Když jsem shledala, že pan Bennett není v hotelu, pomyslela jsem si, že ho pravděpodobně zastihnu zde. Řekl mi ovšem předem, že se s vámi poradí. Ach, pane Holmesi, nemůžete nějak pomoci mému nebohému otci?“
„Doufám, že ano, slečno Presburyová, ale případ zůstává stále ještě nevyjasněn. Možná že do něho vnesete trochu světla novými zprávami.“
„Stalo se to včera v noci, pane Holmesi. Celý den se choval velmi podivně. Jsem si jista, že chvílemi ani neví, co dělá. Pohybuje se jako v podivném snu. A včera byl právě takový den. Není to můj otec, s nímž jsem dosud žila. Zevnějškem se nezměnil, ale ve skutečnosti je to někdo jiný.“
„Povězte mi, co se přihodilo.“
„V noci mne probudil pes, protože hrozně divoce štěkal. Chudák Roy, je teď uvázaný u stáje. Musím předeslat, že se nyní vždycky na noc zamykám, neboť všichni, jak vám to Jack – pan Bennett – může dosvědčit, máme pocit hrozícího nebezpečí. Můj pokoj leží v prvním patře. Náhodou jsem měla roletu v okně vytaženou a venku jasně svítil měsíc. Ležela jsem s očima upřenýma na světelný čtverec, naslouchala jsem zuřivému psímu štěkotu, a tu jsem k svému úžasu spatřila otcovu tvář. Pane Holmesi, já při tom nečekaném pohledu hrůzou div o rozum nepřišla. Otec tiskl obličej k okenní tabuli a jednu ruku měl zdviženou, jako by se pokoušel okno otevřít. Kdyby se mu to bylo podařilo, tak jsem snad zešílela. Nebylo to žádné mámení smyslů, pane Holmesi. Neuvádějte se v omyl takovým předpokladem. Myslím, že jsem aspoň dvacet vteřin jen zírala na tu tvář, neschopna sebemenšího pohybu. Pak ta tvář zmizela, ale já jsem nesebrala odvahu vyskočit z postele a vykouknout za ní. Až do rána jsem se chvěla na loži, jak se mnou zimnice lomcovala. U snídaně si otec počínal energicky a rázně, ale o tom nočním dobrodružství se nezmínil. Já také ne, avšak pod jakousi záminkou jsem se rozjela do města – a tady jsem.“
Holmes se při vyprávění slečny Presburyové tvářil, jako by ho to velmi překvapovalo.
„Řekla jste, drahá slečno, že váš pokoj leží v prvním patře. Bývá v zahradě dlouhý žebřík?“
„Ne, pane Holmesi, a to je na tom to nejpodivnější. Moje okno není odnikud přístupné – a přece za ním stál.“
„A že k tomu došlo 5. září,“ řekl Holmes, „to celou záležitost velice komplikuje.“
Nyní byla řada na mladé dámě, aby se zatvářila překvapeně. „Už podruhé se zmiňujete o datech, pane Holmesi,“ řekl Bennett. „Má to snad nějakou souvislost s případem?“
„Dost možná – je to pravděpodobné – avšak nemám ještě k dispozici všechny údaje.“
„Uvažujete snad o souvislosti mezi duševními chorobami a fázemi měsíce?“
„Ne, zcela jistě ne. Můžete-li, zanechte mi zde svůj zápisník a já si ta data ověřím. Domnívám se, Watsone, že je nyní dokonale jasné, co bychom měli učinit. Tady slečna nám sdělila – a já zcela důvěřuji její intuici – že si pan profesor nepamatuje nic anebo jen máloco z toho, co se událo v jisté dny. Navštívíme ho proto pod záminkou, že nás takového dne pozval. Bude to přičítat selhání vlastní paměti. Zahájíme kampaň tím, že si ho důkladně prohlédneme zblízka.“
„Výborný nápad,“ prohlásil pan Bennett. „Musím vás však upozornit, že pan profesor bývá občas nedůtklivý a prudký.“
Holmes se usmál. „Chci se k vám rozjet ihned a mám pro to své důvody – velmi pádné důvody, prokáže-li se pravdivost mé teorie. Zítra nás, pane Bennette, určitě uvidíte v Camfordu. Pokud mne paměť neklame, je tam hostinec zvaný U kostek, kde mívali mimořádně dobré portské a sněhobílé ložní prádlo. Tuším, Watsone, že nás osud v příštích dnech zavede i na méně příjemná místa.“ –
Pondělní ráno nás zastihlo na cestě do onoho univerzitního města – což si Holmes, jenž nebyl jinde vázán, mohl hravě zařídit, ale pro mne to znamenalo rozčilující přípravy a spěch, jelikož moje lékařská praxe se v oné době poměrně rozrostla. Holmes se o případu ani nezmínil, dokud jsme neodložili zavazadla v starobylém hostinci, o němž předtím hovořil.
„Myslím, Watsone, že bychom profesora zastali doma těsně před obědem. Od jedenácti přednáší a pak by měl mít přestávku, aby se mohl odebrat domů na oběd.“
„Co uvedeme za důvod, že jsme ho vyhledali?“
Holmes nakoukl do zápisníku.
„Projevoval zvláštní vzrušení 26. srpna. Předpokládáme, že nemá jasnou představu, co v té době dělal. Musíme trvat na tom, že přijíždíme na jeho pozvání. Třeba si netroufne odporovat. Máte v sobě tolik drzosti, abyste to dokázal sehrát?“
„Vynasnažím se ze všech sil.“
„Výborně, Watsone! Vy jste pilná včelka a nezmar zároveň. Vynasnažím se ze všech sil – to je moto naší firmy. Některý přívětivý domorodec nás tam zajisté dopraví.“
Přívětivý domorodec se našel a na kozlíku pěkného fiakru s námi uháněl kolem středověkých univerzitních budov, až nakonec zabočil na příjezdovou cestu lemovanou stromořadím a zastavil před vchodem rozkošné vily, obklopené zelenými trávníky a porostlé purpurovými vistáriemi. Profesora skutečně obklopovaly všemožné známky nejen pohodlí, ale i blahobytu. Už jak jsme zastavovali, vykoukla z předního okna šedá hlava a my seznali, že si nás zpod ježatého obočí velkými brýlemi s rohovinovou obroučkou prohlížejí dvě bystré oči. Zakrátko nato už jsme také vstoupili do jeho svatyně a záhadný vědec, kvůli jehož vrtochům jsme přijeli z Londýna, stál proti nám. Na jeho zevnějšku ani chování jsem nepozoroval naprosto nic výstředního: byl to úctyhodný pán s výraznými rysy, vážný, vysoké postavy; na sobě měl žaket a pohyboval se s důstojností, jaká se od univerzitního profesora očekává. Nejpozoruhodnější na něm byly oči: bystrozraké, pronikavé, s chytrým, ba téměř až mazaným pohledem.
Sklopil oči k našim navštívenkám. „Račte se posadit, pánové. Čím vám mohu sloužit?“
Holmes se přátelsky usmál.
„Právě touž otázku jsem hodlal položit já vám, pane profesore.“
„Mně, pane?“
„Omyl není vyloučen. Dozvěděl jsem se prostřednictvím třetí osoby, že profesor Presbury z Camfordu si žádá mých služeb.“
„Vskutku?“ Měl jsem dojem, že se v soustředěných šedých očích zlomyslně zablesklo. „A smím zvědět jméno vašeho informátora?“
„Lituji, pane profesore, ale šlo o důvěrné sdělení. Pokud jsem byl mylně informován, nic se nestalo. Mohu se vám pouze omluvit.“
„Omluvy není třeba. Chci se dobrat kořene této věci. Zajímá mne to. Máte nějakou písemnost, nějaký dopis nebo telegram, jímž byste doložil své tvrzení?“
„Ne, nemám.“
„Nechcete doufám tvrdit, že jsem vás povolal já?“
„Na tuto otázku bych raději neodpovídal,“ řekl Holmes.
„To mne neudivuje,“ podotkl profesor štiplavě. „Odpověď na tuto otázku však lehce získáme i bez vašeho přispění.“
Přešel místností ke zvonku. Vzápětí se objevil náš londýnský známý pan Bennett.
„Pojďte dál, pane Bennette. Tito dva pánové přijeli z Londýna v domnění, že byli pozváni. Vašima rukama prochází veškerá moje korespondence. Odesílal jste nějaké sdělení na jméno Holmes?“
„Ne, pane profesore,“ odvětil Bennett a začervenal se.
„Tím je to prokázáno,“ řekl profesor a pohlédl hněvivě na mého přítele. „Musím vám sdělit, pane,“ naklonil se kupředu a opřel se oběma rukama o stůl, „že se mi vaše počínání jeví jako velice sporné.“
Holmes pokrčil rameny.
„Mohu jen opakovat, že se omlouvám, jestliže jsme vás zbytečně vyrušili, pane profesore.“
„S tím se sotva spokojím, pane Holmesi!“ zvolal starý pán vysokým pronikavým hlasem a na tváři se mu objevil neobyčejně zlomyslný výraz. Postavil se mezi nás a dveře a navýsost rozzuřen zašermoval proti nám oběma rukama. „Tak lehce se z toho nevykroutíte.“ Obličej se mu křečovitě stáhl, ušklíbal se a drmolil na nás v nesmyslném hněvu. Jsem přesvědčen, že bychom si byli museli vydobýt odchod z místnosti násilím, kdyby se do toho nebyl vložil pan Bennett.
„Drahý pane profesore,“ zvolal, „mějte ohled na své postavení! Uvažte, jaký skandál by z toho vznikl na univerzitě! Pan Holmes je známá osobnost. Není možné, abyste se vůči němu choval tak neohleduplně!“
Náš hostitel – pokud ho tak mohu nazvat – nám zachmuřeně uvolnil cestu ke dveřím. Oddechl jsem si, když jsme vyšli z domu a ocitli se mezi tichým stromořadím na příjezdové cestě. Holmesovi připadal ten výjev očividně nadmíru zábavný.
„Náš učený přítel nemá nervy v nejlepším pořádku,“ řekl. „Možná že jsme k němu vtrhli poněkud neomaleně, ale dosáhli jsme přitom osobního setkání, jak jsem si přál. Ale probůh, Watsone, vždyť je nám v patách. Zloduch nás nepřestává pronásledovat.“
Zaslechli jsme za sebou pádící kroky, ale k mé úlevě se za zátočinou neobjevil obávaný profesor, ale jeho asistent.
„Nehněvejte se, pane Holmesi. Chtěl bych se vám omluvit.“
„Ale, drahý pane, toho není vůbec třeba. Takové zážitky patří k mé profesi.“
„Neviděl jsem ho dosud v tak nebezpečné náladě. Je to s ním čím dál tím horší. Chápete nyní, proč máme s mou snoubenkou takové obavy. A přitom dokáže myslet zcela jasně.“
„Až příliš jasně!“ řekl Holmes. „V tom jsem se přepočítal. Má zřejmě spolehlivější paměť, než jsem předpokládal. Mimochodem, můžeme se podívat, kam vede okno z pokoje slečny Presburyové, než odejdeme?“
Proklestili jsme si za panem Bennettem cestu nízkým křovím, až se nám naskytl pohled na vilu z druhé strany.
„Tamto okno. Druhé zleva.“
„Probůh, to je skutečně velice těžko přístupné. Všimněte si však, že se pod ním pne psí víno a vodovodní potrubí, což by mohlo skýtat jakous takous oporu.“
„Já sám bych tam nevylezl,“ řekl pan Bennett.
„Jistě. Pro kteréhokoli normálního člověka by to byl nebezpečný výkon.“
„Chtěl jsem vám sdělit ještě jednu věc, pane Holmesi. Znám adresu toho člověka v Londýně, s nímž si pan profesor dopisuje. Musel mu psát dnes ráno a já si ji přečetl na pijáku. Je to odsouzeníhodné počínání pro tajemníka, jenž se těší důvěře, ale co mi zbývá?“
Holmes se podíval na papír a zasunul jej do kapsy. „Dvorak – zvláštní jméno. Myslím, že slovanské. Nu, je to důležitý článek řetězu. Vrátíme se odpoledne do Londýna, pane Bennette. Nevím, k čemu by to bylo dobré, kdybychom zde setrvali. Nemůžeme profesora zatknout, jelikož nespáchal žádný zločin, a nemůžeme ho dát pod dohled, jelikož by se nepodařilo prokázat, že je choromyslný. Zatím nelze přejít k činu.“
„Ale co si, pro všechno na světě, počneme?“
„Mějte ještě trochu strpení, pane Bennette. Záležitost se brzy rozvine. Pokud se nemýlím, dojde ke krizi příští úterý. Určitě přijedeme na ten den do Camfordu. Zatím tu nevládne příjemné ovzduší, a kdyby si slečna Presburyová mohla návštěvu v Londýně prodloužit –“
„To půjde snadno.“
„Nechte ji tedy na návštěvě, dokud ji nebudeme moci ujistit, že všechno nebezpečí pominulo. Zatím profesorovi ve všem vyhovte a neodporujte mu. Dokud je v dobré náladě, nemůže se nic stát.“
„Tamhle jde!“ zašeptal polekaně Bennett. Mezi větvemi jsme zahlédli vysokou, vzpřímenou postavu profesora Presburyho; vyšel z domovních dveří a rozhlížel se kolem sebe. Stál nakloněn kupředu, ruce se mu pohupovaly zpředu podél těla, hlava se obracela ze strany na stranu. Tajemník nám zamával na rozloučenou a proklouzl mezi stromy. Viděli jsme, jak se po chvíli přidružil k svému šéfovi, jak se spolu vracejí k vile a přitom živě a snad i vzrušeně hovoří.
„Počítám, že si starý pán dal dvě a dvě dohromady,“ řekl Holmes cestou k hotelu. „Viděl jsem ho jen krátce, ale zanechal ve mně dojem člověka, který uvažuje mimořádně logicky a bystře. Výbušný člověk, to je pravda, ale posuzováno z jeho hlediska má jistě proč se rozzlobit, když mu někdo pověsí na krk detektivy, a on podezírá vlastní rodinu, že v tom má prsty. Tuším, že přítel Bennett zažije horké chvíle.“
Cestou se Holmes zastavil na poště a odeslal telegram. Odpověď došla večer a on mi ji hodil přes stůl.

Navštívil Commercial Road a mluvil s Dvorakem. Uhlazený starší Čech. Má velký obchod se smíšeným zbožím.
Mercer

„Mercer se objevil až po vašem přestěhování,“ řekl Holmes. „Je to takový můj člověk pro všechno, ověřuje běžné záležitosti. Museli jsme se přece něco dozvědět o osobě, s níž si náš profesor tajně dopisuje. Jeho národnost naznačuje souvislost s cestou do Prahy.“
„Zaplaťpámbu, že aspoň někde vidíte nějakou souvislost,“ řekl jsem. „Mně to připadá, že momentálně stojíme před pěknou řádkou nevysvětlitelných událostí, které navzájem nemají nic společného. Co může mít například společného cesta do Čech a rozzuřený vlčák, anebo to i ono s člověkem, který v noci leze po chodbě? A co se vašich dat týče, to je největší záhada ze všech.“
Holmes se usmál a zamnul si ruce. Musím říci, že jsme seděli v onom starobylém hostinci s lahví proslulého ročníku, jak to Holmes předpovídal, na stolku před sebou.
„Nu, proberme si nejprve ta data,“ řekl a sepjal prsty, jako by přednášel studentům. „Z deníku toho sympatického mladého muže vysvítá, že měli potíže s profesorem 2. července, a od toho dne se to zřejmě opakovalo v devítidenních intervalech – s jedinou výjimkou, pokud si vzpomínám. Poslední záchvat výstřednosti spadá na pátek 3. září, což také zapadá do řady, právě tak jako 26. srpen, který tomu předcházel. Tohle už nemůže být náhoda.“
Musel jsem s ním souhlasit.
„Vycházejme tedy prozatím z domněnky, že si profesor každých devět dní vezme nějakou silnou drogu, která má pomíjivé, leč vysoce dráždivé účinky. Jeho vrozená popudlivost se po jejím požití ještě stupňuje. Začal tu drogu užívat, když byl v Praze, a teď ho s ní zásobí český překupník v Londýně. Tohle všechno spolu souvisí, Watsone!“
„Ale co ten pes, tvář v okně a člověk lezoucí po chodbě?“
„Zatím jsme teprve na počátku. Nepředpokládám, že by se něco dalšího událo dřív než ve čtvrtek. Do té doby nemůžeme učinit nic než zůstat ve styku s přítelem Bennettem a užívat krás tohoto okouzlujícího městečka.“

Ráno pan Bennett vyklouzl z domu, aby nás zpravil o posledních událostech. Jak Holmes předpokládal, neměl to právě lehké. Profesor ho sice přímo neobvinil, že nás přivolal, ale hovořil s ním velmi odměřeně a hrubě a očividně se cítil hluboce dotčen. Do rána se však z toho vyspal a proslovil jako vždy vynikající přednášku před přeplněnou posluchárnou. „Až na ty podivné záchvaty překypuje zřejmě energií a vitalitou jako nikdy předtím a rovněž jeho myšlení je na mimořádné výši,“ řekl Bennett. „Ale je jako vyměněný – není to ten člověk, kterého jsme znávali.“
„Domnívám se, že nejméně týden se nemáte čeho obávat,“ odvětil Holmes: „Jsem zaměstnaný člověk a doktor Watson musí pečovat o své pacienty. Domluvme se na tom, že se zde sejdeme příští úterý v tuto dobu; překvapilo by mne, kdybychom odjížděli, aniž bychom vaše trápení objasnili, ač možná nebude v naší moci sprovodit je ze světa. Kdyby se do té doby něco přihodilo, dejte nám písemně vědět.“

Nato jsem se s přítelem pár dní neviděl, ale příští pondělí k večeru jsem od něho dostal krátký vzkaz, abych se s ním nazítří sešel ve vlaku. Cestou do Camfordu mi sdělil, že všechno probíhalo tak, jak předpokládal, že u profesora ve vile vládl nerušený klid a že se profesor choval docela normálně. Potvrdil nám to i sám pan Bennett, který nás téhož večera navštívil v našem oblíbeném útočišti U kostek. „Dnes přišla zásilka od jeho londýnského korespondenta. Byl to dopis a malý balíček, oba s křížem pod známkou, abych byl upozorněn a nic neotvíral. Jinak není nic nového.“
„Tohle patrně úplně postačí,“ prohlásil Holmes chmurně. „Víte, pane Bennette, věřím, že se dnes v noci dobereme nějakého závěru. Pokud jsem se ve svém usuzování nezmýlil, měla by se nám naskytnout příležitost odhalit příčinu toho všeho. Především je třeba nespustit profesora z dohledu. Navrhoval bych vám proto, abyste zůstal vzhůru a dával pozor. Kdybyste zaslechl, že přechází kolem vašich dveří, nesnažte se ho zadržet, ale pokud možno nenápadně ho sledujte. My s doktorem Watsonem budeme poblíž. Mimochodem – kde mívá klíček od té krabičky, o níž jste se zmínil?“
„Nosí ho na řetízku u hodinek.“
„Soudím, že bychom měli zaměřit pátrání tím směrem. Přinejhorším snad nebude ten zámek nepřekonatelnou překážkou. Je v domácnosti ještě nějaký zdatnější muž?“
„Máme kočího, jistého Macphaila.“
„Kde přespává?“
„V komůrce nad maštalí.“
„Možná že ho budeme potřebovat. Nu, prozatím nemůžeme než vyčkávat, jak se věci vyvinou. Teď se s vámi rozloučíme, ale předpokládám, že se do rána ještě shledáme.“
Krátce před půlnocí jsme zaujali postavení mezi křovisky přímo proti dveřím profesorovy vily. Byla krásná noc, ale chladná a naše teplé svrchníky nám přišly vhod. Vál větřík, mraky se honily po obloze a čas od času zakryly srpek měsíce. Bylo by to bývalo nudné hlídkování, kdyby nám je nezpestřovalo vzrušené očekávání a přítelovo ujišťování, že pravděpodobně docházíme na konec onoho řetězu podivných událostí, jež zaujaly naši pozornost.
„Platí-li desetidenní cyklus, uvidíme dnes v noci profesora v nejhorším stavu,“ řekl Holmes. „Víme, že se u něho zvláštní příznaky začaly projevovat poté, co navštívil Prahu, že si tajně koresponduje s českým obchodníkem v Londýně, který patrně zastupuje někoho z Prahy, že od něho právě dnes dostal balíček, a to všechno se zdá zcela jednoznačné. Co bere, a z jakého důvodu, o tom zatím nemáme představu, ale že to nějakým způsobem přichází z Prahy, je zcela jasné. Bere to podle určitých instrukcí, které řídí ten devítidenní cyklus, a to také byla první věc, jež upoutala mou pozornost. Průvodní příznaky jsou velice pozoruhodné. Všiml jste si jeho kotníků?“
Doznal jsem, že nikoli.
„Zmohutněly a kůže na nich zrohovatěla, že jsem něco podobného ještě nikdy neviděl. Vždycky se nejdřív koukněte na ruce, Watsone. Pak na manžety, kolena u kalhot a na boty. Takové neobvyklé kotníky způsobuje pouze pohyb, jaký pozorujeme –“ Holmes se odmlčel a pak se náhle pleskl do čela.
„Ach, Watsone, Watsone, co jsem to za nedovtipu! Vypadá to neuvěřitelně, a přece to musí být pravda. Všechno tomu nasvědčuje. Jak jsem mohl nepostřehnout, co ty úkazy spojuje? Ty kotníky – jak jsem mohl přehlédnout ty kotníky? A ten vlčák! A to psí víno! Bude načase, abych zmizel na tu svou vysněnou farmu. Pozor, Watsone! Tady přichází. Máme možnost přesvědčit se na vlastní oči.“
Dveře z haly se zvolna otevřely a na pozadí osvětleném lucernou jsme spatřili vysokou postavu profesora Presburyho. Měl na sobě župan. Jak se rýsoval ve dveřích, viděli jsme, že stojí zpříma, nakláněl se však kupředu a ruce mu volně visely jako posledně.
Vykročil na příjezdovou cestu, ale vtom se s ním udála pozoruhodná změna. Sklesl na všechny čtyři a pak se rozběhl po rukou a po nohou: občas povyskočil, jako by musel dát průchod překypujícímu elánu a energii. Minul domovní průčelí a zahnul za roh. Jakmile zmizel z dohledu, vyklouzl ze dveří Bennett a tiše se plížil za ním.

„Pojďte, Watsone, pojďte!“ zvolal Holmes a už jsme se co možná nehlučně proplétali mezi křovisky, až jsme dospěli k místu, odkud jsme mohli přehlédnout dům z druhé strany, ozářené světlem půlměsíce. Viděli jsme zřetelně, jak se profesor krčí pod zdí zarostlou břečťanem. Náhle se jal s neuvěřitelnou hbitostí po té zdi šplhat. Přeskakoval od šlahounu ke šlahounu, s jistotou kladl nohy a pevně se držel rukama: šplhal zřejmě jen z čiré radosti nad vlastní dovedností, ne za určitým cílem. V županu, jehož cípy mu z obou stran vlály, vypadal jako velikánský netopýr, přilepený na zeď vlastní vily, jako velká tmavá hranatá záplata na zdi postříbřené měsícem. Zanedlouho ho tato kratochvíle omrzela, sešplhal od šlahounu ke šlahounu dolů a jako předtím se pustil po všech čtyřech a tímto zvláštním způsobem lezl ke stájím. Vlčák byl venku, zuřivě štěkal, a když zpozoroval svého pána, projevoval ještě větší vzrušení. Napínal řetěz a celý se třásl dychtivostí a zuřivostí. Profesor se schoulil zcela záměrně těsně z dosahu zvířete a jal se je všemožně dráždit. Nabíral hrsti oblázků z příjezdové cesty a házel je psovi na hlavu, pošťuchoval ho klackem, který někde sebral, šermoval rukama pár centimetrů od zející tlamy a snažil se ze všech sil to zvíře, které se už zuřivostí neznalo, rozdivočet ještě víc. Myslím, že jsem při žádném z našich četných dobrodružstvích nezažil podivnější pohled: nepřístupný profesor, přese všechno ještě důstojného zjevu, se krčí na zemi jako žabák a s důmyslnou, cílevědomou krutostí popichuje rozdrážděného psa, který se před ním zmítá a šílí.
A pak se to ve vteřině všechno zběhlo: nepřetrhl se řetěz, ale pes se vysmekl z obojku, který byl původně určen pro silný krk novofoundlanďana. Zaslechli jsme kovové třesknutí, jak obojek dopadl na zem, a v příštím okamžiku se už zvíře i člověk váleli po zemi v jediném klubku; pes zuřivě vrčel a člověk, zachvácen děsem, vydával pronikavé fistulové výkřiky. Profesorův život visel na vlásku. Šelma se mu vrhla na krk, tesáky se hluboko zahryzly, a než jsme k nim doběhli a podařilo se nám je od sebe odtrhnout, ztratil profesor vědomí. Pro nás by to býval nebezpečný zásah, ale Bennettova přítomnost a jeho hlas přivedly statného vlčáka okamžitě k rozumu. Všechen ten randál vyburcoval rozespalého, vylekaného kočího z komůrky nad stájí. „Nic se tomu nedivím,“ prohlásil a zavrtěl hlavou. „Viděl jsem ho při tom už dřív. Čekal jsem, že ho ten pes dostane dřív nebo pozdějc.“
Zvíře jsme zajistili a společně jsme odnesli profesora do jeho pokoje. Bennett, který měl lékařský diplom, mi pomáhal ošetřit ránu na krku. Ostré tesáky pronikly nebezpečně blízko hrdelní tepny a rána hojně krvácela. Za půl hodiny však už byl pacient mimo nebezpečí; píchl jsem mu morfium a on upadl do hlubokého spánku. Teprve pak jsme poprvé mohli pohlédnout druh na druha a zvážit situaci.
„Myslím, že bychom měli přivolat některého věhlasného specialistu,“ řekl jsem.
„Proboha, jen to ne!“ zvolal Bennett. „Zatím o tom skandálu ví jen nejužší rodinný kruh. Od nás se nikdo nic nedoví. Jakmile to pronikne mimo tyto stěny, budou se fámy šířit jako lavina. Mějte na paměti jeho postavení na univerzitě, jeho věhlas po celé Evropě, berte ohled na jeho dceru!“
„Máte pravdu,“ řekl Holmes. „Myslím, že bude možné celou aféru ututlat a rovněž dokázat, aby se už neopakovala, když teď máme volnou ruku. Ten klíček z řetízku od hodinek, pane Bennette. Macphail zůstane u pacienta a dá nám vědět, kdyby se něco změnilo. Pojďme se podívat, co se skrývá v profesorově tajemné krabičce.“
Nebylo tam toho mnoho, ale bylo toho dost – prázdná lahvička, další téměř plná, injekční stříkačka a několik dopisů psaných klikatým cizím rukopisem. Znamení na obálkách dokazovala, že jsou to ty dopisy, které se vymykaly běžné tajemníkově pravomoci. Všechny byly odeslány z Commercial Road a podepsány „A. Dvorak“. Byly to pouze průvodní dopisy, oznamující odeslání další lahvičky na adresu profesora Presburyho, anebo stvrzenky na zaplacené částky. Byla tam však ještě jedna obálka nadepsaná kultivovanějším rukopisem, s rakouskou známkou a poštovním razítkem z Prahy. „Tady máme to, co hledáme!“ zvolal Holmes, když hbitě vylovil z obálky složený list:

Velevážený pane kolego!
Od té chvíle, kdy jste mne poctil svou návštěvou, věnoval jsem mnoho úvah Vašemu případu, a třebaže za daných okolností zvláštní důvody mluví ve prospěch léčby, nabádal bych přesto k opatrnosti, neboť dosavadní výsledky ukazují, že není prosta jistého nebezpečí.
Je možné, že sérum s gorily by bývalo lepší. Použil jsem, jak jsem Vám sdělil, hanumana z čeledi lenoopů, jelikož jsem měl takový exemplář k dispozici. Hanuman se ovšem pohybuje po čtyřech a šplhá, zatímco gorila chodí zpříma a je ve všech směrech bližší člověku.
Prosím vás, abyste učinil všechna bezpečnostní opatření, vylučující předčasné odhalení celého procesu. Mám v Anglii ještě jednoho zákazníka a Dvorak je mým prostředníkem v obou případech.
Byl bych Vám povděčen za týdenní zprávy.
V hluboké úctě
Váš H. Lövenstein

Lövenstein! Při tom jméně mi vytanul v mysli novinový článek, kde se psalo o nějakém neznámém učenci, který se jakýmsi novým způsobem pídí po tajemství omlazovacího prostředku a elixíru života. Pražský Lövenstein! Lövenstein a jeho podivuhodné posilující sérum, které lékařské kruhy zakázaly, protože odmítl odhalit jeho složení. Stručně jsem jim vylíčil, co jsem si zapamatoval. Bennett vytáhl z knihovny zoologickou příručku. „ ‚Hanuman,‘ „ četl, „ ‚velká černohlavá opice, žijící na svazích Himaláje, ze šplhajících opic největší a nejpodobnější člověku.‘ Následuje řada podrobností. Vaší zásluhou, pane Holmesi, můžeme s jistotou tvrdit, že jsme se dobrali k samému zdroji zla.“
„Skutečným zdrojem všeho,“ pravil Holmes, „je ovšem neblahé milostné vzplanutí, které vnuklo temperamentnímu profesorovi ten nápad, že by se jeho touha mohla naplnit, kdyby se proměnil v mladšího muže. Kdo se pokouší povznést nad řád daný Přírodou, klesne často pod svou úroveň. Z nejušlechtilejšího člověka se může stát zvíře, sejde-li z předurčené cesty.“ Hleděl zamyšleně na čirý obsah lahvičky, kterou držel v ruce. „Až napíši tomu člověku, že je v mých očích před zákonem zodpovědný za jedy, které šíří, přestane dělat potíže. Ale situace se může opakovat. Jiní třeba uspějí lépe. Takové nebezpečí – a velmi reálné nebezpečí – hrozí lidstvu. Představte si, Watsone, že by si všichni chamtiví, lehkovážní, smyslní lidé prodloužili své bezcenné životy. A ti duchovně založení by se nevyhýbali pouti na lepší svět. Jakou žumpou by se pak stalo naše slzavé údolí!“ Náhle zmizel snílek a Holmes, muž činu, vyskočil ze židle. „Nemyslím, že by ještě zbývalo něco doříci, pane Bennette. Všechny ty různé příhody teď přesně zapadají do celkového rámce. Pes si ovšem uvědomil tu změnu rychleji než vy. Umožnil mu to jeho čich. Roy neútočil na profesora, ale na opici, a právě tak ho nedráždil profesor, ale opice. Hanuman má zálibu v šplhání a myslím, že ho při té zábavě zavedla k oknu slečny Presburyové pouhá náhoda. Časně ráno máme spojení na Londýn, Watsone, ale myslím. že budeme mít čas vypít ještě U kostek šálek čaje, než se vydáme na nádraží.“

Lví hříva

Je to prazvláštní, že jsem před tak zamotaným a neobvyklým problémem stanul až poté, co jsem zanechal aktivní odborné činnosti a odešel na odpočinek. Dostihl mne doslova na prahu mého domova. Stalo se to poté, co jsem se odstěhoval do své vilky v Sussexu, kde jsem se oddával výhradně uklidňujícímu životu v lůně Přírody, po němž jsem tak často zatoužil během těch dlouhých let, strávených v pochmurném Londýně. V tomto údobí se mi dobrák Watson téměř zcela vymkl z dosahu. Občas za mnou přijel na víkend, ale jiné příležitosti k setkání se téměř nenaskytly. Musím tedy vystupovat jako svůj vlastní kronikář. Ach, kéž by se mnou tehdy byl! Co všechno by asi dokázal vytěžit z tak podivuhodné příhody a z mého konečného vítězství nad všemi těžkostmi! Nedá se však nic dělat, musím vylíčit ten příběh prostým způsobem sobě vlastním a zachytit svými slovy každý krok na obtížné cestě, kterou jsem musel zdolat, než jsem odhalil tajemství lví hřívy.
Vila, kde žiji, stojí na jednom z jižních svahů zvlněné přímořské krajiny a je z ní překrásný pohled na Kanál. V tomto místě tvoří pobřeží výhradně křídové útesy a k moři lze sestoupit pouze po jediné dlouhé a nepohodlné stezce, příkré a kluzké. Na konci té stezky se prostírá stometrový pás oblázků a břidlice, které ani nejvyšší příliv nezaplaví. Tu a tam však jsou zátočiny a prolákliny, a ty vytvářejí skvělé bazény, naplňované pokaždé čerstvou vodou. Tato obdivuhodná pláž se táhne v obou směrech několik mil, s výjimkou jednoho místa, kde její linii přerušuje zátoka a víska Fulworth.
Můj domov je tichý. Já, moje stará hospodyně a moje včely máme celou usedlost pro sebe. Půl míle odtud je však proslulá vzdělávací instituce Harolda Stackhursta zvaná Štíty, dosti rozlehlá, kde se pár desítek mladíků pod vedením několika profesorů připravuje na různá povolání. Stackhurst sám proslul za studentských let jako veslařský šampión a je to vzdělaný a charakterní člověk. Od prvního dne, kdy jsem se přistěhoval na pobřeží, jsme spolu dobře vycházeli a byl to jediný člověk, s nímž jsem se spřátelil natolik, že jsme mohli večer jeden druhého přepadnout bez pozvání.
V roce 1907 přišla koncem července prudká vichřice; smršť vanoucí od Kanálu vršila na úpatí útesů mořské vlny do výše a při odlivu po sobě zanechala lagunu. Onoho jitra, o němž je řeč, vítr utichl a celá příroda, čerstvě umytá, zářila svěžestí. V takový rozkošný den bylo vyloučené pracovat a já si před snídaní vyšel na procházku, nalokat se voňavého vzduchu. Kráčel jsem po útesech stezkou, která vedla k prudkému sestupu na pláž. Na procházce jsem za sebou zaslechl volání; zjistil jsem, že to je Harold Stackhurst, mával mi rukou vesele na pozdrav.
„To je ráno, pane Holmesi! Tušil jsem, že vás potkám venku.“
„Jdete se vykoupat, jak vidím.“
„Čarujete jako vždy,“ zasmál se a poplácal si nadouvající se kapsu. „Ano. McPherson vyšel dřív a předpokládám, že ho tam ještě zastihnu.“
Fitzroy McPherson, profesor přírodních věd, byl příkladný a řádný mladý muž: život mu však zkomplikovala srdeční vada, která se vyvinula z revmatické horečky. Byl rozený talent na sporty a vynikal v každé disciplíně, která nevyžadovala přílišnou fyzickou námahu. V létě i v zimě chodil plavat, a protože jsem sám plavec, často jsem se k němu přidružil.
Vtom jsme spatřili jeho samého. Nad okrajem útesu, kde končila pěšina, se ukázala jeho hlava. Pak se vydrápal na vrchol celý, ale potácel se jako opilý. Než jsme se vzpamatovali, rozhodil rukama, srdceryvně vykřikl a skácel se. Oba jsme se k němu rozběhli – dělila nás vzdálenost asi padesátimetrová – a obrátili jsme ho na záda. Očividně ležel v agónii. Ty zapadlé skelnaté oči a příšerně sinalé tváře nemohly znamenat nic jiného. Nakratičko mu ještě v obličeji zaplála jiskřička života a on ze sebe vypravil několik slov, jako by se snažil nás důrazně varovat. Vyslovil je přerývaně a nezřetelně, ale ta poslední, jež mu splynula ze rtů ve výkřiku, zněla mému sluchu jako „lví hříva“. Nechápal jsem jejich souvislost ani význam, ale nedokázal jsem z toho zvuku vyvodit žádný jiný smysl. Nebožák se pak sám pozvedl ze země, zašermoval pažemi ve vzduchu a upadl na bok. Byl mrtev.
Můj společník stál jako ochromen tou nečekanou hrůzou, avšak já jsem pochopitelně zbystřil všechny smysly. A bylo toho také třeba, neboť jsem zakrátko pochopil, že máme co činit s mimořádným případem. McPherson měl na sobě pouze nepromokavý plášť, kalhoty a nezašněrované plátěnky. Jak se skácel, sklouzl mu kabát s ramenou, neboť jej měl pouze přehozený, a odhalil do pasu nahé tělo. Hleděli jsme mu s úžasem na záda. Měl je posetá temně rudými čarami, jako by ho byl někdo krutě zmrskal tenkým drátěným karabáčem. Mučící nástroj byl očividně ohebný, neboť dlouhé, hluboké, naběhlé podlitiny se kroutily kolem jeho ramenou a žeber. Po bradě mu kapala krev, jak si v záchvatu nesnesitelné bolesti prokousl dolní ret. Přepadlý, křečovitě stažený obličej napovídal, jak strašlivá muka zažil.
Stackhurst stál a já klečel u mrtvého, když na nás dopadl stín a my seznali, že se k nám přidružil Ian Murdoch. Murdoch učil na Stackhurstově škole matematice a byl to vysoký, černovlasý, hubený muž povahy tak zamlklé a uzavřené, že se nikdo nemohl nazývat jeho přítelem. Vyvolával dojem, že dlí v jakési abstraktní nepozemské říši iracionálních čísel a kuželoseček a že ho k obyčejnému životu poutá máloco. Studenti na něho hleděli jako na zcela zvláštní jev a byl by se dozajista stal terčem jejich posměšků, kdyby v jeho žilách nekolovala jakási podivná cizí krev, která se neprojevovala jen očima černýma jako uhel a snědou pletí, ale i občasnými zlostnými výbuchy, které nelze popsat jiným výrazem než běsnění. Při jedné takové příležitosti chytil malého McPhersonova psíka, a protože ho nějak obtěžoval, vyhodil ho zavřeným oknem ven; za tento čin by mu byl Stackhurst jistě dal výpověď, kdyby byl neměl tak vynikající odbornou kvalifikaci. Takový byl tedy ten podivný, složitý člověk, jenž stanul vedle nás. Zdál se upřímně otřesen z pohledu, který se mu naskytl, ač incident s psíkem napovídal, že ho s mrtvým patrně nepojily zvláštní sympatie.
„Ubožák! Ubožák! Mohu něco udělat? Mohu nějak pomoci?“
„Byli jste spolu? Víte, co se přihodilo?“
„Ne, dnes jsem se opozdil. Ještě jsem na pláži nebyl. Přicházím přímo ze Štítů. Mohu nějak pomoci?“
„Můžete zajít na policejní stanici ve Fulworthu. Ohlaste ten případ co nejdříve.“
Beze slova se prudce rozběhl, a zatímco Stackhurst, zcela zdrcen tragickou událostí, setrvával u mrtvého, já jsem se ujal vyšetřování. Především jsem samozřejmě zjišťoval, kdo je na pláži. Z nejvyššího bodu stezky jsem ji mohl přehlédnout v celé rozloze a pláž byla liduprázdná, jen v dáli se několik temných postav pohybovalo směrem k vesnici Fulworth. Když jsem si tento bod ověřil, jal jsem se zvolna sestupovat po pěšině. Křídový útes tu pokrýval jíl a měkký slín, do nichž se pravidelně otiskly stejné stopy, směrující nahoru i dolů. Touto stezkou nikdo jiný od rána nesestoupil. Na jednom místě jsem pozoroval otisk otevřené ruky. Prsty mířily proti svahu, a to mohlo znamenat jen jediné: ubohý McPherson při vzestupu upadl. Byly tam také kulaté prolákliny, které napovídaly, že několikrát sklesl na kolena. V místech, kde pěšinka dole končila, se prostíralo dosti velké jezírko, jež tam po sobě zanechalo moře při odlivu. U tohoto jezírka se McPherson svlékl, neboť tam na kameni ještě ležel jeho ručník. Byl suchý a složený, což mohlo znamenat, že se nakonec do vody ani neponořil. Jak jsem si prohlížel pobřežní oblázky, přišel jsem párkrát na nevelké písčiny, kde zůstaly otisky jeho plátěnek a také jeho bosých nohou. Bosé stopy dokazovaly, že se chystal vykoupat, ale podle ručníku se dalo soudit, že se k tomu nedostal.
Záhada už se začínala jasně rýsovat a před podivnější jsem dosud nestál. Ten člověk rozhodně nesetrval na pláži déle než čtvrt hodiny. Stackhurst se vydal ze Štítů za ním, takže se o tom nedalo pochybovat. Přišel se vykoupat a také se svlékl, jak ukazovaly stopy bosých nohou. Pak náhle spěšně na sebe hodil šaty – neupravil se ani nezapnul – a vracel se, aniž se vykoupal nebo aspoň aniž se osušil. A tuto změnu oproti původnímu záměru způsobila skutečnost, že byl podroben barbarským, nelidským mukám, až si bolestí prokousl ret, než se z posledních sil odplazil vypustit duši. Kdo spáchal tento odporný čin? Pravda, na úpatí útesů byly četné jeskyňky a prolákliny, ale slunce, dosud nízko nad obzorem, se opíralo přímo do nich, takže neskýtaly úkryt. Byly tu ještě ty postavy v dáli na pláži. Na první pohled to vypadalo, že byly příliš daleko, než aby bylo možno hledat u nich nějaké souvislosti se zločinem, a nadto přírodní jezírko, v jehož vlnách pleskajících o balvany se chtěl nebožák vykoupat, leželo mezi ním a oněmi osobami. Nedaleko na moři se pohupovaly dvě tři rybářské bárky. Jejich posádky jsem časem mohl vyzpovídat. Pro pátrání se nabízelo několik možností, ale žádná z nich nevedla očividně k cíli.
Po návratu jsem zastihl u mrtvého hlouček zvědavců, kteří se tam mezitím shromáždili. Byl tam ovšem stále ještě Stackhurst, a právě přicházel Ian Murdoch v doprovodu místního policejního konstábla Andersena, statného chlapíka s nazrzlými kníry, jednoho z těch typických pomalých, poctivých a spolehlivých Sussexanů – je to rasa, kde se pod těžkopádnou mlčenlivostí skrývá velká dávka zdravého rozumu. Vyslechl vše, poznamenal si, co jsme mu řekli, a pak mně odtáhl stranou.
„Byl bych moc rád, kdybyste mi poradil, pane Holmes. Tohlenc je na mě těžký případ a v Lewesu by byl randál, kdybych něco pokazil.“
Doporučil jsem mu, aby vzkázal pro svého bezprostředního nadřízeného a pro lékaře, a rovněž aby nedovolil s ničím pohnout, dokud se nedostaví, a pokud možno zabránil vytváření nových stop. Mezitím jsem prohlédl mrtvému kapsy. Měl v nich kapesník, velký nůž a malou náprsní tašku. Z ní vykukoval složený lístek: rozložil jsem ho a podal konstáblovi. Stálo v něm rozevlátým ženským rukopisem:

Spolehni se, že tam přijdu. Maudie

Dělalo to dojem, že mu nějaká dívka slibuje dostaveníčko, ale kdy a kde, to z něho nevyplývalo. Konstábl vrátil lístek do náprsní tašky a vložil ji spolu s ostatními věcmi do kapsy pláště. A jelikož se pak už zjevně nedalo nic víc dělat, zařídil jsem ještě, aby důkladně propátrali úpatí vápencových útesů, a odebral jsem se domů na snídani.
Stackhurst se objevil ani ne za dvě hodiny a oznámil mi, že nebožtíka převezli do Štítů, kde se bude konat soudní ohledání. Měl pro mne také další závažné a ověřené zprávy. Podle očekávání se v jeskyňkách pod útesy nenašlo nic, ale on prošel listiny v McPhersonově psacím stole a objevil několik dopisů, z nichž vysvítá, že zesnulý měl důvěrný vztah k jisté slečně Maud Bellamyové z Fulworthu. Zjistili jsme tedy totožnost pisatelky předchozího vzkazu.
„Ty dopisy si vzala policie,“ vysvětloval Stackhurst, „nemohl jsem je tedy přinést. Ukazují zcela nepochybně, že šlo o vážnou známost. Nevidím však důvod, proč by se jeho slečna měla spojovat s tou strašlivou událostí; skutečností ovšem zůstává, že si s ním dala schůzku.“
„Sotva však na pláži, kam se všichni pravidelně chodíte koupat,“ podotkl jsem.
„Jen náhodou se stalo, že McPhersona nedoprovázela skupinka studentů.“
„Byla to skutečně náhoda?“
Stackhurst zamyšleně svraštil čelo.
„Ian Murdoch je zdržel,“ řekl. „Trval na tom, že jim před snídaní bude demonstrovat řešení nějakého aritmetického příkladu. Chudák, je z toho ze všeho hluboce otřesen.“
„Ale já měl dojem, že nebyli přátelé.“
„Jeden čas se opravdu neměli rádi. Ale už je tomu přes rok, co se sblížili do té míry, jak se jen Murdoch dokáže s někým sblížit. Nemá zvlášť družnou povahu.“
„To jsem pochopil. Vzpomínám si, že jste mi vyprávěl cosi o nějakém nedorozumění kvůli krutému zacházení se psem.“
„Tahle bouřka se přehnala.“
„Třeba zůstaly jisté antipatie.“
„Ne, ne, jsem si jist, že byli dobrými přáteli.“
„Hm, pak se tedy musíme podívat na tu záležitost s tou slečnou. Znáte ji?“
„Tu zná každý. Je to nejhezčí děvče v okolí – skutečná krasavice, Holmesi: ta by vyvolala zájem kdekoli. Věděl jsem, že se McPhersonovi líbí, ale neměl jsem tušení, že to došlo tak daleko, jak vyplývá z těch dopisů.“
„Co je to za dívku?“
„Je to dcera starého Toma Bellamyho, jemuž patří všechny loďky a kabiny na pláži ve Fulworthu. Začínal původně jako rybář, ale vzmohl se. Má ještě syna Williama a ten mu pomáhá vést rodinný podnik.“
„Pojďme je do Fulworthu navštívit.“
„Pod jakou záminkou?“
„Záminka se lehce najde. Koneckonců se ten ubožák neztrýznil tak neslýchaným způsobem sám. Ty důtky držela čísi ruka, pokud tedy byl skutečně zbičován důtkami. V těchto odloučených končinách se mohl stýkat jen s omezeným okruhem lidí. Budeme-li tento okruh sledovat ve všech směrech, sotva unikne naší pozornosti motiv zločinu a ten by nás měl potom dovést k pachateli.“
Za jiných okolností by to bývala příjemná procházka na čerstvém pobřežním vzduchu, provoněném tymiánem, kdyby nám duši netížila jako balvan tragédie, jíž jsme byli svědky. Vesnička Fulworth leží na planině, která do půlkruhu obepíná záliv. Za hloučkem starobylých chalup kolem návsi se zvedá svah a na něm vyrostlo několik moderních domů. K jednomu z nich mne Stackhurst vedl.
„To je Přístav, jak Bellamy nazval svůj domov. Ten s rohovou vížkou a břidlicovou střechou. Uvážíte-li, že ten člověk začínal z ničeho, není to špatné. I propána, co to vidím?“
Zahradní branka před Přístavem se otevřela a vyšel z ní muž. Ani zdálky jsme si nemohli splést jeho vysokou, hranatou postavu a klátivou chůzi. Byl to Ian Murdoch, matematik. Za malou chvíli jsme se s ním střetli na silnici.
„Dobrý den,“ řekl Stackhurst. Chlapík se uklonil, ze strany nás přejel pohledem těch zvláštních černých očí a byl by nás minul, kdyby ho byl ředitel školy nezastavil.
„Copak jste tam dělal?“ zeptal se.
Murdoch zrudl v obličeji hněvem. „Ve škole jsem vám podřízen, pane. Není mi však známo, že bych byl povinován skládat vám účty ze svých soukromých záležitostí.“
Po zážitcích onoho dne měl Stackhurst nervy napjaté. Jindy by se byl třeba tak neukvapil, teď však ztratil všechnu rozvahu.
„Za daných okolností je taková odpověď vrcholná drzost, pane Murdochu.“
„Vaše otázka by se možná dala klasifikovat obdobně.“
„Není to poprvé, kdy jsem byl nucen dát si líbit vaše vzpurné způsoby. Rozhodně to však bude naposled. Poohlédněte se laskavě co nejrychleji po jiném působišti, kde byste v budoucnu uplatnil své schopnosti.“
„Právě to jsem hodlal učinit. Ztratil jsem dnes jediného člověka, kvůli němuž jsem byl ochoten Štíty snášet.“
Ubíral se svou cestou a Stackhurst ho sledoval rozhněvaným pohledem. „Chová se přece nemožně, chlap jeden nesnesitelná!“ zvolal.
Mně se však vtírala neodbytně jediná myšlenka: že pan Ian Murdoch využil první příležitosti, kdy se mu nabídla možnost uniknout z dějiště zločinu. V duchu mi začalo vyvstávat mlhavé, vágní podezření. Možná že návštěva u Bellamyových vnese do té záležitosti trochu světla. Stackhurst se opanoval a došli jsme k domu.
Pan Bellamy byl, jak se ukázalo, muž středních let s ohnivě rudým plnovousem. Zdál se na nejvyšší míru rozzloben a brzy mu tváře plály stejným nachem jako vlasy a vousy.
„Ne, pánové, nepřeji si slyšet žádné podrobnosti. Tuhle můj syn –“ ukázal do kouta, kde seděl mladík s těžkopádným, zarputilým pohledem – „považoval stejně jako já nadbíhání pana McPhersona mé dceři za urážlivé. Ano, pánové: slovo ‚svatba‘ ani nepadlo, a přitom to byla samá psaníčka a schůzky a ještě leccos jiného. To jsme se synem nemohli schvalovat. Maud ztratila matku, a tak ji máme na starosti sami dva. Rozhodli jsme se –“
Ale slova mu odumřela na jazyku, neboť se objevila dotyčná slečna osobně. Nikdo nemohl popřít, že by byla ozdobou kterékoli společnosti na světě. Kdo by se byl nadál, že tak vzácná květinka vyraší z takových kořenů a v takovém prostředí? Zřídkakdy mne některá žena přitahovala, protože u mne vždy mozek vládl srdci, ale nemohl jsem hledět na dokonalou, čistě modelovanou tvář s narůžovělým nádechem, z níž jako by vyzařovala svěžest přímořských nížin, a neuvědomit si přitom, že Maud Bellamyovou nemine žádný mladý muž lhostejně. Takové děvče tedy nyní vstoupilo a s očima doširoka otevřenýma strachem stanulo napjatě před Haroldem Stackhurstem.
„Vím už, že Fitzroy nežije,“ pravila. „Můžete mne bez obav seznámit se všemi okolnostmi.“
„Ten druhý pán od vás nám to přišel povědět,“ vysvětlil otec.
„Nemáte proč do toho zatahovat sestru,“ zavrčel Bellamy mladší.
Dívka se k němu obrátila a probodla ho divokým, pronikavým pohledem. „Tohle je moje věc, Williame. Bud tak laskav a nevměšuj se do toho. Podle všeho byl spáchán zločin. Mohu-li nějak přispět k odhalení pachatele, bude to jen nepatrná službička tomu, který odešel.“
Vyslechla mého společníka, když jí stručně vylíčil, co se stalo, vyrovnaně a soustředěně, což mne přesvědčilo, že se vyznačuje nejen výjimečnou krásou, ale i cílevědomostí a pevnou vůlí. Maud Bellamyová mi provždy utkvěla v paměti jako všestranně dokonalá a pozoruhodná žena. Patrně mne znala od vidění, neboť se nakonec obrátila na mne.
„Nedopusťte, aby ti lidé unikli trestu, pane Holmesi. Stojím při vás a budu vám nápomocna, ať půjde o kohokoliv.“ Měl jsem dojem, že při těch slovech pohlédla vzdorně na otce i bratra.
„Děkuji vám,“ řekl jsem. „Vždycky si za takovýchto okolností vážím ženského instinktu. Užila jste slova lidé. Domníváte se, že v tom má prsty víc osob?“
„Poznala jsem pana McPhersona natolik, aby mi bylo jasné, že to byl statečný a silný muž. Žádný jednotlivec by ho nebyl přiměl, aby se podrobil tak neslýchanému příkoři.“
„Směl bych si s vámi promluvit mezi čtyřma očima?“
„Povídám ti, Maud, aby ses nenechala do ničeho zatáhnout,“ zvolal její otec podrážděně.
Pohlédla na mne bezradně. „Co mám dělat?“
„Všichni zakrátko dopodrobna zvědí, co se přihodilo, takže nic nepokazím, když si s vámi otevřeně pohovořím zde,“ řekl jsem. „Byl bych dal přednost soukromému rozhovoru, ale když to váš pan otec nechce připustit, musí se účastnit našich úvah.“ Nato jsem se zmínil o lístku, který se nalezl v kapse mrtvého. „Bude nepochybně uveden při soudním ohledání. Vysvětlila byste mi to laskavě, pokud můžete?“
„Nevím, proč bych měla něco tajit,“ odvětila. „Zasnoubili jsme se a neohlásili jsme to veřejně jen proto, že Fitzroyův stařičký strýc, který prý leží na smrtelné posteli, ho mohl vydědit, kdyby byl neschvaloval jeho volbu. Jiný důvod pro to nebyl.“
„Mohlas nám aspoň něco říct,“ zavrčel pan Bellamy.
„Byla bych to řekla, tatínku, kdybys byl někdy ukázal trochu pochopení.“
„Nepřeju si, aby se moje dcera scházela s muži, kteří jí nejsou rovni.“
„Byl jsi proti němu zaujat, a proto jsme ti nic neřekli. A pokud jde o tu schůzku –“ zašmátrala v kapse a vytáhla zmuchlaný lístek – „byla to odpověď na tento vzkaz:

Moje milovaná, na známém místě u moře hned po slunce západu v úterý. Jindy se nemohu uvolnit.
F.M.

Dnes je úterý. Hodlala jsem se s ním večer sejít.“
Obracel jsem list v ruce. „Tohle nepřišlo poštou. Jak vám to doručil?“
„Na tuto otázku bych raději neodpovídala. Nesouvisí to nijak s případem, který vyšetřujete. Jinak vám ochotně odpovím na všechno, co se ho týká.“
Svůj slib dodržela, ale nedozvěděl jsem se od ní nic, co by mi bylo ve vyšetřování pomohlo. Neměla důvod se domnívat, že by její snoubenec měl nějakého tajného nepřítele, avšak připustila, že ji samu obletuje několik vytrvalých ctitelů.
„Mohu se zeptat, je-li mezi nimi i pan Ian Murdoch?“
Zarděla se a zatvářila rozpačitě.
„Jeden čas jsem si to myslela. Ale to se všechno změnilo, jakmile pochopil vztah mezi Fitzroyem a mnou.“
A znovu jako by stín zahalující tohoto podivného člověka nabýval určitější podoby. Bude třeba prozkoumat jeho minulost. Musíme tajně prohledat jeho byt. Stackhurst byl ochoten spolupracovat, jelikož i on pojal v duchu podezření. Odcházeli jsme z Přístavu s nadějí, že aspoň jednu nitku tohoto zamotaného klubka začínáme rozplétat.
Uplynul týden. Soudní ohledání nevneslo do případu jasno a bylo odloženo pro nedostatek průkazného materiálu. Stackhurst se diskrétně informoval na svého podřízeného a jeho pokoj jsme zběžně prohledali, ale bez výsledku. Osobně jsem znovu prošel dějištěm událostí jak doslova, tak v duchu, avšak nedospěl jsem k žádným novým závěrům. Čtenář nenajde v mých záznamech případ, který by mne byl takto dohnal až na hranici mého umu. Ani má představivost mi nepomáhala najít vysvětlení léto záhady. Až přišla ta událost se psem.
První se o tom doslechla moje stará hospodyně, informována onou podivnou bezdrátovou telegrafii, která takovým venkovským lidem zprostředkuje místní novinky.
„To je smutný případ s tím psem pana McPhersona, viďte, pane Holmesi,“ prohodila jednou večer.
Obvykle ji k takovým hovorům nepodněcuji, ale tentokrát vzbudila mou pozornost. „Copak se stalo s McPhersonovým psem?“
„Pošel, pane. Pošel ze žalu kvůli pánovi.“
„Kdo vám to pověděl?“
„Ale propána, kdekdo o tom mluví. Hrozně vyváděl, týden nic nežral a dneska ho dva mladí pánové ze Štítů našli pošlého – a právě na tom místě dole na pláži, kde zahynul jeho pán.“
Právě na tom místě. Ta slova mi jasně vyvstala v paměti. Zmocnilo se mne tušení, že tohle je velmi důležité. Že pes pošel, to odpovídalo věrné psí povaze. Ale právě na tom místě! Proč mu ta osamělá pláž byla osudná? Je možné, že se stal obětí čísi pomstychtivé zášti? Je to možné –? Ano, byl to sice jen mlhavý pocit, avšak něco se v mém mozku dralo k životu. Zanedlouho už jsem kráčel ke Štítům, kde jsem zastihl Stackhursta v jeho pracovně. Na mou žádost si dal zavolat Sudburyho a Blouma, ony dva studenty, kteří našli psa.
„Ano, ležel přímo u vody,“ vypověděl jeden z nich. „Musel sledovat stopu svého mrtvého pána.“
Věrné zvíře, airdalský teriér, ležel na rohoži v hale. Tělo mu ztuhlo v strnulé pozici, oči měl vystouplé z důlků, nohy zkroucené. V každičkém jeho rysu se zračilo utrpení.
Od Štítů jsem sešel ke koupališti. Slunce už zapadlo a stín velkého útesu se černal nad hladinou, která se matně leskla jako plát olova. Bylo tu pusto a prázdno, nikde ani známka života, až na dva racky, kteří mi kroužili a křičeli nad hlavou. V snášejícím se šeru jsem jen stěží rozpoznával psíkovy stopy na písku kolem onoho kamene, kde předtím ležel ručník jeho pána. Stál jsem tam dlouho v hlubokém zamyšlení, zatímco se kolem mne snášel soumrak. Hlavou se mi rojily překotné myšlenky. Víte, jak to je, když vás obklopuje nějaká hrůza a vy tušíte existenci rozhodujícího klíče k celé záhadě, který hledáte a jenž vám stale uniká z dosahu. Takový pocit jsem měl onoho večera, kdy jsem stál sám a sám na místě, kde zemřel člověk. Nakonec jsem se obrátil a pomalu jsem kráčel k domovu.
Dospěl jsem právě na nejvyšší bod stezky, když se mi rozbřesklo. Jako v záblesku se mi vybavilo to, po čem jsem se s takovou dychtivostí a marně pídil. Víte přece (a pokud to nevíte, pak psal Watson nadarmo), že jsem si osvojil rozsáhlou zásobu nejrozmanitějších vědomostí, systematicky a vědecky neutříděných, které mi však jsou k dispozici, když je pro svou práci potřebuji. Můj mozek je jako přeplněné skladiště, kde se uchovávají zavazadla nejrůznějšího druhu – je jich tolik, že mám jen matnou představu, co všechno se mezi nimi třeba najde. Věděl jsem, že je v tom skladišti něco, co by mohlo tento případ osvětlit. Má představa byla stále jen neurčitá, ale aspoň jsem věděl, jak jí mohu dodat na určitosti. Bylo to hrůzné, neuvěřitelné, přesto však nikoli vyloučené. Všemožně se budu snažit, abych si to ověřil.
V mé vilce je prostorné podkroví přeplněné knihami. Odebral jsem se tam a hodinu jsem se v nich přehraboval. Poté jsem se vynořil se svazečkem čokoládové a stříbrné barvy. Dychtivě jsem nalistoval kapitolu, na kterou jsem si matně vzpomínal. Ano, byla to skutečně fantastická a nepravděpodobná domněnka, ale nedopřávala mi pokoje, dokud se neujistím, zda se to skutečně tak nemohlo stát. Ukládal jsem se ke spánku až pozdě v noci a v duchu jsem se dychtivě těšil na zítřejší práci.
Vyvstala mi však nemilá zábrana. Sotva jsem po ránu dopil poslední doušek čaje a chystal se právě vypravit na pláž, navštívil mne inspektor Bardle ze sussexské policie – vyrovnaný, spolehlivý, těžkopádný člověk se zadumanýma očima, které teď na mne hleděly mimořádně ustaraně.
„Vím, že máte nepřeberné zkušenosti, pane Holmesi,“ řekl. „Obracím se na vás docela neúředně a není třeba se o tom šířit. Ale nevím si vůbec rady s tímhle McPhersonovým případem. Otázka zní: Mám ho zatknout, anebo nemám?“
„Myslíte pana Iana Murdocha?“
„Ano. Když o tom tak přemýšlíte, nemůže to být nikdo jiný. To je výhoda takovéhle samoty. Můžeme to omezit na velice úzký okruh. Jestli to neudělal on, kdo tedy?“
„Co na něho máte?“
Plahočil se ve stejné brázdě jako já. Byla tu Murdochova povaha a atmosféra záhadnosti, která jako by ho obklopovala. Výbuchy zlosti jako v incidentu se psem. Skutečnost, že se v minulosti nepohodl s McPhersonem. Důvodná domněnka, že těžce nesl McPhersonovu známost se slečnou Bellamyovou. Inspektor Bardle dospěl k stejným závěrům jako já, ale nepověděl mi nic nového, až na to, že se Murdoch zřejmě pilné připravuje k odjezdu.
„Jak bych vypadal, kdybych ho teď nechal uklouznout, když na něho všechno tohle vím?“ Statný, flegmatický člověk byl z toho celý utrápený.
„Uvažte jen,“ řekl jsem, „kolik základních slabin má vaše podezření. Na to ráno, kdy se zločin stal, má prověřené alibi. Do poslední chvíle byl mezi studenty a pár minut poté, co se objevil McPherson, k nám přišel z opačné strany. Nezapomeňte také, že je zcela vyloučeno, aby byl bez přispění někoho dalšího takhle ztýral muže stejně silného, jako je sám. A konečně je tu problém nástroje, jímž byla ta poranění způsobena.“
„Co by to mohlo být než důtky nebo nějaký pružný bič?“
„Prohlédl jste si ty rány?“ zeptal jsem se.
„Viděl jsem je a lékař také.“
„Já jsem je však zkoumal velice pečlivě a za pomocí lupy. Jsou velmi zvláštní.“
„V čem, pane Holmesi?“
Přistoupil jsem k psacímu stolu a vytáhl zvětšenou fotografii. „Užívám obvykle této metody,“ vysvětloval jsem.
„Vy jste opravdu důkladný, pane Holmesi.“
„V opačném případě bych to nebyl přivedl tam, kam jsem to přivedl. Podívejte se na tuto podlitinu, která se táhne po pravém rameni. Nevidíte na ní nic pozoruhodného?“
„Ani bych nevěděl co.“
„Je přece vidět, že rána není všude stejně hluboká. Krvácela v tomto bodě a ještě zde. Podobně se jeví další podlitina tady níže. Co to může znamenat?“
„Nemám ponětí. Vy to víte?“
„Možná že ano. A možná že ne. Doufejme, že vám už brzy budu moci sdělit něco bližšího. Jakmile se podaří určit, co zanechalo takovéto stopy, budeme o hodný kus blíže k odhalení zločince.“
„Je to ovšem nesmysl,“ řekl policista, „ale kdyby se na záda přiložilo do ruda rozžhavené drátěné pletivo, pak by ty hlubší ranky odpovídaly bodům, kde se dráty kříží.“
„To je velice důmyslné znázornění. Anebo řekněme tuhé důtky s malými tvrdými uzlíky?“
„Rány boží, pane Holmesi, teď jste na to káp.“
„Může za tím ale vězet také něco úplně jiného, pane Bardle. Pro zatčení však nemáte dost závažné podklady. Navíc jsou tu ještě ta poslední slova – ‚lví hříva‘.“
„Nemohl jste se přeslechnout?“
„I o tom jsem uvažoval. Kdyby se ta slova byla nějak podobala jménu pana Murdocha – ale nepodobala. Téměř je vykřikl. Jsem si jist, že druhé slovo bylo ‚hříva‘.“
„Nenapadlo vás žádné jinačí vysvětlení?“
„Možná že napadlo. Jen bych o tom nerad mluvil, dokud nebudu mít o čem mluvit.“
„A kdypak to asi tak bude?“
„Za hodinu – anebo snad ještě dřív.“
Inspektor si mnul bradu a hleděl na mne pochybovačným pohledem.
„To bych rád věděl, co máte za lubem. Ty rybářské bárky?“
„Ne, ty byly příliš daleko.“
„A neudělal to nakonec Bellamy a ten jeho mladej lamželezo? Nebyli panu McPhersonovi dvakrát nakloněni. Mohli ho takhle zřídit?“
„Ne, ne, nic ze mne nedostanete, dokud neuzraje čas,“ ohradil jsem se s úsměvem. „Podívejte, inspektore, máme oba co na práci. Kdybyste se tady mohl stavit v poledne –“
V tomto bodě došlo k dramatickému přerušení, a tím se případ začal chýlit ke konci.
Domovní dveře se rozletěly, na chodbě se ozvaly klopýtavé kroky a do pokoje se vpotácel Ian Murdoch, bílý jako stěna, rozcuchaný, šaty v divokém nepořádku; rukama se chytal nábytku, aby se udržel na nohou.
„Koňak! Koňak!“ vypravil ze sebe a se zaúpěním sklesl na pohovku.
Nebyl sám. Jemu v patách se objevil Stackhurst, bez klobouku a sotva dechu popadaje, bezmála stejné vyčerpaný jako jeho profesor.
„Ano, ano, koňak!“ křičel. „Ten člověk je na konci sil. Sotva jsem ho sem dopravil. Dvakrát mi cestou omdlel.“
Půl sklenice čistého alkoholu zaúčinkovalo obdivuhodně. Murdoch se vzepřel na lokti a shodil si kabát z ramenou. „Pro Kristovy drahé rány, dejte mi olej nebo opium nebo morfium!“ zvolal. „Cokoli, jen aby přestala tahle nesnesitelná muka!“
Inspektor i já jsme při tom pohledu vykřikli. Na mužově nahém rameni se rýsoval stejný mřížkovaný vzorek zanícených rudých podlitin, jimiž smrt vtiskla svou pečeť na Fitzroye McPhersona.
Trpěl očividné krutými bolestmi, které se neomezovaly jen na rameno, neboť chvílemi přestával dýchat, obličej mu brunátněl a pak hlasitě lapal po dechu a tiskl si ruku na srdce, zatímco se mu z čela řinul pot. Každým okamžikem mohl vypustit duši. Lili jsme mu do hrdla další koňak a každý doušek jako by ho vracel od prahu smrti. Obklady z cupaniny namočené v oleji do salátů zřejmě zmírnily palčivost podivných ran. Posléze mu hlava ztěžka klesla do polštářů. Příroda se uchýlila k poslednímu zdroji životodárných sil. Byl to zpola spánek a zpola mdloba, ale přinášel aspoň úlevu od bolesti.
Bylo vyloučeno se ho vyptávat, ale jakmile jsme se ubezpečili, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí, obrátil se na mne Stackhurst.
„Proboha, Holmesi!“ zvolal. „Co se to děje? Co se to děje?“
„Kde jste ho našel?“
„Dole na pláži. Přesně tam, kde přišel o život chudák McPherson. Mít tenhle slabé srdce jako McPherson, nebyl by už na světě. Však jsem kolikrát myslel, že vypustil duši, když jsem ho vedl do kopce. Štíty jsou příliš daleko, tak jsme zamířili sem.“
„Viděl jste ho na té pláži?“
„Procházím se na útesu a vtom slyším, jak vykřikl. Stál u jezírka a potácel se jako opilý. Seběhl jsem dolů, hodil na něho kabát a dopravil ho sem. Pro umučení boží, Holmesi, využijte všech svých schopností a nelitujte námahy, ať se zbavíme té kletby, protože jinak se tady nedá žít! Cožpak nám ani vy, takový světoznámý člověk, nedokážete pomoci?“
„Doufám, že dokáži, Stackhurste. Pojďte se mnou! A vy, inspektore, se k nám připojte! Uvidíme, jestli se nám nepodaří předat zlosyna do rukou spravedlnosti.“
Péče o muže v bezvědomí se ujala moje hospodyně a my tři jsme se odebrali k jezírku, v němž číhala smrt. Na kameni tam ležela hromádka svršků a ručník, které tam zanechal postižený. Kráčel jsem pomalu podél hladiny a moji druhové husím pochodem za mnou. Jezírko bylo z valné části docela mělké, jen pod útesem, kde příliv vyhloubil pláž, dosahovalo čtyř nebo pěti stop. Plavec by samozřejmě zamířil právě sem, neboť tady se vytvářel krásný průzračný zelenomodrý přírodní bazén, křišťálově čirý. Úpatí útesů lemovala řada balvanů: k nim jsem teď zamířil a dychtivě jal pátrat v hlubinách u svých nohou. Dospěl jsem k zátoce s nejhlubší a nejstojatější vodou, když jsem zahlédl to, po čem jsem pátral, a ze rtů se mi vydral triumfální výkřik.
„Cyanea!“ zvolal jsem. „Cyanea! Pohleďte, lví hříva!“
Podivná věc, na kterou jsem ukazoval, vypadala skutečně jako zcuchané žíně, vytržené lvovi z hřívy. Na skalním výstupku asi tři stopy pod hladinou se vlnilo a vibrovalo podivné chundelaté stvoření, mezi jehož pískově zbarvenými vrkoči se třpytily stříbrné praménky. Celé se to pravidelně v pomalém rytmu nadýmalo a smršťovalo.
„Už se natropilo dost neplechy. Jeho dny jsou sečteny!“ zvolal jsem. „Pomozte mi, Stackhurste! Zbavíme se vraha navždy.“ Přímo nad výběžkem ležel velký balvan a do toho jsme se opřeli, až se svezl s hlučným plácnutím do vody. Když se zčeřená voda vyjasnila, viděli jsme, že se zachytil na onom skalním výběžku. Cár pleskající žluté blány ukazoval, že naše oběť neunikla. Hustý olejnatý kal prosakoval zpod balvanu, barvil vodu kolem dokola a pomalu stoupal k hladině.
„To jsem blázen!“ zvolal inspektor. „Co to bylo, pane Holmesi? Jsem zdejší rodák a vyrostl jsem tady, ale něco takového jsem v životě neviděl. Tohle přece nepatří do Sussexu.“
„Pak má tedy Sussex štěstí,“ poznamenal jsem. „Možná že to sem zanesla ta jihozápadní smršť. Pojďte oba ke mně a já vás seznámím s hrozivým zážitkem člověka, který má moc dobrý důvod nezapomenout na svoje vlastni setkání s tímhle nebezpečím mořských hlubin.“
Když jsme vešli do mé pracovny, zjistili jsme, že se Murdoch zotavil natolik, aby se dokázal posadit. Byl ještě jako omámen a každou chvíli jím projel křečovitý záchvěv bolesti. Přerývaně nám sdělil, že nemá tušení, co se mu stalo, ale že mu náhle celým tělem projela svíravá bolest a že se jen s vypětím všech sil vyškrábal na břeh.
„Tato kniha,“ řekl jsem a vzal do ruky jistý svazek, „ozářila prvním paprskem světla záhadu, která by třeba jinak zůstala navždy nerozřešena. Jmenuje se V přírodě a jejím autorem je známý biolog J. G. Wood. Wood sám div nepřišel o život při střetnutí s tímto zlolajným stvořením, takže je líčí na základě bezprostřední zkušenosti. Cyanea capillata je ten škůdce zván plným jménem a pro člověka představuje stejně smrtelné a mnohem trýznivější nebezpečí než kobří uštknutí. Dovolíte-li, přečtu vám tento stručný výňatek:

Zahlédnete-li při koupání volně se vznášející změť pískově zbarvených blan a vláken, připomínající velké hrsti lví hřívy a stříbrných papírků, mějte se na pozoru, neboť to jest obávaná CYANEA CAPILLATA.

Není to výstižný popis stvoření, s nímž jsme se seznámili za tak tragických okolností?
Autor dále líčí, jak se s jedním exemplářem střetl, když plaval v moři u kentského pobřeží. Zjistil, že jej do vzdálenosti padesáti stop obklopují sotva viditelná vlákna a že každému, kdo se dostane do tohoto okruhu od nebezpečného středu, hrozí záhuba. Wood si zachoval jistou vzdálenost, a přesto se mu účinky staly téměř osudné.

Rozvětvená vlákna zanechají na kůži krvavé podlitiny; při bližším ohledání zjistíme, že se tyto skládají z drobounkých ranek nebo puchýřů, a do každé této ranky jako by se zapichovaly rozžhavené jehličky, směřující přímo do nervů. ‚

Bolest v zasaženém místě, vysvětluje dále, to je pouze podružná součást rafinovaných muk.

Bolest vystřelila do hrudi, až jsem upadl, jako bych byl zasažen střelou. Puls byl nehmatatelný a srdce se mi šestkrát či sedmkrát sevřelo, jako by si chtělo prorazit násilím cestu z hrudi ven.

Wooda to téměř zahubilo, a to byl zasažen v rozbouřeném oceánu, nikoli v omezených klidných vodách malého koupaliště. Píše, že sám sebe sotva poznával, tak bledý, scvrklý a vrásčitý obličej mu to zanechalo. Měl s sebou koňak, vypil celou láhev, a to mu patrně zachránilo život. Tady je ta knížka, inspektore. Přenechám vám ji a ubezpečuji vás, že v ní najdete úplné vysvětlení tragického neštěstí, které potkalo chudáka McPhersona.“
„A krom toho i potvrzení o mé nevině,“ podotkl Ian Murdoch a trpce se ušklíbl. „Nezazlívám vám to, inspektore, ani vám, pane Holmesi, vždyť vaše podezření bylo docela pochopitelné. Mám dojem, že mne od zatčení uchránila jen skutečnost, že mne potkal podobný osud jako mého nešťastného přítele.“
„Ba ne, pane Murdochu. Byl jsem lví hřívě už na stopě, a kdybych se nebyl zdržel a vypravil se, jak jsem zamýšlel, mohl jsem vás možná uchránit toho hrozného zážitku.“
„Ale jak jste na to přišel, pane Holmesi?“
„Jsem náruživý čtenář a dokážu si uchovat v paměti všelijaké podružnosti. Ten výraz lví hříva mi nedopřával pokoje. Věděl jsem, že jsem se s ním už setkal v nějaké docela jiné souvislosti. Mohli jste se přesvědčit na vlastní oči, že to jméno onoho živočicha výstižně charakterizuje. Vznášel se patrně na hladině, když jej McPherson zahlédl, a toto byla jediná slova, jimiž nás mohl varovat a upozornit na živočicha, který ho připravil o život.“
„Očistil jste mne tedy od podezření,“ řekl Murdoch a zvolna vstal. „Jsem vám asi dlužen jisté vysvětlení, neboť vím, k čemu vás pátrání zavedlo. Je pravda, že jsem se do té dívky zamiloval, ale od toho dne, kdy se rozhodla pro mého přítele McPhersona, nepřál jsem si nic jiného, než jí dopomoci ke štěstí. Smířil jsem se s tím, ustoupil jsem a dělal jim poslíčka lásky. Často jsem jim předával vzkazy, a protože jsem se těšil jejich důvěře a protože ona je mi tak drahá, spěchal jsem ji zpravit o přítelově smrti, aby mne někdo nepředešel a nesdělil jí to nešetrně a bez okolků. Nechtěla před vámi mluvit o našich přátelských vztazích, pane řediteli, aby snad nevyvolala vaši nelibost, a tím mi neuškodila. Jestli dovolíte, pokusím se teď vrátit do školy, protože bych si opravdu potřeboval lehnout.“
Stackhurst mu nabídl pravici. „Měli jsme všichni nervy napjaté k prasknuti,“ řekl. „Odpusťme si a zapomeňme, co bylo, Murdochu. Napříště si jistě budeme lépe rozumět.“ Když spolu odcházeli, vedli se přátelsky pod paždí. Inspektor se ještě chvíli zdržel a mlčky si mne prohlížel svýma bulíčíma očima.
„Dokázal jste to!“ zvolal posléze. „Četl jsem o vás, ale nikdy jsem tomu nevěřil. Je to úžasné!“
Byl jsem nucen zavrtět hlavou. Přijmout takovou chválu, to by bylo pod mou důstojnost.
„Ze začátku jsem byl pomalý – trestuhodně pomalý. Kdybychom byli našli mrtvého ve vodě, nebyl bych to mohl přehlédnout. Ale ten ručník mne zmátl. Neměl nebožák ani pomyšlení na to, aby se utíral, a já z toho pak usoudil, že se vůbec neomočil. Jak mne tedy mohlo napadnout, že na něj zaútočil nějaký mořský tvor? Tady jsem zbloudil na nesprávnou cestu. Vidíte, inspektore, už často jsem si troufl vzbudit nelibost vás, pánů od policie, ale cyanea capillata pomalu pomstila Scotland Yard.“

Podnájemnice v závoji

Když uvážíte, že se pan Sherlock Holmes aktivně věnoval svému povolání třiadvacet let, a z toho že jsem já měl možnost sedmnáct let s ním spolupracovat a vést si záznamy o jeho úspěšné činnosti, jistě mi uvěříte, že mám k dispozici spoustu materiálu. Nikdy mi nedělalo starosti, kde něco vyštrachat, ale co vybrat. Dlouhá řada šanonů zabírá celou polici; jsou tam desky naplněné dokumentačním materiálem, hotový zlatý důl pro zvídavého ducha, který by se chtěl poučit nejen o zločinu, ale i o veřejných a společenských skandálech pozdního viktoriánského období. Ohledně těch posledně zmíněných bych chtěl ubezpečit nešťastné pisatele dopisů, v nichž přítele zapřísahají, aby čest jejich rodin nebo pověst proslulých předků nebyla pošpiněna, že se nemají čeho obávat. Můj přítel byl odjakživa diskrétnost sama a hluboký smysl pro profesionální etiku, jímž se vždy vyznačoval, ovlivňuje i výběr těchto memoárů. Ničí důvěra nebude zneužita. Odsuzuji však co nejrozhodněji nedávné pokusy zmocnit se těchto listin a zničit je. Je nám známo, kdo dal popud k tomuto neslýchanému činu, a kdyby se to mělo opakovat, jsem oprávněn prohlásit jménem pana Holmese, že bude zveřejněn celý případ, který se týkal jistého politika, majáku a cvičeného kormorána. Aspoň jeden čtenář mi porozumí.
Nelze rozumně předpokládat, že všechny zaznamenané případy poskytly Holmesovi příležitost rozehrát ten zvláštní dar vnímavosti a pozorovacích schopností, který jsem se snažil ve svých memoárech vyzdvihnout. Někdy utrhl jablko až po vynaložení velké námahy, jindy mu lehce spadlo do klína. Některé případy, které jemu osobně poskytly jen málo příležitostí k rozehrání jeho proslulého důvtipu, vzešly z hrozných lidských tragédií. Takový je i případ, který teď hodlám vyprávět. Pozměnil jsem poněkud jméno a místo, ale ostatní okolnosti líčím tak, jak se skutečně udály.
Jednoho dne před polednem – bylo to koncem roku 1896 – jsem dostal spěšný vzkaz od Holmese, abych se k němu dostavil.
Když jsem tam přibyl, zastal jsem ho v zakouřeném ovzduší a v příslušném křesle proti němu seděla jakási starší, mateřsky vyhlížející paní, typická rozšafná bytná.
„Tohle je paní Merrilowová ze South Brixtonu,“ řekl přítel s rozmáchlým gestem. „Paní Merrilowové kouř nevadí, Watsone, chcete-li se oddávat své neřesti. Paní Merrilowová nám přišla povědět zajímavý příběh, který se možná bude ještě dále rozvíjet, a v tom případě by vaše přítomnost byla žádoucí.“
„Mohu-li vám být nějak nápomocen –“
„Chápejte, paní Merrilowová: jestliže navštívím paní Ronderovou, měl bych s sebou rád svědka. Vysvětlete jí to laskavě ještě před naším příchodem.“
„Aby vás pámbíček nebeskej pozlatit ráčil, pane Holmes,“ pravila návštěvnice, „ta stojí tolik o vaši návštěvu, že si můžete přivést s sebou třeba celou farnost.“
„Dostavíme se tedy brzy odpoledne. Než se vypravíme, probereme si to všechno ještě jednou, aby se doktor Watson s celou věcí seznámil. Říkáte, že paní Ronderová bydlí u vás v podnájmu sedm let a že jste pouze jedinkrát zahlédla její tvář?“
„Kéž by mě toho byl pámbu ušetřil!“
„Pokud jsem vám dobře rozuměl, byla v obličeji těžce poraněna.“
„Víte, pane Holmesi, ono byste tomu sotva vůbec řekl obličej. Tak to vypadá. Náš mlíkař ji jednou zahlíd, když vykukovala v prvním patře z okna, a upustil konev a rozlil mlíko po celém záhonku pod okny, takový obličej to je. Když jsem ji já tenkrát uviděla – nešťastnou náhodou jsem ji nějak zaskočila – rychle se zahalila a pak řekla: ‚Teď konečně chápete, paní Merrilowová, proč nikdy neodložím závoj.‘“
„Víte něco o její minulosti?“
„Vůbec nic.“
„Dala vám nějakou záruku, když si brala ten byt?“
„Ne, prosím, ale dala mi peníze, a slušnou sumičku. Vysázela na stůl činži za kvartál dopředu a nesmlouvala ohledně nájemného. V dnešních dobách nemůže chudá ženská jako já ohrnovat nos nad takovou nabídkou.“
„Zdůvodnila nějak, proč si zvolila právě váš dům?“
„Bydlím dost daleko od silnice a je tam větší klid než jinde. A já taky neberu na byt než jednoho podnájemníka a nemám žádnou vlastní rodinu. Počítám, že to zkoušela tu i onde, a u mě jí to nejlíp vyhovovalo. Chce nerušené soukromí a za to je ochotná zaplatit.“
„Říkáte, že od prvního setkání dodnes vám nikdy neukázala obličej, až na to jedno nedopatření. Nu, je to pozoruhodný případ, velice pozoruhodný, a nedivím se vám, že chcete vědět, co za tím vězí.“
„Ale já to vědět nechci, pane Holmes. Stačí mi, že dostávám řádně činži. Žádná druhá podnájemnice by nebyla tak tichá a tak nenáročná.“
„Proč se tedy má ten případ znovu rozvířit?“
„Pro její zdraví, pane Holmes. Zdá se mi, že chřadne, a v hlavě se jí honí nějaké černé myšlenky. ‚Vražda!‘ křičí. Jedenkrát jsem ji slyšela: ‚Ty šelmo krvelačná! Ty netvore!‘ Bylo to v noci, rozléhalo se to po celém domě, až jsem se z toho sama celá rozklepala. Tak jsem za ni ráno zašla. ‚Paní Ronderová,‘ povídám, ‚jestli vás něco tíží na duši, jsou tu faráři a je tu policie. Jedni nebo druzí by vám jistě pomohli.‘ ‚Proboha, jen ne policii!‘ řekla. ‚A co se stalo, nemůže žádný farář odestát. A přitom,‘ povídá, ‚by se mi ulevilo, kdyby někdo zvěděl pravdu, než sejdu ze světa.‘ Jestli nechcete jít normálně na policii,‘ na to já, ‚tak co tenhle detektiv, jak se o něm poráde píše –’ prosím za prominutí, pane Holmes. A ona se toho hned chytila. ‚To je ten pravý,‘ povídá. ‚Divím se, že mě to ještě nenapadlo. Pozvete ho sem, paní Merrilowová, a kdyby nechtěl přijít, tak mu povězte, že můj manžel byl Cirkus Ronder – divoké šelmy. Povězte mu to a řekněte mu ještě jméno Abbas Parva.‘ Tady to máte, jak mi to napsala, Abbas Parva. ‚To ho přivede, je-li to takový člověk, jak si představuji.‘“
„A také že přivede,“ poznamenal Holmes. „Dobrá, paní Merrilowová. Rád bych si nyní pohovořil s doktorem Watsonem. Tím budeme zaneprázdněni až do oběda. Kolem třetí nás můžete očekávat u vás v Brixtonu.“
Jakmile se naše návštěvnice vykolébala z pokoje – žádné jiné sloveso nemůže vystihnout způsob, jakým se paní Merrilowová pohybovala – už se Sherlock Holmes vrhl se žhavou energií na hromadu knih na pohled zcela tuctových, které se vršily v koutě. Pár minut pouze šustily listy a pak se ozvalo spokojené zabručení, neboť našel, co hledal. Ve svém vzrušení ani nepovstal, ale zůstal sedět na podlaze s nohama zkříženýma jako podivný Buddha, uprostřed těžkých svazků, z nichž jeden držel otevřený na kolenou.
„Ten případ mi hned tenkrát vrtal hlavou. Dokazují to tady mé poznámky na okraji. A přitom jsem byl přesvědčen, že se koroner mýlí. Nevzpomínáte si na tragédii u vesnice Abbas Parva?“
„Vůbec ne, Holmesi.“
„Vždyť jsme už tenkrát spolupracovali. Ale i já jsem se spokojil jen s povrchním pohledem. Nebylo čeho se zachytit a nikdo ze zúčastněných neprojevil zájem o mé služby. Chtěl byste si o tom přečíst v novinách?“
„Nemohl byste mne sám seznámit s hlavními body?“
„To nebude dlouho trvat. Jistě se na ten případ upamatujete, jak o tom budu mluvit. Ronderovo jméno bylo ovšem všeobecně známé. Patřil k nejlepším komediantům své doby: konkuroval Wombwellovi i Sangerovi. Potom ale začal pít a v době, kdy se odehrála ta hrozná tragédie, byl celý jeho cirkus i on sám na ústupu ze slávy. Zastavil se všemi svými maringotkami na noc u Abbas Parvy, což je malá víska v Berkshirském hrabství, a tam došlo k té hrůzné události. Putovali právě do Wimbledonu a na onom místě hodlali pouze přenocovat, neboť v tak malé vísce by se jim nebylo vyplatilo uspořádat představení.
Ve zvěřinci měli kromě jiných šelem krásný exemplář severoafrického lva. Jmenoval se Král Sahary, a jak Ronder, tak jeho manželka s ním předváděli drezúru v jeho kleci. Tady přetiskli fotografii z představení a podle ní seznáte, že ten Ronder připomínal statného kance a jeho manželka že byla žena junonických vnad. Při soudním ohledání se zjistilo, že se lev už předtím někdy projevoval nebezpečně, jak to ale zpravidla bývá, dlouholetá praxe vede k lehkomyslnosti a nikdo si těch varovných známek nevšímal. Manželé Ronderovi každý večer lva krmili. Někdy to obstarával on, jindy ona anebo oba společně, ale nikdy to nesvěřili nikomu jinému, neboť oba byli toho názoru, že dokud budou lvu nosit potravu, bude je považovat za své dobrodince a neublíží jim. Oné osudné noci před sedmi lety šli krmit lva oba dva, a pak došlo k hrůzostrašné události, kterou se nikdy nepodařilo do všech podrobností objasnit.
Někdy kolem půlnoci prý celý tábor vyburcovalo řvaní lva a výkřiky té ženy. Cirkusoví dělníci a artisté vyběhli z maringotek s lucernami v ruce a v jejich světle se jim naskytl hrůzný pohled. Ronder ležel asi deset metrů od otevřené klece, lebku měl rozraženou v týle a pokožku do hloubky rozdrásanou. U dvířek do klece ležela na zádech paní Ronderová a šelma seděla u ní a vrčela. Potrhala ji v obličeji takovým způsobem, že se zdálo nemožné, aby to přežila. Několik cirkusáků v čele se silákem Leonardem a klaunem Griggsem odehnalo šelmu bidly, načež lev hledal útočiště v kleci, kde ho okamžitě zamkli. Jak z klece unikl, to se nikdo nedozvěděl. Předpokládalo se, že se manželé chystali vstoupit do klece, a jakmile otevřeli dvířka, šelma se na ně vrhla. Svědecké výpovědi neobsahovaly nic zajímavého, až na to, že ta žena ve svých mukách neustále křičela: ‚Zbabělče! Zbabělče!‘, když ji odnášeli do maringotky, kde bydleli. Trvalo půl roku, než byla s to vypovídat, ale mezitím proběhlo soudní ohledání a podle soudního výroku byla Ronderova smrt zaviněna nešťastnou náhodou.“
„Jaká jiná možnost zbývala?“ zauvažoval jsem.
„Oprávněná otázka. A přece tu zůstalo několik nevyjasněných bodů, které mladému Edmundsovi z berkshirského revíru vrtaly hlavou. Bystrý mládenec! Později byl přeložen do Allahabádu. Tím jsem se k celé té záležitosti dostal já, protože za mnou zašel a vykouřili jsme nad tím nějakou tu dýmku.“
„Nebyl to takový hubený blonďák?“
„Správně. Věděl jsem, že se nakonec rozpomenete.“
„A co ho znepokojovalo?“
„Znepokojovalo nás to oba. Nijak se nám nedařilo celou událost zrekonstruovat. Vmyslete se do situace ze stanoviska toho lva. Otevře se mu cesta ke svobodě. Několika skoky dostihne Rondera. Ronder chce vzít do zaječích a otočí se – drápy se mu zaťaly zezadu do týla – ale lev ho srazí k zemi. A pak, namísto aby prchal dál a unikl, vrátí se k ženě, u klece ji porazí a sežere jí půl obličeje. Navíc by se z jejích výkřiků dalo soudit, že ji manžel nějakým způsobem nechal na holičkách. Ale jak by jí byl nebožák mohl přispěchat na pomoc? Chápete tu nesnáz?“
„Zajisté.“
„A další okolnost. Vybavuje se mi to, jak o tom uvažuji. Ukázalo se, že ve chvíli, kdy lev zařval a žena vykřikla, začal i nějaký muž hrůzou křičet.“
„Bezpochyby ten Ronder.“
„Člověk s rozdrcenou lebkou sotva ještě vydá hlásek. A přitom aspoň dva svědkové vypovídali, že do ženiných výkřiků zaznívaly výkřiky muže.“
„Řekl bych, že tou dobou musel už být na nohou celý tábor. A co se týká onoho předchozího sporného bodu, myslím, že bych mohl předložit k úvaze řešení.“
„Rád si je vyposlechnu.“
„Lev unikl ve chvíli, kdy oba ušli na deset metrů od klece. Muž se obrátil a šelma ho srazila. Ženě blesklo hlavou, že by se mohla uchýlit do klece a zavřít za sebou dvířka. Bylo to jediné útočiště, které se jí nabízelo. Pokusila se ho dostihnout, ale v poslední vteřině po ní lev skočil a povalil ji. Rozlítila se na manžela, že rozdráždil lva, když se k němu otočil zády. Kdyby se mu bylí společně postavili, mohli ho zkrotit. Proto volala: ‚Zbabělce!‘“
„Výborně, Watsone! Váš drahokam hyzdí pouze jediný kaz.“
„Jaký kaz to je, Holmesi?“
„Jestliže nedošli ke kleci blíž než na deset metrů, jak to, že lev unikl?“
„Je to možné, že by mu byl otevřel nějaký nepřítel?“
„A proč na ně zuřivě zaútočil, když si s nimi jindy hrál a producíroval se s nimi v kleci?“
„Možná že ho týž nepřítel něčím rozdráždil.“
Holmes se zatvářil zamyšleně a chvíli nic neříkal.
„Víte, Watsone, pro vaši domněnku mluví jedna skutečnost. Ronder patřil k lidem, kteří mívají četné nepřátele. Edmunds mi vyprávěl, že vyváděl hrozně, když se napil. Byl prchlivý a sílu měl, že mohl skály lámat, a v takovém rozpoložení nadával a oháněl se po každém, kdo mu přišel do cesty. Ony hlasité výkřiky o netvorovi, o nichž hovořila paní bytná, vyplynuly patrně ze vzpomínek věnovaných v noci drahému zesnulému. Spřádáme však tyto úvahy nadarmo, dokud nezvíme všechna fakta. Na příborníku naleznete studené koroptve, Watsone, a láhev montrachetu. Posilněme se, než ze sebe opět začneme vydávat energii.“

Když nás fiakr vyložil před domem paní Merrilowové, zjistili jsme, že ona kyprá dáma zaplňuje dveře svého skromného, leč soukromí se těšícího království. Zřejmě jí hlavně leželo na srdci, aby neztratila tak žádoucí podnájemnici, a proto nás zapřísahala, než nás k ní dovedla, abychom neřekli ani neučinili nic, co by mohlo mít tak neblahé důsledky. Uklidnili jsme ji a pak jsme za ní stoupali po příkrých schodech, pokrytých prochozeným běhounem, až do pokoje tajemné podnájemnice.
Jak se dalo předpokládat, byla to místnost dusná, zatuchlá a nevětraná, jelikož její obyvatelka tak zřídkakdy vycházela. Jako by ironií osudu tato žena, která kdysi chovala šelmy v kleci, se nakonec sama stala takovým uvězněným zvířetem. Seděla v rozbitém starém křesle, odsunutém do šerého kouta. Dlouholetou nečinností ztěžkly křivky její postavy, ale kdysi musela být překrásná a honosila se stále ještě bujnými, svůdnými tvary. Tvář jí skrýval hustý černý závoj: ten však dosahoval pouze k hornímu rtu a odhaloval dokonale tvarovaná ústa a jemnou oblou bradičku. Dokázal jsem si hravě představit, že to kdysi musela být vskutku velice pozoruhodná žena. I její hlas zněl libozvučně a lahodil sluchu.
„Moje jméno vám patrně něco říká, pane Holmesi,“ pravila. „Myslela jsem, že vás přivolá.“
„Máte pravdu, milostivá, ač mi není známo, jak to víte, že jsem se zajímal o váš případ.“
„Dozvěděla jsem se to, když jsem se pozdravila a přišel mne vyslechnout detektiv Edmunds. Obávám se, že jsem mu zalhala. Snad by bývalo moudřejší říci mu pravdu.“
„Bývá to obvykle moudřejší říkat pravdu. A proč jste mu lhala?“
„Protože na tom závisel něčí osud. Vím, že je to zcela bezcenný člověk, ale přesto jsem ho nechtěla mít na svědomí. Byli jsme si kdysi blízcí – tak blízcí!“
„A tato zábrana nyní padla?“
„Ano. Ten, o němž mluvím, není již mezi živými.“
„Proč tedy nyní nesdělíte policii vše, co víte?“
„Protože je třeba mít ohled ještě na jednu osobu. Tou osobou jsem já. Kdyby policie začala ten případ vyšetřovat, dostalo by se to na veřejnost, vznikl by skandál, a to bych nesnesla. Moje dny jsou sečteny, ale chci dožít v klidu. A přitom toužím svěřit se se svým příběhem nějakému soudnému člověku, aby mohl všechno objasnit, až tu nebudu.“
„Lichotíte mi, madam. Soudný člověk ovšem jsem. Nemohu vám však slíbit, že možná nebudu pokládat za svou povinnost, až vás vyslechnu, předat ten případ policii.“
„Jsem přesvědčena, že to neuděláte, pane Holmesi. Znám dobře vaši povahu i vaše metody, neboť už řadu let sleduji vaši práci. Četba je jediné potěšení, které mi osud zanechal, a máloco z toho, co se na světě děje, ujde mé pozornosti. Ať tak či onak, jsem ochotna riskovat, jakým způsobem využijete mé tragédie. Uleví se mi na duši, když vám to budu moci povědět.“
„Můj přítel a já vás rádi vyslechneme.“
Žena vstala a vyňala ze zásuvky fotografii jakéhosi muže. Byl to očividně artista z povolání, muž skvostně urostlý: stál tu se statnýma pažema složenýma na vypjaté hrudi a zpod hustého kníru mu probleskoval úsměv – sebejistý úsměv zkušeného dobyvatele. „Tohle je Leonardo,“ řekla.
„Silák Leonardo, který svědčil před soudem?“
„Právě ten. A tohle – tohle je můj manžel.“
Byla to strašná tvář – vepř v lidské podobě, anebo spíše divoký kanec v lidské podobě, neboť byl ve své zvířecí krutosti i velkolepý. Člověk v duchu přímo viděl, jak v záchvatu zuřivosti skřípe zuby a od zlomyslných úst mu jde pěna, a cítil, jak z těch malých poťouchlých oček vyzařovala jen a jen škodolibost, dokud ještě hleděly na svět. Grobián, tyran, zvíře – všechno to stálo psáno v oné tváři s masivními čelistmi.
„Tyto dvě fotografie vám pomohou pochopit můj příběh, pánové. Byla jsem chudá cirkusácká holka, vyrůstala jsem v manéži – přeskakovala jsem obručí, ještě mi ani nebylo deset. Když jsem dospěla, zamiloval se do mne tenhle muž, pokud se jeho chtíč dá nazvat láskou, a v jedné neblahé hodině jsem se stala jeho ženou. Od onoho dne jsem žila v pekle a on byl ten ďábel, který mne mučil. Celý cirkus věděl, jak se mnou zachází. Byl mi nevěrný s jinými. Když jsem se ozvala, uvázal mne a zpráskal jezdeckým bičíkem. Všichni mne litovali a jeho nenáviděli, ale co proti němu zmohli? Jedenkaždý se ho bál. Byl vždycky strašlivý, ale když se napil, řádil jako nepříčetný. Často stál před soudem pro ublížení na těle a pro kruté zacházení se zvířaty, ale měl hromadu peněz a na pokutách mu nezáleželo. Nejlepší lidé od nás odcházeli a s cirkusem to začalo jít z kopce. Jen Leonardo a já jsme ho drželi nad vodou – a také Jimmy Griggs, náš klaun. Chudáček, ten taky neměl žádný důvod k veselí, ale dělal, co mohl, a tak jsme se nějak protloukli.
Pak začal Leonardo hrát v mém životě čím dál tím důležitější úlohu. Vidíte, jak vypadal. Dnes už vím, že v tom skvostném těle dlel nízký duch, ale v porovnám s mým manželem se mi jevil jako archanděl Gabriel. Projevoval mi soucit, pomáhal mi, až se naše přátelství změnilo v lásku – v hlubokou, vášnivou lásku, o jaké jsem vždy snila, ale nedoufala, že ji poznám. Manžel pojal podezření, ale byl právě takový zbabělec jako tyran a Leonardo byl jediný člověk, na něhož si netroufal. Mstil se po svém způsobu tím, že mne mučil hůř než kdy jindy. Jedné noci vyburcoval můj křik Leonarda, a ten přiběhl k naší maringotce. Tehdy už téměř došlo k tragédii, a brzy jsme s mým milencem pochopili, že se jí nevyhneme. Můj manžel nezasluhoval žít. Dohodli jsme se, že zemře.
Leonardo měl chytrou, důmyslnou hlavu. On si to vymyslel. Neříkám to proto, abych svalila vinu na něho, protože já jsem s ním ve všem souhlasila. Ale chyběl mi potřebný důvtip, abych přišla na takový plán. Vyrobili jsme si jakýsi kyj – Leonardo jej zhotovil – k olověné hlavici připevnil pět dlouhých ocelových hřebů tak, že špicemi směřovaly ven; byly rozmístěny stejně jako drápy na lví pracce. Tím hodlal zasadit manželovi smrtelnou ránu, a přitom zanechat takové stopy, jako by to způsobil lev, jehož bychom vypustili z klece.
Byla černočerná noc, když jsme se s manželem jako obvykle ubírali nakrmit šelmu. V plechovém vědru jsme nesli syrové maso. Leonardo číhal za velkou maringotkou, kudy jsme museli projít cestou ke kleci. Zaváhal, takže jsme prošli kolem něj, než udeřil, ale plížil se za námi po špičkách, a já zaslechla, jak kyj rozrazil manželovi lebku. Srdce mi poskočilo v těle radostí při tom zvuku. Skočila jsem ke kleci a odstrčila závoru, která zajišťovala dvířka.
A pak se stala ta strašlivá věc. Možná že jste už slyšeli, jak rychle reagují tito živočichové na pach lidské krve a jak je vzrušuje. Lev jakýmsi podivným instinktem v mžiku vycítil, že byl zabit člověk. Jakmile jsem uvolnila mříže, vyskočil ven a okamžitě se na mne vrhl. Leonardo mne mohl zachránit. Kdyby byl přiskočil a udeřil lva svým kyjem, mohl ho vyděsit a zahnat. Ale on ztratil odvahu. Zaslechla jsem, jak hrůzou vykřikl, a pak jsem viděla, jak se otáčí a prchá, V témž okamžiku mi lev zaťal tesáky do obličeje. Jeho horký, smrdutý dech mne už omámil, takže jsem bolest sotva vnímala. Holýma rukama jsem se snažila odstrčit od sebe ty kouřící, zkrvavené čelisti a křičela jsem o pomoc. Uvědomovala jsem si, že se tábor sbíhá, a pak jsem matně vnímala nějaké muže. Leonardo, Griggs a ještě další mne vyvlekli šelmě zpod drápů. To bylo na dlouhou řadu měsíců to

poslední, co jsem ještě vnímala. Když jsem se probrala z bezvědomí a spatřila se v zrcadle, proklínala jsem toho lva – ach, jak jsem ho proklínala! – ne proto, že mne připravil o mou krásu, ale proto, že mne nepřipravil o život. Přála jsem si jen jedno, pane Holmesi, a měla jsem dost peněz, abych to mohla uskutečnit. Přála jsem si zastřít svůj ubohý obličej, aby ho nikdo neviděl, a usadit se někde, kde by mne neobjevil nikdo z mých někdejších známých. Nic jiného mi nezbývalo, a to jsem také učinila. Jako ubohé poraněné zvíře, které si zalezlo do doupěte dokonat – tak dožívá Eugenia Ronderová.“
Když nešťastnice dovyprávěla svůj příběh, seděli jsme hezkou chvíli mlčky. Pak Hoknes vztáhl dlouhou paži a pohladil ji po ruce s tak zjevným soucitem, jaký málokdy v mé přítomnosti projevil.
„Má děvečko ubohá,“ řekl. „Cesty osudu jsou vskutku nevyzpytatelné. Nedojde-li člověk odplaty mimo tento svět, je celý život jen krutý žert. Ale co ten Leonardo?“
„Už nikdy jsem ho nespatřila, ani se mi neozval. Snad to není správné, že jsem vůči němu tak zahořkla. Spíš by byl mohl milovat některou tu zrůdu, jaké jsme s sebou vozili po poutích, než tu trosku, kterou mu lev zanechal. Žena však cit tak snadno neodvrhne. Nechal mne na pospas drápům šelmy, opustil mne v čas nouze, a přece jsem se nemohla přimět, abych ho vydala šibenici. Co se stane se mnou, na tom mi vůbec nezáleželo. Jaký horší osud mne mohl potkat než to, co mne čekalo? Stála jsem však mezi Leonardem a jeho zkázou.“
„A nyní je mrtev?“
„Utopil se minulý měsíc při koupání nedaleko Margate. Četla jsem to v novinách.“
„A co udělal s tím pětizubým kyjem, který je nejzvláštnějším a nejdůmyslnějším rysem vašeho příběhu?“
„To nemohu říci, pane Holmesi. Nedaleko místa, kde jsme se tenkrát utábořili, byl křídový lom s hlubokým zeleným jezírkem. Možná že pod jeho vodami –“
„Nu, na tom už vlastně nezáleží. Případ je uzavřen.“
„Ano,“ přitakala žena. „Případ je uzavřen.“
Povstali jsme, abychom se rozloučili, ale cosi v ženině hlasu upoutalo Holmesovu pozornost. Hbitě se k ní otočil.
„Váš život nepatří vám,“ řekl. „Ruce pryč.“
„Co může pro koho znamenat?“
„To není ve vaší moci posoudit. Příklad trpělivě snášeného utrpení je jednou z nejcennějších lekcí, jaké je možno netrpělivému světu udělit.“
Odpověď té ženy byla strašlivá. Zvedla závoj a obrátila se ke světlu.
„Vy byste se dokázal s tímhle vyrovnat?“
Bylo to hrůzné. Slovy nelze popsat strukturu obličeje, kde obličej chybí. Pár živoucích krásných černých očí, které hleděly smutně z toho strašlivého zpustošení, ještě zvyšovaly děs pohledu, který se naskýtal. Holmes zvedl ruku v gestu plném soucitu a nesouhlasu a společně jsme vyšli z pokoje.

Dva dny nato jsem přišel přítele navštívit a on s jistou hrdostí ukázal na lahvičku stojící na krbové římse. Vzal jsem ji do ruky. Byla na ní červená nálepka jako u všech jedů. Když jsem ji odzátkoval, linula se z ní výrazná mandlová vůně.
„Cyankáli?“ zeptal jsem se.
„Správně. Přišlo to poštou. ‚Posílám Vám své pokušení. Uposlechnu Vaší rady.‘ Toto sdělení ji provázelo. Domnívám se, Watsone, že uhádnete jméno statečné ženy, která to poslala.“

Na starém zámku v Shoscombe

Sherlock Holmes se už hezkou chvíli skláněl nad malým mikroskopem. Nyní se napřímil a vítězoslavně se po mně ohlédl.
„Je to klih, Watsone,“ prohlásil. „Určitě je to klih. Jen se podívejte na tyto roztroušené předměty v zorném poli.“
Sklonil jsem se k tubusu a zaostřil jej pro svůj zrak.
„Ty vlásky jsou nitky z tvídového kabátu. Nepravidelná šedá nakupení je prach. Vlevo je epitelové tkanivo. A ty hnědé skvrny uprostřed jsou nepochybně klih.“
„Rád vám to věřím,“ zasmál jsem se. „A vyplývá něco z toho faktu?“
„Je to velice výmluvný pokus,“ odvětil. „Snad si vzpomenete, že v tom případu ze St. Pancrasu se vedle mrtvého policisty našla čepice. Obviněný popírá, že by mu patřila. Ale je to rámař a s klihem denně pracuje.“
„Je to váš případ?“
„Ne, ale přítel Merivale ze Scotland Yardu mne požádal, abych se na to podíval. Od té doby, co jsem usvědčil toho penězokaze podle zinkových a měděných pilin ve švu jeho rukávu, začínají si mikroskopu víc vážit.“ Pohlédl netrpělivě na hodinky. „Mám ohlášeného nového klienta, ale zpozdil se. Mimochodem, víte něco o koňských dostizích, Watsone?“
„Měl bych tomu rozumět; stojí mne dobrou polovinu mého invalidního důchodu za zranění.“
„Pak vás jmenuji svým Praktickým průvodcem po dostihové dráze. Což takhle sir Robert Norberton? Říká vám něco to jméno?“
„Jak by ne! Žije na Starém zámku v Shoscombe, a tam já to dobře znám, neboť náš pluk tam měl kdysi přes léto tábor. Norberton jednou jen taktak unikl z oblasti vaší působnosti.“
„Jakto?“
„Zbičoval na dostihové dráze v Newmarketu Sama Brewera, toho známého lichváře z Curzon Street. Div ho nezabil.“
„To bude nějaký zajímavý pán. Povoluje takhle uzdu svým choutkám často?“
„Má pověst nebezpečného člověka. Je to snad nejodvážnější jezdec v Anglii – byl druhý na Velké národní ceně před několika lety. Je z těch lidí, kteří zmeškali svou dobu. Představte si takového bouřliváka před sto lety, za regentství Jiřího IV. – to by byl zápasník, vítěz dostihových drah a dobyvatel krásných dam, a mohl by se po libosti oddávat svým ztřeštěnostem!“
„Výtečně, Watsone! Vyportrétoval jste ho mistrnými tahy. Mám pocit, že toho člověka znám. Mohl byste mi povědět ještě něco o shoscombském Starém zámku?“
„Jen to, že leží uprostřed zámeckého parku, kde jsou také umístěny známé shoscombské chovné a závodní stáje.“
„A vrchním správcem je tam John Mason,“ řekl Holmes. „Netvařte se tak překvapeně nad mou informovaností, Watsone: to on je pisatelem tohoto dopisu, který právě rozkládám. Ale povídejte dál o Shoscombe. Zřejmě jsem narazil na bohatou žílu.“
„Další pozoruhodností jsou shoscombští kokršpanělové,“ řekl jsem. „Slyšíte o nich na každé výstavě psů. Nejušlechtilejší chov v Anglii. Jsou pýchou shoscombské zámecké paní.“
„Patrně choti sira Roberta Norbertona, že?“
„Sir Robert je starý mládenec. Naštěstí – vzhledem k jeho vyhlídkám do budoucnosti. Žije u své ovdovělé sestry lady Beatrice Falderové.“
„Chtěl jste asi říci, že ona žije u něho, ne?“
„Ne, ne. Panství patřilo jejímu zesnulému manželovi siru Jamesovi. Norberton si na ně nemůže činit žádné nároky. Vdova je má doživotně k užívání a pak připadne bratru jejího manžela. Zatím pobírá každoroční renty ona.“
„A bratříček Robert patrně zmíněné renty utrácí?“
„Tak nějak to asi bude. Je to ďábelský chlap a jistě jí velice ztrpčuje život. Ale copak se událo na Shoscombe?“
„To bych se právě rád dozvěděl. A pokud se nemýlím, zde přichází povolaný člověk, který nám to sdělí.“
Dveře se otevřely a mladý sluha uvedl vysokého, hladce vyholeného muže s odhodlaným, přísným výrazem, jaký vídáme na tváři jen u těch, kdo mají na starosti koně nebo chlapce. Pan John Mason měl pod svou pravomocí slušný počet těch i oněch a budil dojem, že je s to svým povinnostem dostát. Uklonil se chladně a důstojně usedl do křesla, které mu Holmes nabídl.
„Dostal jste můj dopis, pane Holmesi?“
„Ano, ale z jeho obsahu mnoho nevysvítá.“
„Jde o záležitost příliš delikátní, než abych se o ní dopodrobna rozepisoval. A příliš složitou. Mohu ji projednat pouze osobně.“
„Prosím, jsme vám k dispozici.“
„Předně se domnívám, pane Holmesi, že můj pán, sir Robert, zešílel.“
Holmes pozdvihl obočí. „Tady nejste v lékařské ordinaci,“ pravil. „A pročpak si to myslíte?“
„Podívejte, pane Holmesi, když někdo udělá jednou něco podivného, anebo i dvakrát, tak k tomu může mít své důvody, ale když si nepočíná jinak než podivně, tak vás to zarazí. Domnívám se, že přišel o rozum ze shoscombského Prince a z derby.“
„To je hřebec, který za vás poběží?“
„Je to nejlepší kůň v Anglii, pane Holmesi. Já to přece musím vědět. Budu s vámi mluvit otevřeně, jelikož vím, že jste důvěryhodní gentlemani a že to zůstane jen mezi námi. Sir Robert musí toto derby vyhrát. Vězí v dluzích až po uši a tohle je jeho poslední naděje. Všechno, co má a co si mohl vypůjčit, vsadil na toho koně – a ve velice výhodném poměru, pánové. Dnes můžete dostat jedna ku čtyřiceti, ale když na něho začal sázet, bylo to téměř jedna ke stu.“
„Jak je to možné, když jde o tak vynikajícího koně?“
„Protože veřejnost ani netuší, že je tak dobrý. Sir Robert bookmakery chytře obalamutil. Na tréninky posílá Princova bratra. Jsou si podobni jako vejce vejci. Ale Princ je na dvě stě metrů o dvě délky lepší. Sir Robert nemyslí na nic než na toho koně a na dostihy. Závisí na tom celý jeho život. Do té doby mu lichváři počkají. Kdyby ho Princ zklamal, je zničen.“
„Hraje tedy patrně dosti zoufalou hru, ale v čem se projevuje jaké šílenství?“
„Tedy předně stačí, když se na něho podíváte. Myslím, že v noci vůbec nespí. V nejnemožnější dobu běhá do stáje. Má v očích takový divý pohled. Zřejmě nesnesl nervově to napětí. A jak se chová k lady Beatrici!“
„Nu, jak se k ní chová?“
„Vždycky na sobě lpěli. Sdílejí stejné záliby, ona miluje koně právě tak vřele jako on. Každý den ve stejnou hodinu se na ně přijela podívat a Princ byl její oblíbenec. Zastříhal ušima, jakmile zaslechl kola na štěrku, a každé odpoledne si přiběhl ke kočáru pro svou kostku cukru. Ale to všechno skončilo.“
„Pročpak?“
„Zdá se, že ji koně vůbec přestali zajímat. Týden už jezdí kolem stájí a ani nezamává na pozdrav.“
„Domníváte se, že došlo k nějaké rozepři?“
„Ano, a k rozhořčené, prudké, ošklivé rozepři. Jak jinak by mohl dát pryč jejího zamilovaného kokršpaněla, kterého hýčkala jako vlastní dítě? Před několika dny ho pán daroval starému Barnesovi, hospodskému od Zeleného draka: je to asi tři míle od nás směrem na Crendall.“
„Zajisté podivné počínání.“
„Ona má slabé srdce a trpí vodnatelností a nelze tedy předpokládat, že ho bude všudy provázet, ale on trávil každý večer dvě hodiny u ní v pokoji. Měl také proč si jí hledět, protože ona se k němu chovala vskutku šlechetně. A to všechno pominulo. Ani se k ní nepřiblíží. A ona se proto trápí. Ze samé lítosti a zasmušilosti se dala na pití, pane Holmesi – a pije jako duha.“
„Pila už před těmi neshodami?“
„Dala si občas skleničku, ale teď si na večer poručí celou láhev. Aspoň tak mi to říkal Stephens, komorník. Všechno se změnilo, pane Holmesi, a vězí za tím něco náramně nekalého. Copak má pán co dělat u krypty ve starém kostelíku? A s kým se to tam schází?“
Holmes si zamnul ruce.
„Jen pokračujte, pane Masone. Vaše vyprávění je čím dál tím zajímavější.“
„Nejdřív ho viděl komorník, jak se chystá ven. Půlnoc, a pršelo, jako když z konve leje. Tak jsem příští noc hlídal v domě, a samozřejmě, pán zase odešel. Pustili jsme se se Stephensem za ním, ale byla to safraportská práce, protože bychom se byli se zlou potázali, kdyby nás byl nachytal. Má moc pádnou ruku, když se rozzlobí, a v takové chvíli nezná pardon. Proto jsme si netroufali moc se mu přiblížit, ale přece jen jsme ho neztratili. Opravdu si to namířil k té strašidelné hrobce, a tam na něho čekal nějaký chlap.“
„Co je to za strašidelnou hrobku?“
„V parku je zřícenina staré kaple. Pochází z tak dávných dob, že to ani nikdo z nás místních přesně neví. I ve dne je to takové opuštěné, temné, vlhké místo, a v širém okolí by se sotva našel člověk, který by se tam odvážil za noci. Ale pán se nebojí. Ten se v životě ničeho nelekl. Ale co tam má v noci co pohledávat?“
„Moment!“ pravil Holmes. „Tvrdíte, že se tam schází s nějakým mužem. Jistě to bude některý z vašich podkoní nebo někdo z domu. Přece by stačilo vypátrat, kdo to je, a zeptat se ho.“
„Je to člověk mně neznámý.“
„Jak to můžete tvrdit?“
„Protože já ho viděl, pane Holmesi. Bylo to tu druhou noc. Sir Robert zabočil a minul nás – tedy Stephense a mě, my totiž seděli za křovím na bobku jak dva zajíci, protože tu noc dost svítil měsíc. Vtom slyšíme, jak za ním přichází ten druhý. Toho jsme se nebáli. Tak jsme vylezli, když sir Robert zašel, a děláme, že se jen tak procházíme při měsíčku, a dohoníme ho, jako by se nechumelilo. ‚Dobrej večír, kamaráde! A kterejpak vy jste?‘ povídám. Hádám, že nás neslyšel přicházet, protože se ohlíd a zatvářil se přitom, jako by měl za zády čerta z pekla. Vykřikl a upaloval do tmy, co mu nohy stačily. Utíkat teda umí. To všecka čest. Než jsme se vzpamatovali, zmizel jako pára, a už jsme nezjistili, kdo to byl a co byl zač.“
„Viděli jste ho při měsíčním světle zřetelně?“
„Poznal bych ten žlutý obličej, na to mohu přísahat – a podle mého je to obyčejnský, sprostý chlap. Co může mít sir Robert s takovým co společného?“
Holmes chvíli seděl v hlubokém zamyšlení.
„Kohopak má u sebe lady Beatrice Falderová?“
„Jistá Carrie Evansová jí dělá komornou. Je u ní už pátým rokem.“
„Je to bezpochyby oddaná duše, že?“
Pan Mason rozpačitě poposedl.
„Oddaná je, cožpak o to,“ vysoukal ze sebe. „Ale komu, o tom pomlčím.“
„Aha!“ poznamenal Holmes.
„Nejsem žádná tetka upovídaná.“
„Chápu vás, pane Masone, Situace se jeví dost jasně. Podle toho, jak mi sira Roberta vylíčil doktor Watson, jsem nabyl dojmu, že před ním žádná žena neobstojí. Domníváte se, že zde můžeme hledat důvod rozepře mezi bratrem a sestrou?“
„O tom skandálu si čimčarají vrabci na střeše už dlouhou dobu.“
„Ale jí to třeba ušlo. Předpokládejme, že se o tom náhle doví. Chce tu osobu propustit. Její bratr to nedovolí. Nemocná dáma se slabým srdcem, která se obtížně pohybuje, nemůže nijak prosadit svou vůli. Nenáviděná služebná zůstává nadále u ní. Dáma na nikoho nemluví, je zasmušilá, dá se na pití. Sir Robert se rozhněvá a vezme jí oblíbeného psíka. Nezdá se vám, že to všechno na sebe logicky navazuje?“
„Nu, vyloučit se to nedá.“
„Správně! Vyloučit se to nedá. Ale jak to všechno souvisí s nočními návštěvami ve staré hrobce? To se nám do schématu nehodí.“
„Máte pravdu, pane, a ještě něco se tam nehodí. Nač potřebuje sir Robert vykopávat mrtvolu?“
Holmes se prudce vztyčil.
„Zjistili jsme to až včera – poté, co jsem vám napsal. Včera odjel sir Robert do Londýna, a tak jsme se se Stephensem vypravili do té hrobky. Všechno tam bylo úplně v pořádku, až na to, že v jednom rohu ležely něčí ostatky.“
„Předpokládám, že jste to ohlásili na policii.“
Náš návštěvník se nevesele usmál.
„Nemyslím, že by to policii zajímalo. Byla to jen lebka a pár kostí z mumie. Možná že je stará tisíc let. Ale předtím v tom koutě neležela. To mohu odpřisáhnout a Stephens taky. Někdo to tam strčil a přikryl prknem, ale předtím tam nikdy nic takového nebylo.“
„Co jste s tím udělali?“
„Nechali jsme všechno tak, jak jsme to našli.“
„To jste učinili moudře. Říkáte, že sir Robert nebyl včera doma. Vrátil se už?“
„Očekáváme ho dnes.“
„Kdy daroval sir Robert hostinskému sestřina psíka?“
„To se stalo právě před týdnem. Zvíře vylo před starou studní a sir Robert byl už od rána v hrozně špatné náladě, tak jak on to umí. Popadl toho psa a já čekal, že ho zabije. Ale pak ho dal Sandy Bainovi, to je náš žokej, a poručil mu, aby toho psa zanesl starému Barnesovi od Zeleného draka, že jemu už nesmí na oči,“
Holmes chvíli mlčel, zřejmě zamyšlen. Zapálil si svou nejstarší a nejohavněji páchnoucí dýmku.
„Stále mi ještě není jasné, co chcete, abych v té věci učinil já, pane Masone,“ řekl posléze. „Můžete to trochu upřesnit?“
„Možná že tohle vám to upřesní, pane Holmesi,“ řekl návštěvník.
Vytáhl z kapsy malý balíček, opatrně jej rozbalil a ukázal opálený úlomek kosti.
Holmes si jej s živým zájmem prohlížel.
„Kde jste k tomu přišel?“
„Ve sklepě pod pokojem lady Beatrice je kotel ústředního topení. Už delší čas se nepoužívá, ale sir Robert si stěžoval, že je chladno, a dal v něm zatopit. Topení má na starosti Harvey – jeden z mých lidí. Našel to dnes ráno, když prohraboval popel, a přišel s tím za mnou. Nějak se mu to nezdálo.“
„Mně se to také nezdá,“ řekl Holmes. „Co o tom soudíte, Watsone?“
Plameny sežehly kost na uhel, avšak o anatomickém zařazení nebylo pochyb.
„Je to horní kondus lidského femuru,“ oznámil jsem jim.
„Správně!“ Holmes náhle velice zvážněl. „Kdypak ten mládenec obsluhuje topení?“
„Každý večer kotel roztopí a pak už si ho nevšímá.“
„Takže tam může během noci zajít kdokoli?“
„Ano.“
„Je do sklepa přístup zvenčí?“
„Jedny dveře vedou ven a druhé ke schodišti, které ústí v chodbě, kde je také pokoj lady Beatrice.“
„Dostáváme se do hlubokých vod, pane Masone, do hlubokých a dost kalných. Pravíte, že sir Robert nebyl včera večer doma?“
„Ne, nebyl.“
„V tom případě, ať už ty kosti pálil kdokoli, on to být nemohl.“
„To je pravda, pane.“
„Jakže se jmenuje ten hostinec, o němž jste se zmínil?“
„U zeleného draka.“
„Dá se v onom berkshirském kraji někde rybařit?“
Na tváři počestného správce stájí se jasně zračilo přesvědčení, že se ke všem svým nesnázím zřejmě ještě zapletl s dalším šílencem.
„Slyšel jsem, že v potoku nad mlýnem jsou pstruzi a v Panském jezeru štiky.“
„To postačí. My jsme s Watsonem slavní rybáři – viďte, Watsone? Napříště nás zastihnete U zeleného draka. Měli bychom tam přibýt dnes večer. Nemusím snad zdůrazňovat, že se s vámi nebudeme stýkat, pane Masone, ale písemný vzkaz nám jistě předají, a budu-li já potřebovat vás, bezpochyby si vás dokážu najít. Až do té záležitosti pronikneme hloub, sdělím vám, jaký úsudek jsem si o tom všem utvořil.“

Tak se stalo, že jsme se s Holmesem jednoho vlahého májového večera ocitli ve vagónu první třídy, který nás unášel k zastávce Shoscombe, kde „vlak staví pouze na znamení“. Zavazadlová síť nad námi se prohýbala pod četnými pruty, navijáky a podběráky. Jakmile jsme dospěli na místo určení, vyložila nás pak drožka zakrátko u starobylého hostince, jehož sportovně založený majitel Josiah Barnes se k nám se zájmem přidružil, když jsme se jali osnovat plány na vyhlazení všech ryb v nejbližším okolí.
„Jestlipak by člověk v Panském jezeře nenarazil na štiku?“ vyptával se Holmes.
Hostinský se zachmuřil.
„To nejde, pánové. Mohlo by se vám stát, že byste se ocitli v jezeře, než byste stačili tu štiku vytáhnout.“
„Jakto?“
„Sir Robert, pánové. Ten prostě nesnáší sázkaře. Kdyby přistihl dva cizí pány tak blízko svých závodních stájí, nešanoval by vás, na to můžete vzít jed. Sir Robert, ten panečku nic neriskuje.“
„Slyšel jsem, že má na derby také přihlášeného koně.“
„Ano, a je to skvělý hřebec. Vsadili jsme na něho všechny peníze a sir Robert jakbysmet. A když už tak o tom mluvíme –“ a pátravě se na nás zahleděl –“ nejste náhodou taky koníčkáři?“
„Ne, kdepak. Jen dva unaveni Londýňané, kteří se potřebují nadýchat čistého berkshirského vzduchu.“
„To jste dorazili na to pravý místo. Čistýho luftu je tu habaděj. Ale pamatujte si, co jsem vám řek o siru Robertovi. To je člověk od rány a nezdržuje se dlouhým vyptáváním. Zůstaňte radši od parku dál.“
„To víte, pane Barnesi! Zařídíme se podle toho. Poslyšte, to je překrásný kokršpaněl, co kňučí venku na dvoře.“
„To bych prosil. Pravý shoscombský chov. Lepšího byste nenašli po celé Anglii.“
„Rozumím tak trochu psům,“ řekl Holmes. „Copak stojí takový ušlechtilý pes, smím-li se ptát?“
„Víc, než bych si moh dovolit za něho dát, pane. Sir Robert mi tohohle věnoval. Proto ho mám uvázanýho. Ten by pelášil k zámku, až by se za ním prášilo, kdybych ho pustil.“
„Přece jen držíme pár karet v ruce, Watsone,“ řekl Holmes, když od nás hostinský odešel. „Nebude to snadná hra, ale za den za dva si s ní třeba už poradíme. Mimochodem, doslechl jsem se, že sir Robert dlí ještě v Londýně. Snad bychom se tedy dnes večer mohli odvážit do jeho posvátného hájemství bez obav, že utrpíme tělesnou úhonu. Rád bych si zjednal jasno v pár bodech.“
„Dospěl jste k nějakému teoretickému vysvětlení, Holmesi?“
„Zatím vím jen tolik, Watsone, že se před týdnem cosi přihodilo, co zasáhlo hluboce do života panstva v Shoscombe. Co to ale bylo, to se můžeme jen dohadovat podle následků, které to vyvolalo. Ty následky jsou podivuhodně různorodé. Ale právě to by nám mělo pomoci. Beznadějné bývají ty bezbarvé případy, kde se nic neděje.
Proberme si údaje, které znám. Bratr přestal navštěvovat milovanou nemocnou sestru. Daruje jejího oblíbeného psíka. Jejího psíka, Watsone! Nenapovídá vám to nic?“
„Svědčí to o bratrově zlomyslnosti.“
„Snad. Anebo – nu, je tu ještě druhá možnost. Proberme si tedy dále, jak se vyvíjela situace od chvíle, kdy došlo k hádce, pokud k ní tedy došlo. Dáma nevychází ze svého pokoje, nedodržuje své zvyky, ukáže se pouze tehdy, když si vyjede v kočáře doprovázena komornou, nezastavuje už u stáje, aby se pozdravila s oblíbeným koněm, a zřejmě se oddává pití. To by asi bylo v hlavních rysech vše, že?“
„Až na tu záležitost s hrobkou.“
„To už je jiná nit úvah. Jsou totiž dvě a prosil bych vás, abyste je nepletl dohromady. Nad nití A, která se týká lady Beatrice, jako by se vznášel přízrak čehosi neblahého, nemyslíte?“
„Já se v tom vůbec nevyznám.“
„Proberme si tedy nit B, která se týká sira Roberta. Má životní zájem na tom, aby vyhrál derby. Lichváři ho mají v rukou, stále mu hrozí, že přijde na buben a věřitelé mu seberou závodní stáje. Je v zoufalé situaci. Jeho příjmy závisejí na sestře. Sestřina komorná je kvůli němu ochotná ke všemu. Až sem máme pevnou půdu pod nohama, že?“
„Ale co ta hrobka?“
„Ach ano, ta hrobka! Předpokládejme, Watsone – je to pobuřující předpoklad, domněnka vyslovená z ryze teoretických důvodů – že sir Robert svou sestru sprovodil ze světa.“
„Milý Holmesi, to je přece vyloučeno.“
„Zní to skutečně nepravděpodobně. Sir Robert pochází z dobré rodiny. Avšak i mezi orly se občas připlete vrána. Vycházejme na okamžik z tohoto předpokladu. Nemůže prchnout ze země, dokud se finančně nezabezpečí, a finančně zabezpečen bude pouze tehdy, povede-li se mu husarský kousek se shoscombským Princem. Proto musí zachovávat zdání. Za tím účelem se potřebuje zbavit těla své oběti a navíc najít někoho, kdo by vystupoval v její roli. Mohlo by se mu to podařit vzhledem k tomu, že má v komorné svou důvěrnici. Tělo mrtvé ženy mohli dopravit do hrobky, kam tak zřídkakdy někdo zabloudí, a v noci je potají spálit v kotli, přičemž po sobě zanechali takové stopy, jaké jsme viděli. Co o tom soudíte, Watsone?“
„Nu, bylo by to všechno možné, pokud přijmeme ten monstrózní výchozí předpoklad.“
„Zítra bych chtěl provést jistý malý experiment, abych vnesl do případu více světla, Watsone. Pokud hodláme i nadále představovat to, zač se vydáváme, navrhuji, abychom pozvali pána domu na sklenku jeho vlastního vína a zapředli s ním živý rozhovor o úhořích a bělicích, neboť mi to připadá jako jistá cesta k jeho srdci. Třeba přitom náhodou narazíme na nějaké užitečné místní informace.“

Ráno Holmes zjistil, že jsme si zapomněli třpytky na štiky, což nás pro ten den zprostilo rybaření. Kolem jedenácté jsme se vydali na procházku a přítel si vyžádal svolení, aby s sebou směl vzít černého kokršpaněla.
„Tady jsme na správném místě,“ řekl, když jsme dojeli k vysoké bráně do parku, nad níž se tyčili dva heraldičtí okřídlení lvi. „Pan Barnes mi sdělil, že stará dáma jezdívá kolem poledního na projížďku a kočár musí zpomalit, než otevřou vrata. Až projede branou, a ještě než se stačí rozjet, zdržte laskavě, Watsone, kočího nějakou otázkou. Mne si nevšímejte. Já zůstanu stát za touto cesmínou a budu koukat, abych viděl.“
Nehlídkovali jsme tam dlouho. Do čtvrthodiny jsme zahlédli zdáli na cestě velký staromódní žlutý kočár, tažený párem skvostných bujných grošáků. Holmes chytil psa a přikrčil se za keř. Já stál u silnice a lhostejně si pohupoval hůlkou. Přiběhl vrátný a otevřel bránu.
Kočár jel krokem, takže jsem měl možnost dobře si prohlédnout cestující. Vlevo seděla červenolící mladá žena s vlasy jako len a s mazaným výrazem v očích. Po její pravici se choulila starší osoba, celá přihrbená, hlavu a ramena zachumlané do šálu, což napovídalo, že jde o nemocnou. Když koně zabočili na silnici, zvedl jsem rázným gestem ruku, kočí přibrzdil a já se ho zeptal, zdali sir Robert dlí na Starém zámku.
V té chvíli vystoupil Holmes a pustil psa. Zvíře radostně zakňučelo, vrhlo se ke kočáru a vyskočilo na stupačku. V okamžení se však jeho radostné pozdravení změnilo v zuřivé rozčarování a pes chňapal po černé sukni nad sebou.
„Jeď! Jeď!“ zavřískl hrubý hlas. Kočí práskl do koní a my zůstali stát u silnice.
„Nu, Watsone, tím je to jasné,“ řekl Holmes, zatímco upevňoval vodítko k obojku rozrušeného kokršpaněla. „Myslel si, že je to jeho paní, a zjistil neznámou osobu. Psi se nemýlí.“
„Vždyť to byl mužský hlas!“
„Správně! Získali jsme další kartu, Watsone, ale přesto musíme hrát opatrně.“
Zdálo se, že můj společník nemá na dnešek už žádné další plány, a dokonce jsme skutečně uplatnili své udice v mlýnském potoce, v důsledku čehož jsme měli k večeři porci pstruhů. Až po jídle se u Holmese začal opět projevovat činorodý duch. Znovu jsme se ocitli na stejné silnici jako v poledne a mířili k vjezdu do parku. Tam nás očekávala vysoká, temná postava; ukázalo se, že je to náš známý z Londýna, pan John Mason, správce stájí.
„Dobrý večer, pánové,“ pravil. „Dostal jsem váš vzkaz, pane Holmesi. Sir Robert se ještě nevrátil, ale má přijet dnes, jak mi bylo řečeno.“
„Jak daleko je to ze zámku ke staré hrobce?“ zeptal se Holmes.
„Dobré čtvrt míle.“
„V tom případě ho myslím můžeme pustit z hlavy.“
„To si já nemohu dovolit, pane Holmesi. Jakmile přijede, hned pro mne pošle a bude chtít vědět, co je s Princem.“
„Chápu. Musíme se tedy pustit do práce bez vás, pane Masone. Doveďte nás k hrobce a pak se rozloučíme.“
Bylo tma jako v pytli, měsíc nesvítil, ale Mason nás vedl přes pastviny, až se před námi zvedl temný obrys, v němž i jsme za chvíli rozpoznali starodávnou kapli. Vešli jsme do zbortěných zdí, kde kdysi bývala vstupní loď; náš průvodce klopýtal mezi hromadami suti do přilehlého kouta, odkud vedlo schodiště dolů do hrobky. Rozškrtl sirku a osvětlil nám tak celé to melancholické prostředí: zlověstný pach, rozvaliny starobylých zdí z hrubě opracovaných kamenů, četné rakve, některé olověná a jiné kamenné, které se vršily po pravé straně až ke klenutému žebrovitému stropu, jenž se ztrácel v šeru za našimi hlavami. Holmes zažehl lucernu a ta pak vrhala tenký kužel jasného žlutého světla na chmurnou scenérii. Její paprsky se odrážely od desek na rakvích, z nichž četné zdobily erby a korunky tohoto starobylého rodu, jenž nesl své šlechtické privileje až k bránám smrti.
„Zmiňoval jste se o nějakých kostech, pane Masone. Mohl byste nám je ukázat, než odejdete?“
„Jsou tady v tom koutě.“ Správce přešel k onomu místu a udiveně zůstal stát, když jsme si tam posvítili. „Zmizely!“ pravil.
„To jsem čekal,“ pousmál se Holmes. „Tuším, že jejich popel bychom ještě v této chvíli našli v kotli, který už předtím strávil část stejné kostry.“
„Ale nač potřebuje někdo u všech všudy pálit kostru člověka, který je už tisíc let na pravdě boží?“ ptal se John Mason.
„Proto jsme tady, abychom to zjistili,“ řekl Holmes. „Pátrání zabere možná delší dobu, a nebudeme vás tedy zdržovat. Tuším, že do rána tu záhadu rozluštíme.“
John Mason nás opustil a Holmes se dal do práce: jal se bedlivě prozkoumávat rakve, od té nejstarodávnější uprostřed hrobky, která patrně pocházela z dob saského vpádu, přes dlouhou řadu normanských Hugů a Ódů, až jsme dospěli k siru Williamovi a siru Denisi Falderovi z osmnáctého století. Trvalo dobrou hodinu nebo ještě déle, než Holmes přikročil k olověné rakvi, která stála až vzadu před vchodem do krypty. Zaslechl jsem, jak dává průchod svému uspokojení nehlasným výkřikem, a z jeho spěšných, leč cílevědomých pohybů jsem usoudil, že dospěl k svému cíli. S pomocí lupy dychtivě zkoumal okraje těžkého víka. Nato vytáhl z kapsy krátké páčidlo na otvírání beden, zasunul je do škvíry a nadzvedl celé víko, které očividně bylo přichyceno pouze dvěma svorkami. Ozval se skřípot a zapraskání, jak povolilo, avšak sotva se panty pohnuly a před námi se poodhalil vnitřek rakve, byli jsme nečekaně vyrušeni.
Někdo přešel v kapli nad námi. Rázné, rychlé kroky napovídaly, že sem příchozí míří za jasným cílem a že je důvěrně obeznámen s místy, kudy kráčí. Na schodech se ukázal paprsek světla a za okamžik stanul i světlonoš v rámci gotického oblouku. Byl strašný na pohled: obrovitá postava, divoký výraz. Velká stájová lucerna, kterou držel před sebou, ozařovala zespodu pozoruhodnou tvář s mocným knírem a rozzuřenýma očima, které se rozhlédly a přelétly každé zakoutí hrobky, až konečně spočinuly na mně a mém společníkovi smrtonosným pohledem.
„Kdo jste, ke všem čertům?“ zahromoval. „A co máte co pohledávat na mém soukromém pozemku?“ A jelikož Holmes neodpovídal, přikročil blíž a pozvedl těžkou hůl, s níž přišel. „Slyšíte?“ zvolal. „Kdo jste a co tu děláte?“ A zamával svou zbraní ve vzduchu.
Holmes se však nezalekl, ale vykročil mu vstříc. „I já se vás chci na něco zeptat, sire Roberte,“ prohlásil velmi přísně. „Kdo je tohle? A co dělá tady?“
Obrátil se a prudce otevřel víko rakve za sebou. Ve světle lucerny jsem spatřil mrtvolu zahalenou v prostěradle od hlavy až k patě, s úděsným obličejem podobným čarodějnici, nic než nos a brada trčící vzhůru, a s matnýma zakalenýma očima, zírajícíma z bezbarvých zbortěných tváří.
Urozený pán vykřikl, couvl a podepřel se o kamenný sarkofág. „Jak jste se tohle dozvěděli?“ zvolal. A pak se v něm projevilo opět něco z jeho obvyklé sveřeposti: „A co je vám vůbec do toho?“
„Jsem Sherlock Holmes,“ řekl přítel. „Moje jméno vám možná není neznámé. V každém případě do toho zasahuji právem kteréhokoli řádného občana, jenž hájí zájmy zákona. Zdá se mi, že se máte z čeho zodpovídat.“
Sir Robert na něho ještě chvíli zuřivě zíral, ale Holmesův klidný hlas a chladné sebejisté vystupování nezůstaly bez účinku.
„Všechno je v pořádku, pane Holmesi, přísahám,“ řekl. „Zdání může mluvit proti mně, ale neměl jsem na vybranou.“
„Rád se přikloním k takovému názoru, ale obávám se, že budete muset všechno objasnit na policii.“
Sir Robert pokrčil statěmi rameny.
„Nelze-li jinak, stane se. Doprovoďte mne domů a posoudíte sám, jak se věci mají.“

Čtvrthodinku nato jsme stanuli mezi řadami naleštěných hlavní za skleněnými kryty, z čehož jsem usoudil, že jsme v zámecké zbrojnici. Byla to pohodlně zařízená místnost a zde nás sir Roben nakrátko opustil. Vrátil se pak v doprovodu dvou osob: červenolící mladé ženy, kterou jsem viděl v bryčce, a mužíčka s krysím obličejem a nepříjemně pokradmým chováním. Oba se tvářili nechápavě a zděšeně, z čehož vysvítalo, že jim urozený pán neměl ještě čas vysvětlit, jaký obrat v událostech nastal.
„Tohle jsou manželé Norlettovi,“ máchl sir Robert rukou. „Paní Norlettová byla pod svým dívčím jménem Evansová po několik let komornou a důvěrnicí mé sestry. Přivedl jsem je, jelikož jsem usoudil, že bude nejmoudřejší, když vám vysvětlím situaci po pravdě, a tohle jsou jediní dva lidé na světě, kteří mohou potvrdit hodnověrnost mých slov.“
„Je to nezbytné, sire Roberte? Uvážil jste, co děláte?“ zvolala žena.
„Já za svou osobu odmítám převzít jakoukoli odpovědnost,“ prohlásil její manžel.
Sir Robert na něho s pohrdáním pohlédl. „Zodpovím si všechno sám. A nyní, pane Holmesi, vyslechněte prostý souhrn faktů.
Zřejmě jste o mých záležitostech dopodrobna informován, protože jinak bych vás byl nepřistihl tam, kde jsem vás přistihl. Proto pravděpodobně víte, že jsem na derby přihlásil outsidera a že na jeho úspěchu mnoho závisí. Vyhraju-li, bude všechno v pořádku. Prohraju-li – nu, o tom se ani neodvažuji přemýšlet.“
„Vaše postavení je mi jasné,“ řekl Holmes.
„Za všechno, co mám, vděčím své sestře lady Beatrici. Je obecně známo, že požívala výsad plynoucích z panství pouze doživotně. Já sám jsem vydán na milost a nemilost lichvářům. Odjakživa jsem věděl, že v případě sestřiny smrti by se moji věřitelé vrhli na mé vlastnictví jako hejno supů. Připravili by mne o všechno – o mé stáje, o koně – o celý majetek. Nu, a sestra skutečně před týdnem zemřela, pane Holmesi.“
„A vy jste nikomu nic neřekl!“
„Co mi zbývalo? Hrozila mi naprostá katastrofa. Podaří-li se běh událostí oddálit o tři neděle, bude všechno v pořádku. Manžel sestřiny komorné – tenhle člověk – je herec. Napadlo nás – tedy napadlo mne – že by na tu krátkou dobu mohl představovat mou sestru. Šlo jen o to, aby se každý den ukázal v kočáře, protože do jejího pokoje krom její služebné nepotřeboval nikdo chodit. Nebylo to těžké zařídit. Sestra zemřela na vodnatelnost, která ji už dlouho trápila.“
„To musí posoudit soudní znalec.“
„Její lékař potvrdí, že se už po měsíce projevovaly příznaky dávající tušit blízký konec.“
„Nu, a co jste učinil?“
„Zde mrtvá zůstat nemohla. První noc jsme ji s Norlettem odnesli do staré studny, která už není používána. Jenže nás vystopoval její oblíbený kokršpaněl a ustavičně kňučel u dveří, a proto jsem usoudil, že ji musíme uložit na bezpečnějším místě. Zbavil jsem se psa a mrtvou jsme odnesli do krypty v kapli. Počínali jsme si důstojně a s pietou. Věřím, že jsem nebožku nezhanobil.“
„Pokládám vaše počínání za neomluvitelné, sire Roberte.“
Baronet zavrtěl netrpělivě hlavou. „Vám se to mluví,“ řekl. „Možná že byste na to pohlížel jinak, kdybyste se ocitl v mé situaci. Člověk přece nemůže přihlížet k tomu, jak se mu všechny naděje a všechny plány na poslední chvíli hroutí, a nevyvinout žádné úsilí, aby tomu zabránil. Nepřipadá mi, že by to bylo nedůstojné místo posledního odpočinku, když jsme ji uložili do rakve mezi předky jejího manžela, spočívající na půdě stále ještě posvěcené. Pokud jde o starodávné ostatky, které jsme vyňali, nemohli jsme je nechat jen tak na zemi v kryptě. Odnesli jsme je s Norlettem a v noci jsme je spálili v kotli ústředního topení. A to je všechno, pane Holmesi, ačkoli stále ještě nevím, jak jste mne vlastně donutil, abych vám to vyprávěl.“
Holmes seděl chvíli v hlubokém zamyšlení.
„Vaše líčení má jeden kaz, sire Roberte,“ řekl nakonec. „Vaše sázky na dostizích, a tedy vaše naděje do budoucna by nepozbyly platnosti, ani kdyby věřitelé zabavili váš majetek.“
„Kůň je součástí toho majetku. Co jim záleží na mých sázkách? Patrně by ho vůbec nepustili ke startu. Mým hlavním věřitelem je, žel bohu, můj úhlavní nepřítel, jistý Sam Brewer, darebák, kterého jsem byl kdysi nucen v Newmarketu zpráskat bičem. Domníváte se, že ten by připustil, abych se mohl zachránit?“
„Podívejte se, sire Roberte,“ řekl Holmes a povstal, „ta záležitost musí být ovšem ohlášena na policii. Mou povinností bylo vynést na světlo boží fakta, a tím jsem skončil. Není mým úkolem hodnotit, zda jste si počínal oprávněně z hlediska morálky a lidské slušnosti. Bude už k půlnoci, Watsone, a proto myslím, že bychom se měli navrátit do svého skromného útočiště.“
Jak je obecně známo, skončila tato podivuhodná příhoda šťastněji, než si sir Robert svým chováním zasloužil. Shoscombský Princ derby opravdu vyhrál, sportovní majitel vydělal na sázkách čistých osmdesát tisíc liber, věřitelé posečkali, dokud dostihy neskončily, a pak byly všechny dluhy splaceny a ještě zbylo dost, aby sir Robert mohl v životě zaujmout důstojné postavení. Jak policie, tak koroner zaujali shovívavé stanovisko a krom mírného napomenutí, že ohlásil úmrtí opožděně, vyvázl šťastný Princův majitel z těchto událostí nepošramocen, překonal úskalí na své životni dráze a otevřely se před ním vyhlídky na to, že dospěje k ctihodnému stáří.

Barvíř na penzi

Sherlock Holmes byl onoho rána v melancholické náladě a jevil sklon k filozofování. Jeho činorodá, praktická povaha prodělávala někdy takovou reakci.
„Viděl jste ho?“ zeptal se.
„Myslíte toho starého pána, který odsud vycházel?“
„Právě toho.“
„Jaký na vás udělal dojem?“
„Vypadal jako dojemně nemohoucí, zlomený člověk.“
„Správně, Watsone. Dojemně nemohoucí. Ale což není život vůbec dojemně nemohoucí? A případ toho člověka historií lidstva v malém? Dychtíme po něčem. Užuž toho dosáhneme. A co nám nakonec zůstane v ruce? Pouhý stín. Anebo ještě hůř – utrpení.“
„Je vaším klientem?“
„Snad bychom ho tak mohli označit. Poslali ho za mnou ze Scotland Yardu. Tak jako lékař občas pošle beznadějný případ za mastičkářem. Říkávají, že pacientovi pomoci nemohou, a ať to dopadne jak dopadne, rozhodně na tom nebude hůř.“
„Copak se stalo?“
Holmes zvedl ze stolu dost ušmouranou navštívenku. „Josiah Amberley. Tvrdí, že býval mladším společníkem firmy Brickfall a Amberley, potřeby pro malíře. Vidíte ta jména na plechovkách s barvami. Nahospodařil si slušné jměníčko, v jedenašedesáti odešel na odpočinek, koupil si v Lewishamu dům a usídlil se tam, aby po nepřetržité celoživotní dřině užíval klidu. Dalo se předpokládat, že má zajištěnou spokojenou budoucnost.“
„Ano, máte pravdu.“
Holmes přelétl zrakem údaje, které si poznamenal na zadní stranu obálky.
„Odešel na odpočinek v roce 1896, Watsone. Počátkem roku 1897 se oženil se ženou o dvacet let mladší a pěkná panička to byla, pokud jí fotografie nelichotí. Finanční zabezpečení, manželka, volný čas – očekával byste, že má před sebou pohodlnou přímou cestu. A vidíte, do dvou let je to zlomený, nešťastný člověk, jakého hned tak nenajdete.“
„Ale co se přihodilo?“
„Obehraná historka, Watsone. Zrádný přítel a nevěrná žena. Amberley má zřejmě v životě jediného koníčka, a tím jsou šachy. V Lewishamu žije v sousedství mladý lékař, který také hraje šachy. Poznamenal jsem si, že se jmenuje doktor Ray Ernest. Ernest přicházel často na návštěvu, a jak se dalo čekat, vyvinul se důvěrný vztah mezi ním a paní Amberleyovou. Musíte připustit, že náš nebohý klient se nehonosí zvlášť přitažlivým zevnějškem, i když třeba má krásnou duši. Páreček spolu minulý týden pláchl – a nikdo neví kam. A co víc – nevěrná manželka si jako příruční zavazadlo vzala s sebou přenosnou pokladnu starého pána s většinou jeho celoživotních úspor. Dokážeme dámu najít? Zachráníme mu peníze? Problém, který tu vznikl, je všední, ale pro Josiaha Amberleyho má životní důležitost.“
„Co v té věci uděláte?“
„Otázka čirou náhodou zní: co v té věci uděláte vy, drahý Watsone – pokud budete laskavě ochoten za mne suplovat. Víte, že jsem zaneprázdněn tím případem dvou koptických patriarchů, který má dnes dospět k rozuzlení. Nemám čas vypravit se do Lewishamu, a přitom údaje získané na místě jsou zvlášť důležité. Starý pán naléhal, abych přijel, ale já jsem mu vysvětlil, co mi v tom brání. Je ochoten přijmout zástupce.“
„Milerád vám vyhovím,“ odvětil jsem. „Nevím sice, v čem bych tam mohl být co platný, ale jsem hotov udělat, co je v mých silách.“ A tak se stalo, že jsem se jednoho letního odpoledne vypravil do Lewishamu: netušil jsem přitom, že případ, jemuž se věnuji, bude do týdne dychtivě přetřásán po celé Anglii.

Vrátil jsem se do Baker Street, abych podal zprávu o své misi, až pozdě večer. Holmesova vyzáblá postava spočívala v hlubokém křesle: od jeho lulky se zvolna odvíjely kroužky štiplavého kouře a víčka sklesla na oči tak líně, že to až mohlo vzbuzovat dojem, jako by podřimoval, kdyby se při každé odmlce nebo sporném místě v mém vyprávění nebyla pozvedla a pár šedých očí, pronikavých jako rapír, mne nebyl proklál pátravým pohledem.
„Vila pana Josiaha Amberleyho se jmenuje Zátiší,“ vykládal jsem. „Předpokládám, že by vzbudila váš zájem, Holmesi. Vypadá jako mohovitý držgrešle, který se ocitl ve společnosti pod svou úroveň. Znáte přece tu čtvrť, ty monotónní řady cihlových stavení, ty únavné předměstské ulice. A přímo uprostřed toho všeho jako ostrůvek, jako výspa tradiční kultury a pohodlí, stojí tenhle starý dům, obklopený vysokou zdí, do níž se opírá slunce, zdí žíhanou lišejníkem a korunovanou mechem, takovou zdí, která –“
„Vynechte tu poezii, Watsone,“ řekl Holmes přísně. „Pochopil jsem, že jde o vysokou cihlovou zeď.“
„Správně. Nemohl jsem vědět, který z těch domů je Zátiší, a tak jsem se zeptal člověka, který lelkoval a pokuřoval na ulici. Zmiňuji se o něm z jistého důvodu. Byl to vysoký, černovlasý muž s mocným knírem a vypadal jako voják. Přitakal na můj dotaz a prohlédl si mne zvláštním tázavým pohledem, který jsem si později připomněl.
Sotva jsem vstoupil brankou, už vidím, že mi pan Amberley přichází od domu vstříc. Zahlédl jsem ho ráno jen zběžně, ale udělal na mne dojem divného člověka, a když jsem ho teď viděl na denním světle, připadal mi ještě výstřednější.“
„Prostudoval jsem si ho ovšem, ale přesto by mne zajímal váš dojem.“
„Připadal mi jako člověk, který doslova klesá pod tíží starostí. Chodí shrbeně, jako by nesl těžké břímě. A přitom to není takový pápěrka, jak jsem si předtím myslel, protože má olbřímí ramena a hruď, ačkoli tu mocnou postavu podpírá pár pavoučích nohou.“
„Levá bota je zkrabatělá, pravá hladká.“
„Toho jsem si nepovšiml.“
„Předpokládal jsem, že vám to ujde. Já postřehl jeho umělou končetinu. Ale pokračujte.“
„Mou pozornost zaujaly kučeravé šediny, které se mu vlní jako hadi zpod starého slamáku, a výraz plamenné nenávisti na jeho tváři, zbrázděné hlubokými vráskami.“
„Výborně, Watsone. Co říkal?“
„Vychrlil na mne všechny svoje strasti. Kráčeli jsme spolu po cestičce k domu a to víte, že jsem se bedlivě porozhlédl. V životě jsem neviděl tak zanedbanou zahradu. Všechno je tam zarostlé plevelem, což svědčí o naprosté lhostejnosti obyvatel, kteří nechali přírodu, ať si dělá, co umí, namísto aby ji podrobili nějakému estetickému záměru. Nechápu, jali by se slušná žena mohla smířit s takovým stavem věcí. I v domě vládl hrozný nepořádek, ale ten ubožák si to zřejmě uvědomuje a snaží se to napravit, protože uprostřed haly stála velká plechovka zelené barvy a on držel v ruce hustý štětec. Natíral právě dřevěné táflování.
Uvedl mne do své špinavé svatyně a dlouze jsme spolu hovořili. Byl pochopitelně zklamán, že jste se nedostavil osobně. ‚Nemohl jsem doufat, že tak slavný muž jako pan Sherlock Holmes by se mohl cele věnovat bezvýznamnému človíčku, jako jsem já, zvlášť když jsem teď ještě utrpěl tak těžkou finanční ztrátu.‘
Ujistil jsem ho, že o finanční stránku nejde. ‚Ne, ovšemže ne, on vyznává umění pro umění,‘ řekl, ‚ale i po umělecké stránce by na tomto zločinu byl snad objevil něco, co by mu stálo za pozornost. A lidská povaha, doktore Watsone – jak černého nevděku je schopna! Kdy jsem jí odmítl splnit některé přání? Hýčkal jsem ji jako v bavlnce. A ten mladík – měl jsem ho jako syna. Chodil k nám jako domů. A to se podívejte, co mi provedli! Dnešní svět je dočista zkažený!‘
Tenhle refrén opakoval hodinu nebo ještě déle. Zřejmě neměl sebemenší podezření, že by ho klamali. Žili sami dva, posluhovačka k nim dochází jen přes den a večer v šest se vrací domů. Na onen večer obstaral starý Amberley dva lístky na balkón do divadla Haymarket, aby manželce něco dopřál. Na poslední chvíli si začala stěžovat, že ji rozbolela hlava, a odmítla jít. Šel tedy sám. Zřejmě to tak bude, protože mi ukázal nepoužitou vstupenku, kterou měl zakoupenou pro manželku.
„To je pozoruhodné – velice pozoruhodné,“ řekl Holmes, v němž případ očividně vzbuzoval čím dál tím větší zájem. „Prosím, pokračujte, Watsone. Vaše líčení mne neobyčejně zaujalo. Prohlédl jste si osobně tu vstupenku? Nepovšiml jste si náhodou čísla?“
„A víte, že povšiml?“ odvětil jsem hrdě. „Shoduje se totiž s mým školním číslem, s jednatřicítkou, a tak mi utkvělo v hlavě.“
„Výborně, Watsone! Jeho sedadlo tedy muselo mít buď číslo třicet nebo třicet dva.“
„Zřejmě,“ odvětil jsem trochu tajuplně. „A v řadě B.“
„To jsou cenná zjištění. Co ještě vám pověděl?“
„Ukázal mi svou nedobytnou pokladnici, jak tomu říkal. Je to skutečně nedobytná místnost – jako v bance – s železnými dveřmi a okenicemi – zajištěná proti vloupání, jak tvrdil. Jeho žena však měla druhý klíč a sebrali mu sedm tisíc liber na hotovosti a v cenných papírech.“
„V cenných papírech! Co by si s nimi počali?“
„Říká, že předal policii seznam, a doufá prý, že je nebudou moci prodat. Vrátil se z divadla kolem půlnoci a shledal, že je místnost vybrakovaná, dveře i okna dokořán a uprchlíci pryč. Nenechali mu dopis ani vzkaz a do této chvíle o sobě nedali vědět. Nečekal na nic a zalarmoval policii.“
Holmes chvíli uvažoval.
„Říkáte, že se pustil do lakování. Copak lakoval?“
„Pracoval teď v chodbě. Ale měl už natřené dveře a obložení té místnosti, o níž jsem hovořil.“
„Nepřipadá vám to jako divné počínání za těchto okolností?“
„‚Musím se něčím zaměstnat, abych ulevil bolavému srdci.‘ Tak znělo jeho vlastní vysvětlení. Jistě, je to výstřední nápad, ale on je to očividně výstřední člověk. Před mýma očima roztrhal manželčinu fotografii – roztrhal ji zuřivě, v návalu bouřlivých citů. ‚Nechci už nikdy patřit na její proklatou tvář!‘ křičel přitom.“
„Ještě něco, Watsone?“
„Ano, jedna okolnost zvlášť upoutala mou pozornost. Odjel jsem na stanici v Blackheathu a nastoupil tam do vlaku, a těsně před odjezdem jsem viděl, jak do sousedního vagónu naskakuje nějaký muž. Víte, že mám dobrou paměť na obličeje, Holmesi. Byl to určitě ten vysoký černovlasý člověk, kterého jsem oslovil na ulici. Zahlédl jsem ho předtím jen jednou u London Bridge, ale tam se mi ztratil v davu. Jsem však přesvědčen, že mne sledoval.“
„Nepochybně! Nepochybně!“ řekl Holmes. „Vysoký černovlasý muž s mohutným knírem, říkáte, a s našedlými brýlemi proti slunci?“
„Holmesi, vy umíte čarovat. Nezmínil jsem se o tom, ale on skutečně měl našedlé sluneční brýle.“
„A zednářskou jehlici v kravatě?“
„Holmesi!“
„Nic jednoduššího, milý Watsone. Ale soustřeďme se na to, co má praktický význam. Jsem nucen uznat, že tento případ, který se mi zprvu jevil směšně jednoduchý, takže mi sotva stál za pozornost, nabývá rychle zcela rozdílné tvářnosti. Pravda, přehlédl jste při své misi všechno důležité, ale i ty věci, které se vnutily vaší pozornosti, vyvolávají vážné úvahy.“
„Copak jsem přehlédl?“
„Netrapte se proto, drahý kamaráde. Víte, že to říkám zcela neosobně. Nikdo jiný by se byl daného úkolu nezhostil lépe. Někteří patrně hůře. Je však nabíledni, že jste přehlédl některé důležité body. Jak pohlížejí sousedé na toho Amberleyho a jeho ženu? To je přece zajímavé. A co doktor Ernest? Byl to takový ten veselý Lothario, jak by člověk čekal? Jste od přírody nadán takovými přednostmi, že se každá žena ráda stane vaší pomocnicí a spolupachatelkou. Co slečinka z pošty nebo paní hokynářova? Vidím v duchu, jak šeptáte malicherné hlouposti děvčeti od Modré kotvy, a na oplátku za to se dozvíte věcí významné a zajímavé. Tohle všechno jste neučinil.“
„Mohu to ještě učinit.“
„Už se stalo. Díky telefonu a pomoci, kterou mi poskytuje Scotland Yard, získám obvykle podstatné informace, aniž opustím tento pokoj. Po pravdě řečeno, mé informace potvrzují výpověď toho člověka. Má v sousedství pověst lakomce, právě tak jako nevlídného a přísného manžela. Že měl v té své nedobytné pokladnici větší částku peněz, to je jisté. Stejně jisté je, že doktor Ernest, svobodný pán, hrával s Amberleym šachy a patrně zase jinou hru s jeho ženou. Tohle všechno se zdá jasné jako bílý den, a člověk by v tom už nic víc nehledal – kdyby přece jen – přece jen –“
„Co vás znepokojuje?“
„Snad jen má představivost. Nechme toho, Watsone. Unikněme z tohoto úmorného, prací vyplněného světa postranními dveřmi hudby. Dnes večer zpívá v Albert Hallu Carina, a my máme ještě dost času, abychom se převlékli, navečeřeli a pobavili.“
Ráno jsem vstal časně, ale drobty z topinek a dvě prázdné skořápky mi napověděly, že přítel byl ještě ranějším ptáčetem. Na stole jsem našel načrtnutý vzkaz:

Milý Watsone, chci si objasnit několik bodů v souvislosti s panem Josiahem Amberleym. Až tak učiním, budeme moci případ pustit s hlavy – anebo také ne. Rád bych Vás požádal, abyste byl k disposici kolem třetí hodiny, není totiž vyloučeno, že bych Vás mohl potřebovat.
S. H.

Celý den jsem Holmese nezahlédl, ale v uvedenou hodinu se vrátil, vážný, zamyšlený a uzavřený. V takových chvílích bývalo nejmoudřejší nijak ho nerušit.
„Byl tu Amberley?“
„Ne.“
„Hm! Očekávám ho.“
A ve svém očekávání nebyl zklamán, neboť za chvíli se starý pán dostavil a na jeho strohém obličeji se zračila ustaranost a údiv.
„Přišel mi telegram, pane Holmesi. Vůbec tomu nerozumím.“ Předal mu jej a Holmes četl nahlas:

Přijeďte okamžité, velmi důležité. Mohu poskytnout informace ohledně Vašeho nedávného maléru.
Elman, vikář

„Odesláno ve 14.10 z Little Purlingtonu,“ řekl Holmes. „Little Purlington leží v Essexu, tuším, že nedaleko Frintonu. Rozjedete se tam ovšem neprodleně. Zpráva pochází od odpovědné osoby: místního vikáře. Kdepak mám Crockforda? Ano, tady je: J. C. Elman, magister theologiae, farnost Moosmoor cum Little Purlington.‘ Vyhledejte vlakové spojení, Watsone.“
„Jeden vlak odjíždí v 17.00 z nádraží v Liverpool Street.“
„Výborně. Měl byste pána doprovodit, Watsone. Možná že bude potřebovat pomoc nebo radu. Jeho případ zřejmě spěje k rozuzlení.“
Avšak náš klient nejevil velkou chuť někam se vypravit.
„To je přece jasný nesmysl, pane Holmesi,“ řekl. „Co může ten člověk vědět o tom, co se přihodilo? Zbytečně bychom plýtvali časem i penězi.“
„Neposílal by vám telegram, kdyby něco nevěděl. Zatelegrafujte mu obratem, že přijedete.“
„Já nikam nepojedu.“
Holmes se zatvářil, jak nejpřísněji uměl.
„To by v očích policie i v očích mých vzbudilo velice podivný dojem, pane Amberleyi, kdybyste odmítl ověřit si tak závažnou stopu, která se tu nabízí. Byli bychom nuceni dospět k závěru, že to s tím vyšetřováním nemyslíte vážně.“
Tato možnost našeho klienta zřejmě dočista vyděsila.
„Ale ovšemže se tam rozjedu, když se na to díváte z takového hlediska,“ řekl. „Na první pohled mi připadalo vyloučené, že by tenhle farář mohl něco vědět, ale když myslíte –“
„Myslím,“ prohlásil Holmes důrazně, a tak jsme se vypravili na cestu. Holmes mne vzal stranou, než jsme opustili byt, a dal mi radu, z níž vysvítalo, jakou důležitost té věci přikládá. „Ať už se stane, co stane, dohlédněte na to, aby opravdu odjel,“ řekl. „Kdyby vám utekl nebo se vrátil, běžte k nejbližšímu telefonu a dejte mi vzkázat jediné slovo: prchl. Zařídím tady, aby mi je předali tam, kde budu.“
Dostat se do Little Purlingtonu není tak lehko, neboť leží na vedlejší trati. Nevzpomínám na tu cestu rád, protože bylo horko, lokálka pomalu kodrcala a můj společník nasupeně mlčel, až na občasné sarkastické poznámky, týkající se zbytečnosti našeho úsilí. Když jsme konečně vystoupili na malé zastávce, museli jsme ještě ujet dvě míle, než jsme přibyli na faru, kde nás přijal statný, důstojný, trochu pompézní vikář ve své pracovně. Před sebou měl náš telegram.
„Nu, pánové, čím vám mohu sloužit?“ zeptal se.
„Přijeli jsme na základě vašeho telegramu,“ vysvětloval jsem.
„Mého telegramu? Já žádný telegram neposílal.“
„Myslím telegram, který jste poslal panu Josiahu Amberleymu ohledně jeho manželky a jeho peněz.“
„Pokud to má být nějaký žert, pane. považuji to za žert krajně nevhodný,“ rozzlobil se vikář. „O pánovi toho jména jsem v životě neslyšel a žádný telegram jsem nikomu neposílal.“
Hleděli jsme na sebe s panem Amberleym nechápavě.
„Možná že došlo k nějakému omylu,“ řekl jsem, „nejsou tu třeba dvě fary? Zde je ten telegram, podpis zní Elman a datován je na faře.“
„Je tu pouze jedna fara, pane, a pouze jeden vikář, a tento telegram je do nebe volající podvod, který bude muset vyšetřit policie. Zatím nevidím důvod, proč bychom v tomto rozhovoru pokračovali.“
A tak jsme se s panem Amberleym ocitli na silnici ve vísce, která jistě patřila k nejprimitivnějším v celé Anglii. Zamířili jsme k poštovnímu úřadu, ale tam bylo již zavřeno. V nádražním hostinci však měli telefon, a tak jsem se spojil s Holmesem, jehož výsledek naší cesty rovněž překvapil.
„To je velice zvláštní!“ řekl vzdálený hlas. „Velice pozoruhodné! Obávám se, milý Watsone, že dnes večer už nebudete mít spojení. Odsoudil jsem vás bezděčně k hrůzám venkovské hospody. Máte tam však přírodu, Watsone – přírodu a Josiaha Amberleyho – můžete být s oběma v úzkém spojení.“ Zaslechl jsem, jak se suše zasmál, když pokládal sluchátko.
Brzy se ukázalo, že můj společník nemá pověst lakomce nezaslouženě. Hudroval nad zbytečným vydáním a cestou, trval na tom, že pojedeme třetí třídou, a teď spustil lamentace nad účtem z hostince. Když jsme nazítří dopoledne přibyli do Londýna, bývalo by těžké určit, kdo z nás dvou má horší náladu.
„Měli bychom se cestou zastavit v Baker Street,“ řekl jsem. „Možná že pro nás pan Holmes má nějaké nové příkazy.“
„Budou-li mít takovou cenu jako ty předešlé, můžeme se bez nich obejít,“ ušklíbl se Amberley zlomyslně. Přesto mi však dělal společnost i nadále. Oznámil jsem už předem Holmesovi telegramem dobu našeho příjezdu, ale našli jsme tam vzkaz, že je v Lewishamu a že nás tam očekává. To nás překvapilo, ale ještě více nás překvapilo, že v obývacím pokoji našeho klienta není sám. Seděl tam s ním energický, nepohnutě se tvářící černovlasý muž s našedlými brýlemi proti slunci a velkou zednářskou jehlicí v kravatě.
„Tohle je můj přítel pan Barker,“ řekl Holmes. „Zajímá se rovněž o váš případ, pane Amberleyi, ale pracujeme nezávisle na sobě. Chceme vám však oba položit stejnou otázku.“
Pan Amberley se ztěžka posadil. Vycítil hrozící nebezpečí. Vyčetl jsem to z jeho zpozornělých očí i z jeho rozechvění.
„Nač se mne chcete zeptat, pane Holmesi?“
„Jen na jedno: Kam jste odklidil mrtvá těla?“
Stařec chraptivě vykřikl. Vyskočil a zašermoval ve vzduchu kostnatýma rukama, podobnýma pařátům. S otevřenými ústy vypadal na okamžik jako nějaký strašidelný dravec. Jako v záblesku jsme zahlédli skutečného Josiaha Amberleyho, démona s duší stejně znetvořenou, jako měl tělo. Když sklesl opět na židli, přitiskl si ruce ke rtům, jako by chtěl ztlumit zakašlání. Holmes mu skočil na krk jako tygr a zkroutil mu obličej k zemi. Z lapajících rtů vypadla bílá tabletka.
„Žádné úhybné kličky, Amberleyi. Všechno se stane podle práva a pořádku. Co o tom soudíte, Barkere?“
„Mám venku drožku,“ poznamenal náš nemluvný společník.
„Na policejní stanici je to jen pár set metrů. Pojedeme spolu. Vy tu můžete zůstat, Watsone. Vrátím se nejdéle za půl hodiny.“

Starý barvíř měl ve svých statných ramenou sílu jako lev, ale byl bezmocný v rukou dvou zkušených detektivních borců. Svíjel se a vzpěčoval, když ho vlekli k čekající drožce, a já pak zůstal sám na stráži v neblahém domě. Holmes se však vrátil ještě dřív, než určil, doprovázen bystrým mladým policejním inspektorem.
„Nechal jsem na Barkerovi, aby vyřídil formality,“ řekl Holmes. „Vy jste Barkera dosud neznal, Watsone. To je můj nenáviděný konkurent ze surreyského břehu Temže. Když jste se zmínil o vysokém černovlasém muži, nebylo pro mne těžké si domyslet, o koho jde. Má na kontě několik záslužných případů, viďte, inspektore?“
„Rozhodně do některých zasáhl,“ odpověděl inspektor rezervovaně.
„Nedbá asi na formální postupy, podobně jako já. Víte, taková metoda bývá někdy užitečná. Kdybyste byl například právě teď varoval toho darebáka, jak je vaší povinností, že všechno, co řekne, může být použito proti němu, snad by se nebyl dal strhnout k počínání, které se prakticky rovná doznání.“
„Snad. Ale my stejně dosáhneme svého, pane Holmesi. Nemyslete si, že jsme si v tomto případě neutvořili svůj názor a že bychom byli pachatele nedopadli. Nesmíte se na nás zlobit, ale zajídá se nám, když se do toho vložíte metodami, jichž my nesmíme používat, a pak nás oloupíte o všechno uznání.“
„K takové loupeži nedojde, MacKinnone. Ujišťuji vás, že od této chvíle mizím ze scény, a co se Barkera týká, ten neučinil nic než to, co jsem mu řekl.“
Inspektor se zatvářil, jako by mu spadl kámen ze srdce.
„To je od vás velkorysé, pane Holmesi. Chvála ani výčitky pro vás mnoho neznamenají, ale u nás je to něco jiného, když novináři začnou klást otázky.“
„Zajisté. Je však velice pravděpodobné, že budou klást otázky v každém případě, a proto by bylo prozíravé, připravit si odpovědi. Co řeknete například, až se některý chytrý a podnikavý reportér zeptá, které konkrétní okolnosti ve vás nejprve vzbudily podezření a potom vám umožnily se přesvědčit, co se skutečně udalo?“
Inspektor se zatvářil nejistě.
„Soudím, že jsme ještě k žádným konkrétním důkazům nedospěli, pane Holmesi. Říkáte, že zatčený se v přítomnosti tří svědků prakticky přiznal k vraždě své ženy a jejího milence tím, že se pokusil spáchat sebevraždu. Jaké jiné důkazy máte?“
„Zařídil jste domovní prohlídku?“
„Tři konstáblové už jsou na cestě.“
„Pak jistě brzy odhalíte nejpádnější důkaz. Mrtvá těla nemohou být daleko. Zkuste to ve sklepení a na zahradě. Nemůže dlouho trvat, než vykopete pravděpodobná místa. Tenhle dům je starší než vodovodní potrubí. Musí tu někde být nepoužívaná studna. Zkuste štěstí tam.“
„Ale jak jste na to přišel a jak byl zločin spáchán?“
„Ukáži vám nejprve, jak byl spáchán, a pak vám poskytnu vysvětlení, na něž máte právo, a ještě víc zde můj přítel, který tak trpělivě snášel všechny nepříjemnosti a prokázal mi během vyšetřování neocenitelné služby. Nejprve bych vás však seznámil s mentalitou toho člověka. Je velmi neobvyklá – a to do té míry, že podle mého názoru Amberley skončí spíše v ústavu v Broadmooru než na šibenici. Uvažuje převážně způsobem, jaký si člověk častěji spojuje s představou středověkého Itala než dnešního Brita. Je to člověk malicherný a lakomý, který svou skoupostí manželce tak ztrpčoval život, že ochotně padla do náruče prvnímu dobrodruhovi. Ten se objevil na scéně v podobě onoho doktorského šachisty. Amberley vyniká v šachu – což napovídá, že má mozek schopný důmyslných kombinací. Jako všichni lakomci je i on žárlivý a jeho žárlivost přerostla do šílené mánie. Pojal podezření, ať už oprávněné či ne, že ho klamou. Byl odhodlán se pomstít, a pomstu schystal s ďábelskou mazaností. Pojďte sem!“
Holmes nás vedl chodbou s takovou jistotou, jako by v tom domě bydlel, a zastavil se u dveří nedobytné pokladnice.
„Fuj! Jak hrozně ta barva páchne!“ zvolal inspektor.
„To byla naše první stopa,“ řekl Holmes. „Vděčím za ni pozorování doktora Watsona, ačkoli on sám z něho nedokázal vyvodit žádné důsledky. Mne to však uvedlo na cestu k rozuzlení. Proč ten člověk za těchto okolností plní svůj dům tak pronikavým zápachem? Očividně proto, aby přehlušil nějaký jiný pach, který se snaží sprovodit ze světa – nějaký kompromitující pach, který by mohl vyvolat podezření. Pak jsem se zamyslel nad místností, kterou tady vidíte – železné dveře i okenice: hermeticky uzavřená místnost. Spojíme-li tyto dvě skutečnosti, kam dospějeme? To jsem mohl stanovit pouze důkladnou prohlídkou domu. Byl jsem si už jist, že jde o vážný případ, neboť jsem se předtím seznámil s doklady o tržbě v pokladně divadla na Haymarketu – i zde trefil doktor Watson do černého – a zjistil jsem, že ani číslo třicet v řadě B na druhém balkóně, ani třicet dva nebylo ten večer prodáno. Amberley tedy nebyl v divadle a jeho alibi se rozpadlo. Udělal velkou chybu, když připustil, aby si můj lstivý přítel zapamatoval číslo vstupenky, kterou koupil pro manželku. Nyní vyvstal problém, jak získat možnost prohlédnout si dům. Poslal jsem svého člověka do nejzastrčenější vesnice, která mne napadla, a přivolal tam svého klienta v takovém čase, že se už nemohl týž večer vrátit. Aby se to nijak nezvrtlo, provázel ho doktor Watson. Jméno toho dobrého vikáře jsem ovšem našel v Crockfordovi. Vysvětluji to dost jasně?“
„Mistrný postup,“ řekl inspektor obdivně.
„Jelikož jsem se nemusel obávat vyrušení, vloupal jsem se do domu. Povolání lupiče se mi vždy jevilo jako moje druhá možná životní volba; kdybych se pro ně byl rozhodl, nepochybně bych v něm byl vynikl. Pohleďte, co jsem zjistil. Vidíte tu rouru od plynu, která běží zde podél lišty? Dobrá. Mezi stěnami se zvedá ke stropu a tady v rohu je kohoutek. Roura ústí do nedobytné místnosti a končí v té sádrové růži uprostřed štukatury na stropě. Ústí je doširoka otevřené. Stačí otočit zvenčí kohoutkem a místnost může být kdykoli zaplavena plynem. Pokud by byly dveře a okenice zavřeny a kohoutek otevřen naplno, soudím, že kdokoli uzavřený v této malé místnosti musel do dvou minut ztratit vědomí. Jakou ďábelskou fintou je sem nalákal, to nevím, ale jakmile se ocitli za zavřenými dveřmi, byli mu vydáni na milost a nemilost.“
Inspektor si se zájmem prohlížel rouru. „Jeden z našich lidí se zmínil o tom, že tu cítil plyn,“ řekl, „ale to byly dveře a okna dokořán a páchla tu barva – aspoň něco stačil už natřít. Vypověděl, že s tím začal předešlého dne. A co bylo dál, pane Holmesi?“
„Nu, pak došlo k příhodě, kterou jsem neočekával. Vyklouzl jsem oknem špižírny do ranního šera, a vtom jsem ucítil, jak mne čísi ruka popadla za límec a nějaký hlas se zeptal: ‚Tak co, ty lumpe, copak jsi tam prováděl?“ Když se mi podařilo otočit hlavu, pohlédl jsem do našedlých brýlí svého přítele a konkurenta pana Barkera. Toto zvláštní setkání nás oba rozesmálo. Vyrozuměl jsem, že ho příbuzní doktora Raye Ernsta pověřili přešetřením případu a on rovněž dospěl k závěru, že došlo k zločinu. Nespustil několik dní dům z očí a mezi návštěvníky vzbudila jeho pozornost osoba doktora Watsona. Neměl důvod Watsona zadržet, ale když zahlédl, jak kdosi leze z okna ve spíži, ztratil trpělivost. Řekl jsem mu ovšem, jak se věci mají, a pak jsme na případu spolupracovali.“
„Proč jemu? Proč ne nám?“
„Protože jsem měl na mysli ten malý experiment, který se tak obdivuhodně zdařil. Obával jsem se, že vy byste nezašli tak daleko.“
Inspektor se usmál.
„Možná že ne. Pokud jsem vám dobře rozuměl, slibujete tedy, pane Holmesi, že se od této chvíle případu zříkáte a že nám všechny své výsledky předáváte.“
„Zajisté, to bývá vždy mým zvykem.“
„Jménem policie vám vyslovuji díky. Zdá se to jasný případ, jak pravíte, a objevit mrtvá těla nebude tak těžké.
„Ukáži vám jeden malý hrůzný důkaz,“ řekl Holmes. „Jsem si jist, že jej nepostřehl ani sám Amberley. Člověk se obvykle dopracuje žádoucích výsledků, inspektore, když se vmyslí do situace toho druhého a představí si, co by na jeho místě udělal. Chce to trochu fantazie, ale vyplatí se to. Předpokládejme tedy, že byste byl zavřen v této místnůstce, nezbývaly by vám ani dvě minuty života, a přitom byste se chtěl vypořádat s tím zloduchem, který se vám pravděpodobně za dveřmi pošklebuje. Co byste udělal?“
„Zanechal po sobě vzkaz.“
„Správně. Pokusil byste se zanechat zprávu, jak jste přišel o život. Nemělo by cenu psát na papír. Ten by viděl. Když to napíšete na stěnu, snad to někomu padne do očí. A teď se podívejte sem! Přímo nad lištou je načrtnuto fialovou inkoustovou tužkou: ‚Zav –’ Víc nic.“
„A co z toho usuzujete?“
„Je to pouze stopu nad zemí. Ten chudák ležel na zemi a zápasil se smrtí. Ztratil vědomí, než to mohl dopsat.“
„Chtěl napsat: ‚Zavraždil nás Amberley.‘“
„Tak to chápu já. Najdete-li u mrtvého inkoustovou tužku –“
„Budeme ji hledat, to vás ujišťuji. Ale co ty cenné papíry? Zřejmě k žádné loupeži nedošlo. Ale on ty akcie vlastnil. To jsme si ověřili.“
„Spolehněte se, že je někde bezpečně ukryl. Až by se na útěk milenců pozapomnělo, najednou by je objevil a oznámil by, že se provinilci káli a vrátili mu kořist anebo že ji cestou pohodili.“
„Vyřešil jste všechny problémy,“ řekl inspektor. „Nám to ovšem musel hlásit, ale proč se obrátil ještě na vás, to nechápu.“
„Z furiantství!“ odvětil Holmes. „Měl takovou důvěru ve svůj důvtip a byl tak klidný, že nepovažoval za možné, aby ho někdo prohlédl. Mohl by pak říci kterémukoli podezíravému sousedovi: Jen se podívejte, co všechno jsem učinil. Obrátil jsem se nejen na policii, ale dokonce i na Sherlocka Holmese.“
Inspektor se zasmál.
„Musíme vám prominout to ‚dokonce i‘, pane Holmesi,“ řekl. „Odvedl jste tak dokonalou práci, jakou jsem ještě neviděl.“
Pár dní nato mi přítel přisunul výtisk čtrnáctideníku North Surrey Observer. Pod řadou křiklavých titulků, které začínaly „Útočištěm hrůzy“ a končily „Skvěle rozehranou policejní akcí“, se tísnily sloupečky tisku, poprvé líčící celý případ. Závěrečný odstavec byl charakteristický pro celou reportáž. Zněl takto:

Inspektor MacKinnon se zapsal do dějin boje proti zločinu jako zářný příklad vynikajících schopností mezi našimi kriminalisty z povolání, když s pronikavým důvtipem usoudil, se pach barvy může zakrývat jiný pach, například plynu, odvážně vydedukoval, že nedobytná místnost mohla také sehrát úlohu popravčí komory, a dalším pátráním odhalil mrtvá těla v nepoužívané studni.

„Ale co, MacKinnon je hodný člověk,“ usmál se Holmes shovívavě. „Založte to do našeho archívu, Watsone. Jednoho dne třeba zveřejníme, jak to bylo doopravdy.“