Dítě, které v noci našlo slunce

Luca Di Fulvio

IL SOLE DI NOTTE

Copyright © 2015 by Bastei Lübbe AG, KölnAlle Rechte vorbehalten

Translation © 2016 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-5485-2

Tento příběh věnuji G.

Člověk se nerodí tehdy, když ho matka přivede na svět, nýbrž tehdy, když sám sebe znovu stvoří skrze své skutky.

Gabriel García Márquez

PRVNÍ ČÁST

V odlehlém kraji, známém pod starobylým názvem Raühnval, nebylo zřejmě nikdy prolito víc nevinné krve než onoho jitra 21. září léta Páně 1407.

Slunce teprve před chvílí vyšlo nad úzkým mrazivým údolím, lemovaným vrcholky dosahujícími výšky přes deset tisíc stop; skalnatí velikáni ho nejen chránili, ale také ukrývali před vnějším světem.

Tohle horské pásmo na východě alpského oblouku tvořilo hranici italského poloostrova, a zřetelně tak oddělovalo údolí od ostatního území Říše a zbytku Evropy.

Pánem tohoto léna byl kníže Marcus I. ze Saxie, otec saského korunního prince Marcuse II. ze Saxie.

Malý Marcus II. ze Saxie seděl toho rána ospalý, zimomřivý a nahý na vlastní posteli, na matraci naplněné hřejivým husím prachovým peřím, a pohupoval nohama ve vzduchu, ačkoli na svých devět let byl dost urostlý. Měl zelené oči, jejichž lenivý pohled připomínal kočku, lesklé prameny dlouhých světlých vlasů mu splývaly na ramena a kůže mu zářila tak bělostně, že si ho kdokoli mohl snadno splést s dívkou.

Chůva Eilika, která se o něho starala dnem i nocí, ba dokonce spala jako věrný pes na slaměném loži u čela jeho postele, mu přehodila kolem ramen prostěradlo, které nejdřív namočila do vroucí vody a potom vyždímala.

Malý korunní princ blaženě zasténal, když ucítil na těle horkou látku, a zavřel oči.

„Ne abys zase usnul, Marcusi,“ nabádala ho Eilika, „nebo ti vrána uklovne tvého ptáčka.“

Chlapec se zasmál a položil si ruku mezi nohy, aby se chránil.

Eilika znovu ponořila prostěradlo do vědra, vyždímala je a nanesla na ně trochu louhu. „Tak pojď, ty malý lenochu, ať tě můžu namydlit.“

„Opravdu se musím každý den mýt?“ posteskl si Marcus II.

„Příkazy tvé ctěné matky musíme bezezbytku splnit,“ odpověděla Eilika. „Musí být přece vidět, že jsi princ a stojíš nad prostým lidem dokonce i bez svých drahocenných šatů. Kůže se ti musí lesknout a vonět, jako bys byl bůžek.“

„Já ale nemám rád mytí…,“ odmlouvalo dítě.

„To velmi dobře víme, princi prasátko,“ ujistila ho Eilika a sundala ho z postele.

Chlapec se zasmál, ale když se dotkl chodidly vlhké kamenné podlahy, znovu ho zamrazilo. „Je mi zima!“

„Nemůžeš dávat pozor, kam svýma urozenýma nohama šlapeš?“ podotkla Eilika, shovívavě si povzdechla a zavedla ho na hustou medvědí kožešinu sloužící jako koberec. Potom svěřence otočila a vlažným ručníkem mu důkladně umyla hýždě.

Chlapec našpicoval uši. Zvnějšku sem pronikaly jen tlumené zvuky.

„Proč je venku tak ticho?“ podíval se tázavě na chůvu, ale pak se mu najednou rozzářily oči radostí.

Rázem zapomněl na chlad, vymanil se z Eiličiných snaživých rukou a nahý, jak přišel na svět, se rozběhl k oknu. Vyškrábal se na kamenný výstupek a podíval se, jestli nepodlehl klamnému dojmu.

„Sněžilo!“ zvolal vzrušeně, když ho Eilika uchopila a táhla zpět na medvědí kožešinu.

„Panebože, nech se obléct, ať si ještě neuženeš smrt!“

„Sníh! Sníh! Sněžilo!“ opakoval malý Marcus a vzrušeně poskakoval.

„Dnes v noci napadl první sníh, ó, to je velkolepé, taková radost!“ zafuněla Eilika. „Jsi šťastný, že se můžeš radovat z něčeho, na co ostatní lidé žehrají.“

„Ale sníh je přece tak nádherný!“

„Ty máš teplé oblečení, malý princi. A rukavice na své jemné ručky. A kožešinové čapky.“ Eilika mu přetáhla přes hlavu silnou vlněnou košili a navlékla podkolenky, které mu sama upletla. „Pro všechny ostatní sníh znamená jen to, že jim lezavý chlad proniká až do kostí.“

„Tak proč si taky na sebe nevezmou něco teplého?“

Eilika se na chlapce podívala, obezřetně přikývla a pohladila ho po hlavě. „Ano, na to se občas taky ptám.“ A pak dodala potichu, jako by mluvila spíš sama se sebou: „Ale ne nahlas, jinak bych mohla přijít o hlavu.“

„Já bych ti ji pak zase nechal přišít,“ prohodil s úsměvem Marcus.

„Jsem přece princ a všichni musí dělat, co řeknu, ne?“

„Ano, Vaše Výsosti,“ souhlasila Eilika, kterou to také rozesmálo; měla chlapce a jeho veselou a bezstarostnou povahu moc ráda. „Ale teď se zklidni, ať tě můžu obléknout, nebo co nevidět ztuhneš jako sušené maso.“ Navlékla mu tuniku ze srnčí kůže podšívkované králičí kožešinou, kabát z jelení kůže s knoflíky z rohoviny a nakonec vysoké boty z vlčí kožešiny se silnou podrážkou ze zdvojené kravské kůže. „Tak, teď jsi připravený,“ prohlásila, zatímco mu ještě rychle nasazovala čepici ze sviští kožešiny, která mu zakryla uši; nakonec mu podala teplé rukavice z vydří kožešiny.

„Sníh! Juchů!“ zajásal chlapec, vyběhl z pokoje a zamířil po schodech dolů, do velkého hradního sálu, kde přes nástěnné koberce pokrývající kamenné zdi a jedlová polena hořící ve dvou krbech nalevo a napravo od slavnostní tabule panovala pochmurná atmosféra a zimomřivé chladno.

„Marcusi Druhý ze Saxie!“ napomenula ho matka, když spatřila syna, jak se vřítil dovnitř a užuž se chystal hladově vrhnout na dva cínové talíře s jablečným zázvorovým koláčem a jelení paštikou, „nauč se konečně vystupovat jako princ a nechovat se jako nějaký rolnický pobuda.“

Eilika, která bez dechu přispěchala, se uklonila nepočetné společnosti za stolem a omluvila se kněžně: „Odpusťte, paní.“

Kněžna jí naznačila, že se přece nestalo nic strašného. Zatímco dál kojila teprve několikatýdenní dcerušku, přitáhla si svého prvorozeného k sobě. „Dej matce pusu, než si umažeš ústa a pak i moje tváře,“ vyzvala ho.

„Tak co, popral ses včera s nějakým klukem?“ zeptal se Marcus I. ze Saxie syna a uchopil ho za šíji.

„Stěžoval si někdo, žes byl na něho hrubý? Mám tě potrestat?“

„Ne, otče, byl jsem hodný,“ odpověděl chlapec.

Tvář vládnoucího knížete se na okamžik zachmuřila. Byl to vysoký a silný muž, tělo i obličej měl poseté četnými jizvami. Napohled vypadal spíš jako prostý voják, rozhodně nepřipomínal jednoho z těch elegantních německých či italských šlechticů. Sevřel synův zátylek pevněji a chlapec se bolestivě ušklíbl. „Tos ani psovi neuštědřil kopanec?“

Chlapec se bezradně otočil k Eilice.

„Nehledej odpověď v očích služebné!“ vybuchl kníže a klouzal pohledem po společnosti, která s ním seděla u stolu. Nejblíž k němu byl kapitán stráže, žoldnéř, který bojoval po jeho boku. Vedle vojáka seděl knížecí zpovědník a duchovní rádce, kterého mu doporučil biskup z Bamberka. Třetí člověk, na němž spočinul očima, byl učitel kompozice a hudby, kterého povolala jeho žena ze dvora římskoněmeckého krále Ruprechta III. z Wittelsbachu. Nakonec se znovu zadíval na syna a naprosto klidně mu připomněl: „Marcusi, už jsem ti to říkal mnohokrát a nikdy to nepřestanu opakovat: Musíš se stát válečníkem.“

„Ale já se nechci s někým prát…,“ špitl chlapec.

„Jak dlouho by v našich lesích přežil vlk, kdyby nebyl krvežíznivý?“ Marcus I. udeřil pěstí do stolu.

„To jsme totiž my, knížata ze Saxie: vlci! Zrození k tomu, abychom poroučeli a podřizovali si jiné vlky.“

Chlapec o krok ustoupil, aby se vymanil z otcova železného sevření.

„Manželi, děsíš ho,“ namítla kněžna.

Marcus I. ze Saxie se zhluboka nadechl a snažil se ovládnout. Zrudl v obličeji a na krku mu vystoupily žíly. Jakmile se trochu uklidnil, přivinul si korunního prince k sobě. „Synu, dobře mě poslouchej.

Nevím, je-li pravda to, co tvrdí církev, že moc a naše postavení se nám dostaly z boží milosti. Jedno však vím zcela jistě: Aby sis udržel moc a postavení, nemůžeš se spoléhat na Boha, ale jedině na sebe.

Na svou vlastní sílu a rozhodnost, rozumíš?“

Chlapec přikývl.

„Proto se musíš naučit bojovat,“ pokračoval otec. „Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové. To je náš osud a prokletí. Teď na tebe různí lidé dohlížejí, protože jsi můj syn. Ale musíš se naučit jim vštípit, aby si tě jednou vážili kvůli tobě samému. Rozumíš tomu?“

Marcus pohlédl na otce a nesměle se zeptal: „Budete na mě hrdý, otče, když dnes pořádně nakopnu slepici?“

Kníže se na něho vážně podíval, ale pak se ohlušivě rozesmál. „Ano, i v takovém případě na tebe budu hrdý, synu.“ Uštědřil chlapci láskyplný pohlavek, po kterém se Marcusovi II. svezla z hlavy čepice ze sviští kožešiny. „Jdi si hrát,“ vyzval ho otec a podal mu kousek jablečného koláče a jelení paštiku.

Chlapec si polovinu sladkosti nacpal do pusy a chystal se zase odběhnout, protože se nemohl dočkat, až uvítá první letošní sníh.

„Synu,“ přivolal ho Marcus I. ze Saxie dunivým hlasem. Hoch se zastavil a otočil se k otci.

„Nemusíš kopat do žádné slepice, jak jsi mi slíbil,“ ujistil ho. „Jsem na tebe i tak pyšný,“ usmál se.

„Poděkuj, Marcusi,“ zašeptala chůva svému chráněnci.

„Děkuji, otče,“ zareagoval chlapec a vzápětí vyběhl ze sálu. Pospíchal, aniž tušil, že usmívajícího se otce právě viděl naposledy.

Onoho 21. září 1407 malý Marcus II. ze Saxie obdivoval z palácového průčelí dokonalé ticho nad nádvořím, o které se zasloužil dosud nedotčený sníh. Po chlapcově pravici se za pět sáhů vysokými kamennými valy s dřevěnými ochozy nacházely koňské stáje a kravské chlévy. Nad těmito hospodářskými staveními – aby se tak využilo teplo vydávané zvířaty – byly postavené příbytky pro nižší služebnictvo, které nespalo v podkrovních komorách paláce. Po své levici chlapec viděl menší kotce pro prasata, slepice a králíky. Černí vepři, horské kozy, slepice, krocani, perličky, pávi a králíci pobíhali v pečlivě sroubených ohradách. Před ním se tyčila velká dvoukřídlá, železem pobitá brána a masivní obranná hláska, z níž se otvíral výhled daleko do údolí Raühnvalu. Brána byla jako vždy za denního světla otevřená.

„Pojď, zahrajeme si na schovávanou!“ navrhla Eilika, která Marcuse následovala.

Chlapec spolkl poslední sousto koláče a s paštikou v ruce udělal první kroky ve sněhu. Když došel doprostřed nádvoří, otočil se a všiml si vlastních stop. „To neplatí! Musíš zavřít oči!“ zavolal na chůvu.

Eilika se usmála, otočila se k němu zády a opřela se hlavou o zeď.

Chlapec chůvu chvíli pozoroval, aby se ujistil, že nešvindluje. Potom klouzal pohledem nahoru po paláci. Byla to masivní čtverhranná stavba, vysoká dvě patra s nižším podkrovím; měla malá úzká okna, aby dovnitř proniklo co nejméně chladu. Na západní straně stála malá kaplička, jež na hřmotné palácové zdi vypadala jako bradavka.

Marcus se znovu otočil k velké bráně. Hned vedle ní stála nízká kamenná budova se čtyřmi místnostmi sloužící jako ubytovna pro hradní stráž. Přistoupil k ní a opatrně nahlédl dovnitř. Už několikrát se tam pokoušel schovat, protože si myslel, že tam ho chůva nebude hledat, ale muži mu vždy zabránili v přístupu.

Dnešní ráno však na chlapce čekalo překvapení. Strážní ve službě seděli kolem stolu uprostřed přední místnosti a spali. Jeden se bezvládně opíral na židli, hlavu měl zvrácenou dozadu a chrápal s otevřenými ústy. Další tři se v hlubokém předklonu opírali hlavami o desku stolu. Z převržené láhve ještě odkapávalo víno na podlahu z udusané hlíny. Oheň v krbu už téměř vyhasl, ale nikdo nepřiložil polena.

Chlapec se rychle ohlédl přes rameno na Eiliku, která k němu pořád ještě byla otočená zády.

Tentokrát se mu povede nepozorovaně vplížit do strážnice. Se spokojeným úsměvem se užuž chystal vstoupit do místnosti.

„Copak nevíš, že sem nikdo nesmí?“ otázal se kdosi za ním.

Marcus se polekaně otočil. Před ním stála dívka přibližně v jeho věku. Měla ušmudlaný obličej a nakrátko zastřižené světlé vlasy. Znal ji – jmenovala se Eloisa a byla to dcera Agnete Veedonové, místní porodní báby.

Na ten pohled už nikdy nezapomene.

Chlapec zíral na Eloisu a myslel jen na to, že by se mu otec určitě vysmál, kdyby viděl, že se jeho syn nechal zahnat do úzkých otrhanou dívkou.

„Jsem korunní princ a můžu si dělat, co chci,“ odpověděl a udeřil se hrdě do hrudi. „Dej si na mě pozor, nebo tě nechám zbičovat,“ dodal, ale vzápětí se rozpačitě začervenal.

Eloisu jeho slova ani trochu nepolekala. „Není pravda, že si můžeš dělat, co se ti zachce,“ odporovala. „Tady ani nesmíš vejít dovnitř. Jsi jen malý kluk. A viděla jsem, jak tě odehnali pryč.“

„Jsi hloupá a nevychovaná.“ Marcus II. ze Saxie nevěděl kudy kam.

„Rozuměla jsi, že tě nechám zbičovat, jestli mě nenecháš na pokoji?“

Dívka přikývla, ale neustoupila ani o krok. Očima, které byly modré a průzračné jako horská jezírka, upřeně sledovala jelení paštiku v jeho rukou.

„Zmiz!“ přikázal jí chlapec a znepokojeně se podíval na Eiliku, která se už otočila a začala ho hledat.

„Dáš mi kousek?“ zaprosila Eloisa.

„Ta patří mně,“ prohlásil Marcus.

„Mám hlad.“

„Já taky.“

Dívka mu beze slova pohlédla do očí. Měla na sobě šaty z hrubé červené látky, prošité a obroubené koženými pásky, a na nich tenký barchetový kabátek posetý desítkami tmavých skvrn. Na bosé nohy si obula dřeváky, z nichž jeden byl ulomený a svázaný koženým páskem.

Hoch opět zabloudil pohledem k chůvě. Ta hloupá holka mu zkazila jeho oblíbenou hru. „A půjdeš, když ti dám tu paštiku?“

„Ano.“

Marcus ji už chtěl dívce podat, ale pak se rozpačitě zarazil. „Jestli někomu povíš, že jsem se tu schoval, nechám ti useknout hlavu.“

„Dej mi tu paštiku.“

„Přísahej!“

„Přísahám… Ty tvoje dětské hrátky mě stejně nezajímají.“

„Ale vypadá to, že bys mi je nejradši ze všeho překazila.“

Dívka natáhla ruku, kterou pokrývala vrstva špíny; zalezla jí i pod nehty.

Marcus jí podal paštiku.

Eloisa po ní lačně chňapla a oči jí radostně zazářily. Velký kus si hned strčila do úst a odešla, aniž by jí korunní princ stál za jediný pohled.

Marcus ještě chvíli postál na prahu strážnice a pokradmu dívku sledoval. Viděl, že Eilika si všimla jí i paštiky, na které si Eloisa pochutnávala. Chůva k ní přistoupila a na něco se jí zeptala. Určitě chtěla zjistit, odkud ji Eloisa má, protože se snažila najít svého prince prasátko.

„Nechám ti useknout hlavu, ty prolhaná zmije,“ zamumlal Marcus, který si myslel, že ho prozradila.

Pak si ale všiml, že Eloisa ukázala na koňské stáje; Eilika vzápětí vyběhla uvedeným směrem.

Dívka se bleskurychle otočila, protože ani na chvíli nezapochybovala, že ji Marcus pozoruje, a vyplázla na něho jazyk.

Marcus se zasmál a vběhl do přední místnosti strážnice. Vojáci pořád ještě spali, ale chlapci to nepřišlo divné. Myslel pouze na jedno: Eilika ho nesmí najít. Tentokrát ji určitě porazí. Se spokojeným úsměvem začal hledat nějaký úkryt. Po špičkách prošel místností a vstoupil do další.

Čtyři slaměná lůžka tam byla prázdná; jinak tu nebylo nic, za čím by se mohl schovat, a proto pokračoval dál. Ve třetí místnosti narazil na dalších pět strážných. I ti spali spánkem spravedlivých, ale byli přitom na postelích podivně zkroucení. Všiml si, že vedle nich leží dvě láhve od vína; jedna z nich byla převržená. Chlapce napadlo, že by se mohl schovat v prostorné skříni, v níž se uchovávaly zbraně, široké meče, dýky, luky a šípy. Nejdřív se ale ještě podíval do poslední místnosti v budově –i tam narazil na pět spících mužů.

Teprve o několik let později si položil otázku, proč ho to tenkrát nezneklidnilo a jestli by na tom mohl něco změnit. Toho dne však myslel jen na to, že ho Eilika nesmí najít.

V poslední místnosti objevil pod zadní stěnou malý temný výklenek zakrytý židlí. Po špičkách k němu přistoupil, potichu odsunul židli a schoval se tam. Uvnitř bylo tak těsno, že se nemohl pořádně ani pohnout, a tak židli vrátil nohou na původní místo před otvor. Výklenek však před ním pokračoval dál; když se vsoukal hlouběji do tmy, zjistil, že to je krátká chodba vedoucí k ohradě s kozami. Tudy se však nemohl dostat ven, protože tenhle průlez na konci narychlo zazdili. Mezi kameny zela jen malá díra, kterou chlapec pozoroval Eiliku, jak ho hledá. Kromě ní viděl pacholky od koní, jak kydají stáje, kuchařky sbírající vejce a řezníka, který ve svém krámě porcoval kus hovězího zavěšeného na háku. Rozhlížel se i po dívce, jíž věnoval paštiku, ale mezi lidmi, kteří plnili každodenní povinnosti, ji neobjevil. Neviděl ani na hlavní bránu, ačkoli se pokoušel co nejvíc předklonit. Otvor mezi kameny byl prostě příliš úzký.

A tak znovu sledoval pohledem Eiliku, která marně nahlížela do jeho obvyklých úkrytů, aby ho našla.

Chlapec se tiše zasmál a byl na sebe hrdý, že dokázal takové místo najít. Jaké štěstí, že strážní byli tak unavení, že za jasného dne hluboce spali.

Posadil se na podlahu; na tomhle konci byla chodba dost široká. Znovu se zaposlouchal do ticha, které přinesl sníh, a hluboce je do sebe nasál. Bylo opravdu dokonalé.

Ten dojem však vydržel jenom chvilku.

Nejprve to byl pouze neurčitý pocit, ale připadalo mu, jako by se země chvěla. Stáhl si jednu rukavici z vydří kožešiny a položil dlaň na zem. Ano, byly to otřesy, rovnoměrné a tlumené. Pořád ještě nechápal, co je vyvolává. Chvění však stále sílilo a přibližovalo se.

Když mu připadalo ještě mocnější, okamžik předtím, než konečně poznal, odkud to přichází, se podíval otvorem ven. Viděl, jak kovář vyděšeně vytřeštil oči. Dvě služebné odhodily na zem džbány s pivem, které nesly na hlavách. Spatřil tlustou kuchařku, která si vykasala sukně a překotně se rozběhla k hlavní hradní budově; pradleny, které nechaly prostěradla a šaty ležet ve sněhu a polekaně si zakryly rukama ústa; čeledíny od koní, kteří uprostřed pohybu znehybněli s lopatami naloženými hnojem.

A potom – když se ukázalo, že zdrojem zemětřesení byl děsivý cval dvaceti bojových koní, hrobové sněžné ticho narušil válečný ryk a ustrašené výkřiky – dědičný princ knížectví Raühnval viděl, jak na hradní nádvoří pronikla horda lupičů s hrozivě tasenými meči.

Jako první zemřel kovářský pomocník, jemuž nebylo ani čtrnáct let. Útočníkova čepel ho probodla a zanechala mu mezi žebry strašlivou ránu. Síla úderu a rychlost koně způsobily, že mladíkovo mrtvé tělo bylo vymrštěno do vzduchu a nakonec dopadlo na zem podivně zkroucené jako neživá loutka.

Pro Marcuse od této chvíle až do konce jeho dnů už nebyl sníh bílý. Všechno proběhlo bleskurychle.

Muži všude udeřili nelítostně. Tělnatá kuchařka se po zásahu mečem do zad zhroutila k zemi, než stačila doběhnout do hradu. Následovaly ji dvě služebné – jednu probodl meč, druhá vypustila duši pod koňskými podkovami. Krví pradlen nasákla prostěradla, která nebohé ženy právě vypraly a jež se jim teď ovinula kolem těla jako pohřební rubáše. Pacholci od koní se zhroutili do hromady hnoje. A pak Marcus bez dechu sledoval, jak meč prudce udeřil kováře a oddělil mu pravou paži od ramene.

Viděl, jak na zem dopadla paže, jejíž ruka pořád ještě svírala mohutné kladivo.

Chlap, který takhle zaútočil, se hnusně zachechtal a sekerou rozsekl nebožákovi hlavu.

„Eiliko…,“ zašeptal chlapec a ustrašeně se přitiskl ke kamenným výstupkům v úkrytu.

Jako by ho chůva slyšela, začala splašeně pobíhat po nádvoří jako zvířata, která prorazila ohrady výběhů, a hlasitě volala: „Marcusi! Zůstaň, kde jsi! Marcusi! Ma…“

Chlapec náhle viděl, jak se Eilika pomalu vznesla nad zem, zatímco jí z hrudi vyčnívala špička meče.

Chůva udiveně vytřeštila oči, otevřela ústa a bezhlasně je zavřela. Už nikdy nevysloví jméno svého malého prince.

Útočník se z koňského sedla zapřel nohou o ženino rameno a vytáhl z bezvládného těla širokou čepel meče.

Eilika chvilku vzpřímeně stála, ale potom se zhroutila obličejem do sněhu a znehybněla.

Chlapec od ní nedokázal odvrátit pohled. Vtom se však venku v ohradě kozy, které ustrašeně mečely, stěsnaly u zdi a zaclonily mu výhled.

Když se zvířata zase rozběhla, viděl Marcus ležet na zemi mnoho dalších mrtvol – muže, ženy i děti.

Zpovědníka, jemuž se kutna vyhrnula nepatřičně vysoko. Učitele hudby, který tu ležel s otevřenými ústy, jako by pořád zpíval.

A uprostřed hradního nádvoří spatřil vzpřímenou postavu otce, jenž třímal v ruce meč. Přesekl jím lapkovu koni nohy a pak útočníkovi v sedle mohutným úderem prořízl hrdlo, ještě než se jeho tělo dotklo země. I kapitán stráží bojoval udatně. Zbývali už ale jen oni dva. Zanedlouho bylo pět lupičů mrtvých, ale mezi živými nebyl ani kapitán.

„Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové. To je náš osud a prokletí,“ řekl mu otec. A teď malý Marcus pochopil, co ta slova a poznámka o vlcích skutečně znamenaly. Viděl, jaký je jeho otec vynikající válečník. Určitě je zachrání.

Vzápětí zasáhl knížete ze Saxie do hrudi mohutný úder. Marcus I. zavrávoral, zavrčel a vycenil zuby jako vlk. Potom se však napřímil a pokračoval v boji; vrhl se na skupinu mužů, které předtím srazil z koní. Chlapec sledoval, jak otec zmizel za přesilou nepřátel, a viděl jen to, jak vzduchem víří meče.

Když se bojující muži konečně rozestoupili a kruh se rozevřel, leželi na zemi tři mrtví lupiči.

Knížete ze Saxie opustily síly, klečel na jednom koleni a opíral se o meč jako stařec o hůl. Jeden z lupičů – pravděpodobně jejich vůdce, dovtípil se malý Marcus – k němu pomalými kroky přistoupil.

Kníže na násilníka nebojácně pohlédl a plivl na něho.

Lupič se posměšně zašklebil a pokynul jednomu ze svých mužů. Ten přivlekl ženu s rozpuštěnými vlasy a obličejem, ve kterém se zračil nevýslovný žal. Křečovitě svírala novorozence, jenž jí ležel v náručí jako hadrová panenka. Rudá panenka.

„Matko…,“ zašeptal chlapec.

Vůdce padouchů uchopil kněžnu za paži a natočil ji tváří ke knížeti. Brutálně jí roztrhl šat, odhalil ňadra a začal je hníst. Kníže se pokusil vstát, ale z nesčetných ran, jimiž měl poseté tělo, prýštila krev; jizvami zbrázděný obličej měl mrtvolně sinalý. Lotři, kteří ho obklopili, se smáli. Vtom kníže hmátl po dýce za opaskem a bleskově ji hodil své ženě. Kněžna ji zachytila a beze slova pohlédla na manžela. Jako by za oba mluvily jen jejich oči. Zdálo se, že hluk utichl a všechno kolem nich zmizelo.

Nato si žena bez váhání vbodla dýku do srdce a pomalu klesla k zemi; mrtvé dítě stále svírala v náručí. Pronikavě se dívala na manžela, zatímco jí z těla vyprchával život.

Chlapec si všiml, že otci při pohledu na umírající ženu stékají po tváři slzy. Zároveň se stal očitým svědkem toho, jak vůdce lupičů zuřivě zvedl meč a usekl Marcusovi I. hlavu.

Malý Marcus lezl chodbou zpátky. Byl k smrti vyděšený a ovládala ho jediná myšlenka: vzít nohy na ramena. Když se však dostal na konec průlezu, zaslechl ze strážnice hlasy – a viděl, jak lapkové probodávají spící muže meči.

„Mnich bylinkář měl pravdu, tenhle uspávací prostředek je skutečně silný,“ poznamenal jeden z nich směrem k vůdci, onomu muži, který právě usmrtil knížete ze Saxie a nyní vstoupil do místnosti.

Muž se posadil na židli před výklenkem.

Marcuse udeřil do nosu jeho zápach. Neznámý páchl potem, špinavým prádlem a ještě něčím dalším.

Tenhle odporně nasládlý puch znal zatím jen z řezníkova obchodu na hradě.

Na prahu se objevil jeden z chlapů; vlekl za sebou plačící a křičící dívku. Marcus ji znal, byla to pradlena. Byla mladá, pohledná a měla zrudlé ruce.

Vůdce vstal a vyhrnul si tuniku nad boky. Dva muži strhli z pradleny šaty, takže byla úplně nahá.

Potom ji hodili na slaměnou postel, hned vedle dvou mrtvých strážných. Dívka usedavě plakala a prosila o smilování. Násilník však na ni nalehl, roztáhl jí nohy a brutálně ji znásilnil.

Chlapec přihlížel jako ochromený.

Pradleně stékaly po tvářích slzy a nepřetržitě křičela.

Když s ní padouch skončil, vstal a vyzval jednoho ze svých mužů, který všechno lačně sledoval: „Je tvoje, jestli chceš.“

„Ne, já jsem si už posloužil venku,“ ušklíbl se chlap.

„Takže už nebudeš dlouho naříkat, děvče,“ poznamenal vůdce k mladé pradleně.

Uslzená dívka vydechla: „Děkuju, pane, moc děkuju!“

„Tys to asi nepochopila,“ prohodil s úsměvem velitel nájezdníků. Nato zvedl meč a probodl ji.

Marcus měl pocit, že snad zkameněl. Vzápětí, že co nevidět začne křičet, a proto se kousl do jazyka tak silně, že cítil, jak mu zuby pronikly hluboko do masa.

„Všichni jsou mrtví, Agomare,“ oznámil jeden z lupičů, který právě vstoupil do strážnice.

„Našli jste malého prince?“ zeptal se Agomar.

„Ne…“

Agomar mu uštědřil facku. „Takže všichni to ještě nemají za sebou, ty pitomče!! Vztekle kopl do truhly tak silně, že jí vylomil jednu bočnici.

„Najděte ho a zabijte! Pán z Ojsternigu přikázal, že nesmíme nikoho nechat naživu. Hlavně nikoho z knížecího rodu Saxie, vy idioti!“

Chlapci se zvedl žaludek. Rychle se odplazil nazpět a snažil se počínat si co nejtišeji. Poté vyzvracel jablečný koláč se zázvorem; nehybně strnul na kolenou v naději, že si ho nikdo nevšiml. Pak pomalu lezl dál k zazděnému vstupu do ohrady a vykoukl škvírou ven.

Sníh na nádvoří se rudě leskl jako drahocenný koberec, na kterém jako by si ustlaly desítky mužů, žen a dětí. Některým chyběly hlavy, jiným paže. Všechny mladé ženy byly nahé.

„Najděte to princátko!“ zakřičel nějaký muž.

Lupiči se rozdělili a zmizeli v hlavní budově, vepřínech, koňských stájích, drůbežích ohradách a kapli.

Vypadalo to, že hledání nebere konce.

Po delší době se muži sešli uprostřed nádvoří a shromáždili se kolem vůdce. „Nemůžeme ho najít,“ prohlásil jeden z nich – a očividně mluvil za všechny.

Agomar, chlap s huňatým obočím, zrzavými vlasy a vousy a černýma úzkýma očima zvedl pravou ruku. Marcus viděl, že má jen čtyři prsty, scházel mu malík. „Vyžeňte dobytek ze stájí a všechno to tady spalte!“ zvolal. „Princátko se tak zkrátka usmaží. Jestliže jste ho nenašli vy, najdou si ho pekelné plameny! Dělejte, pospěšte si!“

Agomar hodil pochodeň do prostředního okna v prvním patře. Vzápětí vzduchem proletěly desítky dalších – do hradního sálu, vepřínů, koníren a na střechy domů pro služebnictvo. Oheň se všude okamžitě rozhořel vysokými plameny.

„Padáme odsud!“ rozkázal Agomar. „A zataraste za sebou bránu.“ Vyhoupl se na koně, přiměl ho vztyčit se na zadních nohách a zakřičel: „Měj se dobře, princátko!“ Posměšně zachechtal a vycválal z hradu.

Chlapec slyšel, jak se obě křídla brány zavřela. Otočil se a lezl zpátky ke strážnici, aby našel únikovou cestu. Jakmile se však dostal k místnosti, vyrazil proti němu nesnesitelný žár a do očí mu vnikl štiplavý kouř, ve kterém začal slzet. Slaměné lůžko strážných a dřevěná střecha zachvátily oslnivé plameny.

Marcus se rozkašlal. Už se mu skoro nedostávalo vzduchu. Na všech čtyřech se plazil nazpět, dokud se neocitl na druhém konci chodby. Otvorem ve zdi viděl, že všude zuří oheň, který pohlcuje celý hrad. Uvědomil si, že sedí v pasti.

Znovu se otočil. Za každou cenu se musí pokusit utéct přes strážnici. Jakmile se však dostal na opačnou stranu průlezu, ozval se ohlušující praskot, rozlomily se velké střešní trámy a v záplavě jisker dopadly na podlahu.

Chlapec lapal po dechu a točila se mu hlava. Nepřetržitě kašlal a oči měl oslepené slzami. Dým pronikající do chodby ho nutil neustále ustupovat, až se nakonec opřel zády o stěnu ohrady. A ačkoli mu nedávno bylo teprve devět let a smrt poznal na vlastní oči až dnes ráno, věděl, že nyní zemře.

„Tak tady jsi, už tě mám!“ zvolal čísi hlas.

Marcus se polekaně otočil. Škvírou ve zdi nakukovalo něčí modré oko. Pokusil se křičet, ale selhal mu hlas. Ochromený strachem ještě viděl, jak se kámen ve zdi posouvá dovnitř, a pak ztratil vědomí.

Chlapec otevřel oči a prudce a zcela nečekaně otevřel ústa, jako by se mu už dlouho nedostávalo vzduchu.

Díval se do tváře ženy, která se nad ním sklonila a upřeně si ho prohlížela.

„Dýchá,“ prohlásila.

Nevěděl, kde se nachází. Uvědomoval si jen to, že leží na něčem tvrdém a že se mu těžko dýchá.

V krku ho pálilo. Potlačil kašel tím, že pevně sevřel rty. Na nic si nevzpomínal, nic nevěděl a nechtěl se ani rozpomenout, ani cokoli poznat. Znovu zavřel oči.

Něco v nitru ho bolelo a cítil, že se to chce za každou cestu dostat ven. Proto ještě pevněji sevřel rty a zavřel oči.

Co nejdéle zůstal nehybně ležet ve tmě. Náhle se temnota kolem něho začala točit, změnila se v kalný vír, který byl stále světlejší, až nabyl onoho barevného odstínu, při kterém ho bodlo u srdce.

Znovu prudce otevřel oči, aby unikl záplavě rudé barvy, která se mu zhmotnila před vnitřním zrakem.

Žena se nad ním pořád ještě skláněla. Měla tvrdý obličej posetý hlubokými vráskami. Připadala mu neurčitě povědomá, ale nerozpomínal se na ni ani na cokoli jiného.

„Zemře?“ zeptal se hlas nalevo od něho.

Otočil hlavu tam, odkud zvuk přicházel – a jeho pohled opětovala malá dívka s ušmudlaným obličejem, očima modrýma a průzračnýma jako horská jezírka a světlými, nakrátko zastřiženými vlasy. Ustrašeně se odvrátil. Nechtěl ji znovu poznat, ale na tom nemohl nic změnit. Pevně stiskl rty i víčka, zavrtěl hlavou a ze všech sil se tomu bránil.

„Zemře, mami?“ opakovalo děvče.

„Buď zticha, Eloiso!“ napomenula ji žena.

Jakmile chlapec uslyšel to jméno, oživila se v něm vzpomínka – mocná a strhující jako horská bystřina a zničující jako zátopa. Najednou před sebou znovu viděl všechno: bojujícího otce, matku, která si vrazila dýku do srdce, aniž přitom pustila z náručí mrtvou dcerušku. Lupiče, který se nohou zapřel Eilice o záda, aby z ní vytáhl meč. Nepatřičně vykasanou kutnu zpovědníka, dokořán otevřená ústa učitele hudby, mladého kovářského pomocníka, který jako první proletěl vzduchem, useklou kovářovu paži, která dopadla na zem ještě s kladivem v ruce. Vybavily se mu zoufalé výkřiky lidí, hluk, dým, hroutící se střecha strážnice. A pak spatřil krev. Krveprolití. Cítil, že co nevidět začne křičet. Než ho ty obrazy dokázaly strhnout s sebou do propasti, otevřel rychle oči.

Žena na něho stále hleděla, ale nedotýkala se ho. Teď už poznal i ji. Byla to porodní bába Agnete.

„Jsi v mém domě,“ podotkla žena.

Nehybně ležel, nerozhlédl se a nevydal ze sebe ani hlásku.

„Vzpomínáš si, co se stalo?“ zeptala se.

Chlapec na ni civěl prázdnýma očima a stále nehnul ani jediným svalem.

„On se zbláznil, mami?“ vyděsila se Eloisa.

„Řekla jsem ti, že máš být zticha!“ obořila se na ni matka a znovu se otočila k chlapci. „Slyšíš mě?“ zeptala se úsečně.

Chlapec téměř neznatelně přikývl.

„Rozumíš, nač se ptám?“ Znovu přikývl.

„Pověz mi: Víš, co se stalo?“

Pevně stiskl víčka, aby zadržel slzy, a kousl se do rtů. Když oči znovu otevřel, stála Agnete pořád před ním a upřeně na něho zírala.

„Můžeš mluvit?“ otázala se ho. Chlapec mlčel.

Agnete ho uchopila za paži. „Musíš vstát, nemůžeš se tu věčně povalovat,“ upozornila a vzápětí ho nadzvedla, takže se musel chtě nechtě posadit.

Poznal, že sedí na stole vedle kruhového krbu, uprostřed temné chýše páchnoucí tělesnými výpary a cibulemi. V koutě chatrče stála postel se slamníkem s kravskou kůží jako přikrývkou.

„Pij,“ vybídla ho Agnete a podala mu naběračku vody. Chlapec zavrtěl hlavou.

„Pij!“ opakovala neústupně.

Napil se – a okamžitě se neubránil prudkému kašli.

„Musíš si očistit plíce od kouře. Napij se ještě.“ Poslechl ji.

Žena ho bez velkých okolků odsunula ze stolu. Cítil, že porodní bába má drsné a silné ruce. Když promluvila, nezněl její hlas tak jemně jako Eiličin. „Svlékni se,“ vyzvala ho.

Eloisa se zachichotala. Chlapec se ani nepohnul.

„Pochopil jsi, co se stalo na hradě?“ otázala se hrubě Agnete. Pouhé přikývnutí.

„No tak co se stalo?“ naléhala vytrvale. Pevně sevřel rty.

„Že by oněměl, matko?“ vyptávala se Eloisa.

„Ach, kdyby tě tak Bůh potrestal němotou!“ vzdychla její matka.

„Kolikrát ti mám opakovat, že máš být zticha?“ Znovu se otočila k chlapci: „Všichni jsou mrtví. I sluhové. Víš, co to znamená? Že brzy přijde nový kníže. A do plánů těch darebáků určitě nezapadá, že jsi naživu. Zatím tohle všechno chápeš?“

Chlapec cítil, jak se mu z očí neovladatelně derou slzy.

„Ale tys přežil, protože tě moje dcera zachránila,“ pokračovala Agnete. „Úplně sama tě vyvlekla z hradu a schovala za keřem; teprve pak přivedla mě. A já jsem tě sem přinesla v pytli. Udělala jsem to kvůli ní – a taky proto, že jsem tě jako mnohé další děti přivedla na svět a nechci mít na svědomí tvou smrt jenom proto, že bych tě úmyslně neviděla.“ Agnete se nad něho znovu naklonila. „Máš jedinou možnost jak zůstat naživu. Nesmíš už být tím, kým jsi.“

Nechápal, co má porodní bába na mysli. Naháněla mu strach. Mluvila s ním tak, jak si to nikdo předtím nedovolil.

„Svlékni se – a dělej, než mi dojde trpělivost,“ vybídla ho znovu. Stál jako solný sloup.

Agnete netrpělivě uchopila kabát z jelení kůže a téměř mu ho strhla z těla. Stejně pokračovala se zbytkem jeho ošacení, dokud před ní nestál úplně nahý.

Eloisa se pořád hihňala.

„Takové krásné věci,“ zabručela Agnete a přistoupila s nimi ke krbu.

„Můžeme je prodat na trhu,“ navrhla Eloisa.

„Neprodáme vůbec nic, ty hlupačko,“ odmítla drsně její matka a začala drahocenné šaty házet do plamenů. „Jak by se taková věčně vyhladovělá žebračka jako ty mohla dostat ke kožešinovým a koženým svrškům, abys je prodala? Komu takové věci patří, ne-li princi? Malému princi… kterého všichni považujou za mrtvého.“ Zatímco celou místnost naplnil štiplavý zápach pálené kožešiny, Agnete přistoupila k dřevěné truhle a vyndala z ní několik kusů šatstva. „Zapomeneš, jak je samet měkký a jak příjemně hřeje vlna, chlapče. Budeš muset bojovat s chladem jako všichni ostatní – tenkým kabátkem s několika králičími kožkami. Naučíš se močit si na ruce a nohy, aby ses vyhnul omrzlinám, a jestli neonemocníš a nezemřeš, budeš jednou tak silný a houževnatý jako my.“ Podala mu šaty. „Oblékni se. Patřily mému synovi.“ Tady se jí hlas lehce zachvěl, ale vzápětí zase zdrsněl, jako by se nic nestalo: „On to nedokázal. Neosvojil si sílu ani houževnatost.“

Chlapec zůstal s ošacením v rukou nehybně stát.

„Oblékni se!“ skoro zakřičela Agnete.

Poprvé v životě se oblékl sám. Když ucítil tyhle neobvyklé věci na těle, vytušil, že mu bude velmi chladno.

„Nikdo ti už nebude říkat malý pane nebo princi, natož tvým jménem, které nechci ani vyslovit,“ prohlásila žena a uchopila velké nůžky, kterými jinak stříhala kozy.

Postrčila chlapce k rozviklané stoličce a přinutila ho, aby se posadil. Uchopila jeho dlouhé světlé kadeře a ustřihla je tak nakrátko, že mu na hlavě zbylo jen jemné chmýří.

„To je krása,“ prohodila Eloisa a obdivně si prohlížela zlaté lokny, které se zvlnily na podlaze.

„Spal je!“ přikázala jí matka.

Dívka je sesbírala a hodila do krbu – až na jeden dlouhý pramen, který si tajně uschovala v kapse svých šatů.

Agnete ponořila ruce do tmavé, odporně páchnoucí kaluže v koutě místnosti, kde kapalo ze střechy.

„Ode dneška budeš smradlavý a páchnoucí jako my,“ upozornila a třela mu špinavýma rukama obličej a hruď. Štípla ho do paže. „Jsi vykrmený jako vánoční husa. Zanedlouho si ale spočteš vlastní žebra jako každý z nás.“

Chlapec už nedokázal zadržet slzy.

„Nauč se snášet bolest!“ napomenula ho Agnete tvrdě a se zadostiučiněním. „Dobře se dívej,“ vyzvala ho, otočila se k dceři a silně ji udeřila do obličeje.

Eloisa přijala facku bez jediného hlesnutí, ačkoli po ní začala krvácet z nosu. Neplakala ani nezanaříkala.

Agnete se podívala na chlapce. „Viděls to? A přitom je to holka. Takže si ty slzy rychle utři!“ přikázala mu.

Hřbetem ruky si přejel přes oči. Představa, že dostane pohlavek, ho děsila, protože ho ještě nikdo nikdy neudeřil.

Agnete však jenom spokojeně přikývla. Dřevěnou truhlici, ze které vyndala šaty mrtvého syna, odsunula stranou. Pod ní se v podlaze objevila padací dvířka. Žena nadzvedla poklop a ukázala chlapci dovnitř.

„Budeš se tam dole schovávat tak dlouho, dokud se na tebe nezapomene a ty se nezměníš. Potom si vymyslím nějaké vysvětlení, jak ses zničehonic objevil v našem životě.“

Hoch hleděl na padací dvířka a temný otvor s mrazením v zádech. Agnete ho uchopila za paži a postrčila ke skrýši.

Nohama se zapřel o podlahu a s pláčem se ze všech sil bránil.

Agnete pustila jeho ruku, místo toho ho uchopila za ucho a táhla ke dveřím chatrče. „Nikdo tě tu nedrží, kluku nevděčná!“ zahartusila nesmlouvavě a otevřela dveře. „Nevím, jestli se někde dokážeš před těmi padouchy schovat, co budeš jíst nebo kde složíš hlavu na noc. Ale máš svobodně na výběr a můžeš odejít. Pokud zjistí, že jsme tě zachránili, podříznou nás jako podsvinčata. Nechci, abys nás vystavoval nebezpečí. Rozhodni se. Buď půjdeš… nebo zůstaneš tady. Ovšem za mých podmínek.“

Chlapec vyhlédl ven.

Měl pocit, jako by dobrotivý Bůh tu část světa, kterou spatřil za dveřmi, navždy opustil.

Hlavní ulice ve vesnici vypadala jako řeka zmrzlého bahna, ve kterém ztuhly stopy dobytka a lidí a vytvořily bizarní tvary. A v této sinalé ledové krajině, ze které jako by se vytratily všechny barvy, hleděl na jakéhosi starce vlekoucího se ke kravské kosti; z posledních zbytků sil, které mu utrpení ještě ponechalo, ji pevně uchopil. Objevil se vrčící a slintající pes, který se s ním začal o cenný nález přetahovat. A starý muž se rozplakal jako dítě, když viděl, že se zuřivé síle psa nemá čím ubránit.

V dálce se na severu Raühnvalu tyčil kopec, který přečníval všechno v údolí; teď ho zahalil hustý dým z požáru, který pořád ještě zuřil na hradě. Poryv větru přinesl zápach spáleného masa, který chlapce zaštípal v nose. Srdce se mu rozbušilo až v krku, když si uvědomil, že stařec a pes dnes v noci budou hledat v popelu na hradě něco k snědku.

Sklonil hlavu a pozvolna odstoupil ode dveří vedoucích do pekla za nimi. Slyšel, jak se za ním zavřely. Když stanul u otvoru v podlaze, vzhlédl k Agnete.

„Musíš přijmout jiné jméno,“ připomněla mu žena. „Jak by ses chtěl jmenovat?“

Chlapec pokrčil rameny.

„Jak by ses chtěl jmenovat?“ zeptala se znovu Agnete. Stál jak solný sloup a bezradně mlčel.

„Mikael!“ zvolala Eloisa.

Agnete se na něho podívala. „Líbí se ti Mikael?“ Znovu jenom pokrčil rameny.

„Takže se budeš jmenovat Mikael,“ prohlásila. „Jestli se ti to jméno líbí, není to tvoje zásluha, protože ti ho dala moje dcera. Pokud se ti nezamlouvá, musíš si to vyříkat sám se sebou, že ses nedokázal rozhodnout. V životě se volbě nevyhneš, pamatuj si to.“ Zapálila lojovou svíci, která jen slabě svítila, a vtiskla mu ji do ruky. „Šetři s ní. A dávej pozor, poslední schod se prolomil. Tam dole najdeš přikrývku a ohřívadlo. Tak už lez.“

Chlapec ustrašeně nahlédl do tmavého otvoru, kam měl sestoupit. Pak pomalu sešplhal po vratkém žebříku dolů.

Agnete za ním zavřela poklop.

„Dobrá ženo…,“ zaslechla zdola.

„Tak přece jen není němý,“ zachichotala se Eloisa. Agnete znovu otevřela skrýš.

„Dobrá ženo…,“ znovu zvolal chlapec naříkavě.

„Co chceš?“

„Není tu postel…“

„Ne.“

„Ale já… jsem zvyklý spát v posteli…“

Následovala dlouhá odmlka a potom žena odpověděla: „Už nikdy nebudeš mít postel. Teď jsi jeden z nás.“

Když chlapec slyšel, jak zapadl poklop a truhlice se vrátila na původní místo, zamrazilo ho. Cítil, že mu srdce svírá ledový chlad. Pomalu se otáčel kolem dokola a držel přitom před sebou svíčku, jejíž chabé světlo se snažilo proniknout tmou.

Ocitl se v těsném prostoru, který nebyl větší než třikrát tři kroky a byl tak nízký, že dospělý by se v něm nemohl vzpřímit. Strop tvořila podlahová prkna chýše, položená na příčných břevnech z oloupaných jedlových kmenů. Jako podlaha tu sloužila udusaná zemina. V koutě stál úzký, z prken sroubený podstavec pokrytý slámou; nenabízel o moc víc místa než psí bouda. Ložná plocha byla jen na šířku dlaně nad zemí, aby se člověk vyhnul styku s vlhkým podložím. Přes slámu byla přehozená přikrývka, tenké prostěradlo ze seprané látky. A vedle kavalce stálo ohřívadlo, ve kterém doutnalo pár žhavých uhlíků.

Hoch cítil, jak mu po tváři stékají slzy, když mu do nosu vnikl zápach plísně a myšího trusu. Agnete ho nabádala, aby zhasl svíčku. Ale kdyby to udělal, napadlo ho a přitom mu po zádech přejel mráz, nedokázal by ji už nikdy zapálit. Tahle žena je tvrdá, úplně jiná než Eilika, která každou noc spala u jeho postele, vždy připravená odklidit mu z cesty veškeré potíže nebo ho utěšit po ošklivém snu.

Znovu se zadíval do plamene svíčky, jako by si chtěl její svit vpálit do svých zorniček, a velmi opatrně ho sfoukl. Pokusil se natáhnout, ale vzápětí se zase posadil a přitáhl si kolena k hrudi. Únavou občas zaklimbal, ale neustále se probouzel, protože ho ve snech pronásledovaly strašlivé výjevy.

Následující ráno byl úplně vyčerpaný. S úlevou si povšiml, že v chýši nad ním panuje čilý ruch.

Naslouchal, jak na dřevěné podlaze cvakají dřeváky, slyšel, jak truhlice zavrzala a odsunula se z poklopu; zhluboka se nadechl, když do jeho úkrytu dopadlo trochu světla.

„Pojď sem, chlapče,“ vyzvala ho Agnete.

Pracně se vyškrábal na nohy a přistoupil k dolní části žebříku. Nervovým vyčerpáním i nočním chladem ho bolel každý sval v těle.

Nahoře u průzoru se objevil její přísný obličej. „Nesmíš ven,“ upozornila ho Agnete a podala mu misku, ze které se kouřilo, a skrojek chleba.

„Najez se.“

Hoch si teprve nyní uvědomil, že se naposledy pořádně nasytil večer před útokem na hrad, protože snídani už stačil vyzvracet. Připadal si skoro provinile. Natáhl ruku po misce, která byla velmi horká.

Rychle ji odložil na podlahu a vzal si krajíček tvrdého chleba.

„Nalámej si ho do polévky, pak ti změkne,“ poradila mu žena. Vzhlédl k ní v očekávání, že dostane ještě něco k jídlu.

„Vyhrabeš díru v podlaze a zakryješ ji zeminou,“ přikázala a hodila mu zašpičatělý kolík. Užuž se chystala zavřít padací dveře, ale pak si to na chvilku rozmyslela. „Vypij ten vývar, dokud je horký,“ poradila mu a zavřela otvor. „Eloiso, vrať truhlu zpátky a půjdeme,“ pobídla dceru a otevřela dveře od chýše.

„Klidně běžte napřed, matko,“ odpověděla Eloisa. „Hned za vámi přijdu.“

Za chvilku se průzor znovu pootevřel.

„Tumáš, vezmi si,“ zašeptala Eloisa.

Chlapec viděl dívčinu ruku, která mu něco podávala; když si to ale chtěl vzít, zaváhal.

„Čeho se bojíš, ty bambulo? To je cibule,“ vysvětlila Eloisa a zasmála se. „Sněz ji s chlebem, dohromady to dobře chutná.“

Uchopil cibuli.

„Co tam ještě děláš?“ zeptala se zvenčí Agnete. Padací dvířka se spěšně zavřela.

„Nic, matko, jen jsem se s ním rozloučila,“ odpověděla Eloisa.

„Kde máš cibuli?“ zajímala se matka.

„Už jsem ji snědla.“

„Lhářko.“

„Opravdu jsem ji snědla, matko!“

„Hned u tebe budu a přičichnu ti k puse. Jestli ji neucítím, máš se na co těšit!“ pohrozila Agnete.

„Takže? Kde je ta cibule?“

Následovalo nekonečně dlouhé ticho, než Eloisa přiznala: „Dala jsem mu ji.“

Uslyšel plesknutí a vzápětí zasténání.

„Au, to bolí, když mě takhle taháš za ucho…“

Eloisin hlas už teď nezněl tak blízko. Matka ji určitě zavedla až ke dveřím od chýše, napadlo Mikaela.

„Nechci, abys mu dávala jídlo.“ Žena se pokusila i přes nával vzteku mluvit potichu.

„Ale matko…“

„Prostě mě poslechneš a hotovo!“ přerušila ji matka energicky.

„Bojím se, že zemře…“ Chlapec ucítil v krku knedlík.

„Možná zemře, ale třeba taky ne,“ odvětila Agnete slyšitelně jemnějším hlasem. „Uvidíme. Ale musí to zvládnout sám, nebo zůstane po celý život slaboch.“

„Ale já…“

„Pomůžeš mu víc tím, když mu ukážeš, že myslíš sama na sebe. Cibule vydrží jen tak dlouho, dokud ji žvýkáš; dobrý příklad mu vydrží navždy. A musí se naučit zvládat život stejně jako my.“

Potom už chlapec neslyšel nic jen zvuk dřeva škrábajícího o jiné dřevo. Skoro před sebou viděl Eloisu, jak jedním ze dřeváků rozpačitě šoupá po podlaze. Za chvilku ji znovu uslyšel: „Odpusťte mi, matko.“

„Přitáhni truhlu nad průlez a půjdeme,“ opáčila Agnete. „Musíme navštívit starého Rafaela. Dnes v noci mě něco napadlo.“

Slyšel, jak se Eloisa blíží a namáhavě sténá, když postrkovala truhlu na původní místo; poté znovu zamířila k východu z chýše. Najednou se však kroky zastavily a znovu zamířily jeho směrem.

„Ne abys mi onemocněl a zemřel, bambulo,“ zašeptala kvapně Eloisa skrz prkennou podlahu, vykročila a zabouchla za sebou dveře.

Chlapec dál naslouchal. Když se smířil s tím, že už tam nikdo není, dřepl si s miskou vývaru, krajícem chleba a syrovou cibulí na podstavec a ochutnal polévku. Byla úplně bez chuti. To nebyl masový vývar, na který byl zvyklý. Když v misce zamíchal, našel jen trochu zeleniny. Odhodlaně kousl do krajíce, ale ten byl na jeho zuby příliš tvrdý. Poslechl tedy Agnetinu radu a namočil ho do polévky. Chléb byl z hrubé mouky bez soli. Potom ochutnal cibuli, ale vzápětí mu začaly slzet oči. Jíst cibuli viděl na hradě jen služebnictvo, on sám míval masovou paštiku nebo jablkový koláč. Syrová cibule mu nechutnala, a proto se trochu napil vývaru, aby se zbavil pachuti v ústech. Cibuli odložil vedle sebe na slámu a věnoval se opět chlebu a polévce.

Když dojedl, uslyšel na slaměném kavalci nějaké šustění. Ve slaboučkém světlem, které sem dopadalo mezi podlahovými prkny, zahlédl stín myši, kterou asi přilákala vůně cibule. Polekaně sebou škubl a myš také rychle zmizela. Pak se ale oba znovu velmi pomalu začali k cibuli přibližovat.

Hoch uchopil prázdnou polévkovou misku a opatrně ji zvedl vysoko nad hlavu, aby s ní kdykoli mohl zvířátko zasáhnout. Myš se na něho podívala očima jako knoflíky a skrčila nosík, zatímco několikrát zavětřila ve vzduchu. Mikaela napadlo, že pokud ji usmrtí, bude se muset dívat na ještě víc krve.

Odhodil tedy misku na slámu a hmátl po cibuli. Myš bojácně zapištěla a rychle se vytratila.

Zakousl se do cibule a zhnuseně se ušklíbl. Přitom pozoroval, jak se myš opět přibližuje. Odloupl kousek a podržel jí ho před čumáčkem. Myš nabídkou nepohrdla a i s kořistí zmizela. Slyšel, jak zvířátko ve tmě lačně hryže. Potom to sám s cibulí ještě jednou zkusil; teď už mu chutnala o něco líp.

Když už ji skoro celou snědl, myš si k němu znovu našla cestu a se zdviženým čumáčkem větřila ve vzduchu. Hoch zbytek cibule rozpůlil. Jednu půlku snědl sám, druhou podržel před myší, která tentokrát před ním zůstala sedět, vzala nabídnutý kousek do předních tlapek a důkladně ho očistila, zatímco kulatýma očkama nepřetržitě chlapce sledovala.

Když oba dojedli, pozorovali jeden druhého.

Za chvíli si hoch všiml, že ho zmáhá únava. Schoulil se na slámě a přetáhl přes sebe deku.

Myš ustrašeně zapištěla a schovala se v temném koutě.

Chlapec ji už neviděl, ale věděl, že tam pořád je. Víčka mu únavou klesala a cítil se strašlivě opuštěný.

„Jmenuju se… Mikael,“ zamumlal ospale.

Vnímal, že se myš opatrně přiblížila, postavila se na zadní tlapky a očichala si čerstvě uhlazenou srst.

„Jmenuju se Mikael,“ zopakoval.

Hezké jméno, stačil si ještě pomyslet – a vzápětí usnul.

„Utáboříme se tady,“ prohlásil Agomar a zvedl ruku, na které mu chyběl malík. Obličej a šaty měl dosud lepkavé od krve, kterou prolil.

Muži se rozhlédli. Nacházeli se v úzké rokli mezi dvěma příkrými skalními stěnami. Na hrad jich zaútočilo dvacet. Teď jich zbývalo ještě dvanáct, ale tři z nich byli těžce zranění. Dva pravděpodobně nepřežijí nastávající noc; třásli se po celém těle a oči se jim horečnatě leskly. Kníže ze Saxie se ukázal jako vynikající bojovník.

„Rozbijte tu tábor!“ přikázal Agomar. „Já zatím vyzvednu naši odměnu.“

Muži uložili zraněné druhy pod skalní výběžek a rozdělali oheň.

Agomar je zamyšleně pozoroval. Už více než pět let podléhali jeho velení a ve válce i v hubených časech mu věrně stáli po boku. Nasadil koni ostruhy a zamířil k východu z rokliny. Jen co měl úzké skalní stěny za sebou, uslyšel dunění. Rychle se otočil, právě včas, aby viděl, jak se po změklém sněhu řítí dolů obrovský balvan, který se zastavil na konci srázu, a uzavřel tak přístup do strže. A potom ucítil, jak se i na druhé straně rokle zachvěla země. Jeho kůň bojácně zaržál a málem se splašil, ale Agomar ho udržel na uzdě. Hřmot balvanů valících se po horském srázu utichl, ale vzduch vzápětí naplnilo suché mlaskání tětiv luků, kuší a svištění šípů.

Agomar slyšel bolestné výkřiky svých mužů.

Některé z nich poznal po hlase – pronikavý patřil Jakovi, chraptivý Niklasovi a vysoký a ječivý kastrátovi Monaldovi, nejbrutálnějšímu chlapovi z celé družiny. Pak uslyšel zvonivě jasný hlas teprve šestnáctiletého Oleho a zastřený hlas Tebbeho, nejstaršího a nejzkušenějšího ze všech; Tebbe byl Agomarův učitel a naučil ho všechno, co věděl o válčení.

Jeho muži umírali jeden po druhém ze zálohy a neměli sebemenší naději na záchranu, protože je shora napadli vojáci skrývající se za ostrými skalními výběžky.

Agomar dál pevně držel na uzdě koně, který nervózně přešlapoval, protože ho zneklidněl zápach krve ve vzduchu. Moji věrní válečníci, projelo mu hlavou, moji druhové v nesčíslných bitkách a přepadeních jeden po druhém umírají. Pro něho samotného nebylo cesty zpátky. Od smrti jeho lidí ho dělilo mnohem víc než pouhý skalní blok. Naposledy se zadíval na uzavřený vstup do rokle a pak nasadil koni ostruhy. Neubránil se jisté bolesti, ačkoli vlastně nebyl stvořený k tomu, aby něco takového cítil. Když zaslepený hněvem vyjel na opačné straně hory, pevně sevřel uzdu a meč po svém boku – a zamířil přímo k nepřátelské pozici. Sám.

Zuřivě poháněl koně a tryskem se přiblížil k horskému hřebenu. Uviděl tam vojáky ozbrojené luky a kušemi, jak míří na jeho bezbranné muže dole v údolí. Byla to krvavá lázeň. Roklina, ve které rozbili tábor, se změnila v masový hrob. Agomar zařval, aby ze sebe dostal neovladatelný vztek.

Jakýsi muž s ostře řezaným, kostnatým obličejem, zahalený do zlatě vyšívaného přehozu z medvědí kožešiny, se na něho ohlédl. Agomar na okamžik držel koně na uzdě, ale vzápětí mu zabořil do břicha ostruhy a s divokým jekotem ho popohnal. Teď byl na řadě on.

Vedle muže v medvědí kožešině se objevil voják s taseným mečem.

Když měl Agomar neznámého téměř nadosah, zatáhl za uzdu tak silně, až kůň bolestně zařehtal a u huby se mu objevila pěna. Agomar na chvíli znehybněl. Tohle byl teď jeho boj – boj, který sváděl se sebou samotným. A rozhodl se, že ho prohraje. Sesedl z koně.

Muž v kožešinovém přehozu ho nehybně sledoval. Měl ledové, bezvýrazné oči dravce.

Agomar se zastavil pouhý krok od neznámého a rukou pevně svíral rukojeť meče. Pořád bylo slyšet, jak vzduchem sviští šípy; dole v roklině křičeli umírající muži. Už nikdy tak věrné lidi nenajde. Pak si ale řekl, že to byly právě jejich sny, co je od něho odloučilo.

A poklekl před mužem.

Jeho sen totiž předpokládal, že věrné družiníky je třeba v této strži obětovat. Agomar ukázal tomu muži a jeho vojákům místo, kde se utáboří. Došlo k tomu ještě před přepadením hradu. On sám uchystal tuto léčku. Zaprodal život svých mužů. Nyní ho sice podlá zrada vnitřně spalovala, ale touha po odměně, kterou si vymínil, byla silnější.

„Vynikající práce, Agomare,“ pochválil ho muž.

„Děkuju, Vaše Jasnosti,“ odpověděl Agomar se skloněnou hlavou. Svaly na pažích a ramenou měl napnuté k prasknutí. Nevěděl, jestli voják stojící vedle muže nezvedne meč a neukončí jeho život.

„Nech nás o samotě, Leonzi!“ přikázal muž.

Agomar slyšel, jak zasunul meč do pochvy a vzdálil se.

„Vstaň, Agomare,“ vyzval ho muž. Agomar se zvedl.

„Obdivuji bezcitnost člověka, který dokáže pro vlastní prospěch obětovat své lidi,“ prohodil muž s pobaveným úsměvem.

Agomar si na okamžik připadal ponížený. Je zrádce, ale už není cesty zpátky. A i kdyby měl takovou možnost, nepočínal by si jinak. Měl sen a cenu za jeho splnění si určil sám: životy vlastních mužů.

Teď je načase požadovat odměnu.

„Stanu se tedy vaším kapitánem, jak jste mi slíbil?“ zeptal se.

„Možná,“ ušklíbl se muž. Agomar křečovitě stiskl čelisti.

Muže to očividně pobavilo ještě víc. „Úplně jsem zapomněl Leonzovi oznámit, že nastoupíš na jeho místo. Řekni mu to ty.“

Agomar se ohlédl na vojáka, který se vzdaloval, aby je nechal o samotě. Už jen on stál mezi ním a jeho snem. Bez váhání vytáhl meč.

„Teď ne,“ zadržel ho muž v medvědí kožešině. „Nechci žádné svědky.“

Agomar zastrčil zbraň zpátky do pochvy.

„Pojď, vychutnáme si tenhle okamžik společně,“ navrhl muž a přistoupil k rozpukané skalní stěně.

Odtud byl dobrý výhled do rokliny, kterou Agomar vybral pro své muže jako hrob.

Agomar ho následoval a podíval se dolů. Viděl, jak se krev jeho lidí smísila s tmavou zaschlou krví jejich obětí. A celou dobu cítil na sobě pohled muže, který sledoval jeho reakce. Aby mu dokázal, že je naprosto bezcitný, plivl dolů na své družiníky, jako by na ně sám vystřelil šíp.

„Oficiálně bude vyhlášeno, že tito muži byli rebelové a vyvraždili knížecí rod ze Saxie,“ poznamenal muž a ukázal na Agomarovy lidi.

„Pošlu králi Ruprechtovi Třetímu zprávu, že mou rukou byla zjednána spravedlnost.“ Spokojeně se pousmál. „A že musí jmenovat nového pána pro knížectví Raühnval.“

Když kapitán Leonz oznámil, že všichni vojáci v rokli jsou mrtví, muž svou malou armádu propustil.

„Ty zůstaneš s námi, Leonzi,“ dodal.

„Agomar ti musí něco říct.“

Kapitán se podíval na Agomara a v očích se mu zračilo nevýslovné pohrdání. „Co mi máš říct?“

zeptal se ho, když osaměli.

Agomar s sebou vždy nosil nůž zašitý v rukávu pláště. Stačil jediný úsporný pohyb paže, aby čepel vyklouzla ven. Bleskurychle uchopil kostěnou rukojeť zbraně, zabodl ostří Leonzovi do hrdla, přímo pod bradu, a zatlačil ho až nahoru k mozku.

Jedno Leonzovo oko prasklo. Kapitán otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen chraptivé zasténání, zatímco čepel hluboko v hrdle ho právě zbavovala života.

Agomar nůž vytáhl a okamžitě ho s brutální silou zabodl do stejného místa. Kapitánovy oči pohasly.

„Jsi velmi šikovný,“ pronesl uznale muž, který vše blahosklonně sledoval. „Moc toho zrovna nenamluvíš,“ zasmál se a ukázal na zhroucené tělo. „Shoď ho dolů k rebelům. Stejně jako oni poslouží jako skvělá potrava pro krkavce a supy… kapitáne Agomare.“

Agomar skopnul Leonze do rokliny, kam mrtvé tělo dopadlo s tupým zaduněním. Vtom si všiml, že se tam dole něco pohnulo.

Jeden ze zmasakrovaných mužů zvedl hlavu a poznal nahoře na skalním výběžku svého bývalého vůdce. „Proklínám tě, Agomare!“ zvolal z posledních sil. „Ať bídně chcípneš jako pes…“

Muž a Agomar vojáka pozorovali, dokud nevypustil duši; ve smrtelné křeči mu z úst vytryskl proud tmavé krve.

„Doufám, že nevěříš na kletby,“ utrousil s úsměvem muž, zatímco oba nasedali na své koně.

„Dnes jsem se sám zatratil,“ opáčil Agomar. Mlčky cválali po horském úbočí.

„A udělám to znovu,“ dodal po chvíli.

„Dobře. Přesně to jsem chtěl od tebe slyšet,“ poznamenal spokojeně muž. „Teď své dílo dokončíme.“

„A kde?“

Muž neodpověděl.

Jeli mlčky dál, dokud se v dálce neobjevila vesnice, která vypadala, jako by ji někdo natřel červenou a černou barvou.

„Dravocnik,“ prohodil Agomar, který tuto vesnici velmi dobře znal, protože tam před dvaatřiceti lety přišel na svět.

Do obce se dostali po její hlavní ulici. Domy v Dravocniku byly pokryté černými sazemi pocházejícími z těžby a pálení rašeliny a silnou vrstvou mastného prachu z dolu na železnou rudu.

Agomarem dodnes občas v noci otřásaly prudké záchvaty kašle, protože se příliš nadýchal hematitového prachu, než vzal nohy na ramena, aby se stal lupičem. Černé a červené, tak tady vypadaly domy – ostatně stejně jako lidé; jen lidské a zvířecí zuby kvůli kontrastu vypadaly, jako by zářily oslnivou bělostí.

Muž nasměroval koně ke klášteru, který se vypínal trochu stranou Dravocniku. Objel masivní stěny a neomylně zamířil k vedlejšímu vchodu, o kterém očividně dobře věděl. Sesedl a zaklepal na branku.

Třikrát. Krátká odmlka. Pak dvakrát.

Agomar se držel těsně za ním.

Dveře se otevřely a objevil se tělnatý mnich. Jakmile návštěvníka spatřil, uklonil se skoro až k zemi.

„Jaká čest, Vaše Jasnosti!“ zvolal. Ustoupil stranou, aby nechal muže a Agomara vejít, a nakonec je zavedl do místnosti, jejíž stěny byly bezezbytku pokryté policemi z navoskovaného jedlového dřeva.

„Byl jste spokojen s uspávacím prostředkem, který jsem vám dal, Vaše Jasnosti?“ zeptal se mnich.

„Ano,“ odpověděl úsečně muž.

Agomar se zadíval na mnicha. Díky jeho uspávacímu prostředku vyřadili z boje hradní stráž v Raühnvalu. Jeho pohled zabloudil k muži, který zase sledoval Agomara. Agomar vycítil jeho narůstající podráždění, ačkoli nevěděl, čím si ho vysvětlit.

„Teď potřebuju jed. Musí být silný a působit rychle,“ prohlásil muž.

Mnich zaváhal, potom oddaně sklonil hlavu a zamířil k jednomu regálu.

„Kolik ho potřebujete?“ zeptal se.

„Pro jednoho jediného muže.“

Mnich vybral ampuli ze silného tmavého skla. Odzátkoval ji a chtěl z ní odlít do menší zkumavky.

„Ne,“ odmítl muž. „Dej potřebné množství do tohoto džbánu,“ ukázal na cínovou nádobu.

„Ale, Vaše Jasnosti…,“ zareagoval mnich rozpačitě. „To je můj džbán, je v něm ještě jablečné víno, které právě piju.“

„Já vím,“ ujistil ho muž. „Nalij tam ten jed.“ Mnich uchopil džbán.

Agomar viděl, jak se duchovnímu třesou ruce – a rovněž mu neuniklo, jak si to všechno muž v kožešině patřičně užívá.

Mnich nalil trochu jedu do džbánu.

„A teď pij!“ poručil mu muž.

„Ale proč, Vaše Jasnosti…“

Muž na něho beze slova upřel pohled.

V mnichových očích se zračil strach a zalily se slzami, zatímco němě zavrtěl hlavou. Vpředu na kutně se mu rozpíjela tmavá skvrna.

Muž se zasmál, když viděl, že se mnich pomočil. „Pij!“ zopakoval.

„Ne… Vaše Jasnosti…“

„Jestli to působí tak rychle, jak tvrdíš, potrvá to jen okamžik,“ usoudil muž. „Ale pokud to nevypiješ, usekám ti nejdřív jeden prst po druhém a pak tě pověsím s hlavou otočenou dozadu, jak se to dělá s prasaty. Nechám tě tak pomalu vykrvácet, že mě budeš ještě zapřísahat, abych ti ten jed podal.

Ale pak se už milosti ode mě nedočkáš. Svou příležitost ho vypít máš jenom teď. Druhou nedostaneš.“

„Vaše Jasnosti…“

„Počítám do pěti,“ pronesl muž klidně. Na rtech se mu objevil ledový úsměv, ale oči se nesmály.

„Jedna… dva… tři…“

„Vaše Jasnosti…“

„Čtyři…“

„Panebože… Vaše Jasnosti…“

„Pět!“ Muž přikázal Agomarovi. „Seber mu ten džbán a přivaž ho ke stolu.“

„Ne…,“ zasípal duchovní. Agomar k němu vykročil.

„Ne!“

Následoval další krok.

Mnich se slzami v očích do sebe jediným douškem obrátil jablečné víno. „Vaše Jasnosti…,“ hlesl ještě jednou a upustil džbán. Přitiskl si ruku na žaludek a obličej mu zkřivila strašlivá grimasa.

Z rozšklebených rtů mu vystoupila bělavá pěna. Nakonec se v křečích zhroutil na zem, kde se ještě chvilku svíjel, než vypustil duši.

Muž se otočil k Agomarovi. „Teď jsi jediný, kdo o všem ví. Nejspíš se musím na tebe spolehnout,“ poznamenal s úsměvem.

Agomar rozvážně přikývl a potom poklekl. „Přísahám svému pánovi, knížeti z Ojsternigu, věrnost,“ prohlásil.

„Přísahu složíš zítra. Dnes má slovo věrnost z tvých úst podivnou pachuť.“ A s těmi slovy se kníže z Ojsternigu, muž, který rozkázal, aby byl knížecí rod ze Saxie vymazán ze zemského povrchu, hlučně rozesmál.

V následujících dnech Mikael pochopil, co jeho stará chůva Eilika myslela tím, když tvrdila, že chudým lidem lezavý chlad „proniká až do kostí“. Jeho tělo nedošlo klidu ve dne ani v noci; byly chvíle, kdy mu tak silně drkotaly zuby, že se to mrtvolným tichem jeho úkrytu rozléhalo až děsivě hlasitě. Prsty na rukou i nohou měl tak zimomřivě ztuhlé, že s nimi občas dokázal pohnout jen s vypětím všech sil. Rozžhavené uhlí v pánvi hřálo večer jen krátce. Neustále napjaté svaly bolely. Oči slzely, uši zmodraly a z nosu mu pořád kapalo. Instinktivně si přitáhl nohy k hrudi, aby si co nejdéle udržel trochu tepla, které mu ještě v těle zbývalo. Schoulený pod tenkou dekou se krčil na slámě a toužebně čekal na svítání.

Když se Agnete a Eloisa probudily, Mikael naslouchal, jak znovu rozdělaly oheň a míchají v hrnci polévku. Potom otevřely průlez, aby mu podaly snídani – misku se zeleninovým vývarem a krajíc tvrdého chleba. Ještě než si dopřál doušek polévky, ponořil do horké tekutiny prsty a užíval si teplo, které se rozlilo chladem ztuhlými údy. Nakrátko se přestal třást, což byl báječný pocit.

Pak se začal věnovat jídlu. Žaludek měl totiž pořád prázdný, a tak se nepřetržitě dožadoval svého.

Mikael všechno lačně spolykal, aniž by nad tím ohrnoval nos nebo si myslel, že vývar je příliš vodový a chleba upečený z nahrubo umleté mouky. Až do večera nic jiného nedostane.

Jakmile dojedl, netrpělivě čekal na to, až si Agnete nebo Eloisa od něho vyžádají uhelnou pánev, aby ji naplnily žhavým uhlím. Když jim topidlo podával nahoru, cítil, jak je kov na dotek ledový. Za chvíli se mu pánev vrátila, ale to už byla teplá, což bylo pro jeho zkřehlé prsty dobrodiní.

Posadil se do tureckého sedu, postavil si pánev do klína a přetáhl si přikrývku přes hlavu, čímž si vytvořil cosi jako stan. Teplo ze žhavých uhlíků se mu rozšířilo do stehen, stoupalo k hrudi a rozpálilo mu tváře; posléze si uvědomil, že i teplo může bolet. Pozvolna se ho zmocnila únava; nejdřív mu ztěžkla víčka, potom ochably svaly. Spánek, o který ho připravil noční zimomřivý chlad, ho přepadl naráz, téměř jako mdloba. Už jen zdálky slyšel zaskřípat dveře, když Agnete a Eloisa odcházely.

Na kratičký okamžik, než neodvolatelně upadl do hlubin spánku, si uvědomil, že je sám.

Osamělejší než kdykoli předtím. Doufal, že spánek potrvá co nejdéle a bude temně bezedný a bezesný.

Za chvíli se však zase probudil s ústy zkřivenými v němém výkřiku a vytřeštěnýma očima, protože znovu před sebou viděl všechny krvavé výjevy a řádění smrti. Aby se těch vidin zbavil, zavrtěl energicky hlavou, jako to dělají psi, když se snaží setřást vodu z mokré srsti. Přitiskl si pěsti na víčka tak silně, že temnotu ozářily jasné záblesky připomínající hvězdné nebe, aby zabránil tomu, že noc mu znovu naplní nitro obrazy prolité krve a smrti. A když to nestačilo, zadržel vzduch na tak dlouho, že mu div nepraskly plíce; obával se totiž, že by mu nos znovu připomněl zápach kouře a pálícího se lidského masa. Jakmile se opět dokázal klidně nadechnout, tiše se rozplakal a jeho slzy syčivě dopadaly na hasnoucí uhlíky v pánvi.

Pozorně se zaposlouchal do ticha kolem sebe, které narušovaly jen zvony kaple Panny Marie Sněžné ohlašující krátký zimní den. A pocítil strach, který nikdy neskončí, protože čas v jeho těsné kobce o rozměrech třikrát tři stopy plynul pomalu a jednotvárně, ve věčné tmě jak ve dne, tak v noci.

Když se zvony rozezněly na nešpory, dveře do chýše se znovu otevřely a Agnete a Eloisa se vrátily domů. Uvařily polévku z řepy nebo hořkých kořínků, občas s hrstí ječmene nebo žita, jindy s několika škvarky nebo z lýtkové kosti, ale něco takového se na něho samozřejmě nikdy nedostalo.

Dosud v sobě nenašel odvahu, aby si s Agnete nebo její dcerou o tom promluvil.

Jednoho večera zaslechl, jak se Eloisa zeptala: „Proč nemluví, matko?“

„Nech ho na pokoji,“ zněla strohá odpověď.

„Ale proč teda nemluví?“ zopakovala Eloisa tvrdohlavě otázku.

„Protože se z toho nechce zvencnout,“ odpověděla Agnete svým drsným způsobem.

„A co to znamená?“

„To není důležité. A teď už spi.“

Mikael slyšel, jak se porodní bába a její dcera unaveně natáhly na kavalce. Agnete za chvíli začala hlasitě chrápat jako chlap. Mikael se neubránil myšlence, že začíná další noc – a stejně jako ta předchozí bude opět nekonečná, tichá, ledová a hrozivá. A k tomu se ještě přidal strach, že se z toho zvencne, ačkoli neměl sebemenší tušení, co to znamená.

Byl stále uzavřený do sebe. Jen k myši, která si po jejich prvním setkání dodala odvahu a teď už kolem něho poskakovala častěji, si dokázal vytvořit nesmělý vztah.

Jedné noci, když se zase vleže třásl chladem, se zvířátko k němu zvědavě přiblížilo. Nejdřív prozkoumalo jeho vlasy, pak mu očenichalo obličej – oči, nos i ústa.

Chlapec zůstal tiše ležet a vydržel šimrání dlouhých vousů. Myš mu sklouzla na bradu, trochu ji očichala a pak se uvelebila pod jeho krkem, a začala si olizovat zadní pacičky.

„Jak ti mám říkat?“ zeptal se potichu. Myš se k němu přitiskla ještě těsněji. „Tak dobře, dostaneš jméno Hubertus,“ pokračoval Mikael.

„Jestli se ti to jméno líbí, nesmíš se s ním nikde naparovat, protože jsem to byl já, kdo ti ho dal…

A jestli se ti nezamlouvá, máš smůlu, protože sis sama mohla najít nějaké lepší.“ Jako dětskou říkanku si opakoval, co mu řekla Agnete, a teplý dotek myši mu trochu ulehčoval tíživý pocit osamělosti.

Následující ráno, když se otevřel průlez, se Hubertus jen mihnul a byl pryč.

„Dnes večer se s někým seznámíš, chlapče,“ oznámila Agnete Mikaelovi.

„Tumáš, najez se,“ vybídla ho Eloisa a podala mu misku vývaru a denní krajíc chleba.

Mikael snídani beze slova přijal.

„Proč nic neříkáš?“ zeptala se Eloisa. Neodpověděl.

„Jsi k popukání, víš to?“ Mlčky se na ni podíval.

Eloisa jeho pohled opětovala. „Ta paštika, kterou jsi mi tehdy dal, byla moc dobrá,“ pokračovala.

„Byla to největší pochoutka, kterou jsem kdy jedla.“

Mikael se ani nepohnul.

„Vypadáš jako solný sloup,“ poznamenala Eloisa. „Nebo jako naprostý blázen.“

Po těchto slovech sklopil oči.

„Tak jdeme!“ zavolala netrpělivě Agnete.

Eloisa podala chlapci pánev s rozpáleným uhlím. „Podívej se do polévky,“ zašeptala mu.

Mikael na ni nechápavě pohlédl.

„Ty jsi fakt trumbera,“ zasmála se Eloisa. Zavřela poklop, posunula na něj truhlu a odešla.

Chlapec odnesl misku s polévkou, krajíc chleba a pánev s uhlím k lůžku a posadil se. Jako každé ráno ponořil ruce do vývaru. Opět byl příjemně horký a Mikaela blaženě zamrazilo. Nato ucítil mezi prsty něco kluzkého. Byl to kus špeku. V ústech se mu doslova sbíhaly sliny. Vložil slaninu mezi zuby a pomalu ji žvýkal, protože ho skoro až zabolely čelisti. Chutnalo to báječně.

V té chvíli se z temnoty vynořil Hubertus s rozechvělým čumáčkem. Odvážně se přiblížil, vyšplhal mu na stehno a natáhl tlapičky. Mikael odkousl kousek špeku a podal mu ho. „Uvidíš, že tohle je to nejlepší, cos kdy jedl,“ poznamenal. Společně si pochutnávali na slanině a chlapec si pak dopřál i chléb a vývar. Kousek chleba podal i Hubertovi.

Když oba všechno spořádali, vyšplhala myš Mikaelovi až na rameno, zavětřila mu u ucha a nakonec mu vklouzla pod šaty. Spokojeně se uvelebila na jeho teplém břiše.

„Ty jsi opravdu trumbera,“ prohodil.

Potom oba klidně leželi, dokud zvon z kaple Panny Marie Sněžné neohlásil podvečerní pobožnost.

Dveře do chýše se otevřely a Mikael uslyšel, jak Agnete říká: „Pojďte dál, Rafaeli.“

Hubertus se jenom mihnul a zmizel ve tmě, zatímco mužský hlas odpověděl: „Děkuju, Agnete.“

Dveře se zavřely.

„Je tady dole,“ upozornila rozčileně Eloisa.

„Ať vyjde nahoru, chci si s ním promluvit z očí do očí,“ požádal muž.

„Ne, to by nebylo chytré. Raději k němu sejděte dolů, Rafaeli,“ opáčila Agnete.

„Jsem už starý a neslouží mi kolena,“ namítl muž. „Kdo by teď ještě venku chodil, když je tma?“

Následovala dlouhá odmlka. Potom Agnete přikázala dceři: „V pořádku, přiveď ho. Ale nepřibližujte se k oknu!“

Průlez se otevřel a mihotavé světlo svíčky ozářilo tmu. „Pojď nahoru,“ vyzvala chlapce Eloisa.

Mikael rukama ztuhlýma chladem křečovitě uchopil žebřík a pomalu se soukal otvorem ven. Když lezl nahoru, uvědomil si, jak má slabé nohy a že ho bolí chodidla.

Jakmile ho dívka uviděla ve světle svíčky, polekaně zavřela oči. Potom se prudce obrátila ke stolu, kde seděla matka s neznámým mužem.

„Tady je…,“ oznámila trochu vyděšeně.

„Pojď blíž, chlapče,“ ozval se muž hlubokým hlasem. Mikael k němu přistoupil.

Muž byl starý. Měl dlouhé šedé vlasy svázané do silného rozcuchaného copu a bílou bradku, která mu propůjčovala vzdálenou podobnost s kozou; tento dojem posiloval i jeho protáhlý obličej. Velké tmavé oči hleděly pronikavě, nos byl úzký a rovný. Za tenkými rty se skrývaly překvapivě bělostné zuby, které i přes mužův věk tvořily dvě pravidelné řady. Měl mozolnaté ruce, ale štíhlé prsty.

Muž vzal Eloise z rukou svíčku a pozorně se na chlapce zadíval.

„Panebože, Agnete, vždyť je celý promodralý!“ zvolal a otočil se k porodní bábě. „Takhle zemře.

Jestli zůstane tam dole, vypustí duši.“

„Ten to jen tak nevzdá,“ procedila žena mezi sevřenými rty. Eloisa si ustaraně povzdechla.

„Vzpamatuj se!“ napomenula ji přísně matka. Pak se otočila k muži: „Vy jste teď i doktor, Rafaeli?“

Starý muž uchopil Mikaelovy ruce a prozkoumal je.

„Na to nepotřebuju být doktor. No tak se podívej sama.“ Dotkl se chlapcovy nohy.

Hoch zasténal.

„Musí spát u krbu,“ upozornil Rafael.

„To je vyloučené,“ odvětila Agnete. „Snad vám nemusím vysvětlovat, co by se Eloise a mně stalo, kdyby ho tu objevili.“

„Matko…,“ vmísila se do hovoru Eloisa.

„Buď zticha!“ Agnete hněvivě udeřila plochou dlaní do stolu. Mlčky se zadívala na Mikaela a svraštila čelo. Nakonec na něho hrozivě namířila ukazovák. „Jakmile se setmí, vylezeš sem nahoru a uložíš se tady…“ Ukázala na místo za kruhovitým krbem, kam nebylo vidět, ani když někdo otevřel dveře. „A ty už ani necekneš, jasný?“

„Děkuju, matko!“ zvolala Eloisa.

„Neměl by spíš poděkovat on?“ zeptal se stařec a pobaveně povytáhl obočí.

„On nemluví,“ prohlásila Eloisa.

„Je němý?“

„Ne, ale kdyby mluvil, zvencnul by se z toho,“ zopakovala matčin výrok, ačkoli neporozuměla jeho významu.

Starý muž uchopil Mikaela za rameno a přitáhl si ho k sobě. „Dobře mě poslouchej, chlapče,“ řekl.

„Zanedlouho, jakmile budeš připravený, se setkáme na ulici. Musíš předstírat, že se mě bojíš. Mám totiž špatnou pověst. Lidé si povídají, že kradu děti a prodávám je.“ Stařec mávl rukou a přimhouřil těžká víčka. Vytáhl z opasku velký nůž a položil ho na stůl. „Vím, kdo jsi. Agnete mi důvěřuje. A já jí rád pomůžu. Budu tedy předstírat, jako že jí tě prodávám, a ona že si tě ode mě odkupuje. Rozumíš?“

Mikael se kupodivu starce nebál. Beze slova přikývl.

„Velmi dobře,“ pokračoval Rafael. „Nejjednodušší historky jsou vždy nejvěrohodnější, zapamatuj si to. Kdo jsi byl, než jsem se tě ujal? Kde jsi žil? Cos dělal? Kdo byli tvoji rodiče?“

Mikael nevěděl, co má na to odpovědět.

Eloisa zvědavě přistoupila blíž, jako by Rafael vyprávěl nějaký příběh.

„Abys nic nepopletl, bude nejlepší, když si vůbec na nic nevzpomeneš,“ prohlásil starý muž.

„Nemůžeš na žádnou z těchto otázek odpovědět, protože se na nic nerozpomínáš. Narazil jsem na tebe, když jsi bez paměti a s ošklivou ránou na hlavě bloudil lesem nahoře u Lomsattelu. Možná tě kopl kůň nebo ti ji způsobil nějaký lapka, to se nikdy nedozvíme, protože si na svůj dřívější život prostě nevzpomínáš.“

Mikael se na něho bezvýrazně podíval.

„Dej mi nějaké znamení, jestli jsi mi porozuměl,“ požádal Rafael a zatřásl chlapcem.

Ten skoro nepostřehnutelně přikývl.

„Nevypadá zrovna moc chytře,“ prohodil Rafael k Agnete.

„Nejspíš opravdu moc fištrónu nepobral,“ odpověděla. Rafael na Mikaela mlčky zíral.

„Copak mu nezůstala jizva?“ nadhodila Eloisa.

„Zato tvoje dcera je bystrá dívka,“ poznamenal muž směrem k Agnete.

„Začneme?“

Agnete vstala, stoupla si za Mikaela a pevně mu sevřela hlavu. Rafael uchopil velký nůž a udělal chlapci na čele hlubokou půlkruhovou řeznou ránu táhnoucí se od vlasů až těsně nad levé obočí.

Mikael zasténal. Krev mu pomalu stékala do očí. Eloisa si polekaně zakryla rukou ústa.

„Vyřízeno,“ prohlásil Rafael a otřel čepel do své kožené zástěry. „Teď budeš mít jizvu, která potvrdí naši historku.“ Otočil se k Agnete. „Ty víš líp než já, čím se musí takové zranění natírat, aby se vyléčilo.“

„Otři si krev,“ řekla Agnete Mikaelovi a podala mu vlhký šátek.

„A chvíli ho ještě drž přitisknutý na čelo.“

Eloisa mu chtěla pomoct, ale Agnete ji zadržela.

„Ne. To musí udělat sám.“

Mikael cítil, jak ho rána pálí. Na okamžik ho napadlo, že ta bolest mu není nepříjemná. Připadala mu velmi skutečná a živoucí.

„Ještě něco, chlapče,“ ozval se Rafael hlubokým hlasem. „Odteď máš před sebou dvě cesty. Můžeš proklínat osud, protože tě oloupil o rodiče, tvé knížectví a veškeré poklady a majetky, v podstatě o všechno, co jsi kdy měl… nebo můžeš osudu děkovat, že jsi ještě naživu.“ Stařec se na něho pronikavě podíval. „A podle toho, kterou z těchto cest si vybereš, takovým budeš člověkem. Obě se od sebe odlišují jako den a noc a předurčují dva zcela rozdílné životy.“ Když domluvil, zvedl se a beze slova vykročil ke dveřím.

„Děkuju vám, Rafaeli,“ rozloučila se Agnete.

Stařec se na prahu ještě zastavil. „V Dravocniku se povídá, že rebelové odpovědní za krveprolití na hradě byli zabiti… Že je pán z Ojsternigu nechal zmasakrovat v rokli u Joffu.“

Agnete přikývla.

„Ale každý tu ví, že to nebyli rebelové,“ dodal starý Rafael a zmizel ve tmě.

„A taky už víme i to, kdo je náš nový lenní pán,“ zabručela Agnete. Zavřela dveře, vzala Mikaelovi z ruky šátek a pevně mu s ním obvázala čelo. „A teď se vyspi,“ utrousila.

Mikael si bez jediného slůvka odporu lehl.

Eloisa vyndala své filcové vlněné rukavice a chtěla mu je podat.

„Ne,“ odmítla Agnete.

„Ale ano,“ opáčila bez váhání Eloisa.

„Řekla jsem ne!“ zopakovala hrozivě matka.

„Pokud si je nesmí navléct, hodím je do ohně,“ prohlásila dcera a vrhla na matku zlostný, odhodlaný pohled.

Porodní bába ho mlčky opětovala. Pak se otočila a natáhla se na své lůžko. „Jdi už spát.“

Eloisa hodila rukavice Mikaelovi. „Dělej, navleč si je!“ obořila se na něho.

Mikael rukavice uchopil a vklouzl do nich.

„Ty jseš opravdu trumbera,“ povzdechla si Eloisa a lehla si k matce.

Vnásledujících nocích spal Mikael vedle krbu. Večer, když se setmělo a už nehrozilo, že někdo zaklepe na dveře, Eloisa otevřela průlez a pustila ho do místnosti. Chlapec se pak tiše posadil do kouta a čekal na večeři, zatímco Agnete a Eloisa jako všichni venkované po práci na polích lenního pána ještě šily čepice z veverčích ocásků, splétaly opasky z tenkých proužků kůže nebo vyráběly filcové boty, které pak buď samy nosily, nebo prodávaly. A před rozedněním, když zvon vyzváněl na ranní liturgii, naplnil Mikael pánev žhavým uhlím a vrátil se do úkrytu, kde pak strávil celý den.

Rukavice, které mu dala Eloisa, zmírnily bolest v prochlazených rukách. Otoky na nohou se ztratily a chlapec postupně získával zdravější barvu v obličeji.

Večer, když se Mikael vyškrábal z úkrytu, Agnete už ve velkém moždíři připravovala z různých řas a řebříčku pastu zastavující krvácení. Eloisa ji natřela na ránu a nakonec na ni přiložila tenký pruh vrbové kůry.

Když byl Mikael sám, přes den, kdy Agnete a Eloisa s ostatními nevolníky pracovaly na pšeničných nebo žitných polích, občas se ho zmocnil strach nebo hrozilo, že podlehne skličujícím obrazům smrti. To si pak vždycky tiskl ruku na ránu tak silně, až ho zranění rozbolelo. Ten pocit ho zase vrátil zpátky na zem, do reality. Vypadalo to, jako by se zásluhou bolesti vzpamatoval, když hrozilo nebezpečí, že se sám sobě ztratí.

Mezitím s každým dnem sílilo jeho přátelství s Hubertem. Jakmile u něho myš s neklidně větřícím čumáčkem našla teplo a zbytky potravy, vyprávěl jí všechno, s čím by se nikomu jinému nikdy nesvěřil – ano, ani sám sobě.

Jednou večer zahlédl, jak Agnete zabila myš, která se mihla podél stěny chýše. Když příští den hladil Huberta, vysvětloval mu: „Můžeš teď být smutný, protože Agnete usmrtila tvého otce, nebo šťastný, že nesprovodila ze světa tebe. A podle toho, jak k tomu přistoupíš, budeš buď hlupák, nebo skvělý chlapík. Aspoň si myslím, že to tak je. Každopádně bys neměl chodit Agnete na oči, nebo tě zabije, to je jasné.“

Po deseti dnech se na ráně vlivem hojivé pasty vytvořil tvrdý svědivý strup.

„Když si ho seškrabeš, budeš mít ještě větší jizvu,“ upozornila ho večer Eloisa, když si strup prohlédla ve svitu svíčky. „Podívej se, tohle byla jen nepatrná řezná rána, ale já jsem si strup seškrabala, než stačil sám od sebe odpadnout,“ vysvětlovala mu a přitom si vyhrnula sukni na noze a ukázala mu jizvu nad kolenem.

„Okamžitě shrň tu sukni!“ vyhubovala ji hned matka.

Eloisa ji neochotně poslechla. Pak položila ruku Mikaelovi na čelo.

„Teď zatni zuby,“ řekla a nehtem odhodlaně seškrábla strup. Rána začala okamžitě krvácet.

Mikael se bolestně ušklíbl a tázavě na dívku pohlédl.

„Musíš mít přece velkou jizvu, trumbero,“ objasnila Eloisa s úsměvem, zatímco mu znovu natírala čelo hojivou mastí z moždíře.

Později, když Mikael zase ležel vedle krbu, zašeptal Hubertovi, který se mu schoval ve vestě: „Zůstaň tady, ale ať tě ani nenapadne vystrčit čumáček… trumbero.“

„S kým to mluvíš?“ zeptala se ho Eloisa. Mikael neodpověděl.

„Matko, on mluví sám se sebou,“ upozornila vzápětí Agnete. „Nepomátl se náhodou?“

„Už konečně spi, dítě, jestli nechceš, abych ti zakroutila krkem,“ zněla Agnetina odpověď.

Eloisa se tiše zasmála a pak řekla: „Dobrou noc, Mikaeli.“ Mikael mlčel jako zařezaný.

O týden později se znovu vytvořil strup.

„Teď zatni zuby,“ vyzvala ho znovu Eloisa a zvedla ruku k chlapcovu čelu. Mikael však instinktivně ucukl a seškrábl si strup sám.

„Ty si to přece nesmíš takhle odstraňovat. Proč jsi to udělal?“ zavrtěla Eloisa nechápavě hlavou.

Neodpověděl. Cítil se zmateně. Chtěl na ni udělat svou odvahou dojem, ale nejspíš zase něco zpackal.

„Proč jsi to udělal?“ opakovala rozčileně Eloisa.

Mikael cítil, jak mu z čela stéká krev, ale bylo to jen pár kapek hustých jako med. V přítomnosti téhle dívky si pořád připadal jako hlupák. Zadíval se jí na černé ruce. „Protože jsi špinavá,“ odpověděl zaslepený hněvem. „Copak se nikdy nemyješ?“

Eloisa o půlkrok ustoupila, jako kdyby jí uštědřil políček. Oči se jí zúžily a stiskla rty, které se jí viditelně rozechvěly; zároveň se jí rozšířilo chřípí. „Ty jseš ale hlupák!“ zakřičela na něho a vyběhla ven.

„Co se to tady děje?“ zajímala se Agnete, která před chýší sekala dříví.

„Nic,“ opáčila Eloisa. „Ten kluk je trouba!“

„No dobře,“ odpověděla Agnete. „Dej mu polévku, ale měla by být horká.“

„Ne! Já ho nenávidím! Pro mě za mě ať třeba chcípne hlady!“ Agnete vešla do chýše, zatímco její dcera zůstala se vzdorovitě zkříženými pažemi a zády ke dveřím stát venku. Mikael působil zmateně a rána mu pořád krvácela. Agnete přistoupila k plotně, nalila dvě naběračky polévky do misky a podala ji chlapci. Poté mu nabídla kousek slaniny, půlku cibule a krajíc chleba. Nakonec postavila moždíř s hojivou pastou vedle krbu. „Dnes večer si to natři sám. Eloisa ti to asi neudělá.“

„To by mě nenapadlo ani ve snu!“ přisvědčila dívka, která za chvíli neochotně následovala matku do chýše.

„Tentokrát jsi mu ale ten strup už nemusela odloupnout,“ poznamenala Agnete.

„Proč bych ho taky odstraňovala? To přece udělal ten hlupák sám!“ Agnete se zadívala na Mikaela.

„Najez se a potom si to natři pastou.“

Přistoupila ke stolu. „A ty sem pojď taky, Eloiso.“

„Ne!“

„Nepřeháněj to, nebo se neudržím!“ Eloisa si mrzutě sedla na své místo.

Agnete pro ni odlomila kus chleba. I ona měla špinavé ruce. Eloisa se na ně podívala a cítila, jak jí po tváři stéká slza. Příkře se podívala na Mikaela, který na ni zíral jako zpráskaný pes. „Co čumíš, troubo?“ obořila se na něho zlostně.

Chlapec sklonil hlavu.

Matka a dcera mlčky večeřely. Pak šly obě spát.

Mikael se cítil ještě osamělejší než předtím. A poprvé zašeptal do nočního ticha: „Dobrou noc, Eloiso.“

Následující ráno mu Agnete přinesla snídani k poklopu.

Mikael byl zklamaný. Eloisa se tedy na něho pořád zlobí. Otvor nad ním se zavřel a zanechal ho ve tmě.

Najednou slyšel, jak Agnete vykřikla: „Cos to udělala, nešťastnice?“

„Dej mi pokoj, matko!“ ohradila se rozčileně Eloisa.

„Co tě to jenom napadlo? Panebože!“

Mikael zneklidněl. Pokusil se otevřít průlez, aby se podíval, co se v místnosti děje, ale Agnete na něj posunula těžkou truhlici.

„Eloiso, okamžitě sem pojď!“ zvolala Agnete.

„Ne!“ zakřičela zvenčí Eloisa.

„Bože můj!“ To byla poslední věta, kterou Mikael slyšel od Agnete. Pak se zabouchly dveře a rozhostilo se ticho.

Když Mikael večer vylezl z úkrytu, stála před ním Eloisa a vyzývavě se na něho usmívala. Krátké blond vlasy jí zářily. Měla dokonale čistý obličej a modré oči se jí třpytily jako dva vzácné drahokamy. Její narůžovělé rty se leskly jako broskvičky.

Mikael na ni zíral s otevřenými ústy.

„Co se děje, trumbero?“ zeptala se se spokojeným úsměvem, když si v jeho očích všimla nelíčeného údivu. „Pojď, ošetřím ti tvou ránu,“ pokračovala, jako by se nic nestalo, ale přitom mu přehnaně mávala čistýma rukama před očima. Pod nehty nebylo ani stopy po nečistotě.

Mikaela napadlo, že je to ta nejkrásnější dívka, kterou v životě spatřil. A okamžitě se začervenal.

Zatímco mu Eloisa nanášela na zranění pastu, které se teď mělo zahojit už potřetí, nedokázal z ní spustit oči. Vyhýbal se jejímu pohledu, když se na něho podívala, a pokaždé ještě víc zrudl. Bylo to pro něj skoro vykoupení, když se všichni uložili ke spánku.

Až na pár příkrých slov na adresu dcery Agnete celou dobu mlčela a s ponurým výrazem seděla u stolu, o který se opírala lokty. Než sfoukla svíčku, utrousila: „Pořádně se přikryj, nešťastnice.“

Eloisa do tmy zašeptala: „Dobrou noc, trumbero.“

Mikael se usmál.Už se jí chystal odpovědět,když vtom Eloisa zakašlala.

„Co je s tebou, dítě?“ zeptala se Agnete ustaraně.

„Nic, matko,“ odpověděla Eloisa, ale za chvíli opět zakašlala. „Je mi nějak horko…“

Agnete se prudce posadila, znovu zapálila svíčku a položila dceři ruku na čelo.

„Vždyť celá hoříš!“ zasténala. Vyskočila, popadla šátek, vyběhla ven a nabrala trochu sněhu. Potom ho dceři položila na čelo.

Mikael si všiml, že Agnete vypadá velmi ustaraně.

Eloisa neustále kašlala. Jeden záchvat s ní zatřásl tak, že se div nezalkla.

Mikael se také posadil a ve světle svíčky viděl, že se Eloisa chvěje.

„Dítě… dítě moje…!“ bědovala ustrašeně Agnete. „Proč? Proč jsi jenom udělala takovou hloupost?“

„Chtěla jsem… být čistá… jako ti vznešení lidé…,“ zašeptala Eloisa mezi dvěma záchvaty kašle.

„Pane na nebi!“ rozčílila se Agnete. „Vznešení lidé mají krby velké jako domy, matrace z vlny nebo husího peří, vlčí a medvědí kožešiny. My máme jen vlhké slamníky, tenké deky a díry ve střeše…“

„Chtěla jsem… být čistá,“ opakovala Eloisa stále slabším hlasem.

„Ty jsi čistá!“ zvýšila hlas Agnete. „Záleží na tom, je-li někdo čistý nebo nečistý uvnitř. Slupka přece není na plodu to nejdůležitější.“ Zoufale zavrtěla hlavou. „Jak tě jen mohla napadnout taková…?“

Větu však nedokončila. Jako fúrie se rozzuřeně otočila k Mikaelovi a hrozivě na něho namířila prst; vstala a přistoupila k němu. „Ty…“

Mikael nechal Huberta tajně vyklouznout z vesty a doufal, že si Agnete myši nevšimne.

„Ty!“ zdůraznila znovu žena, když stanula těsně před ním a hrozivě mu mávala prstem před očima.

„Cos jí namluvil? Jaké brouky jsi jí nasadil do hlavy? Mýt se! Kdybys radši držel jazyk za zuby, protože když promluvíš, přivoláváš jen samé neštěstí!“ Jakmile jí z úst vyklouzlo slovo „neštěstí“, ustaraně se otočila k dceři a pokřižovala se. Potom se znovu obrátila k Mikaelovi a zvedla ruku, aby mu uštědřila políček.

Chlapec polekaně zalezl do rohu místnosti.

Agnetina ruka strnula ve vzduchu a chvěla se jako napnutá šňůra. Následoval rychlý pohyb, kterým uchopila Mikaela za ucho a zatáhla za něj tak silně, až chlapce postavila na nohy. „Modli se!“

zakřičela, dovlekla ho k Eloisině lůžku a mrštila jím na podlahu. „Kleknout a modlit se!“ obořila se na něho.

Mikaela sevřel velký strach. Teď, když viděl Eloisu zblízka, povšiml si, že její obličej je mnohem bledší než obvykle a že se jí na čele perlí kapky potu. Její nádherné modré oči jako by se najednou zakalily.

„Modli se, ať moje dítě neumře!“ Agnetin hlas se zlomil do hrdelního výkřiku, kterým vykypěl napovrch veškerý její vztek a strach. Hrozivě zamávala pěstí před chlapcovým obličejem. „Teď už konečně koukej promluvit, nebo to z tebe vymlátím, jako že je Bůh nade mnou!“ Sklonila se k němu a zasyčela: „Modli se!“

Mikael ztěžka polkl, ale nevypravil ze sebe ani hlásek.

„Tak dělej!“

Chlapec se potichu rozplakal. Hrdlo měl jako sešněrované. Eloisa pořád kašlala a na těle jí vyrazil ledový pot.

„Jestli zemře…“ Agnete nedokázala větu dokončit.

Mikael otevřel ústa, která však byla stále němá. Upřeně hleděl Eloise do očí, z nichž se vytrácel lesk.

„Bože, nedopusť, aby mou vinou zemřela. Řekni to!“ zakřičela Agnete a zatřásla jím.

Mikael otvíral a zavíral rty jako ryba na suchu, ale bez jediného slůvka.

„Vezmi si radši mě! Řekni to!“ zaječela Agnete.

Avšak Mikael jen vytřeštil oči a strnule civěl na Eloisu.

Agnete ho odstrčila. „Kliď se odsud!“ V očích se jí zračil nevýslovný strach. „Moje dcera je stokrát hodnotnější než ty, i když není žádná princezna…“ Usedavě se rozplakala a se vzlykotem se zhroutila na podlahu; čelo si opřela o lůžko nemocné dcery.

Eloisa horečnatě blouznila.

Oba setrvali u nemocné dívky až do svítání.

„Koukej padat dolů!“ vyzvala Agnete Mikaela. „A hlavně nepřivolej žádnou další pohromu!“

Mlčky sešplhal průlezem. Srdce mu bušilo jako zvon. Celý den poslouchal, jak pořád přicházejí a odcházejí lidé. Ženy vzlykaly, muži se bezradně pokoušeli Agnete utěšit. Jedna stařena přinesla hořcový nálev, jiná zase čaj z vrbové kůry. Třetí se domnívala, že by si Eloisa měla lehnout do sněhu – pak buď rychle zemře, nebo horečka pomine.

Mikael slyšel, jak Agnete zoufale pláče a pořád dokola mumlá: „Všemocný Bože, neber mi i ji… Neber mi i ji…“

Eloisa v horečnatém stavu pořád blouznila.

Večer zaklepal na dveře farář z kaple Panny Marie Sněžné.

„Ne, otče, to ne!“ zabědovala Agnete.

„Měla by ses připravit na vše, ženo,“ pronesl farář. „A bude jen dobře, svěříme-li tuto dívku našemu Pánovi, aby žila na věčnosti.“

Mikael slyšel zaskřípání dřevěné podlahy. Farář si asi klekl. Vypadalo to, že Agnete je na konci sil.

Neustále jen bezmocně sténala:

„Ne… ne… ne…“

Kněz spustil monotónním hlasem, který tak často uděloval svátost Posledního pomazání: „In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti, extinguatur in te omnis virtus diaboli per impositionem manuum nostra rum, et per invocationem gloriosae et sanctae Dei Genitricis Virginis Mariae, ejusque inclyti Sponsi Joseph, et omnium sanctorum Angelorum, Archangelorum, Martyrum, Confessorum, Virginum, atque omnium simul Sanctorum. Amen.“

„Ne… ne… ne…!“ vzlykala Agnete.

Prkna znovu zavrzala. „Jen odvahu,“ ozval se kněz a vzápětí vyšel ze dveří.

Zase zůstali sami.

Mikael otevřel průlez a klekl si vedle Agnete. Zdálo se, že si ho žena vůbec nevšimla.

Eloise se na čele, víčkách, rtech a uších leskl svěcený olej. Dýchala už jen velmi slabě.

Mikael otevřel ústa a zase je zavřel. Pak je opět otevřel a zaťal pěsti.

„Bože…,“ vypravil nakonec tiše ze sebe, „vezmi si mě… Vezmi si mě, ale nedopusť, aby Eloisa umřela.“

Agnete se k němu otočila a chvíli na něho udiveně zírala. Při pohledu na chlapce se v ní uvolnil poslední zbytek bolesti, kterou si ještě uchovala ve svém nitru, a otřásla se křečovitým pláčem.

Mikael nenašel odvahu se jí dotknout. Bál se, že by ho udeřila. Místo toho ji zatahal za cíp sukně.

„Už žádné mrtvé, Bože,“ řekl. „To stačí…“ Zadíval se na Eloisu, která se horečnatě třásla. Sundal si rukavice, které mu chránily ruce před chladem, a navlékl jí je. „Už žádné mrtvé, Bože…“

Mikael ani Agnete se celou noc nehnuli z místa.

Ráno Eloisa otevřela oči. Byla při vědomí – a měla to nejhorší za sebou. Horečka ji neporazila.

Agnete se znovu usedavě rozplakala a objala dceru. „Tohle mi už nikdy nedělej, dítě! Už nikdy!

Slib mi to!“

„Slibuju…,“ odpověděla Eloisa skoro neslyšně.

„Odpřisáhni to! Přísahej, nebo tě vlastnoručně zabiju!“

„Přísahám, matko…“ Eloisa si všimla rukavic a podívala se na Mikaela, který na ni vyděšeně zíral.

Pak se jí na rtech objevil sotva viditelný náznak úsměvu. „Trumbero!“

Toho rána Mikael konečně prolomil mlčení a začal s Agnete a Eloisou mluvit.

Jednou večer, když ukousl kousek chleba a tajně ho podstrčil Hubertovi, sebral veškerou odvahu a oslovil Agnete: „Dobrá ženo, mohl bych…“

„Ty chceš ještě něco jíst?“ odtušila příkře Agnete. „Odpověď zní ne.“

„Chtěl jsem jen říct… Dovolila byste mi, abych měl u sebe… jednoho… jednoho přítele?“

„Přítele?“ podivila se Eloisa.

„Jakého přítele?“ zeptala se nedůvěřivě Agnete.

Mikael se začervenal a srdce se mu strachem hlasitě rozbušilo. „No… tedy, je to… myš.“

Agnete se na něho mlčky upřeně zahleděla. Byl to nekonečný pohled. Eloisa se podívala na matku.

„Prosím, dobrá ženo…,“ naléhal Mikael.

„Myš.“ Agnete svraštila čelo. „Ty ses spřátelil s myší?“ Eloisa vyprskla smíchy.

I Agnete se hlučně, svým neopakovatelně obhroublým způsobem rozesmála. Pak zavrtěla hlavou.

„Ach chlapče…“

„Prosím, dobrá ženo, hlavně to neodmítejte!“ Agnete vrhla kradmý pohled na dceru.

„Vždyť jsem ti říkala, že je trochu na hlavu,“ připomněla dívka a šťastně se usmála.

„A jak je na tom člověk, který se uprostřed zimy myje, protože mu nějaký hlupák nasadil brouka do hlavy?“ odtušila Agnete.

Eloisa se uraženě ušklíbla. Neuniklo jí, že Mikaelovi zaškubaly koutky úst. „Jsi hlupák!“ utrhla se na něho.

„Už toho oba nechte!“ vložila se do toho Agnete. „A kde jako je ten tvůj přítel?“

Mikael strčil ruku pod vestu, uchopil myš, položil si ji na dlaň a oběma ji ukázal.

Když se Eloisa přiblížila, Hubertus polekaně vklouzl do Mikaelova rukávu. Pak vystrčil čumáček a polekanýma očkama se zadíval na dívku.

„Jmenuje se Hubertus,“ poznamenal Mikael. Agnete pořád mlčela.

„Prosím, dobrá ženo…“

„Tak se na něčem domluvíme, chlapče,“ ozvala se konečně Agnete.

„Když mi přestaneš říkat dobrá ženo, tak tu myš… hned teď… na místě nezabiju.“

„A jak vám mám říkat?“

„Jmenuju se Agnete. Pro všechny.“

„Dobře,“ souhlasil. „Můžu si ho tedy ponechat?“ Agnete nepatrně přikývla.

„A neusmrtíte ani jeho příbuzné, že dobrá… Agnete?“ ujišťoval se Mikael.

„No to jsem se snad přeslechla,“ ušklíbla se Agnete. „To mě opravdu vážně prosíš, abych ušetřila myši, které požírají moje žito, sýr a…“

„Je to jeho rodina,“ upozornil ji Mikael.

„Měla jsi pravdu, dcero,“ potvrdila Agnete. „Skutečně je padlý na hlavu.“ Podívala se na Mikaela a namířila na něho ukazovák. „Já tady nebudu živit žádné myši, chlapče. Dovolím ti, aby sis tuhle jednu ponechal. Tuhletu. Ostatní by měly být dost chytré na to, aby mi nelezly na oči, jestli chtějí zůstat naživu.“

„Ale…“

„Není žádné ale,“ odmítla energicky Agnete. „A ty by ses měl raději zamyslet nad tím, podle čeho tu tvou… myš poznám, jinak ji zabiju taky. A pověz jí, aby nestrkala čumák do mého jídla.“

Mikael zíral před sebe jako hromádka neštěstí.

Eloisa si odstřihla červený kožený proužek ze sukně. „Tumáš, vem si to. To něco vydrží. Uvaž mu to kolem krku.“

Mikael vzal tkaloun a upevnil ho Hubertovi na krk. Podíval se na Agnete a řekl: „Děkuju.

A kdybyste si ještě jednou promyslela tu věc s jeho rodinou…“

„Měla jsem tě raději, když jsi byl němý,“ poznamenala Agnete, krátce si povzdechla, zavrtěla hlavou a nevěděla, jestli má na to znovu reagovat. Nakonec lítostivě rozpřáhla paže. „Poslyš, pokud jde o tu rodinu, je mi to moc líto. Ale tohle jsou myši. A já myši zkrátka zabíjím. Tím je věc vyřízená.“

Mikaelovy oči se naplnily slzami. Pevně stiskl rty.

„Najez se,“ vybídla ho Agnete a přistoupila ke stolu. „Eloiso, i ty se pojď najíst.“

Eloisa upřeně hleděla na myš, která si teď už dodala odvahy, vylezla z Mikaelova rukávu a zvědavě se vyškrábala zpátky na jeho dlaň. „Eloiso, jasně jsem řekla, že se máš posadit ke stolu,“ zdůraznila Agnete. „Tos ještě nikdy neviděla myš?“

Eloisa váhavě vystrčila prst.

Myš zatáhla hlavu a chtěla zase zmizet, ale Mikael rychle sevřel ruku a opatrně zvířátko podržel.

Eloisa pohladila Huberta po chundelaté hlavičce a usmála se. Potom vzhlédla k Mikaelovi.

„Hubertus se k ní vůbec nehodí,“ prohodila. „Ty prostě neumíš vybírat jména.“

Mikael pokrčil rameny a otevřel ruku, ale myš neutekla.

Eloisa k ni znovu natáhla prst. Myš se vztyčila na zadní tlapky, uchopila špičku prstu mezi přední tlapky a očichala ho. Eloisa se zasmála.

„Je roztomilý, že?“ otázal se šťastně Mikael.

„Ale já jsem se smála tomu, že jsi opravdu trumbera,“ upřesnila uštěpačně Eloisa. „Je to samička!

A tys jí dal chlapecké jméno!“

Mikael se na ni zaraženě podíval. Eloisa se zvonivě rozesmála a znovu se posadila ke stolu.

Příští den se Mikael Eloisy zeptal: „Podle čeho se pozná, že Hubertus je samička?“

„Ty o tom fakt nemáš ani nejmenší tušení, že?“ opáčila dívka. „Jsi opravdu hloupý.“

Když pro Mikaela znovu nastal čas, aby se schoval ve sklepním úkrytu, Agnete viděla, jak otáčí myš v ruce sem a tam a pozorně si prohlíží její bříško. „Chlapče, jestli se nenaučíš bránit, bude mít Eloisa nad tebou pořád navrch!“ prohodila s hrdým úsměvem. „Vždyť jsem ti říkala, že moje dcera je stokrát hodnotnější než ty, ačkoli není princezna.“

„Ale… podle čeho poznala, že Hubertus je samička?“ zeptal se Mikael i jí.

Agnete se rozesmála tak, až se plácala rukou do stehna. „Ale ona to vůbec nepoznala. Jen ti to namluvila, ty trumbero!“ Zasmála se ještě hlasitěji a zavřela průlez.

Když Mikael osaměl, ještě chvíli zaraženě hladil myš. Znenadání se usmál. „Jseš sameček, vždyť jsem to věděl. A Hubertus se k tobě hodí skvěle, neposlouchej ji.“

V následujících dnech si Eloisa zvykla na to, že má nechat trochu jídla i pro Huberta.

„Vůbec jsem nevěděla, že je možné spřátelit se s myší,“ přiznala se jednou večer ve vší nevinnosti Mikaelovi.

„A já jsem nevěděl, že ses nesměla mýt…,“ přiznal Mikael. Upřeně se na ni zadíval a zasnil se, když si vybavil, jak krásně vypadala. Vzápětí zrudl.

Eloisa se také začervenala, štípla ho do boku a spěšně se vrátila ke stolu.

Bylo to poprvé, co ji Mikael viděl v rozpacích.

Mezitím zima postupně vyklízela místo blížícímu se jaru. Ledový chlad uvolnil své štiplavé sevření.

Teplo z pánve s rozžhaveným uhlím, kterou Mikael každé ráno naplňoval, vydrželo s každým dnem o něco déle. Mikael někdy přitiskl chodidla k teplé pánvi a cítil, jak se po celém těle blaženě chvěje.

Zimomřivým chladem strnulé svaly se uvolnily a zcela se oddaly tomu neznámému pocitu.

Poté začaly bouře ohlašující jaro.

Jedné noci nečekaný silný hrom otřásl chýší a ze střechy se snesla sprška prachu a slámy. Ve svitu následujícího blesku Mikael viděl, jak Eloisa vyskočila z postele. Za chvilku ležela vedle něho, zatímco chýše se chvěla pod silným hromobitím.

„Nemusíš se ničeho bát,“ ozvala se Eloisa nejistým hlasem. Následoval další blesk doprovázený zuřivým zahřměním, tak blízko, jako by udeřil přímo přede dveřmi.

Eloisa sebou polekaně škubla a potlačila výkřik. Objala pažemi Mikaela a přitiskla se k němu.

„Nemusíš se ničeho bát,“ zopakovala roztřeseným hlasem. „Prostě se ke mně jen přitiskni; uvidíš, že to přejde.“

Mikael opatrně položil ruku na její rameno. Dívka mu přitiskla hlavu na hruď.

Oba zůstali nehybně ležet a čekali na další zahřmění.

Za nějakou dobu uslyšeli, jak Agnete ospale volá: „Eloiso, vrať se do postele.“

Eloisa se uvolnila z Mikaelova sevření a vklouzla zpět na své lůžko.

„Přestaň se ochomýtat kolem toho mladíka,“ napomenula ji potichu Agnete.

„Matko,“ namítla šeptem Eloisa, „proč mu nikdy neřeknete jeho jménem?“

„Spi už,“ odbyla ji matka, ale její hlas zněl trochu smutně.

Následující den Mikael jako vždy poslouchal kroky Eloisy a Agnete mířící ke dveřím.

„Protože si ho nechci moc oblíbit,“ zaslechl najednou slova Agnete, jako by si tuto větu dlouho nechávala pro sebe.

„Co tím myslíte, matko?“ vyptávala se nechápavě Eloisa.

„Neoslovuju toho mladíka jménem, protože si ho nechci moc oblíbit,“ vysvětlila Agnete, ale z jejího hlasu bylo slyšet tupou bolest. „Už jednou mě smrt připravila o dítě. A kdyby si odvedla i tohoto chlapce, nechci už prolít ani jedinou slzu.“

Vzápětí dveře zapadly do zámku.

Mikael se skoro až překotně rozběhl ke svému kavalci a schoval se pod dekou. Polévku nechal bez povšimnutí stát a celý krajíc chleba dal Hubertovi. Zatímco myš lačně ohlodávala ten obrovský poklad, cítil Mikael na hrudi takovou tíseň, že ho div nepřipravila o dech.

Když se Agnete a Eloisa vrátily v době večerní pobožnosti domů, byl Mikael tak vyčerpaný, jako by celý den běhal. Přitom však neudělal ani krok.

Vyšplhal ze sklepního úkrytu, natáhl se na lůžko vedle krbu a tam také neochotně pojedl, aniž přitom pronesl jediné slovo. Později, když se už rozhostila velmi temná noc, zašeptal se slzami v očích: „Já nechci umřít. Panebože, nedopusť prosím, abych umřel.“

A potom, krátce před svými desátými narozeninami, si poprvé opravdu niterně uvědomil, že je naživu. Zachvěl se po celém těle a dotkl se ho, jako by ho teprve nyní objevil.

Uchopil Huberta do ruky, pohlédl na něho a odhodlaně prohlásil: „Budu žít.“

„Zase nic, Vaše Jasnosti,“ hlesl se skloněnou hlavou a rozechvělým hlasem Mitija, obrovský správce železnorudého dolu v Dravocniku.

Kníže z Ojsternigu zaťal kostnaté prsty do opěradla křesla ve velkém sále „Železného paláce“, jak nazýval své sídlo v hornické vesnici. Hrad jeho otců se vypínal na kopci za klášterem. Velký bulmastif s tygrovanou srstí, který ležel vedle křesla, tiše zavrčel, ale přitom se ani nepohnul.

Ojsternig se zvedl.

Mitija měl pohled stále uctivě sklopený k zemi.

Jeho kníže přistoupil k jednomu z úzkých lomených oken a vyhlédl ven. V nejlepších dobách dolu, když skýtal práci více než čtyřem stům mužům, rostly ve vesnici Dravocnik dřevěné domy jako houby po dešti. Těsně namačkané jeden na druhý zaplnily ulice a náměstí. Ale to bylo kdysi, před mnoha lety, když zdejšímu knížectví panoval Ojsternigův praděd. Dnes už mnoho těchto domů bylo vylidněných a zchátralých. Obyvatelé Dravocniku tento vývoj ještě urychlovali tím, že si dřevem z opuštěných staveb vyspravovali své vlastní domovy. Nejvýnosnější hematitové žíly v dole už byly vytěžené a pátrání po dalších zásobách nevedlo dosud k žádnému výsledku, jak právě nahlásil Mitija.

Ojsternig dál klouzal pohledem po ulici a domech. Stejně jako lidé a zvířata byly i všechny stavby nepřirozeně zarudlé prachem, který vznikal drcením nakutaných balvanů před tavbou, při níž se hematit oddělil od zbývající horniny; zároveň bylo všechno začernalé od sazí z rašeliny, která se pálila při výrobě ocelové slitiny. Díval se na vesnici, která kdysi učinila jeho rodinu bohatou a mocnou a přitahovala zbrojaře ze všech koutů císařství. Oheň hořel ve výhních ve dne i v noci a přinejmenším pro půlku Evropy se tu vyráběly meče, nože, bojové sekyry a nářadí pro řemeslníky.

Ojsternig s pohledem upřeným na Dravocnik si vztekle pomyslel, že on sám si toho bohatství nikdy pořádně neužil. Přemítal, že nejdřív jeho praděd a po něm děd a otec veškerý majetek prohýřili a jemu nezanechali nic kromě vyprávění o někdejším přepychu. Pozorně si prohlížel zchátralé domy a špinavé vychrtlé obyvatele a plný zloby vzpomínal na své předky. Choval v sobě neovladatelnou nenávist vůči příbuzným, kteří měli víc štěstí než on jenom proto, že je osud přivedl na svět před ním.

Tihle „upíři“, jak je nazýval, vysáli vesnici, aniž svému nástupci cokoli – tedy kromě dluhů – zanechali.

Otočil se k Mitijovi. „Chceš mi tím říct, že už nepotřebuji správce dolů?“ zeptal se ho chladně.

Mitija zatáhl hlavu ještě hlouběji mezi široká ramena. Měl ženu a tři děti. Kdyby ho kníže vyhnal, nejspíš by nepřežili. „Najdu novou žílu, i kdybych ji měl vyhrabat vlastníma rukama a sedřel si přitom prsty do krve,“ slíbil zlomeným hlasem.

Ojsternig se na něho mlčky zahleděl.

Ticho trvalo tak dlouho, že se Mitijovi zdálo, jako by zestárl nejméně o rok, než jeho pán znovu promluvil.

„Chtěl bych ti představit nového kapitána,“ ozval se konečně.

„Jistě, Vaše Jasnosti…“

Na Ojsternigových rtech se mihl náznak úsměvu. Osud byl k němu krutý, napadlo ho, a proto nacházel zálibu v tom, že se i on sám choval nelítostně k ostatním. Zatáhl za šňůru vedle stolu, u kterého jinak kontroloval těžební výkazy, a malý zvonek zacinkal.

Dveře velkého sálu se okamžitě otevřely.

„Odteď budeš podávat hlášení jemu,“ prohlásil Ojsternig a ukázal na Agomara, který se pomalými, hrozivými kroky blížil ke správci dolu.

Mitija vzhlédl a polekaně vytřeštil oči. „Ty…?“ zašeptal.

Agomar se usmál a významně se podíval na Ojsterniga. „Co jsem vám říkal, pane? Věděl jsem, že dobrák Mitija na mě nezapomene.“ Přistoupil k obrovskému správci a napřáhl k němu ruku.

Nepoučený pozorovatel by si myslel, že ho chce pozdravit.

Mitija však věděl, že Agomar má za lubem něco jiného. Nový kapitán mu ukázal svou ruku, a proto se na ni správce jen podíval.

„Ne,“ pravil Agomar s neutuchajícím úsměvem, „naneštěstí nedorostl.“ Zamával Mitijovi těsně před očima rukou, na které chyběl malíček.

„Agomare…,“ hlesl správce dolu, „je mi to líto… Ale víš přece…“

„Nemusíš toho litovat,“ přerušil ho Ojsternig. „Naopak, měl by ses z toho radovat. Můj kapitán se rozhodl, že ti poskytne příležitost, abys to zase napravil.“

Mitija na něho nechápavě pohlédl.

„Nejsi šťastný, že dostaneš příležitost napravit bezpráví?“ naléhal kníže. Mitija se podíval na Agomara. Od té doby uplynulo už více než patnáct let. Agomarův otec byl silný, slušný muž, horník, a jeho manželka byla dobrá žena. Avšak jejich jediné dítě, Agomar, byl zloděj a štítil se práce. Podle zákona mu měl Mitija useknout celou ruku, když ho přistihl, jak chce jednomu starému horníkovi ukrást měsíční mzdu poté, co nebožáka div neumlátil k smrti. Mitija mu místo toho ze soucitu s rodiči uťal jen malíček. Následující den Agomar zmizel. Lidé říkali, že odešel do hor. Později se dozvěděli, že se z něho stal lupič a posléze žoldák. A v posledních letech se začaly šířit fámy, že stanul v čele vlastní loupežnické bandy.

„Takže?“ zeptal se znovu Ojsternig. „Máš radost, že můžeš napravit bezpráví, kterého ses dopustil?“

Mitija sklonil hlavu. „Ano, Vaše Jasnosti,“ přisvědčil, protože věděl, že nemá na vybranou.

„Náš Mitija mi právě slíbil, že najde novou žílu, která ze mě udělá stejného boháče jako z mých předků,“ shrnul Ojsternig. „I kdyby ji měl vlastníma rukama vyhrabat a… jakže to bylo, Mitijo?“

„I kdybych si měl přitom sedřít prsty do krve, můj pane.“

„Abych to ještě upřesnil,“ přikývl Ojsternig, „i kdyby sis přitom měl sedřít svých… devět prstů do krve.“

Mitija vzhlédl k Ojsternigovi. Pak zvedl oči i Agomar – a hned pochopil.

Kníže zatleskal. Objevil se sluha s kuchyňským prkénkem a malou sekyrkou s elegantním držadlem z rohoviny. Položil prkýnko na mohutný příborník pod oknem a podal Agomarovi sekyrku.

Agomar ji uchopil, otočil ji v rukou, zkoumavě přejel prstem po čepeli a nakonec ji nabídl Ojsternigovi. „Pane, chcete to provést sám?“

Ojsternigovi zasvítilo v očích. „Velmi rád. Tak to i oficiálně získá nádech spravedlnosti.“

Agomar chytil Mitiju za paži a vlekl ho ke kredenci.

„Ne!“ zadržel ho Ojsternig. „To není poprava. Mitija chce upřímně a z vlastního podnětu napravit spáchané bezpráví.“ Pronikavě pohlédl na dozorce. „Že mám pravdu?“

Mitija se zhluboka nadechl. Nesmí přijít o práci. Nesmí vlastní rodinu vystavit nebezpečí. Ojsternig byl strašlivý kníže, násilnický a nespravedlivý. A teď si vybral loupežníka za kapitána. Mitija přistoupil k příborníku a položil pravou ruku naplocho na prkýnko. Pevně stiskl čelisti, zhluboka se nadechl a místo aby zavřel oči, zíral nepohnutě z okna, k domu ze dřeva a kamene, kde žila jeho rodina. Koutkem oka zahlédl, jak Ojsternig zvedl sekyrku. Vzápětí ucítil pronikavou bolest. Zasténal, zavřel oči – a když je zase otevřel, viděl na prkýnku malíček v kaluži krve.

Ojsternig vzal useknutý prst a hodil ho bulmastifovi, jako by to byla kuřecí kost. Nepříjemně to prasklo, když ho pes silnými zuby rozkousl.

Mitija přistoupil ke krbu, vytáhl kleštěmi žhnoucí polínko a přitiskl si ho na pahýl. Rána zasyčela a okamžitě se zavřela.

„Velmi dobře, milý správce, můžete odejít,“ propustil ho Ojsternig.

„Jakmile se rána uzdraví… začnete hrabat.“

Když Mitija vyšel ze sálu, zadíval se Ojsternig znovu na vesnici pokrytou rudočerným prachem.

„Ruprecht Třetí pořád ještě neodpověděl na mou zprávu,“ podotkl pochmurně.

„Určitě to brzy udělá,“ ujistil ho Agomar.

„Nikdo z knížecího rodu Saxia přece nepřežil, že?“ zdůraznil Ojsternig.

Agomar se podíval svému pánovi zpříma do očí a bez sebemenšího náznaku nejistoty odpověděl: „Ani jeden.“

„A přesto se Ruprecht Třetí ještě nevyjádřil,“ zabručel Ojsternig.

„Copak by mohl odpovědět něco jiného, než očekáváte?“ nadhodil Agomar. „Kdo by se měl stát novým pánem Raühnvalu, když ne vy? Při čekání na oficiální královské dosazení byste přece mohl svým novým poddaným jednoduše oznámit, že jste jejich Raühnval připojil ke svému knížectví. Tím pádem můžete začít vybírat daně.“

Ojsternig na něho uznale pohlédl. „Ty jsi opravdový loupežník, Agomare.“

Agomar se přehnaně uklonil. „Děkuju, Vaše Jasnosti.“

Ojsternig se zasmál. „Víš co? Projdeme se trochu po Dravocniku. Doneslo se mi, že horníci začínají popřávat sluchu jistým rebelům.“ Vykročil ke dveřím. „Po Mitijově malíčku jsem dostal chuť na něco většího.“

Pánovi z Ojsternigu bylo právě teprve čtyřicet let. Tělo měl štíhlé jako mladík. Když se však ten večer ve své ložnici na kdysi tak nádherném hradě Ojsternigů svlékl a zadíval se na sebe ve svitu olejové lampy v zrcadlově lesklé tenké mosazné desce, neviděl silné jinošské tělo, nýbrž hořkostí a zatrpklostí vyzáblé tělo muže, stravovaného nenávistí i lítostí, muže proklínajícího neblahý osud a nenávidějícího vlastní životní cestu, muže, který se jen ohlížel a závistivě díval na blahobytnou minulost svých předků, která mu zůstala zapovězena, a jenž čekal na to, že ho osud za vše odškodní, aniž by on sám pro to musel hnout prstem. Přejel si rukou po břiše, které měl napnuté k prasknutí kvůli plynům řádícím v jeho útrobách. Pohladil si tělo nad játry, která mu otravovala krev, protože každý den vyplivovala žluč, jež se podepsala na temných kruzích pod jeho očima, tmavýma jako dvě bahnité močůvkové jímky. Položil si ruku na levou stranu hrudi, kde mu v rytmu trvalé nespokojenosti bilo srdce.

Nakonec vklouzl do dlouhé plstěné vlněné košile se sametovými ornamenty a výšivkami z ryzího zlata, která kdysi bývala velmi drahocenná, ale dnes už byla hodně obnošená. Patřila jeho otci a svědčila o posledním zbytku jmění knížat z Ojsternigu. Teď už byly rukávy nad lokty tak často záplatované, že věčným štupováním vznikla tlustá vrstva látky. Ojsternig se zadíval na dolní lem košile s elegantními zlatými výšivkami, které kdysi tvořily bohatý květinový vzor, ale nyní visely roztřepené až ke kotníkům jako vlákna potrhané pavučiny. Bříšky prstů si přejel po tenkém sametovém límci.

Ojsternig měl i jiné noční úbory, teplejší a určitě novější. Avšak každý večer, když mu sluha, který mu pomáhal při svlékání, chtěl jeden z nich podat, to energickým zavrtěním hlavou odmítl. Tato košile mu měla připomínat jeho nenávist a hněv.

Ojsternig nebyl chudý. Přinejmenším nebyl chudší než mnozí jiní panovníci, v jejichž knížectvích se bohatství z uplynulých časů vyčerpalo. Na stole vždy míval podsvinče s kaštany a medem, vařené nebo pečené na rožni. Nechybělo víno – kořeněné z Alsaska ani čisté a dozrálé na slunci z jihu Itálie.

Podávaly se chleby z vybrané pšenice, bílé mouky, s mákem nebo kmínem. A nechybělo vybrané nádobí a příbory ze stříbra a tvrzeného cínu s jemně cizelovanými držadly ze slonoviny nebo rohoviny.

Ojsternig se přesto nemohl zbavit pocitu, že se mu něčeho nedostává. A čím víc ho nenávist stravovala, tím víc se cítil podvedený osudem.

Otočil se k sluhovi. „Zavolej princeznu!“ přikázal mu. Když sluha vyšel z místnosti, Ojsternig se upřeně zahleděl do ohně ve velkém krbu. Mohutná buková polena šířila intenzivní voňavé teplo.

Ojsternig ale cítil v nose jen štiplavý zápach rašeliny, protože té bylo ve zdejší půdě opravdu hodně a používala se v jeho domě na vytopení velkého sálu a vařilo se na ní v kuchyni – stejně jako v domech prostých lidí.

Jeho předkové dokonce zpustošili i les a neslitovali se ani nad buky a modřínovými lesy na jihovýchodním úbočí hory.

Ojsternig si vzpomněl na knížectví Raühnval. Jakmile mu připadne, bude v celém domě znovu topit pouze bukovým a modřínovým dřevem. Nelítostně nechá vykácet les u Mezesnigu, aniž by si přitom lámal hlavu myšlenkami na své dědice. Život ho totiž už naučil, že se každý musí postarat sám o sebe – a ostatní ať táhnou k čertu.

Odpoledne, když se s Agomarem procházel ulicemi Dravocniku, se mu pohled na domy a lidi hnusil ještě víc než předtím. Narudlý prach a rašelinové saze změnily celou krajinu v peklo. „Vyhaslé peklo,“ ulevil si Agomar nahlas. Peklo, kde už nebyly rozpálené výhně a pilně pracující řemeslníci.

Peklo, které opustil i sám ďábel. Široko daleko nic než triumf červenočerné barvy: dřevěné trámy, půda v uličkách, otevřené odpadní stoky, lidé a zvířata. A k tomu všemu jako jediný stálý zvuk v pozadí netvořil pokřik trhovců, ani lákavé volání obchodníků nebo svůdných nevěstek, nebyl to ani dětský smích nebo křik po výprasku, ba ani chrochtání vepřů, mečení koz nebo bučení krav. Ne, jedinou trvalou zvukovou kulisu nabízel kašel – lidský i zvířecí. Chrčení v hrdlech a plících, ucpaných tím rudým a černým prachem.

Dravocnik je odporný, napadlo Ojsterniga, zatímco ve své komnatě čekal na princeznu.

Dopadl na postel tak ztěžka, že modřínová konstrukce pod ním zapraskala. Do čela postele byly vyřezány různé scény znázorňující lov, válku a lásku. Přejel prstem po jemných výčnělcích, které v třináctém století umělecký řezbář vyhotovil zručnýma rukama pro jeho praděda.

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře. Nato se objevil vychrtlý nažloutlý obličej sluhy. „Je tu princezna, pane,“ ohlásil.

„Ať vstoupí – a ty zmiz!“ přikázal Ojsternig. Sluha se uklonil a vytratil se.

Princezna vstoupila do komnaty, udělala ještě jeden krok a zastavila se. Sluha zvenčí zavřel dveře.

„Jsem tady, pane,“ hlesla princezna. Ojsternig se na ni zadíval. Neměla už lesklou svěží pleť; dala by se popsat spíš jako matně bělostná, připomínající mladou slonovinu. Zato byla vždy úzkostlivě čistá.

Ojsternig by nesnesl, kdyby i její obličej byl červený od hematitu a černý od rašeliny. To jí také jasně řekl. Kdyby jednoho dne objevil na její tváři sebemenší stopu po červené nebo černé barvě, okamžitě ji vyžene ze zámku a nechá napospas vojákům.

„Vítej, lásko,“ odvětil Ojsternig.

Princezna téměř neznatelně sklonila hlavu v němém pozdravu svému pánovi a veliteli.

„Pojď sem, ať se na tebe podívám,“ vyzval ji Ojsternig. Princezna přistoupila až k nohám postele.

Ojsternig posunul olejovou lampu, aby si mohl dívku lépe prohlédnout. Měla husté, kaštanově hnědé vlasy, které přes den skrývala pod hedvábným čepcem; pokaždé si je však rozpustila a rozčesala, když si ji její pán zavolal k sobě. Neleskly se tak světlým odstínem jako dubové dřevo, spíš byly vybledlé a matné jako sláma. I světlé oči měla zastřené, ale kníže se domníval, že za to ani tak nemůže změna čočky jako spíš dívčin duševní stav. Nos měla úzký a na konci ostře špičatý.

Nebyla velká krasavice, ale měla rty rudé jako zralé třešně ve tvaru srdce.

„Svlékni se, drahá,“ požádal Ojsternig.

Princezna si rozvázala uzel, který držel její světlemodré šaty u krku. Pak nechala sklouznout na podlahu košilku a stála před ním v mihotavém svitu olejové lampy nahá.

Měla plná ňadra, velké světlé bradavky jako květy šípkové růže uprostřed léta a krásně zaoblené boky. Mezi štíhlými stehny se rýsovalo trochu chmýří.

Byla mladá. Velmi mladá. Nedávno jí bylo teprve třináct.

„Pojď sem,“ vybídl ji Ojsternig a poklepal vedle sebe na matraci naplněnou kašmírskou vlnou; přitom výmluvně nadzvedl přikrývku z vlčí kožešiny.

Princezna ulehla vedle něho na záda a upřela pohled na velké vyřezávané stropní trámy.

Občas vypadá jako mrtvola, napadlo Ojsterniga.

„Je ti zima?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ odpověděla.

Ojsternig se otočil na bok a dlouho ji pozoroval. Poté si vyhrnul obnošenou noční košili, která kdysi patřila jeho otci, a vstoupil do ní. Princezniny třešňově rudé rty se zlehka pootevřely.

Když byl Ojsternig hotový, odvalil se stranou. „Děkuji, drahá, můžeš odejít,“ utrousil, aniž se na ni podíval.

Princezna se zvedla, sebrala svůj noční úbor z podlahy, oblékla si ho a pevně zapnula, mnohem pevněji než předtím, tentokrát až vysoko ke krku. Zamířila ke dveřím a otevřela je.

„Dobrou noc, otče,“ popřála mu a vyklouzla z komnaty.

Ojsternig neodpověděl. Čekal, dokud dcera neodejde z místnosti, a potom si osahal hubené tělo, stravované nenávistí a hříšným životem. Naslouchal vlastnímu tlukotu srdce.

Necítil nic. Ani náznak pocitu provinění.

Jen hrůza ho dokázala vzrušit a navodit pocit, že je pořád ještě naživu.

A proto se před usnutím rozhodl, že nazítří rozkáže, aby pověsili jednoho horníka.

Jen tak, pro potěchu knížete.

Čím víc v zimomřivě chladném údolí dávalo o sobě vědět jaro – pořád mnohem později než ve zbytku světa –, tím byl Hubertus neklidnější. V noci pokaždé několikrát vyklouzl z Mikaelovy vesty a zase se rychle vrátil; neustále větřil čumáčkem ve vzduchu, jako by něco hledal. Přijímal sice potravu od Mikaela, ale ohlodával ji bez chuti a zájmu. Přes den se vyšplhal na žebřík vedoucí k průlezu a nepřetržitě ho zkoumal.

Mikael pozoroval tyto změny se stále větším znepokojením. Byl neklidný a nechápal, co se to děje; kromě toho postrádal trvalou útěšnou blízkost Huberta, jeho malého tělíčka v ruce. Často ho následoval k žebříku, uchopil ho, donesl zpátky ke kavalci a pokusil se ho uklidnit. Hubertus však hned, jak to bylo možné, pláchl k žebříku, vylezl po něm až nahoru a pokoušel se strčit nos mezi prkna.

Jednoho dne Eloisa průlez nedovřela. Na okraji se zaklínil kámen. Mikael si ani nestačil podle průvanu všimnout, že něco není v pořádku – a Hubertus už vyklouzl ven.

„Huberte!“ zvolal ustaraně chlapec a vyskočil. Vylezl až k otvoru a škvírou se ho snažil znovu přivolat: „Huberte!“

Myš se však už nevrátila.

Mikael se pozorně zaposlouchal a slyšel ji cupitat po podlaze. Najednou se ho zmocnil hrozný strach.

„Huberte… Huberte!“ volal zvířátko pořád dokola a jeho hlas zněl stále zoufaleji. Když už nedokázal obavy dál snášet, pokusil se otevřít průlez; v té chvíli se vůbec nestaral o to, že porušuje pravidla, která celé měsíce dodržoval. S poklopem se však dalo jen obtížně pohnout, protože na něm stála truhla. Prostrčil prsty škvírou a zatlačil. Nic se nepohnulo. Vyšplhal na žebříku ještě o příčli výš, až hlavou a částečně i ramenem narazil na poklop. Pak se nohama zapřel a ze všech sil zatlačil. Průlez se o trochu zvětšil. Mikael jím nejdřív prostrčil pravou ruku, potom celou paži a šátral po něčem, čeho by se mohl přidržet. Povolily mu přitom nohy a otvor se zase zavřel, ale jeho paže v něm zůstala zaklíněná za loket. Hoch hlasitě zasténal bolestí, ale nevzdal to. Znovu se zapřel nohama a dál přerývaně a ustrašeně volal: „Huberte… Huberte…“ Konečně se truhla posunula kousek dozadu, alespoň natolik, že mohl otvorem protáhnout hlavu i tělo. Nakonec se mu podařilo dostat úplně ven, přičemž si odřel záda a podbřišek.

Bylo přízračně šedivé ráno se zataženou oblohou. Nebylo o moc víc světla než večer. V příšeří však Mikael spatřil myš, jak divoce škrábe na prahu dveří.

„Huberte, pojď sem,“ zašeptal a nesmírně opatrně se k němu blížil. Právě v tu chvíli se ale oddrolil kousek zeminy, který pod Hubertovými tlapkami blokoval škvíru mezi dveřmi a prahem, a on vyklouzl ven z chýše.

„To ne!“ vykřikl hoch, rozběhl se ke dveřím a pootevřel je. „Huberte!“

Štěrbinou viděl, jak se myš v prvním zmateném okamžiku postavila na zadní tlapky, zavětřila čumáčkem ve vzduchu a vzápětí zmizela.

Pelášila k rozbahněné venkovské ulici a vběhla na ni přesně ve chvíli, kdy tudy projížděl povoz tažený dvěma voly.

Pak zmizela pod koly káry a Mikael zavřel oči. Když je znovu otevřel, viděl, že myš unikla jisté smrti a běžela k malé louce mezi dvěma domky; záhy se změnila v nepatrný bod.

„Huberte!“ zvolal ještě jednou zoufalý Mikael. Zničehonic se rozletěly dveře.

Jejich drsné dřevo ho udeřilo do obličeje. Převrátil se na záda, aniž by chápal, co se děje.

Agnete se na něho vrhla jako furie. „Ty hlupáku, chceš nás všechny zabít?“ zasyčela žena a táhla ho za paži k poklopu.

Mikael zíral jako uhranutý na dveře, kterými zmizel Hubertus.

Když se dostali k úkrytu, Agnete jediným kopnutím odstrčila truhlu na stranu, zvedla Mikaela tak vysoko, že se sotva dotýkal nohama podlahy, a vztekle se na něho podívala přimhouřenýma očima.

Přitom se jí chřípí chvělo zlostí.

„Hubertus upláchl,“ postěžoval si chlapec.

„Takže nás kvůli jedné myši chceš všechny zabít?“ zalapala Agnete po vzduchu. Sevřela ho za ramena a se zaťatými zuby s ním zatřásla.

Mikael nebyl s to odvrátit oči ode dveří, ačkoli ho ochromil nevýslovný strach.

„Tvoje myš je fuč, chlapče,“ vysvětlila mu Agnete, zatímco v ní vyhasínal poslední zbytek vzteku.

„Je jaro. Tvůj Hubertus si hledá samičku. Chce jenom šoustat!“

Mikael se na ni podíval se svraštělým čelem; byl zmatený a zároveň udivený.

Agnete zavrtěla hlavou. „Jsem sprostá ženská,“ pronesla s hrdostí, za kterou přece jen trochu skrývala, že se stydí. „Zvykni si na zdejší jazyk, malý princi. My nemáme žádné učitele výslovnosti ani zpěvu. Jsme prostí lidé a takhle zkrátka mluvíme. A tobě jen prospěje, když se naučíš mluvit po našem.“

Mikael sklopil oči a vtáhl hlavu mezi ramena.

„Tvůj Hubertus vyslyšel volání přírody,“ pokračovala Agnete trochu smířlivějším tónem. „Nebude se otáčet, aby se s tebou rozloučil. Je jako já – drsný, ale upřímný. Potřebuje získat samičku, teď už nemá v hlavě nic jiného. Popere se o ni s bůhvíkolika myšáky. A zdaleka není jisté, že vyhraje jen proto, žes ho dobře krmil. Ostatní tam venku totiž přežili situace, které si on neumí ani představit.

Jsou podlí a ochotní jít přes mrtvoly…“ Agnete oběma rukama hrubě uchopila Michaelův obličej a přitáhla si ho k sobě. „Ale on bude bojovat, to se neboj. Tvůj Hubertus se nevzdá, i kdyby ho to mělo stát život. Je mi to líto… ale ty teď pro něho nic neznamenáš. Splnil jsi svůj účel. Nejsi myš, jen dítě, které mu dalo něco k snědku. Takový je prostě život. A čím dřív se to naučíš, tím líp pro tebe.“

Mikaelovy oči se naplnily slzami.

„A teď se zase vrať dolů,“ vyzvala ho Agnete a postrčila k poklopu.

Mikael pozvolna sešplhal po žebříku, ale na posledním příčli mu nohy vypověděly službu, a tak spadl obličejem na zem.

Agnete ho pozorovala. „Vstávej, chlapče!“ pobídla ho.

Mikael ji poslechl. Na rtu ucítil krev a v ústech pachuť zeminy.

„Vydrž to ještě pár dní,“ povzbudila ho Agnete. „I tvůj čas nastane co nevidět, stejně jako se dnes naplnil tvému Hubertovi.“

„Matko, podívej se, Osvald!“ ozvala se u dveří Eloisa.

„Ještě dva dny, chlapče. Pak se musíš naučit bojovat proti těm, co žijou tam venku,“ objasnila mu Agnete a zavřela poklop. Přistoupila k dceři a se stejnou dětinskou radostí jako Eloisa hleděla na tesaře Osvalda, který nejen opravoval střechy, ale byl zároveň proslulý i jako nejhorší drbna ve vesnici.

Dnes ráno mu Agnete s prosbou o hrobové mlčení svěřila, že si koupí chlapce, aby jí pomáhal při práci na poli.

Osvald stál u napajedla a rozmlouval se skupinou venkovanů. Přitom se pořád otáčel a ukazoval na Agnetinu chýši.

„Věděla jsem, že se na tebe můžu spolehnout, Osvalde,“ zamumlala Agnete a potichu se zasmála.

„Do večera bude celá vesnice vědět, že chci od Rafaela odkoupit kluka, takže až se Mikael ukáže na veřejnosti, nikoho ani nenapadne ho podezírat, že je dědičný princ Marcus Druhý ze Saxie.“ Podívala se na dceru. „Zapamatuj si to,“ nabádala ji, „když si chceš ponechat nějaké tajemství jenom pro sebe, zařiď to tak, že lidi ani nenapadne se na něco vyptávat. Sama jim hned poskytni odpověď. A teď pojď, musíme do práce.“

„Slyšel jsi, trumbero?“ zašeptala Eloisa vzrušeně mezi podlahovými prkny. „Těšíš se?“

Odpovědi se nedočkala. Eloisa ještě chvilku počkala a pak zlostně zabušila dlaní do podlahy.

„Hlupáku!“ zvolala na odchodu.

Mikael se choulil na kavalci a pomalu se zhluboka nadechoval a zase vydechoval. Připadal si osamělejší než kdykoli předtím. Krev na rtu mu společně se zeminou vytvořila strup. Nedokázal myslet na nic jiného než na malého Huberta, kterého myši tam venku už možná usmrtily. Venku, kde ten, kdo přežije, je stále silnější, podlejší a rozhodnější.

Dva dny, řekla mu Agnete, a pak bude muset i on bojovat o život. Myslel na Huberta, ale viděl přitom sám sebe.

„Tak moc bych si přál, abys tu teď byl a mohl mě učit, jak se to dělá, otče,“ zašeptal.

O dva dny později Agnete ještě před rozedněním hrubě zatřásla Mikaelovým ramenem.

„Vstávej,“ pobídla ho. „Musíme vyrazit. Dneska tě koupím od starého Rafaela.“

Mikael pocítil bodnutí na prsou. Po několika měsících tohle ráno poprvé nesešplhá zpátky do sklepního úkrytu. Eloisa se na něho ustaraně podívala.

„Čeká tě dlouhý a namáhavý den,“ naznačila mu Agnete. „Sněz něco.“ Nato zamířila ke dveřím. „Já zatím naložím mulu.“

Eloisa vstala z lůžka a postavila hrnec s vývarem na oheň, který už mezitím matka rozdělala.

Bezmyšlenkovitě míchala lžící. Když byla polévka horká, nalila dvě plné naběračky do misky a beze slova ji podala Mikaelovi. Vzala kus sušené ryby z předchozího večera, kterou schválně odložila, a nabídla mu ji společně s obvyklým krajícem chleba k snídani.

Mikael všechno přijal se sklopenou hlavou. Otočil se ke dveřím, které byly pouze přivřené. Zvenčí bylo slyšet Agnete připravovat vše potřebné pro práci na poli.

„Bojím se tvé matky,“ přiznal nakonec Mikael.

Eloisa ztuhla. „Moje matka je nejlepší člověk na světě,“ prohlásila rozhodně a výhrůžně přistoupila k Mikaelovi. „Jestli se jen slůvkem pokusíš mluvit o ní špatně, vyrazím ti všechny zuby.“

Mikael měl pořád sklopenou hlavu. „Vždyť jsem jen řekl, že se jí bojím… ne, že je špatná.“

„To jsi takový hlupák, že se bojíš ženy, která ti zachránila život?“ Mikael zvedl hlavu a podíval se Eloise zpříma do očí. „To tys mi zachránila život,“ upřesnil – a najednou to znělo velmi dospěle.

„Jsi hotový, chlapče?“ zavolala zvenčí Agnete.

Eloisa si stáhla rukavice a podala je Mikaelovi. „Nahoře v průsmyku je ještě zima,“ poznamenala.

„V jakém průsmyku?“ zeptal se Mikael. „Kam půjdeme?“

„Na tržiště v hornické vesnici Dravocnik,“ odpověděla Eloisa. „Tam se prodávají děti.“

Agnete se vrátila do chýše. Přistoupila ke krbu a přejela dlaněmi po místech, kde se usadilo hodně sazí. „Pojď sem, chlapče.“

Mikael ji poslechl.

Agnete ho potřela sazemi po obličeji, za ušima, na krku a hrudi. „Tak, teď jsi skutečně dítě z Dravocniku.“

Eloisa se zasmála. „Vypadáš jako uhlíř,“ prohodila, ale její smích zněl nervózně.

„Půjdeme,“ vyzvala je Agnete a uchopila velký špinavý jutový pytel. Mikael se nehnul z místa a upřeně zíral na Eloisu.

Agnete to neuniklo. „Nemusíš na ni takhle koukat. Ona s námi nepůjde,“ ujistila Mikaela, uchopila ho za rameno a postrčila ke dveřím.

„Zůstane tady sama – a nemá z toho strach.“ Agnete se otočila k dceři: „Mám pravdu?“

Mikael se také obrátil k Eloise.

„Ano…,“ zašeptala Eloisa tenounkým hláskem.

Agnete spokojeně přikývla a vzápětí vystrčila chlapce ze dveří.

V posledním příšeří krátce před svítáním Mikael uviděl přízračné obrysy kostnaté vychrtlé muly s černou srstí, na jejíchž zádech byly uvázané dva vrbové koše.

Agnete otevřela jutový pytel a položila ho před Mikaelem na zem otvorem nahoru. „Dělej, šup dovnitř!“

Mikael se otočil ke zchátralé chýši. Eloisa právě vyšla ze dveří a pozorovala je.

„Tak co je? Potřebuješ snad na to od ní povolení?“ zeptala se hrubě Agnete. „Pohni, ať už tam jsi, chlapče. Rychle. Chci být odsud pryč, než bude celá vesnice na nohou.“

Mikael opatrně vstoupil do pytle – nejprve jednou nohou, pak druhou.

Agnete vytáhla nahoru cípy pytle, který Mikaelovi sahal k hrudi. Pak ho bez větší námahy zvedla a strčila do jednoho z košů na hřbetě muly.

Mikaela zaštípal v nose čpavý pach zvířete, které se pod novým nákladem ani nezachvělo.

Agnete stlačila Mikaela dolů, aby se schoulil. Nad hlavou mu zavázala pytel opotřebovanou konopnou šňůrou a živý náklad zahrabala pod vrstvu řep a cibulí. Po pořádném plácnutí do zadku se mula konečně pohnula.

„Na shledanou, matko,“ rozloučila se Eloisa. Agnete neodpověděla.

Mikael ve svém úkrytu vzal rukavice, které mu Eloisa věnovala, a natáhl si je, ačkoli mu vůbec nebylo chladno.

Když nechali vesnici za sebou, Agnete se zeptala: „Máš dostatek vzduchu, chlapče?“

„Ano.“

„Cesta je dlouhá. Zdřímni si, jestli můžeš.“

„Jak se jmenuje ta mula?“ zeptal se Mikael za chvíli.

„Mula.“

„Copak nemá jméno?“ Agnete neodpověděla.

Za chvíli Mikael velmi potichu řekl: „Hele, mulo, já jsem Mikael.“

„Buď zticha, chlapče!“ přikázala mu žena.

Mikael si všiml, že cesta začala pozvolna stoupat. Slyšel, jak Agnete i mula namáhavě sípají.

Neuniklo mu, jak vržou kameny pod podkovami zvířete. A cítil, že se ochladilo. Po nějaké době, kdy pomalu příkře stoupali, se žena zastavila. Těžce oddechovala. I na mule bylo vidět, že ji to vyčerpalo.

„Odteď nesmíš ani muknout, chlapče,“ ozvala se Agnete. „Závisí na tom náš život.“

„Proč?“ zajímal se Mikael.

Agnete beze slova prosunula svou cestovní hůl řídkým pletivem koše a prudce jí strčila do jutového pytle.

Mikael tiše zasténal.

„Příště, až něco řekneš, ti způsobím opravdovou bolest,“ ujistila ho.

„Rozuměls mi?“ Mikael mlčel.

„Dobře. Možná přece jen nejsi tak hloupý, jak vypadáš,“ poznamenala spokojeně a znovu vykročila.

Zanedlouho Mikaelovi pronikla do nosu vůně polévky a pečeného masa.

„Přeju vám dobrý den, vojáci,“ pozdravila hlasitě Agnete.

„I tobě, ženo,“ odpověděl jeden z mužů. Mikael uslyšel řinčení zbroje.

Agnete se zastavila.

„Kam jdeš, ženo?“ zeptal se muž.

„Na trh v Dravocniku,“ odvětila.

„A co tam chceš?“

„V mém věku tam budu asi těžko uhánět nějakýho chlapa!“ Voják se přisprostle uchichtl. „A copak to máš s sebou?“

„Cibule, řepy, dva pytle ovsa a pytel ječmene…“

„A co je v tomhle žoku?“ přerušil ji voják.

„Dětské masíčko pro lidožrouty,“ prohlásila Agnete.

Voják na okamžik zaraženě zmlkl. Potom se rozesmál tak ohlušivě, že zařinčelo i jeho lehké brnění.

„Ty jsi ale šibalka,“ prohodil. „To nejspíš znamená, že si na svoje obchody nemůžeš stěžovat.“

„Ne, to znamená jenom to, že jsem dobrý člověk a že nový pán z nás ještě nezačal všechno vysávat.“

Voják se znovu zarazil, ale vzápětí plácl mulu do zadku. „Zmiz, ženo! Máš pořádně prořízlou pusu.

Mluvíš jako horníci v Dravocniku.“

„Jak to? Copak říkají?“

„Dej si pozor na to, s kým se v Dravocniku setkáš. Lidská zlost by se tam dala krájet. Horníci si namlouvají, že by plat a chleba mohli najít jinde. Někteří se pokoušejí vzít odtud do zaječích. Jiní napadli hlídky… Berou si do pusy hodně velká slova.“

„Ach, opravdu? Jaká velká slova?“

„Svoboda,“ odpověděl voják a rázem ztichl.

„To je fakt velké slovo,“ potvrdila Agnete.

„Nedělej si ze mě legraci, nebo…,“ obořil se na ni voják. „Koukej odsud vypadnout, čarodějnice.“

„Na shledanou, vojáku,“ rozloučila se Agnete a vydala se na cestu. Po pár krocích na ni však voják zavolal: „Hej, ženo, počkej!“

Mikael cítil, jak je Agnete vnitřně napnutá, když úsečným povelem zastavila mulu.

„Nedáš mi ochutnat kousek dětského masa?“ zeptal se jí voják.

S předstíranou lehkomyslností žena odpověděla: „Ale jdi, vždyť to děcko je mrňous. Když ti ho kus dám, co pak budu prodávat na trhu?“

Voják se zasmál a vrátil se na strážní stanoviště.

„Jdi k čertu!“ zamumlala Agnete a znovu vykročila.

Půl míle se šlo z kopce a tenhle úsek cesty nepřipadal Mikaelovi tak kodrcavý. Pak se ale zastavili a Agnete řekla: „Pojď, krasavče, teď musíš ještě jednou napnout síly.“

„To myslíte mě?“ ujistil se Mikael.

„Jak tě to napadlo? Copak tys napínal síly, chlapče?“ Mikaela polilo horko. „Promiňte…,“ vykoktal.

Agnetina ruka znovu svištivě přistála na zadku muly. „Tak pohni, starej, už tam skoro jsme!“

„Na tržišti?“ zeptal se Mikael.

„My nejdeme na tržiště v Dravocniku.“

„Ale Eloise jste přece řekla…“

„Dcera je zdatné děvče, ale má neposedný jazyk.“

„A kam tedy jdeme?“

„K Dračí jeskyni…“

„Jak prosím…“

„K chýši starého Rafaela vysoko v horách,“ upřesnila Agnete.

„Proč jí říkáte Dračí jeskyně?“

Agnetin hlas zněl rozzlobeně, když odsekla: „Do toho ti nic není.“ Znovu plácla mulu. „Dělej, Gangolfe, ukaž mi, že na ten výstup ještě máš!“

„Gangolf ?“

„Ty jsi opravdu hloupý jako pučtok, chlapče. To sis skutečně myslel, že by Eloisa mulu nijak nepojmenovala?“

Cesta příkře stoupala, mula postupovala jen velmi namáhavě. Když začala vzdorovat, popohnala ji Agnete někdy laskavými slovy, jindy zase pár nadávkami nebo ji rovnou udeřila holí. Konečně příkrý sráz skončil rovinkou.

„No vidíš, žes to dokázal, staříku,“ pronesla Agnete láskyplně a s neskrývanou hrdostí.

Krátce nato zastavili.

„Tak tady jsi, Agnete,“ ozval se Rafaelův hluboký hlas. „Měli jste dobrou cestu? Co je s chlapcem?“

Agnete vyndala z koše řepy a cibule, uvolnila šňůru, kterou byl zavázaný pytel, a řekla: „Vylez ven.“

Když viděla, že Mikael váhá, uchopila ho za paži a vytáhla ho na denní světlo.

Mikael vypadl z koše na zelenou trávu.

„Vidíš, jak je to jednoduché?“ zasmála se Agnete. „Vstaň!“

Mikael ji okamžitě poslechl.

„Skutečně vypadá, jako by pocházel z hornického tržiště. Dobrá práce, Agnete,“ poznamenal spokojeně Rafael a přistoupil k chlapci. Pak si plivl do dlaně a očistil slinami jeho čelo na místě, kde se skrývalo zranění. „Výborně!“ zvolal, když uviděl uzdravenou jizvu.

„Vzala jsem s sebou trochu zboží, které bych jinak prodala na trhu. Chcete se podívat, jestli by se vám něco nehodilo?“

Zatímco Rafael zkoumal obsah košů, Mikael se rozhlédl. Chatrč spíš připomínala kůlnu sestávající z jediné místnosti, jak bylo vidět otevřenými dveřmi, nad kterými viselo nádherné jelení paroží.

Nad mýtinou se jako obrovský sloup tyčila hora, která zdánlivě sahala až do nebes. Byla ze šedého kamene, své stopy na ní zanechaly vítr a počasí a vrchol místy pokrýval sníh. Ve svislých rozsedlinách a průrvách se vytvořily úzké ledovce podobné ledovým slzám, které nedokázalo rozpustit ani letní slunce. Tato skalní jehla se vypínala osaměle, daleko od ostatních vrcholů, jako by byla něco výjimečného. Vypadala jako věž.

Rafael si mezitím prohlédl Agnetino zboží. „Potřebuju oves a ječmen. A cibuli a řepu taky.

Odkoupím od tebe všechno,“ prohlásil. „Předpokládám, že bys za to na trhu dostala celkem asi dvanáct šilinků,“ odhadl a ruka mu sjela ke koženému váčku na opasku.

„V dnešní době bych byla ráda, kdybych jich za to dostala deset,“ odtušila Agnete.

Rafael s úsměvem otevřel váček.

„Ale protože jsem nemusela jít až do té strašlivé vesnice,“ pokračovala, „mohla bych se spokojit i s osmi šilinky.“

Rafael poděkoval lehkým úklonem hlavy. „Jak myslíš…“

„Ale zároveň vám dlužím nejméně čtyři šilinky, a proto mi stačí čtyři a zboží je vaše,“ připomněla Agnete.

Rafael povytáhl obočí: „Za copak mi dlužíš čtyři šilinky?“

„V současnosti je pro osamělou ženu nesmírně cenné, když má někoho, komu může důvěřovat,“ odpověděla Agnete a zadívala se mu zpříma do očí. „To stojí za mnohem víc než čtyři šilinky, ale já víc dát nemůžu.“

Rafael opětoval její pohled, v němž se zračila lítost. „Mám radost, že mi důvěřuješ.“

„No já stejně nikoho jiného nemám,“ odpověděla hrubě Agnete.

„Tak ať vám to nestoupne do hlavy.“

„Kdepak, to určitě ne,“ ujistil ji Rafael. Bylo to však zvláštní, jak to řekl, a navíc si ji dál upřeně prohlížel.

„Co na mě tak civíte?“ zeptala se neomaleně Agnete.

Rafael se jen pousmál, ale na obličeji se mu mihla bolest z dávných časů. Pak se jeho moudré oči upřely na Mikaela. „Nauč se od této ženy co nejvíc, chlapče,“ poradil mu.

Agnete si rozčileně odfrkla. „Nechte už těch nesmyslů. Na to jsme oba moc staří.“

Mikael vtáhl hlavu mezi ramena. Už několik měsíců neviděl slunce a pomalu se začínal cítit venku nesvůj.

„Radši mi povězte, jestli je pravda to, co se povídá o hornících. Že mluví o svobodě,“ zajímala se Agnete.

Rafael přikývl. „Jejich pán je jako nemoc rozežírající člověka,“ prohlásil. „Bere vše, a nic za to nedává. Důl je už skoro vytěžený, ale on se dál chová ke svým lidem jako k otrokům. Horníci vidí, jak jejich děti slábnou a umírají. Jsou zoufalí. A existuje jeden muž… hrdý muž… který odešel do lesů.

Říkají mu Černý Volod, ale nikdo neví, kdo to je. Žije z lovu divoké zvěře, ale jakmile to jen trochu jde, oloupí Ojsterniga nebo kupce. A stará se o děti horníků, dává jim najíst. Ale především jim poskytuje naději. Dosud má kolem sebe jen málo lidí, ale jeho nepočetná armáda se zanedlouho rozroste. V srdcích lidí se pevně uchytilo slovo svoboda, především proto, že už nic jiného v životě nemají.“

„Co si o tom myslíte?“

Rafael sevřel rty a na obličeji se mu mihl smutný výraz. „Pokud lidé nahlas řeknou slovo svoboda, jsou mrtví ještě dřív, než je vrchnost sprovodí ze světa. Ojsternig v posledních týdnech nechal pověsit už dva muže. A příští neděli, aby řádně světil den Páně, vyprovodí na šibenici hned další tři.“

„Čeho se dopustili?“

„Jeden se pokusil uprchnout. Druhý odmítl kutat, protože žíla v hoře je vyčerpaná. A jedna…“

„To jako žena?“

Rafael ponuře přikývl. „Je to prostě jen manželka muže, který v krčmě mluvil o Černém Volodovi, než ho zabil jeden z Ojsternigových pochopů. To dnes tomuhle knížecímu supovi stačí k tomu, aby člověka odsoudil za rebelii. Chce mezi nimi rozšířit strach a hrůzu. A podle všeho se mu to taky daří…“

Agnete vrhla pohled k jihu, kde se otevíralo údolí, v němž se rozkládal Dravocnik. „I psi, kteří jsou uvázaní na řetězu, by měli mít právo lovit divoké králíky,“ poznamenala.

„Někteří lidé se po celý život nevzdávají naděje,“ prohlásil Rafael.

„A poznáš je podle toho, že na krku mají jizvy od mnoha marných pokusů dostat se o krok dál, než kam sahá jejich řetěz. Avšak většina z nich se po nějaké době podrobí.“

„A ty poznáš podle toho, že mají mrtvé oči.“

„Ty jsi určitě jeden z těch zuřivých psů s jizvami na krku,“ usmál se Rafael. Vešel do chýše a za chvilku se vrátil s tenkou šňůrkou z vydělané volské šlachy, která byla zakončená smyčkou. Přetáhl ji Mikaelovi přes hlavu a druhý konec podal Agnete. „Takhle nikdo nezapochybuje, že jsem ti ho opravdu prodal.“

Agnete mu beze slova poděkovala lehkým úklonem hlavy. „Musíme už jít. Vsadím se, že chlapec nebude z nejrychlejších, ale Gangolf je příliš vyčerpaný, než abych mu znovu mohla naložit jeho váhu.“

„Pojď sem,“ vyzval Rafael Mikaela a ukázal na horu za nimi, která se vypínala jako tenký sloup a vypadalo to, že sahá až do nebe. „Říkáme jí Mojžíšův prst. Je vidět i z Raühnvalu. Vypráví se, že symbolizuje Mojžíšův hněv poté, co prorok sestoupil s kamennými deskami s Desaterem z hory a zjistil, že Izraelité vzývají zlaté tele. Já si naopak myslím, že je to prst žehnající našim životům. A ve jménu tohoto prstu ti nyní po starém zvyku žehnám.“ Uchopil Mikaela za ramena, otočil ho k sobě a položil mu jednu dlaň na hlavu a druhou na srdce. „Přeju ti, abys cítil blízkost nebe. Aby ses cítil spojený se silou země. A aby tvé větve a kořeny vždy byly na světle.“ Zůstal takhle chvíli stát a pronikavě hleděl na Mikaela. „Nacházíš se teprve na počátku cesty, chlapče.“ Pak se otočil k Agnete, odpočítal z váčku čtyři šilinky, podal jí je a rozloučil se: „Teď už jděte. Je načase.“

Agnete zatáhla za Mikaelovu šňůru a vydala se na cestu.

Po téměř dvou hodinách, kdy Mikael spíš klouzal, než sestupoval po srázu a pak se zase úplně vyčerpaný vlekl do kopce, došli znovu ke strážnímu stanovišti v průsmyku ovládajícím přístup do Raühnvalu.

Když k nim přistoupil voják v brnění, Mikael sebou škubl, protože toho muže poznal. Viděl ho stát na stráži u brány do hradu svého otce. Byl to jeden z těch, kteří ho vyhnali ze strážnice, když se tam chtěl ukrýt.

„Nejdřív jsi měla náklad dětského masíčka – a teď, při návratu, s sebou vedeš štěně,“ zasmál se voják.

„Jen si pomysli, jaké zázraky konají lidé tam na tržišti,“ odvětila Agnete. „Nejdřív to byla jen hromádka kostí, pak přišel svatý muž, pokropil ho svěcenou vodou a přikázal: Vstaň a choď! A teď se podívej, co se z něho stalo. Pokoušela jsem se ho prodat řezníkovi, ale ten chtěl jen jedno stehno.

Tvrdil, že v poslední době obchod s dětským masem skomírá. No a pak mě napadlo, že si ho radši celého nechám. Třeba pro mě bude ještě něčím užitečný.“

„A proč ho vedeš na šňůře?“ zeptal se strážný a rukou hrubě uchopil chlapcův obličej.

Mikael stále zíral do země.

„Protože je to ještě pořádný divoch,“ vysvětlila Agnete. „K zázraku přece došlo teprve nedávno.

Svatý muž mu sice řekl: Vstaň a choď!, ale zapomněl dodat: A ne aby ses pokoušel zdrhnout, ty lumpe!

Voják se ohlušivě zachechtal. „Kdybys byla trochu mladší, ženo, nechal bych tě ochutnat krasavce mezi mýma nohama, protože jsi opravdu veselá kopa.“

„Dobrotivé nebe, to je dnes už druhý zázrak!“ zvolala Agnete.

„Co tím myslíš?“ zeptal se voják.

„Nikdy bych nevěřila, že jednoho dne poděkuji nebesům, že jsem už stařena.“

Voják nevěděl, jestli se má urazit, nebo se znovu rozesmát. Opět upřel tupé oči na chlapce.

Mikael byl strachem jako ochromený. Upřeně zíral na zem, zatímco mu voják svíral obličej v rukou.

Pod černou vrstvou sazí byl úplně bledý a nohy se mu třásly. Byl přesvědčený o tom, že ho voják poznal. Teď je oba na místě zabije. A pak mu usekne hlavu, jako to udělali jeho otci, a donesou ji Agomarovi, vůdci loupežníků.

Voják se však omezil jenom na to, že ho silně a bolestivě štípl do tváře, protože pochopil, že Agnetina odpověď byla přece jen urážlivá, ale přesto nechtěl ženě přiznat, jak se ho to dotklo.

Mikael zasténal.

„To máš už teď jako závdavek na tvou další lumpárnu, ty štěně,“ zabručel voják.

Agnete předstírala, že ji to pobavilo, a znovu vykročila směrem k Raühnvalu.

Jakmile se za vysokou skálou ocitli z dohledu, Agnete se zastavila. Namáhavě se vyškrábala až k nejbližšímu sněhovému jazyku, který se pořád tvrdohlavě držel ve skalní průrvě, uchopila hrst sněhu a vrátila se zpátky. „Přitiskni si to na tvář, chlapče,“ vyzvala ho.

„Jmenuju se Mikael,“ připomněl jí se slzami v očích.

„Přitiskni si to na tvář,“ opakovala Agnete. Pustila konec šňůry a vykročila. „Nesundávej si ji!“

přikázala mu. Po několika krocích Mikael uslyšel, jak si ulevila: „Ať ten zatracenej voják bídně chcípne!“

Mikael si třel sníh o tvář a bolest začala ustupovat.

Takhle ušli ještě míli. Cesta se klikatila podél horského úbočí a občas bylo vidět ruiny hradu, který kdysi patřil knížatům ze Saxie.

Mikael se zastavil a se zvláštním pocitem svírání v žaludku se podíval na svůj dřívější příbytek, a tím zároveň i na vlastní dosavadní život.

Agnete se otočila a okamžitě pochopila, co se mu honí hlavou.

„Je načase, abys pohřbil své mrtvé,“ doporučila mu.

Mikael si přitiskl trochu sněhu na oči.

Po další míli se dostali k dřevěnému mostu přes Uquu, za kterým se nacházel Raühnval.

Agnete se zastavila. „A jsme tady.“

Mikaela se zmocnila panika. Agnete sevřela konec šňůry a škubla za ni. „Nezapomeň, že už nemáš nárok na nic. Už nejsi princ. Teď si musíš každou sebemenší věc vybojovat svými zuby a drápy.“

Mikael stál jako solný sloup. Viděl domy a chatrče, kapli Panny Marie Sněžné, rozbahněnou ulici, pole, na kterých rostlo trochu ovsa a ječmene, venkovany se srpy a hráběmi a toulavé psy hledající nějakou kost.

„Od této chvíle si musíš všechno získat vlastní silou,“ dodala Agnete trochu mírněji. „Potom ti to bude opravdu patřit. Jen tobě.“ Znovu ho přitáhla k sobě. „A teď půjdeme.“

Když procházeli kolem prvního domu ve vesnici, viděli, že se obyvatelé shromáždili na ulici.

Mikael zpočátku přežil proto, že si jeho tělo předtím uložilo dostatek tuku. Když tyto zásoby spotřeboval, přežil z toho prostého důvodu, že si už stačil zvyknout na nový život. A teď, když ho Agnete vlekla na šňůře vesnicí před zvědavými pohledy venkovanů, vypadal navenek ve všech ohledech jako jeden z nich. Propadlé tváře, hubený, vystouplá žebra. Dolehla na něho únava, kterou nezmírní žádný spánek, a hlad, který už nikdy nedokáže utišit. Ale téměř nepozorovatelný lesk v široce otevřených očích prozrazoval pocit triumfu, že dokázal vlastními silami dojít až sem.

„Ten je ale slabý,“ prohodila jedna stařena k Agnete poté, co chlapce osahala jako kus dobytka.

„Co ti tak asi bude platný?“

Agnete se zastavila, aby ji všichni slyšeli. „Považuješ mě snad za bohatou, Astrid?“ zeptala se ženy a s hranou bezmocností rozpřáhla ruce.

„Siláci byli pro mě příliš drazí.“

Mikael nasucho polkl. Rychle se rozhlédl a přitom čelil pohledu několika chlapců. Strach mu sevřel žaludek. Neubránil se vzpomínce na Huberta, kterého pravděpodobně už dávno rozsápali „ti druzí tam venku“. Cítil, jak Agnete příliš prudce zatáhla za šňůru, a zavrávoral. Bylo mu jasné, že co nevidět upadne.

Lidé se hlasitě zasmáli.

„Klidně se vsadím, že vypustí duši,“ ozvala se znovu stařena.

„I to je možné, to bych pak zkrátka o své peníze přišla.“ Agnete se znovu zastavila a pohlédla na stařenu. „Ale říkám vám, že ještě zesílí.“ Poklepala ženě prstem na hruď. „A pak budeš muset přiznat, že jsem udělala dobrý obchod.“

Astrid pokrčila rameny. „Ten nevydrží ani rok.“

„To ještě uvidíme,“ opáčila Agnete a uplivla si na zem těsně vedle stařeniny sukně; Astrid zůstala stát a hleděla za nimi.

Mikael Agnete poslušně následoval.

Vtom spatřili Eloisu, která jim vyšla vstříc a usmála se na něj.

„Jakpak se jmenuje?“ zeptalo se malé děvčátko.

„Lejno,“ napověděl jí jeden z chlapců. Ostatní mladíci se zasmáli.

„Asi jsi chtěl říct Kozí lejno,“ utrousil urostlejší mladík s rozložitými rameny a očividně silný jako býček. Bylo mu asi třináct let, měl červené tváře a kučeravou hlavu.

Jeho přátelé se otřásali smíchy.

„Eberwolfe,“ ozvala se Eloisa, „jednoho dne tě Kozí lejno strašlivě seřeže. Pak se konečně přestaneš takhle vytahovat.“

Mladík zrudl a podíval se zaraženě na Eloisu, zatímco jeho přátelé čekali na to, co udělá. Upřel pohled, který teď už překypoval neskrývanou nenávistí, na Mikaela, ale neřekl ani slovo.

„Eloisa si počíná skoro tak, jako by tvého nového kluka znala,“ prohodil Ljuba, sládek, asi padesátiletý muž, jehož hustý ryšavý vous ještě nezešedivěl, a obrátil se k Agnete.

„Myslíš, Ljubo?“ nadhodila Agnete.

„Vždyť se sama podívej.“

Agnete pohlédla na děti. „To je dobré znamení,“ připustila. „Zdá se, že chlapec je pro nás ten správný.“ Když došla ke své chýši, zamávala všem přítomným. „Tak zase zítra, dobří lidé.“ Poté pustila šňůru z ruky.

Jakmile Mikael ucítil, že je konečně volný, vklouzl rychle do chýše a poddal se nevýslovnému strachu, který se ho zmocnil. Přiběhl k poklopu, otevřel ho a rychle sešplhal po žebříku dolů. Tam se schoulil na slaměném kavalci a třásl se po celém těle.

Agnete se společně s Eloisou nejprve postarala o mulu, a když vešla do chýše, pátravě se kolem sebe rozhlédla. „Kde jsi, chlapče?“

Žádná odpověď.

Eloisa, která proklouzla dovnitř za matkou, ukázala na otevřený poklop.

Agnete k němu zamířila. „Polez ven!“ přikázala Mikaelovi. Chlapec se ani nepohnul.

„Jestli mě donutíš sejít dolů,“ prohlásila Agnete a v jejím hlubokém hlase zazněla výhrůžka, „budeš toho trpce litovat.“

Mikael se pořád nehýbal a mlčel jako zařezaný.

„Zapal svíčku,“ vyzvala Agnete Eloisu.

„Matko…“

„Nepleť se do toho.“

Eloisa rozsvítila svíčku a podala ji matce.

Agnete slezla po žebříku – musela se přitom shrbit, aby se nebouchla do hlavy –, postavila se před Mikaela a zvedla ruku, aby ho udeřila.

„Mám strach ze smrti!“ vykřikl najednou Mikael a propukl v neovladatelný pláč.

„Ty máš strach ze života!“ opáčila Agnete ještě hlasitěji než on. Vyčkala, dokud se trochu neuklidní, a pak zopakovala: „Ty máš strach ze života, chlapče.“

„Jmenuju se Mikael…“

Agnete se k němu otočila zády a vyšplhala zpátky do místnosti. „Prostři pro tři,“ vybídla dceru.

Eloisa postavila na stůl tři misky, tři sklenice a vedle nich tři dřevěné lžíce. Naplnila misky polévkou a do každé přidala kus volské kosti.

Potom ukrojila tři krajíce čerstvého chleba a nalila matce víno. Agnete si sedla na své místo a naznačila dceři, aby se také posadila – a mlčela. „Pane, děkujeme ti za chléb, který jsi poskytl na náš stůl, a za to, žes mi dal sílu dojít do Rafaelovy chatrče…“

Rozhostilo se ticho, v němž obě slyšely, jak Mikael vstal z kavalce a vylezl po žebříku. Agnete a Eloisa na něho zvědavě zíraly, když s nimi poprvé zasedl ke stolu.

„Pokřižuj se!“ připomněla mu drsným hlasem Agnete. Mikael poslechl.

„A budiž ti poděkováno, Pane, že jsi zvětšil naši rodinu,“ dokončila Agnete modlitbu. Ponořila lžíci do polévky a s požitkem ji usrkla. Nato se otočila doprava a řekla: „Jez… Mikaeli.“

„ Neboj se, trumbero.“

Mikael stál bez jediného pohnutí ve dveřích chatrče, zatímco slunce pomalu vycházelo nad rozeklanými horskými vrcholy obklopujícími Raühnval. Nemohl se odhodlat vyjít ven, pořád se jen křečovitě držel zárubně. Nedůvěřivým pohledem si měřil svět tam venku před chýší.

Za zády se mu objevila Agnete, která ho hrubě postrčila a vyhnala ven. „Už mu konečně přestaň říkat trumbero!“ napomenula dceru.

„Oslovuj ho jeho jménem. Slyšela jsi přece včera ty kluky, ti mu dají ještě hodně přezdívek.“

„Ty mu přece také neříkáš jménem,“ namítla Eloisa.

„Já si můžu dělat, co se mi zlíbí,“ odbyla ji úsečně matka. Podívala se na ulici, kde se shromáždili ostatní lidé z údolí. Popošla pár kroků a otočila se. „Na co čekáš, chlapče? Nekoupila jsem tě proto, abys tu hloupě postával s otevřenými ústy.“ S těmi slovy odhodlaně vykročila k venkovanům.

Eloisa strčila do Mikaela. „Tak se pohni, půjdeme!“ Kráčeli po úzké cestě vedoucí od chatrče k venkovské ulici.

„Jak se to dělá – pracovat?“ zeptal se sotva slyšitelně Mikael.

„Co tím myslíš?“ nechápala Eloisa.

„Já… já nevím, jak to chodí.“

Eloisa se zastavila a udiveně se na něho podívala. „No, dneska to bude jednoduché,“ odpověděla.

„Budeš se koukat na ostatní a dělat totéž co oni.“

V Mikaelových očích se zableskl úlek. „A co když to nedokážu?“

„No tak tě porazí jako dobytče,“ prohlásila. Mikael zoufale vytřeštil oči.

„To byl žert, ty trumbero,“ zasmála se.

„Hej, vy dva, pohněte se!“ zvolala Agnete, která kráčela před nimi.

„Nebo chcete oba na zadek?“

„Tak pojď,“ vyzvala ho Eloisa. „Dnes budeme odnášet kameny.“ Mikael ji následoval se skloněnou hlavou. Čím víc se blížili k venkovanům, tím víc se mu svíralo hrdlo a třásla kolena. Věděl, že se musí vzpamatovat, avšak pokušení otočit se a vzít nohy na ramena bylo opravdu veliké.

„A proč se… odnášejí… kameny?“ vypravil ze sebe sípavě v naději, že se uklidní, bude-li mluvit.

„Gregor a Emöke se berou,“ vysvětlila mu Eloisa. „Když dva našinci mají svatbu, daruje jim hora kus své země a požaduje od nás, abychom ji zúrodnili.“ Ukázala prstem na horské úbočí po své levici.

„Vidíš tamhle, jak tam zapálili oheň? To je kousek země, který hora darovala Gregorovi a Emöke.

A celá vesnice teď odtud vynese kameny, kmeny stromů a velké kořeny, aby se půda dala obdělat.

Gregor a Emöke přitom nehnou ani prstem. Oni se na svém pozemku začnou pachtit, až bude všechno připravené.“

„Mám strach,“ přiznal se Mikael, když se ocitli na dohled vesničanů, kteří na něho zvědavě zírali.

„Zkrátka na to nemysli,“ poradila mu Eloisa.

„To je přece Kozí lejno,“ zvolal hlasitě Eberwolf a rozkročil se. Jeho přátelé se zasmáli.

A Mikael viděl, že se rozchechtali i někteří dospělí. „Mám strach,“ zopakoval ještě jednou, ale tak potichu, že ho Eloisa nemohla slyšet. Se sklopeným pohledem zůstal stát kousek stranou a doufal, že ho pak všichni nechají na pokoji.

Na znamení otce Timoteje, faráře z kaple Panny Marie Sněžné, se venkované vydali na cestu.

Vytvořili cosi jako průvod, ke kterému se Mikael beze slova připojil. Když dorazili k úpatí hory, která se nazývala Mezesnig, všichni se zastavili. Otec Timotej zvedl ruce k vrcholu hory a oznámil: „Božím jménem tato hora dnes daruje snoubencům Gregoru Bajonkovi a Emöke Albathové ze své velkomyslnosti i hněvu, bohatství i strašlivosti, aby vždy pamatovali na to, že celý náš život záleží na ní.“

Gregor a Emöke stáli uprostřed místa, kde mělo vzniknout pole. Byly to ještě skoro děti. On byl velký a hubený a obličej měl už zbrázděný vráskami jako kmen stromu trvale vystavený nepřízni počasí. Ona vypadala jako život v rozpuku a její rudé tváře lákaly k nakousnutí jako šťavnaté ovoce.

Oba měli na sobě nedělní šaty – a z obou vyzařovalo radostné očekávání a dojetí.

Otec Timotej mezitím stanul u silného kůlu zaraženého do země přesně naproti rohu malého kousku půdy ohraničené nízkou zdí, vyzděnou nasucho, a postříkal ho svěcenou vodou. Vzápětí začal odříkávat: „Na počátku stvořil Bůh nebesa a zemi. A řekl Bůh: ,Ať země dá vyrašit trávě, zeleni vysévající semeno, ovocnému stromoví nesoucímu na zemi ovoce podle svého druhu, ve kterém je jeho semeno.‘ A stalo se tak. Země vydala trávu, zeleň vysévající semeno podle svého druhu a stromoví ne soucí ovoce, ve kterém je jeho semeno podle jeho druhu. Bůh viděl, že to bylo dobré. A Bůh řekl: ,Hle, dal jsem vám každou rostlinu mající semena na povrchu celé země a každý strom, na němž je ovoce mající semena. To bu dete mít za pokrm.‘ A stalo se tak. Bůh viděl všechno, co učinil, a hle, bylo to velmi dobré.“

Mezitím několik mužů zarazilo do země další kůly a napnulo mezi nimi provaz; tím vyznačili hranice budoucího kusu půdy pro snoubence.

„Toto je pole, které hora dnes s božím požehnáním darovala Gregoru Bajonkovi a Emöke Albathové,“ pronesl konečně otec Timotej.

A venkované se sborově pomodlili: „Všemocný Bože, Stvořiteli všeho míra, jenž naplňuješ zemi svým požehnáním a při své pouti daruješ hojnost, dej, ať naše pole vynášejí dostatek obživy pro všechny rodiny.“

Lidé se pokřižovali, pak jeden po druhém vstoupili na pozemek a políbili Gregora a Emöke.

Jakýsi stařec s bílým vousem, ve kterém ulpěly zbytky jídla, se postavil doprostřed padesát krát padesát kroků velkého čtverce. Holí ukázal nejdřív na dospělé muže, kteří se vzápětí postavili na jednu stranu. Poté krátce vzhlédl k Eberwolfovi. Mladík vypnul hruď. Starý muž přikývl a ukázal na něho holí. Pod udivenými pohledy přátel přešel Eberwolf hrdě ke skupině dospělých. Stařec pak rozdělil i chlapce a dívky, nejdřív ty větší a posléze i ty menší, na dvě skupiny. Když se dostal k Mikaelovi, řekl: „Dnes budeš pracovat s mladšími dívkami.“

Eberwolf, jeho přátelé a některé dívky se rozesmáli.

„Ne!“ vyhrkla Agnete.

Stařec se na ni zadíval udiveným, ba téměř uraženým pohledem.

„Ne?“

„Ne, Zachariáši,“ opakovala Agnete a vystoupila vpřed. „Koupila jsem ho, aby pracoval pro mě.

Přiloží tu ruku k dílu jako každý druhý.“

„Má dívčí ruce a svaly jako veverka,“ namítl stařec. „Co ti bude platné, když své tažné zvíře zabiješ z ryzí pýchy?“

„On to dokáže,“ ujistila ho Agnete a čelila jeho pohledu.

Starý muž se na ni mlčky zadíval a pak beze slova přikývl. Ukázal na Mikaela a naznačil mu, aby se připojil ke skupině menších chlapců.

Eloisa se usmála.

„Kozí lejno je holka!“ zvolal posměšně Eberwolf a všichni se zasmáli. Agnete vrhla na Zachariáše vyčítavý pohled a odplivla si na zem.

„Tak všichni do práce,“ vybídl je stařec.

Muži se chopili největších kamenů a pokusili se je uvolnit. Starší chlapci se ujali středně velkých kamenů a mladší dívky měly sbírat ty nejmenší. Na starší dívky čekal jiný úkol: Na vnější hranici pole vykopaly od jednoho kůlu ke druhému rovnou brázdu, hlubokou asi jednu a širokou dvě pídě; v této brázdě měla být později postavena obvodová zídka. Malým chlapcům, k nimž přidělili i Mikaela, rozdali motyčky, pomocí nichž měli připravit pařezy už dříve poražených buků k vytažení ze země.

Dva muži čekali každý se silným zapřaženým volem na to, až chlapci kořeny okopou, aby pak pařez přivázali k tažným zvířatům a uvolnili je ze země.

Mikael uchopil motyčku, podíval se, jak pracují ostatní, a napodobil je. Zvedl nástroj nad hlavu a vší silou ji spustil na zem. Svíral však motyčku příliš slabě, a navíc nebyl připravený na to, že je zemina tak tvrdá. Silným nárazem mu motyčka vyklouzla z rukou a on se zničehonic převalil na zem.

Mladíci, kteří pracovali nedaleko něho, se zachichotali.

Eloisa, která právě procházela s kamenem kolem něho, k němu přistoupila a poradila mu: „Drž ji pevně.“

Chlapci se znovu rozřehtali.

Mikael to zkusil znovu, ale ostří motyčky skoro ani nepronikla do půdy. Aspoň že mu tentokrát nevypadla z ruky. Znovu ji zvedl nad hlavu a udeřil s ještě větší silou. Uvolnila se malá hrouda půdy.

Mikael se otočil k Eloise.

Dívka ho sledovala a sotva viditelně přikývla.

Mikael znovu zvedl motyku a spustil ji na zem. Znovu a znovu, pořád dokola. Ale po dvaceti rozmáchnutích se musel zastavit. Ruce a ramena ho bolely. Ostatní malí chlapci mezitím pracovali pořád dál. Mikael tedy zaťal zuby a pokračoval. Díra, kterou vykopal, však byla pořád mnohem menší než u ostatních.

Starý Zachariáš, který stál vedle Agnete a všechno pozorně sledoval, prohlásil: „Měl jsem ho radši strčit k malým dívkám.“

Agnete vzápětí přistoupila k Mikaelovi a obořila se na něho: „Mám tě nechat přidělit k malým holkám? Opravdu to chceš?“

Mikael se na ni zahanbeně podíval. Pak mu pohled sklouzl k jámě, kterou vykopal. „Já to nedokážu,“ zašeptal.

„Už nikdy nic takového neříkej!“ zasyčela mu Agnete přímo do obličeje a prudce se od něho odvrátila.

Mikael potlačil slzy a potají pozoroval ostatní chlapce vedle sebe. Okopávali bez protestů a přitom spolu rozmlouvali, ale s Mikaelem nikdo neprohodil ani slovo. Nepovažovali ho za jednoho z nich.

Některé děti si všimly, že je pozoruje, vzájemně do sebe strkaly loktem a chichotaly se. Mikael opět zvedl motyku a zabořil ji do půdy. A znovu cítil, jak je země silná a jak je on sám ve srovnání s ní slabý. Obrátil se k Agnete, ale ta mu nevěnovala ani pohled. Chlapec opět zvedl motyku a zavřel oči.

Vtom si vzpomněl na vůdce loupežníků, jehož meč zasvištěl vzduchem a usekl Mikaelovu otci hlavu.

Polekaně otevřel oči a s hlasitým zasípáním nechal motyku dopadnout na zem.

Chlapci z jeho skupiny zmlkli a civěli na něho.

Mikael upřeně zíral pod sebe a zdálo se mu, že se půda před jeho očima rudě zbarvuje. Cítil, jak se každičký sval v jeho těle chvěje strachem. Najednou sevřel motyku, jako by to byl meč, a zuřivě s ní udeřil do země. Znovu a znovu pokaždé zaťal zuby a mocně se rozmáchl. A tak pokračoval pořád dál, dokud ho něčí ruka neuchopila za rameno.

„To stačí, chlapče,“ upozornil ho muž, který vedl jednoho z volů. Mikael se na něho podíval, jako by se teprve nyní vzpamatoval.

Ostatní přestali okopávat.

„Ustup stranou,“ vyzval ho muž. Potom přivázal pařez, na kterém Mikael pracoval, k postroji svého tažného zvířete. Práskl bičem a vůl zabral. Kořeny buku zapraštěly, zasténaly a pokusily se klást odpor, ale nakonec se ze země vyvalil oblak černého prachu a zeminy a pařez se podařilo vytáhnout společně se všemi kořeny. Vůl ho dovlekl na okraj ohraničeného pole, kde ho muži sekerami rozštípali.

„Začněte hned dělat na tomhle tady!“ zvolal starý Zachariáš.

Chlapci vykročili k dalšímu pařezu.

Mikael je následoval se sklopenou hlavou. Vtom mu někdo tak silně vrazil do ramene, že upadl.

„Ach promiň, Kozí lejno, vůbec jsem tě neviděl!“ vysmíval se mu Eberwolf. „Myslel jsem, že je to fakt jen lejno.“

Ostatní z jeho skupiny se rozesmáli.

Mikael ležel na zemi a nevěděl, co má dělat.

„Jsi zbabělec, Eberwolfe!“ zaláteřila Eloisa a postavila se ochranitelsky před Mikaela.

„A chvastoun.“

Eberwolf vzteky zrudl, zaťal ruce v pěst a vrhl na Mikaela pohled plný nenávisti. „Ty se necháš ochraňovat od holky, Kozí lejno?“ osopil se na něho. Potom se odvrátil a odešel.

Vedle Eloisy se objevila Agnete, uchopila dceru za paži a odvlekla ji pryč. Zatímco se obě vzdalovaly, namířila Agnete hrozivě prst na Mikaela: „Zpátky k práci, chlapče.“

Mikael znovu uchopil motyku a začal okopávat pařez.

„Tím jsi ho definitivně vystavila zmaru a zhoubě,“ vysvětlila matka dceři. „Toho tlučhubu Eberwolfa teď dvakrát během dvou dní ponížili jeho přátelé. A navíc ještě dívka, která má Kozí lejno raději než jeho. Předtím ho chtěl jen trochu trápit, aby mu ukázal, kdo tu má hlavní slovo. Teď ho nenávidí.“

„To jsem nechtěla…“ Eloisa se podívala na Mikaela, který namáhavě neobratnými pohyby okopával půdu; počínal si přitom mnohem pomaleji než všichni ostatní. „On to nikdy nedokáže,“ povzdechla si.

Agnete jí vlepila pořádný políček. Eloisa se na ni udiveně zahleděla.

„Už nikdy nic takového neříkej!“ zasyčela výhrůžně Agnete. „A teď marš do práce.“ Pak vrhla starostlivý pohled na Mikaela, aniž si toho dcera všimla.

Odpoledne už pokročilo, když se konečně podařilo zbavit pole všech kamenů, které se nahromadily podél hranice vyznačené provazem; zároveň byly odstraněny všechny pařezy.

Když Mikael vracel motyku, všiml si, že je držadlo zakrvácené. Podíval se na své ruce, které byly poseté puchýři.

Když se později vrátili do chýše, rozdělala Eloisa oheň a ohřála polévku; Agnete mezitím z vláknitých kousků vrbové kůry udělala pastu, natřela ji Mikaelovi na ruce a obvázala mu je pruhem lněné látky.

„Zítra se ti práce s motykou bude zdát těžká,“ upozornila ho. „Ale jestli to vydržíš, vytvoří se ti jako nám všem mozoly a ruce ti přestanou krvácet.“

Když byla polévka horká, posadili se všichni ke stolu. Agnete pronesla krátkou děkovnou modlitbu a nalila polévku do misek.

Mikael dokázal jentaktak zvednout lžíci.

Agnete vylovila z hrnce kousek masa a položila ho před chlapce.

„To sis zasloužil, Mikaeli,“ prohodila, ale přitom se na něho nepodívala.

Následující ráno ho Agnete zadržela za paži, než vyšli z chýše.

„S tímhle nebudeš bolest tolik cítit,“ ujistila ho a podala mu pár rukavic z králičí kůže.

Po cestě na pole u Mezesnigu Eloisa ukázala na rukavice a řekla Mikaelovi: „Nikdy bych si nepomyslela, že by je někdy někomu dala.“

„Proč?“

„Protože jsou pro ni něčím zvláštní,“ odpověděla.

Mikael se zadíval na své ruce. Z jeho pohledu nebylo na těch rukavicích nic zvláštního. Byly prosté a z králičiny – takové zkrátka nosí chudí lidé.

„Patřily mému bratrovi,“ upřesnila Eloisa.

„Tomu… co zemřel?“ zeptal se potichu.

„Ano. Sám si je ušil, a to z kůže prvního králíka, kterého chytil. Tehdy byl o dva roky mladší než ty.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Bylo slyšet jen klapání dřeváků na kamenité cestě.

„Jak se vlastně jmenoval?“

„Niklas,“ odvětila Eloisa.

Mikael se znovu zadíval na rukavice – a zničehonic mu s každým krokem připadaly stále drahocennější. „Proč zemřel?“ otázal se nesměle.

„Protože nebyl dost silný,“ odpověděla Eloisa.

„Tak to zemřu i já,“ prohodil Mikael.

„To ne!“ vykřikla Eloisa; zároveň to znělo trochu vyděšeně. Pak se na něj podívala. „Měl slabé plíce a během jedné zimy, když jsme neměli dostatek jídla, začal kašlat krev.“

Mikael udělal pár kroků mlčky. „A kdo je jeho otec?“

„Nevím,“ přiznala Eloisa.

„Je stejný jako tvůj?“

„Říkala jsem ti přece, že nevím!“ obořila se na něho dívka, ale její pohled vypadal ztraceně.

„Kdopak je tvůj otec?“

„Teď už toho mám ale plný zuby! Nemohl bys prostě chvíli mlčet?“

„Promiň…“

„Jseš hlupák.“

Beze slova došli až na pole.

„Tady máš motyku,“ řekl Zachariáš a podal mu ji. „Tvoje paní se domnívá, že to zvládneš. Já si to nemyslím. Ale ať už je to jakkoli, měl bys chodit za pluhem a roztloukat velké hroudy – ostatně jako všichni ostatní.“

Mikael převzal motyku. Ruce ho zabolely hned při jejím prvním sevření. Odebral se ke skupině dětí, s nimiž měl rozbíjet kusy zeminy poté, co pluh obrátí půdu.

Děti se rozesmály, když se k nim postavil.

Eloisa hleděla za Mikaelem, který vtáhl hlavu mezi ramena a upřeně zíral na zem. Tak pohni, ukaž jim to!, jako by ho vyzývaly dívčiny oči.

Mikael se ale prostě postavil za pluh, kterým namáhavě rozorával chudou horskou půdu, a začal rozbíjet tmavé hroudy obsahující mnoho kamení. Eloisa dokázala z chlapcova obličeje vyčíst, jakou bolest mu působí každý úder motykou.

Vedle něho se postavil Eberwolf. „Musíš to chytit takhle!“ osopil se na Mikaela. „Tak do toho!

Musíš to držet pořádně pevně!“

Mikael zasténal a pokusil se vymanit z jeho sevření, ale Eberwolf byl silnější.

Eloisa by nejraději ze všeho okamžitě zasáhla, ale když se obrátila k matce, spatřila její varovný pohled. Pak už se raději držela zpátky.

Eberwolf, který pořád železným stiskem svíral chlapcovy ruce, se rozmáchl motykou vysoko nad hlavu a vší silou udeřil do země. Prudký náraz, při němž se motyka zabořila hluboko do půdy, projel skrz naskrz Mikaelovým tělem. „Už chápeš, jak se to dělá, Kozí lejno?“ ušklíbl se Eberwolf a konečně ho pustil.

Mikaelův obličej se zkřivil bolestí. Motyka mu vyklouzla z rukou.

„Zvedni ji!“ přikázal Eberwolf.

Teď už všichni sledovali, co se mezi oběma mladíky odehrává.

„Zvedni ji a makej!“ opakoval Eberwolf.

Mikael se pomalu sklonil a uchopil motyku. Znovu se rozmáchl, ale tak slabě, že to na půdě nezanechalo ani škrábanec.

Eberwolf mu opět sevřel ruce a se zaťatými zuby se rozmáchl motykou tak silně, až přitom dokonce nadzvedl i Mikaela. Nástroj zasvištěl vzduchem a zabořil se do země. „Takhle! Takhle to musíš dělat!“

Znovu zvedl motyku nad hlavu a společně s ní trošku i Mikaela, než se hrot motyky zaryl do půdy.

„Takhle se to dělá, ty slabochu!“

Mikael se rozplakal a sténal bolestí.

„Tak to by stačilo,“ ozval se muž za pluhem. „Už to pochopil.“ Eberwolfa to konečně přestalo bavit.

Mikaelovi vypadla motyka z ruky.

„Koukej zabrat, Kozí lejno,“ utrousil Eberwolf, vrhl vyzývavý pohled na Eloisu a vzdálil se.

Mikaelovi se podlomila kolena a dopadl na zoranou půdu. Ve svitu slunečního paprsku se mu na tváři zaleskly slzy.

Eloisa se znovu otočila k matce. Agnete opětovala dceřin pohled a zašeptala: „On je silný.“ Její oči však prozrazovaly něco jiného.

Mikael pomalu natáhl ruku po motyce. Pokoušel se ji uchopit, ale držadlo mu vyklouzlo z dlaně.

V jednom prstu cítil obzvlášť silnou bolest. Když ho Eberwolf nadzvedl, zaslechl Mikael lupnutí –a pak ho začalo v prstu strašlivě pálit. Uvědomoval si, že na něho teď všichni civí. A věděl i to, že Agnete a Eloisa od něho očekávají, že vstane a bude pracovat jako všichni ostatní. Ale já nejsem tak silný jako oni, pomyslel si. Sklonil hlavu a ani se nepohnul.

Lidé kolem něho se zase vrátili ke své práci.

Mikael je sice slyšel, ale setrval nehybně se skloněnou hlavou na kolenou, s jednou rukou položenou na držadle motyky. Nebyl schopen vůbec ničeho, ani plakat nebo na cokoli myslet.

Bezezbytku ho opanovala bolest.

Eloisa se celý den při práci stále po něm otáčela v naději, že se přece jen ještě vzchopí. „Jseš silný,“ opakovala potichu, jako by se o tom chtěla sama přesvědčit.

Mikael se však nehýbal – a za chvíli upustil i motyku. Upřeně zíral na rukavice z králičí kožešiny, které ušilo nějaké dítě, jež zemřelo zhruba v jeho věku. A když starý Zachariáš ohlásil konec denní práce, pořád ještě bez hnutí hleděl na rukavice.

Agnete a Eloisa k němu přistoupily.

Mikael si byl jistý, že Agnete mu teď pořádně vyhubuje.

Ona ho však místo toho pohladila po hlavě a prohodila: „Je načase jít domů, Mikaeli.“

Mikael ze sebe vypravil jediný dlouhý povzdech.

Když přišli domů, Agnete mu stáhla rukavice a sundala obvazy. Ukazovák na levé ruce zmodral a hodně otekl. Agnete pohlédla na Eloisu a požádala ji: „Zajdi s ním k potoku.“ A Mikaelovi poradila: „Strč tam ruku do vody. Zpočátku ti to bude připadat jenom studené, ale brzy to začne bolet, protože voda je ledová. Ale musíš to vydržet, rychle to přejde. Jakmile tohle překonáš, bolest přestane a už nebudeš vůbec nic cítit. Od té chvíle počítej do tří set. Umíš to?“

Mikael zavrtěl hlavou.

„Do kolika umíš počítat?“

„Do padesáti.“

„No tak prostě počítej šestkrát do padesáti, jasný?“

„A pak?“

„Potom hned běž domů.“

„A pak?“

„Pak se ti o prst postarám. Je zlomený.“ Agnete se otočila k nádobám s bylinkami. „A teď už jdi.“

Mikael zaváhal. Upřeně se zadíval na Agnete, která vkládala do moždíře roztřepené kousky vrbové kůry. „Je mi to líto…,“ vyhrkl nakonec.

Agnete se obrátila. „Co je ti líto?“ Mikael sklopil oči a mlčel.

„Pojď, trumbero,“ ozvala se Eloisa, poklepala mu na rameno a vzápětí zamířila ke dveřím.

Venku se Mikael znovu ohlédl, jako by se obával, že ho někdo napadne. Nervózně následoval Eloisu, přičemž se držel těsně u domovních zdí. Za jednou chatrčí zničehonic uslyšely hlasy chlapců, kteří se smáli a hulákali. Mikael sebou škubl a rychle se schoval za hranicí dřeva.

„Co to zase do tebe vjelo?“ zeptala se Eloisa. „To jsou přece jen místní hlupáci, kteří se napili piva svých rodičů.“

„I… Eberwolf ?“ zajímal se Mikael.

„Ten trouba taky – ano, určitě.“

Mikael se za hromadou dřeva ještě víc přikrčil.

„Okamžitě pojď sem, trumbero. Musíme k potoku.“

„Ne, já už neudělám ani krok.“

Vtom se rozletěly dveře od chýše a tři urostlí mladíci, mezi nimi i Eberwolf, vyšli s hlasitým povykováním a na trochu nejistých nohách ven. Pochechtávali se, poplácávali po ramenou a vzájemně se pokoušeli překonat v tom, kdo nejhlasitěji říhne.

„Schovej se,“ zašeptal Mikael Eloise.

Dívka se však ani nepohnula. Měsíční svit ji jasně ozařoval, jak stála na louce vedle hranice dřeva.

Eberwolf a jeho kumpáni ji naštěstí neviděli. Jentaktak se udrželi na nohou. Za neutuchajícího hihňání se vymočili a vrávoravě se vzdalovali po venkovské ulici.

„Pojďme,“ pobídla Eloisa rychle chlapce, jakmile trojice zmizela z dohledu.

Mikael vyšel z úkrytu a mlčky ji následoval. Když dorazili k potoku, ponořil ruku do vody. Jak mu Agnete předpověděla, voda mu nejdřív připadala studená, potom ledová, a ruka ho rozbolela ještě víc. Bolest však nakonec přece jen ustala a on začal počítat.

A Eloisa po něm opakovala číslice.

„Ty neumíš počítat?“ podivil se Mikael.

„Jen do devětačtyřiceti,“ odpověděla.

„To je přece docela jednoduché – pak jen stačí říct padesát…“ Mikael se odmlčel a pohlédl na ni.

Dívka se zachichotala. „Ty jsi fakt trumbera. Když moje matka umí počítat do tří set, pak to přece umím i já.“

„No tak proč ses nenabídla, že budeš počítat sama?“

„Protože je to tvoje ruka, ne moje.“

Mikael znovu počítal od začátku, ačkoli přesně nechápal, co tím Eloisa myslí. Ale než dopočítal do konce, zarazil se: „Já nejsem tak silný jako vy…“

„To si taky myslím,“ přisvědčila. Mikael sklesle sklonil hlavu.

„Ale ty to dokážeš,“ pokračovala dívka. „Proto ti matka dala rukavice svého milovaného Niklase.“

Mikael chvíli mlčel. „To jsou rukavice nebožtíka,“ prohodil po chvíli.

„Někoho, kdo to nedokázal.“

„No a? Ty to přesto dokážeš!“ obořila se na něho rozčileně Eloisa.

„A teď už vytáhni ruku z vody, protože se všemi těmi nesmysly, které jsi tu napovídal, by ses určitě dostal k pěti stům.“ Zvedla se. „A tentokrát se neschovávej za každou hranicí dřeva. Musíme rychle domů,“ prohlásila.

„Proč?“

„Protože prst musí být ledový, aby se dal narovnat.“

„A jak se narovnává?“

„Tak pojď už.“ A s těmi slovy spěšně zamířila k chýši.

Jakmile vstoupili do místnosti, Agnete jednou rukou uchopila Mikaelův prst a druhou pevně sevřela chlapcovo zápěstí. Potom vší silou zatáhla, jako by mu chtěla ten prst utrhnout.

Mikael zakřičel – a uslyšel lupnutí. Projelo jím palčivé horko, ale jinak než ve chvíli, kdy se prst zlomil.

Agnete nedbala na chlapcův výkřik, z obou stran mu prst zpevnila dvěma malými dřevěnými dlahami z borovice, natřela na to zhotovenou pastu z vrbové kůry a všechno převázala konopným obinadlem.

Když ošetřila i rány na dlaních, natáhla mu znovu krví ztvrdlé rukavice z králičí kožešiny.

Všichni tři se posadili ke stolu, pomodlili se a mlčky pojedli.

Teprve před koncem večeře Mikael znovu oslovil Agnete: „Je mi to líto…“

„Co je ti líto?“

„Že jsem vás zostudil…,“ odpověděl chlapec.

Agnete na to neodpověděla a zamyslela se. Pak vzhlédla a podívala se Mikaelovi hluboko do očí.

„Nemysli na mě, chlapče. Mysli jenom na sebe. To je celé tajemství. Vzpomínáš na svou myš? Pořád se domníváš, že tě opustila. Ona ale ve skutečnosti jen následovala vlastní cestu. To nebylo namířené proti tobě. Změň svůj způsob myšlení a tvůj život ti přestane patřit. Rozuměls mi?“

Mikael se na ni nechápavě zadíval.

„Ne, obávám se, že opravdu nejsi moc bystrý,“ povzdechla si Agnete. Eloisa se zasmála.

„A jeden osel se vysmívá druhému,“ zamumlala Agnete. Mikael se pousmál, ale Eloisa na něho vrhla uražený pohled.

„A teď se už přestaňte popichovat, je čas jít na kutě,“ upozornila je Agnete. Sfoukla svíčku a každý zamířil ke svému lůžku.

„Dobrou noc, trumbero,“ hlesla Eloisa.

Mikael se usmál, ale vzápětí se opět neubránil myšlence na Eberwolfa. Už jen pouhé pomyšlení mu sešněrovalo hrdlo. Co nejpevněji zavřel oči a doufal, že takhle si ho z hlavy vyžene. Nepodařilo se mu to. Připadalo mu, jako by ho cosi vtahovalo do jakési propasti, kde čekal pouze a jedině Eberwolf.

Představil si, jak mu ten svalnatý mladík znovu svýma silnýma rukama láme prst.

Pak se ho zmocnila únava a modlil se, aby rychle usnul. V prstu mu však začalo tepat, jako by se pod obvazem zvětšoval. Byla to tupá bolest, která prstem projížděla skrz naskrz. Zatímco mu těžkl dech a oči se mu zaplnily slzami, musel znovu myslet na to, jak se schoval za hranicí dřeva, zatímco Eloisa zůstala v měsíčním svitu odvážně stát všem na očích. Dívka, která byla stejně stará jako on.

Já to nikdy nedokážu, pomyslel si. A Hubertus taky ne. V té chvíli mu vyhrkly slzy; za chvíli ho konečně přemohla únava a upadl do neklidného spánku.

Ve snu před sebou viděl Huberta, jak zraněný leze po nádvoří hořícího hradu a pokouší se schovat pod sukní jeho mrtvé matky. Zdálo se mu o Eberwolfovi s myším čumákem, jak seděl na koni, zavětřil Huberta a popohnal zvíře k Mikaelově matce. Vyhrnul jí sukni a klouzal ženě prackou s dlouhými ostrými drápy mezi nohy. „A už tě mám, Kozí lejno!“ zavrčel a vytáhl odtud Mikaela, který měl stejně jako Hubertus kolem krku uvázanou červenou stužku. Potom myšák Eberwolf vycenil zuby a chystal se Mikaela setnout – stejně jako Agomarův meč usekl hlavu chlapcově otci.

Mikael vykřikl ze spánku a probudil se.

Agnete se na ním skláněla a pokoušela se ho co nejpevněji držet.

„Podívej se, cos to natropil,“ zavrtěla nechápavě hlavou. Dlaha na jeho prstu byla zlomená. Když mu stáhla rukavice, viděla, že se mu jedno dřívko zapíchlo do dlaně. Vytáhla ho a ránu ošetřila.

„Dnes budeš vydávat jídlo. Nemusíš pracovat na poli,“ oznámila mu. Nato vyšli z domu.

Po několika krocích si Mikael všiml na ulici Eberwolfa a jeho přátel, kteří seděli na plotě a klátili nohama. Vypadalo to, že na něho čekají, protože nyní všichni na něho ukázali prstem.

Mikael strnul.

„Dělej, jako by se nic nestalo,“ poradila mu Eloisa.

Mikael však už nedokázal popojít ani o krok. Viděl před sebou Eberwolfa – a okamžitě měl opět před očima obrovskou myší hlavu a zuby potřísněné krví.

Eberwolf seskočil z plotu a zavolal: „Teď tě dostanu, Kozí lejno!“ Mikaelovi se zatmělo před očima a temnotou kmitlo několik blesků.

Bál se bolesti, která ho znovu co nevidět postihne. Uvědomoval si, že se proti tomu nemá jak bránit, a pomyslel si, že teď určitě zemře.

Prudce se rozběhl. Nevěděl, kam ho nohy nesou. Bylo mu jasné jen to, že nedokáže znovu stanout Eberwolfovi tváří v tvář. Jeho tenké nohy neuvěřitelně rychle čeřily trávu. Chodidla se mu bořila do bahna, kotníky občas uvízl v ostružiníku, a při každém pádu na skálu si rozedřel kolena. Přesto nepolevil a ze všech sil pádil do hor. V běhu slyšel, že ho někdo volá. Domníval se, že slyší Eloisin hlas – a také Agnetin. Ale především slyšel Eberwolfa, který ho se sípotem, hrdelním vrčením, chrčením a hlavně hlasitým nadáváním pronásledoval.

Mikael vběhl do lesa. Březové větve ho švihaly do obličeje, jedlové obočí ho píchalo do očí, ale ani to ho nezpomalilo. Věděl totiž, že nesmí ani zastavit, ani se otočit. A tak běžel pořád dál po úbočí, stále hlouběji do lesa, který byl s každým krokem hustší a tmavší.

Po chvíli, když ztratil jakékoli povědomí o čase, se vyčerpaně zhroutil u obrovského pařezu na zem.

Netušil, kde se nachází, a hlavu měl jako vymetenou. Přesto tam zůstal sedět a naslouchal divokému tlukotu vlastního srdce.

A zatímco se mu dech pomalu zklidňoval, uslyšel z určité vzdálenosti pod sebou hlas, který mu naháněl husí kůži.

„Kozí lejno, kde jsi?“ křičel ten hlas. „Ukaž se, já ti nic neudělám.“ Byl to Eberwolfův hlas.

V lese kromě nich nikdo nebyl.

Mikael se zvedl a vyběhl, šplhal dál do kopce, padal, pokaždé vstal, křečovitě se přidržoval kořenů, plakal a modlil se, aby ho Eberwolf nedokázal najít.

Pořád nahoru.

Narazil na úzkou a příkrou strž, jejíž dno se vlhce lesklo. Skály tam měly ostré hrany a podkluzovaly.

Mikaela to ale neodradilo, prodíral se výš a výše, než nakonec ucítil, že mu došly síly. Znovu se mu zatmělo před očima. Tak tady je mu souzené zemřít…

Zvedl hlavu k obloze, jako by se chtěl pomodlit, a zničehonic měl pocit, že vidí světlý záblesk, jako by se les otevřel. Připadalo mu, že mezi hustým stromovím rozeznává něco důvěrně známého, co mu však zároveň nahánělo strach. Po čtyřech se konečně dokázal vyškrábat na mýtinu. A najednou se mu přímo před očima tyčila ona impozantní jehla vypínající se snad až do nebes. Okamžitě ji poznal.

„Mojžíšův prst…,“ zašeptal z posledních sil. A pak se poddal nevýslovné únavě.

„Nenašel jsem ho,“ zasípal Eberwolf, když vyšel z lesa na úpatí hory, kde na něho všichni čekali.

„Ten ťulpas pelášil jako zajíc!“

„A ty jsi nemotorný jako medvěd!“ ulevila si Eloisa.

Eberwolf zaťal pěsti. Už jenom to, že ho otec po rozmluvě s Agnete poslal Mikaela hledat, bylo pro něho velké ponížení – a Eloisin posměch byla pro jeho trpělivost poslední kapka. „Nemůžu přece za to, že Kozí lejno je takovej poseroutka,“ zavrčel.

„A ty jsi prostě na palici! Strašnej tupec!“ zakřičela na něho Eloisa.

Agnete chtěla dceru zadržet, ale to už se Eberwolf přestal ovládat a uchopil ji za zápěstí. „Drž zobák!“

„To bolí!“ zasténala dívka. Při pokusu vymanit se ze sevření ho udeřila do obličeje.

Potom všechno proběhlo naráz a bleskurychle. Než stačil kdokoli nějak zareagovat, strčil Eberwolf, který byl vzteky bez sebe, do dívky tak silně, že skoro o kus popoletěla vzduchem.

Tvrdě dopadla na zem a bolestivě zasténala. Okamžitě však vyskočila na nohy a vycenila zuby.

„Tak pojď, jestli si troufáš, ty sketo!“ zasípala a zamávala hrozivě pěstmi.

„Dej si odchod, ty couro!“ zavrčel Eberwolf.

„Nenávidím tě, Eberwolfe!“ zakřičela Eloisa. „A budu tě pořád nenávidět!“ Když si všimla, že se všichni seběhli, otočila se k Eberwolfovým přátelům. „Viděli jste to? Je to zbabělec!“

Pod káravými pohledy kolemstojících Eberwolf zrudl a sklonil hlavu. Pak se s vynuceným úsměvem obrátil ke svým přátelům. Ti se mu ale rozpačitě vyhýbali pohledem, někteří se dokonce od něho odvrátili.

Agnete uchopila dceru za paži. „To se ti opravdu povedlo!“ zasyčela na ni.

Objevil se kovář Ahlvin, Eberwolfův otec, opravdová hora svalů. Přistoupil k synovi a vlepil mu facku. Přikázal mu, aby šel domů a pro zbytek dne se už nikomu neukazoval na očích.

Eberwolf vztekle zaťal pěsti, vtáhl hlavu mezi ramena a se vzteklým výrazem se klidil pryč.

Agnete se zmocnila nepříjemná předtucha. „To se ti vážně povedlo!“ zopakovala tiše.

„Tak pohyb, lidičky, do práce!“ vyzval Zachariáš venkovany.

Ti se jeden po druhém zase chopili svého náčiní, aby obdělali Gregorovo a Emöčino pole. Ale nikdo se na to pořádně nesoustředil; střídavě hleděli tu za Eberwolfem, který se pomalu šoural domů, tu na hustý les u Mezesnigu, kde zmizel Mikael.

„Tak dělej, pusť se zase do práce,“ vybídla Agnete dceru.

„A Mikael?“ zeptala se ustaraně Eloisa.

„Ten se určitě vrátí.“

„Kdy?“

„Až porazí vlastní strach.“

„A co když to nedokáže?“

„Ale dokáže.“

„Jak to můžete vědět, matko?“

Agnete neodpověděla a mlčky se zahleděla na horu, která byla příkrá a nebezpečná, les na úbočí byl neprůchodný a plný divoké zvěře. Navíc byl zbrázděn desítkami úzkých strží ústících do skalních propastí.

„Matko,“ naléhala na ni Eloisa.

„On se vrátí,“ odtušila zhurta Agnete, uchopila široké hrábě a odhodlaně vykročila, aby nemusela dceru dál obelhávat. Ve skutečnosti netušila, jestli se Mikael ještě objeví. V lese mohl snadno zabloudit nebo se zřítit do skalní rozsedliny. A přenocovat venku bylo hodně náročné – dokonce i pro lidi jako ona, kteří horu dobře znali.

„Ne,“ hlesla Eloisa.

Agnete mezitím dohnala otce Timoteje. „Pomodlete se za toho chlapce,“ požádala ho.

Farář přikývl. I on občas vzhlédl k hoře, která působila divokým a nezkrotným dojmem.

„Ne,“ zopakovala Eloisa – a tentokrát to znělo velmi dospěle. A potom, když si ji nikdo nevšímal, vklouzla za ostružiní a nikým nepozorována spěšně zamířila k Eberwolfově domu. Mladík tam stál na prahu a upřeně civěl na horu. Jednu tvář měl dosud nápadně zrudlou od otcovy facky.

„Co chceš?“ zavrčel příkře, když spatřil dívku.

„Kde jsi naposledy viděl Mikaela?“ zeptala se ho.

„V Bedlové strži,“ odpověděl, aniž přitom odvrátil pohled od lesa.

„A potom?“

„Co jako potom? To jsem ho prostě ztratil z dohledu, ty huso.“

„Copak po sobě nezanechal žádné stopy?“

„Je lehký jako králík, takže po něm žádné stopy nejsou. Určitě ale zahnul doleva.“

„A kde?“

„Víš, kde se nachází ta uprostřed rozštěpená skála, ze které vyrůstá zakrslá borovice?“

„Ano.“

„Tam odbočil doleva. Pak jsem ztratil stopu.“

Eloisa vyběhla. Na úpatí hory převažovaly v lesním porostu zakrslé buky, které obyvatelé Raühnvalu těsně nad zemí uřezávali, aby si tak obstarali palivové dříví. Byl to les, o který očividně pečovala lidská ruka. Půdu pokrýval měkoučký koberec z listí.

Eloisa začala stoupat rozvážným tempem a s očima upřenýma na zem hledala stopy. Spatřila nízký trnitý keřík s několika ulomenými větvičkami. Pak se objevil podupaný kapradinový porost. To znamená, že Mikael tudy prošel. Eloisa zrychlila krok. Rychle se dostala k úžlabině, kde se hojně dařilo bedlám. Její pozornosti neunikl jeden bílý houbový klobouk, na který šlápla Mikaelova noha.

Nato se ukázala skupinka hnojníků – a vzápětí velký klobouk muchomůrky.

Eloisa se zastavila. „Kde jen můžeš být, trumbero?“ zeptala se potichu. Vzápětí ucítila v hrudi podivné pálení. Téměř rozzlobeně stiskla čelisti a zaťala pěsti, aby se nepoddala strachu.

Znovu vykročila. Buky už vystřídal hustý modřínový a jedlový les. Cesta byla stále neschůdnější a příkřejší, čím byla strž užší, ale Eloisa se škrábala dál. Na kořenech porostlých mechem jí podklouzla noha a ona padla přímo na obličej. Suché jedlové jehličí se jí bolestivě zabodlo do dlaní.

Zasténala a znovu vzhlédla nad sebe. K východu ze strže, kde rostla spousta bedel, chybělo ještě nejméně tři sta stop. Tísnivý pocit zoufalství zesílil. Dívka se opět zvedla, zaťala pěsti a ze všech sil se rozhněvaně jednou udeřila do hrudi. Drápala se stále výš strží, která se zúžila na pouhé dvě délky paže, a stále měla na paměti, že nesmí uklouznout. Hledala nějakou oporu; většinou se rukama přidržovala kořenů nebo opatrně našlapovala na kameny porostlé mechem. Postupovala jen velmi namáhavě, ale nakonec se jí podařilo stanout na konci strže.

Úplně bez dechu se otočila. Znovu se podívala nahoru hustou změtí modřínových a jedlových kmenů, které vypadaly, jako by spolu bojovaly a snažily se sousední strom obrat o co nejvíc světla, které jim zajišťovalo skutečné přežití. Eloisa ještě nikdy nepronikla takhle daleko. Žádné dítě nesmělo chodit příliš hluboko do lesa. Ani jednotliví lovci se nikdy neodvažovali za tu temnou divokou hranici – a to byli ozbrojení.

„Mikaeli!“ zvolala najednou. „Mikaeli!“

Avšak ani hlásek, ani náznak odpovědi nenarušil ponuré ticho, které se rozhostilo po ozvěně jejího tenkého dětského hlasu, hlasu dívky, která nevědomky ze sebe vykřičela všechen svůj strach.

Eloisa cítila, jak jí do očí stoupají slzy. Dolní ret se jí třásl, jak se ze všech sil snažila nepropuknout v usedavý pláč.

„Ty hlupáku!“ zakřičela nejistým hlasem, který jí přeskakoval hněvem i strachem. „Hlupáku!“

zamumlala sotva slyšitelně, když udělala první krok směrem k rozeklané skále, ze které vyrůstala zakrslá borovice.

Zhruba tam Eberwolf ztratil Mikaelovu stopu, jak se jí aspoň snažil namluvit. Ale Eberwolf je blb, opakovala si Eloisa pořád dokola, zatímco dál šplhala nahoru a razila si cestu houštinou ze špičatých větví, na kterou platil zákon divoké zvěře.

Na začátku cesty ještě slyšela tlumený hlas zvonů z kaple Panny Marie Sněžné, které udávaly rytmus pracovní doby a času na modlitbu. Teď už však přízračnou houštinou nepronikl ani sebemenší šelest, protože divoká zvěř se pohybovala zcela neslyšně, aby nebyla zabita – nebo naopak aby sama zabíjela. Dívka šplhala stále výš.

Jakým směrem se má vydat? Zastavila se a naslouchala. Avšak to jediné, co slyšela, byl dunivý tlukot vlastního srdce bušícího v rytmu namáhavého výstupu, v taktu strachu, že je tady v lese sama –a starosti o Mikaela.

„Mikaeli… Kde jsi?“ zašeptala bojácně rozechvělým hlasem. Otočila se doleva, směrem k místu, které jí uvedl Eberwolf. Tam začala opět stoupat a stále hledala pod nohama stopy. Podle jejího propočtu uplynula teď už hodina, aniž našla cokoli, co by jí prozradilo, že Mikael se pohyboval právě tudy. Ale i lehounký králíček zanechává stopy, tím si byla jistá. Proto se otočila a sklouzla po svahu trochu níž. Tam, kde předtím odbočila doleva, se nyní vydala napravo. A znovu se začala drápat nahoru.

Po necelých třech stech metrech narazila na velký klobouk hřiba koloděje se síťkovaným třeněm.

Masitá dužina houby se už zbarvila doruda. To znamenalo, že někdo do něho před nějakou dobou kopl, protože Eloisa věděla, že tento druh se nejdřív zbarví modře. Přesto ji to znenadání hodně rozrušilo. Otáčela kloboukem hřibu v ruce. To nemohla udělat srna, to by bylo vidět otisk kopýtka.

Takže tudy musel projít Mikael.

Nečekaně v sobě pocítila novou sílu a naději, která se postarala o to, že svíravý pocit strachu na hrudi pominul. Nedočkavě teď stoupala vzhůru skoro poklusem a nelámala si hlavu s větvemi, které jí rozdíraly kůži. Za chvíli si všimla zašpičatělé skály, na které byla rudá skvrna. Krev. Mikael tu určitě upadl a poranil se. Jsem na správné cestě, pomyslela si rozčileně. Klekla si vedle skály a odhrnula tenkou vrstvu suchého jehličí. Na změklé lesní půdě se objevil otisk ruky. Mikaelovy ruky.

Obrysy nebyly moc zřetelné, protože měl natažené rukavice, ale byla to jednoznačně ruka.

„Mikaeli!“ zvolala téměř s úsměvem.

Najednou ucítila, jak se za ní zachvěla země. Pak uslyšela šustění listí a divoký dusot. Bylo to velmi blízko. Až příliš blízko. S bušícím srdcem se otočila.

Mezi stromy, necelé dva kroky vedle ní, se objevilo obrovské zvíře – a mířilo přímo k ní.

Eloisa vykřikla, padla na záda a rukama si chránila obličej.

Zvíře se jí na poslední chvíli vyhnulo; od kopyt mu odletovaly vlhké drny.

Eloisa ho sledovala pohledem. Původně si myslela, že je to jelen, ale podle chybějícího paroží poznala, že ve skutečnosti kolem ní proběhla laň. Zatímco zvíře prchalo, Eloisa se uklidnila. Strach se ale úplně nevytratil, protože si stačilo položit jednu prostou otázku a srdce se jí znovu rozbušilo. Před čím ta laň prchala? Jaké zvíře ji mohlo takhle vyděsit, když je sama velká skoro jako kůň?

Opatrně se přikrčila a naslouchala. Pořád se kolem sebe rozhlížela. Teď měla opravdu strach.

Viděla velkou skálu, ve které zela úzká rozsedlina. Po špičkách k ní zamířila a ukryla se tam. Oči měla vytřeštěné strachem. Pak venku před jeskyní, pouhý krok od vchodu, objevila suchou větev, kterou laň na úprku odlomila. Ulomený konec byl velmi ostrý. Eloisa ještě jednou vyklouzla z úkrytu, uchopila větev a zalezla zpátky do rozsedliny.

Tam zůstala nehybně sedět. Hlavu měla vymetenou. Připadala si jako zkamenělá – jako by se sama stala částí skály.

Zvolna se stmívalo – a v lese to probíhalo vždy rychleji než kde jinde. Eloisa si nejdřív uvědomila pronikavý nakyslý zápach. Byl mimořádně odporný. Potom uslyšela našlapující tlapky. Vzápětí dech zvířete. Panicky sevřela zašpičatělou větev tak pevně, že se jí pod pevným stiskem prstů začala drolit kůra. Ani se nepohnula, nedokázala jasně a logicky přemýšlet a necítila nutkání ani plakat, ani křičet.

To je určitě ještě mladé zvíře, napadlo ji, když ho spatřila, jak se objevilo pár kroků před ní.

Dlouhé tesáky byly ještě bílé.

Vlk, na jehož kůži dosud visely velké chomáče zimní kožešiny, se opatrně přibližoval. Neustále se napjatě zastavoval, zvedal hlavu a větřil. Občas stáhl uši, ale vzápětí je zase zvedl a naslouchal. Ze slintající tlamy mu visel silný rudý jazyk. Bylo to určitě zvíře, které se pokusilo uštvat laň – a teď bylo unavené a žíznivé. A taky vyhladovělé, když se odvážilo úplně samo na laň zaútočit.

Eloisa cítila, jak ji ochromil strach. Zadržela dech. Zdálo se, že jí dokonce přestalo tlouct i srdce.

Vlk rychle zamířil ke skále, u které se zranil Mikael. Očichal to místo, olízl zaschlou krev a tiše zavrčel – přesně jak to vlci dělají, než začnou výt. Znovu olízl krev. Potom ohrnul pysky, vycenil tesáky a snažil se zahryznout do skály. Brzy toho nechal, se zdviženou hlavou zavětřil ve vzduchu a znovu očichal otisk Mikaelovy ruky. Nakonec zvedl čumák a vyběhl vzhůru k vrcholu Mezesnigu, jako by sledoval stopu. Zanedlouho se však zastavil, tiše zaskučel a otočil se. Znovu si to namířil k otisku ruky, ale tentokrát se k němu přibližoval pomalu a s čenichem pořád u země. Když se dostal ke skalní rozsedlině, zježily se mu chlupy na krku, vyklenul hřbet do oblouku, natáhl vpřed velkou hlavu a se zuřivým zavrčením vycenil tesáky.

Eloisa hlasitě vykřikla.

Vlk se prudce rozběhl a strčil čumák do rozsedliny. Eloisa se bránila větví – a cítila, že zvíře zasáhla.

Vlk překvapeně a bolestně zavyl. Ustoupil k rok a poté se široce rozevřenou tlamou znovu zaútočil.

Eloisa silou zoufalství opět prudce bodla před sebe. Tentokrát však vlk neuhnul, ale pevně se do větve zakousl.

Eloisa cítila veškerou sílu zvířete. Větev, kterou vlčí zuby na konci rozdrtily, přitáhla k sobě a zase s ní udeřila. A pak znovu a znovu.

Vlk vrčel a skučel, slintavě snášel bolest úderu a ve slepém vzteku se pořád do větve zakusoval.

Opět se mu jí podařilo kus odlomit.

Pak ustoupil a vyplivl dřevěný úlomek. Krvácel z tlamy, na pyscích i na čele, mezi očima.

Olízl si zraněné rty, přikrčil se a chystal se k dalšímu útoku. Dívka z posledních zbytků sil znovu vykřikla.

„Eloiso!“ uslyšela najednou volání z údolí. „Eloiso!“ Vlk překvapeně vyskočil.

„Matko! Matko!“ ozvala se Eloisa a usedavě se rozplakala.

„Eloiso!“ ozval se zase matčin znepokojený hlas. „Kde jsi?“

„Matko!“

„Kde jsi, Eloiso?“ volala Agnete z plna hrdla.

„Matko!“ Dívku tak ochromil strach, že jí přeskakoval hlas.

„Už jdu! Neboj se! Mluv dál, ať tě můžu najít!“ křičela Agnete odněkud zdaleka v lese.

Vlk znovu zaútočil, ale tentokrát jen s poloviční silou. Eloisa ho ještě jednou dokázala odrazit.

„Matko!“

„Tady jsem! Slyším tě! Tady jsem!“

„Je tady… Je tady…“

„Já vím, moje drahé dítě!“ zavolala Agnete zastřeným hlasem. „Nic ti neudělá, neboj se!“

„Já se ale bojím!“

„Neublíží ti, hned jsem u tebe!“

„Je to vlk, matko!“

„Já vím.“

Eloisa najednou spatřila daleko pod sebou záblesk světla. Za chvilku rozeznala pochodeň. Viděla, jak matka mává ohněm, v jehož záblescích se zaleskly i vlčí oči.

Zvíře ustoupilo a ukrylo se v houští.

Agnete rychle zamířila ke skalní rozsedlině, kde se Eloisa schovala, narovnala se a dál hrozivě mávala pochodní směrem, kterým vlk zmizel. Potom zvedla kámen a vší silou jej mrštila po zvířeti; dokonce o dva kroky popoběhla, jako by se chtěla s otevřeným ohněm v ruce vrhnout za prchající šelmou.

Vlk nejdřív vyděšeně zaskučel, když ho úlomek zasáhl do boku, a jakmile viděl, že se k němu blíží oheň, otočil se a zmizel v lese. Zdálky se ozvalo jeho vytí.

„Dělej, musíme se odsud co nejrychleji dostat,“ naléhala Agnete.

„On se vrátí.“

Rychle a beze slova začaly náročný sestup. Klopýtaly a vstávaly tak dlouho, dokud neuslyšely hlasy.

„Jsme tady!“ zakřičela Agnete. „My jsme tady!“

Dorazili k nim muži, kteří měli v rukou klacky a domácí nástroje, aby se měli čím bránit. Vlk, který pronásledoval obě ženy, zavyl velmi blízko.

„Zaplaťpánbůh, nic se vám nestalo,“ oddechl si otec Timotej. „Teď už se neodváží zaútočit, je nás příliš mnoho.“

Potom se rozhostilo ticho. Všichni mysleli na totéž, ale nikdo si to netroufal vyslovit.

„A Mikael?“ zeptala se Eloisa, která nemyslela na nic jiného.

„Na další pátrání se už moc setmělo,“ poznamenal jeden z mužů. Ostatní jen mlčky zavrtěli hlavou.

Zatímco sestupovali do údolí, Eloisa tiše plakala.

Agnete si toho všimla a nechápavě potřásla hlavou: „Tohle je už potřetí, co kvůli tomu uličníkovi riskuješ krk. Zachránila jsi ho z ohně, onemocněla jsi, když ses uprostřed zimy umyla, a teď ses div nenechala roztrhat od vlka…“ Rozčileně se zeptala: „Co vlastně udělal, že mu tak nadbíháš?“

Eloisa jen zvedla nos a mlčky kráčela dál, dokud obě nedorazily domů. „Je jiný než ostatní,“ podotkla, když za sebou zavřely dveře.

To já dobře vím, pomyslela si Agnete a znovu se otočila k majestátně se vypínajícímu stínu Mezesnigu. Je to princ.

„A podívejme, kohopak to tu máme!“ zvolal starý Rafael, když za rozbřesku zašel na horní okraj mýtiny, na které stála jeho salaš. „Klidně bych se spokojil s několika houbami, ale místo toho jsem našel malého chlapce,“ pokračoval s úsměvem.

Mikael se nedokázal skoro ani pohnout. Byl úplně prokřehlý.

„Netvař se tak vyčerpaně!“ napomenul ho Rafael. „Máme jaro.“ A strčil do chlapce svou berlou.

Mikael vstal. Vzhlédl ke skalní jehle, která se nazývala Mojžíšův prst. Pak mu pohled zabloudil dolů, ke starcově chatrči. Agnete ji označila jako „Dračí jeskyni“.

„Měl jsi štěstí,“ pokračoval Rafael. „Byl bys opravdu vybraný chod pro vlčí hostinu.“ Položil chlapci ruku kolem ramen a spolu zamířili k salaši.

„Ale mám pocit, že ty ses narodil, abys všechno přežil. Unikl jsi krvavé lázni, přežil Agnetinu ponurou sklepní díru – a teď jsi upláchl i vlkům.“ Když stanuli u chýše, Rafael otevřel dveře. „Nauč se hledět na život jako na drahocenný dar, a ne jako na něco, co se prostě jen tak odhazuje, jak to dělají blázni nebo zoufalci.“ Stařec postrčil chlapce dovnitř.

Posadili se k malému stolu. Rafael ukrojil dva krajíce tmavého kmínového chleba a natřel ho silnou vrstvou sádla.

Pozoroval Mikaela, který svůj krajíc lačně zhltnul. Když chlapec dojedl, stařec se spokojeně usmál a nabídl mu i svůj chléb, který byl původně určený pro něho samotného. Mikael se nedal dlouho prosit a okamžitě ho snědl. Rafael mu dal vypít ještě misku horkého kořeněného vývaru, který uvařil z kuřecích odřezků.

„A teď mi pověz, proč jsi utekl od Agnete. Vzal jsi přece nohy na ramena, že?“ zeptal se.

„Ano…“

„Co asi přiměje chlapce k tomu, aby odešel od tak skvělé ženy?“ zajímal se Rafael.

Hluboký starcův hlas působil na Mikaela jako konejšivá útěcha. Nenaháněl mu strach, ba právě naopak – u Rafaela se cítil dobře. „Já jsem nepláchl před Agnete.“

„Opravdu? A před kým tedy?“

„Před Eberwolfem.“

„Měl bych ho znát? Je to nějaká příšera?“

„Je to mladík…,“ hlesl Mikael. „Trochu starší než já.“ Rafael vážně přikývl. „Rozumím.“

„A velmi silný,“ dodal chlapec.

Stařec znovu přikývl a zopakoval: „Rozumím.“

„Nesnáší mě,“ vysvětlil Mikael. Mluvit o tom s tímhle starcem mu připadalo snadné. „Zlomil mi prst, a kdybych neutekl…“

„Dobře, dobře,“ přerušil ho Rafael. „Teď je všechno jasné.“ Pronikavě na chlapce pohlédl. „Tvoje příšera je pouze velký chvastoun s několika svaly.“

„Ale on už skoro vypadá jako muž,“ namítl Mikael.

„Takže příšera vypadající téměř jako muž.“ Stařec přikývl a odmlčel se. Mikael také seděl beze slova a upřeně zíral na prázdnou misku.

Za chvíli se ozval: „Bojím se ho.“

„Ano, to je vidět. A určitě z něho máš opravdu velký strach, když raději riskuješ, že tě roztrhají vlci, než aby ses mu postavil.“

„Já…“

„A budeš se ho bát pořád, po celý život. Je to tak?“

Mikael seděl se sklopenou hlavou a přemýšlel. „Třeba jednou začne litovat, že mě trýzní,“ nadhodil.

„Ach, tak to tedy je. Nezbývá než doufat, že ten… Elderstoff…“

„Eberwolf.“

„Nezbývá tudíž nic jiného než doufat, že ten Elderstoff toho začne litovat, rozumím.“

„Eber…“

„Chlapče, já nechci jeho jméno vyslovit.“ Rafael se k němu naklonil.

„Aby nakonec ještě nenahnal strach i mně.“

Mikael se zastyděl. „Co s tím mám dělat? Mně nahání hrozný strach.“

„Nemyslíš, že bys měl proti tomu něco podniknout?“

„A co?“ zeptal se překvapeně Mikael.

„Nejdřív musíš bedlivě pozorovat přírodu,“ odvětil Rafael. „Podívej se na vůdce vlčí smečky. Je velký a silný, a jakmile se k němu vlčata moc přiblíží, pokouše je – a to i brutálně. Pověz mi, proč to asi dělá?“

„Protože je podlý,“ odpověděl Mikael.

„Nepřemýšlej o tom v lidských měřítcích. Zvířata jsou zkrátka zvířata. Nenosí v hlavách dobro ani zlo,“ připomněl Rafael a zdůraznil svá slova gestem útlých rukou. „Vůdce, pokud jím chce zůstat, musí všechny ostatní přesvědčovat, že právě on je ten nejsilnější. Zanechává v mase mláďat otisky vlastních zubů, aby vyrůstala ve strachu z něho. A až mladí vlci jednou sami dorostou, zesílí a napadnou ho, rozpomenou se na jeho kousance a na okamžik se z nich znovu stanou slabá, bezbranná mláďata. To mu v boji poskytne výhodu. Chápeš mě?“

Mikael beze slova přikývl. Rafaelova slova ho fascinovala.

„Ten tvůj Elderstoff neví, proč se tak chová. Na to je určitě příliš hloupý. Ale má vyvinutý zvířecí instinkt. Budeš se ho pořád bát. Přinejmenším toho chce u tebe dosáhnout, i když to sám vůbec neví.“

Rafael se odmlčel a šibalsky se pousmál. „Stejné to máš i s Eloisou. Celý život si budeš myslet, že je chytřejší než ty.“

Mikael zrudl.

Rafael se hlasitě zasmál. „Ano, trefil jsem hřebíček na hlavičku. Ale to není nic zlého, protože ta dívka je slušná a má dobré srdce.“ Znovu se pousmál. „Je ale ještě trochu předčasné mluvit o ženách.“

Stáhl chlapci rukavice. „Promluvme si raději o tvých rukou. Co sis to s nimi udělal?“

Mikael zasténal. „Roztloukal jsem hroudy země.“

Rafael nevěřícně zavrtěl hlavou. „To vážně neumíš vůbec nic?“ Vstal a pokynul Mikaelovi, aby za ním vyšel z chýše ven.

U zadní strany salaše Rafael otevřel dvoukřídlé dveře dřevěné kůlny, ve které bylo uloženo zemědělské nářadí.

„Takže,“ začal stařec, „motyka, rýč, srp, vidle, hrábě a pár dalších nástrojů jsou pro rolníka tím, čím je pro válečníka meč, kopí, dýka, bojová sekera a palcát.“ Uchopil do ruky srp, klekl si, rozmáchl se a posekal pruh trávy tak dokonale, že všechna zbylá stébla byla stejně vysoká.

„Je zapotřebí síly, ladnosti, obětavosti a správné techniky. A především platí jedna zásada: Dobrý rolník a dobrý válečník si musí každý den hned po své práci či boji počínat velmi zodpovědně, možná dokonce ještě více než předtím. Ať jsi rolník nebo bojovník, půjdeš do postele unavený, možná i zraněný, ale ta jediná noc ti musí stačit, abys načerpal novou sílu. Za nejbližšího kuropění budeš znovu rolník nebo válečník. Pochopil jsi mě?“

„Ne…“

Rafael si povzdechl a uklidil srp zpátky na místo. „Všichni se ptají, jestli máš v hlavě jen piliny.

Vnímáš to vůbec?“

„Ano,“ přiznal Mikael zahanbeně a sklonil hlavu.

„Přiznat, že jsi něco nepochopil, je chytřejší než předstírat, že jsi tomu porozuměl. To je aspoň něco.

Ale to nestačí. Musíš se snažit trochu víc.“

„A jak?“

„Přeřízni pouta strachu.“

„Jak se to dělá?“

„Začni tím, že se bez odporu nevzdáš té nepatrné moci, kterou máš k dispozici.“

Mikael stál mlčky se skloněnou hlavou. „Nepochopil jsem to,“ přiznal nakonec.

„Neposkytuj Elderstoffovi moc, aby rozhodoval o tvém životě.“ Mikael jen smutně potřásl hlavou: „Nerozumím…“

„Ta motyka, Mikaeli! Musíš ji vzít sám do ruky! To je to celé tajemství!“

Hoch přikývl.

Rafael vytáhl motyku. „A přesně s tím ráno začneme – jak správně uchopit motyku…“ Podíval se na něho. „Teď si odpočiň. Já zatím sejdu do Raühnvalu a povím Agnete, že jsi tady. A jestli mě ta žena vyslyší, strávíš nějaký čas se mnou. Pak už ti ruce nebudou krvácet a stane se z tebe pořádný rolník.“

„A už se nebudu bát… Elderstoffa?“ zeptal se Mikael.

„To tě nemůžu naučit,“ odvětil Rafael. Potom se na chlapce dlouze a důkladně zadíval a poznamenal: „Ale v tobě tluče silné srdce, to vidím. Musíš se sám rozhodnout, jestli chceš, aby vyrostlo a zesílilo, nebo zakrnělo.“

Předchozí noc se Eloisa a její matka uložily ke spánku bez jediného slova. Dívka počkala, dokud matka neusne, a pak se se stále zvětšující se ustaraností vytáhla z úkrytu Mikaelovu světlou kadeř, kterou uchovávala ode dne, kdy chlapce zachránila. Nato si zase lehla a jako posedlá si neustále omotávala vlasy kolem prstu, zatímco nepřetržitě šeptala: „Ach, Pane na nebesích, milá Matko Marie, svatá Trojice, zapřísahám vás. Nedo volte, aby Mikaela sežrali vlci. Amen.“ Teprve krátce před rozedněním ji přemohla únava a ona usnula.

Kadeř jí vyklouzla z prstů a spadla na podlahu.

Když se Agnete probudila, spatřila vlasy a poznala je. Dceřina neposlušnost ji rozzlobila a už se chystala hodit kadeř do ohně v krbu, když zaslechla Eloisu něco šeptat. Opatrně nastavila ucho k jejím rtům.

„Ach, Pane na nebesích… milá Matko Marie… svatá Trojice, zapřísahám vás. Nedovolte, aby Mikaela… sežrali vlci… Amen,“ sténala dívka ze spánku a obličej měla zrůzněný strachem.

Agnete jemně položila vlasy zpátky na podlahu. Vyšla z chatrče a počínala si přitom tak hlučně, aby dceru probudila. Vrátila se, až když si byla jistá, že Eloisa tu kadeř zase schovala. Potom se obě vydaly na pole.

Eloisa se však nedokázala soustředit na práci. Očima pořád prohledávala neproniknutelný les na Mezesnigu. Opět před sebou viděla rozevřenou vlčí tlamu, cítila pach šelmy v nose a ustrašeně naslouchala jejímu vrčení. A pořád ještě šeptala: „Ach, Pane na nebesích… milá Matko Marie… svatá Trojice, zapřísahám vás. Nedovolte, aby Mikaela… sežrali vlci… Amen.“ Dopoledne už hodně pokročilo, když přijel na své mule starý Rafael.

Přiblížil se k Agnete a dal jí na srozuměnou, že s ní musí mluvit. Krátce nato oba poodešli stranou.

Zachariáš Eloisu napomenul, protože dívka ustala v práci. Ta však na něho nedbala a rozběhla se k matce a Rafaelovi.

„Je živý a zdravý,“ slyšela starcova slova.

„Mikael?“ vyhrkla Eloisa, aby získala jistotu.

Stařec s úsměvem přikývl a odhalil přitom zářivě bílé zuby. „Možná by mu prospělo, aby strávil nějaký čas u mě,“ navrhl pak Agnete.

„Musí se naučit, jak se má postavit životu,“ zabručela žena.

Rafael se na ni zadíval. „Ten chlapec utekl, protože se nedokázal za pouhé dva dny postavit životu, kterému jiní přivykali i deset let.“

„Co tedy navrhujete?“ zeptala se Agnete.

„Aby po nějakou dobu zůstal u mě. Naučím ho, jak se pracuje. Postarám se o to, aby měl na rukou mozoly a na pažích a nohou se mu vytvořily nějaké svaly. Bude jíst maso a med. Naučím ho, že v boji mezi dvěma kohouty vítězí ten, jehož srdce tluče klidněji. Nemůžu ho sice naučit, jak má opanovat vlastní strach, ale dokážu ho přesvědčit, že je toho schopen. Před několika měsíci jsem ti řekl, abys ho dobře mířenou ranou do hlavy raději usmrtila, než ho nechala daleko od ohně pomalu a bídně hynout v té ledové díře pod svou chýší. A teď ti říkám, že když ho i nadále budeš takhle nelítostně posílat do boje o přežití, zabiješ ho, nebo se z něho stane zlomený člověk, který se už nenarovná a nikdy nespatří sluneční svit.“

Agnete na něho mlčky pohlédla. „Tak dobře,“ souhlasila. „Ať zatím tedy všichni považujou chlapce za ztraceného. Všechno ostatní si později ještě rozmyslíme.“

„To mi připadá jako dobrý návrh,“ přikývl Rafael.

„Zatracený dobytek,“ ulevila si naštvaně Agnete.

„Předpokládám, že máš na mysli tu příšeru, které se ten chlapec bojí.“

„Jakou příšeru?“ zeptala se udiveně.

„Jistého Elderstoffa.“

„Eberwolfa,“ opravila ho Eloisa.

Rafael se k ní otočil a položil jí ruku na hlavu. „Mikael a já jsme se rozhodli, že mu budeme říkat jinak. Teď už ale musím jít, moje mula i já jsme moc pomalí,“ vysvětlil. Potom se zeptal Agnete: „Co chceš uvést jako důvod mé návštěvy?“

„Rozhlásím, že jste mě požádal o ruku, ale já prozatím odmítla, protože jste na mě příliš moudrý a nudný,“ odvětila Agnete.

Stařec se hlučně zasmál a otočil se k odchodu.

„Počkejte,“ zadržela ho Eloisa. „Mohl byste… vyřídit Mikaelovi…“ Odmlčela se a zrudla.

„Ano?“ opáčil trpělivě Rafael.

Eloisa tam jen stála a beze slova na něho hleděla. Ve svém nitru sváděla těžký boj. Nakonec jen pokrčila rameny. „Ale nic. Už jsem to zapomněla.“

Stařec se usmál.

„Ode mě mu prosím vyřiďte, že jsem ráda, že ho vlci nesežrali,“ vmísila se do hovoru Agnete.

Eloisa přimhouřila oči, až připomínaly dvě štěrbiny. Pak se kousla do rtu a odběhla.

„Řeknu mu to,“ souhlasil stařec a pobídl patami mulu.

Nestihl ještě dojet ani k dřevěnému mostu přes Uquu, když si všiml, že ho následuje Eloisa.

Zastavil a počkal na ni.

Když ho dívka dohnala, zůstala před ním stát se sklopenýma očima a chodidly nervózně odkopávala kamínky. „Vyřiďte mu to i ode mě,“ vyhrkla tak spěšně, že jejím slovům skoro nebylo rozumět.

„Co přesně mám komu povědět?“ otázal se pobaveně Rafael.

Eloisa se zhluboka nadechla a vydechla. „Mikaelovi,“ odpověděla a pořád se nemohla odhodlat k tomu, aby se starému muži podívala do očí. „Řekněte mu, že i já jsem ráda, že ho vlci nesežrali.“ Na chvíli se odmlčela. „Pořád je a zůstane trumbera – a určitě by ho nesmírně zarmoutilo, kdybyste mu to nevyřídil i ode mě.“

Rafael rozvážně přikývl.

Eloisa se plaše usmála a zmizela; červené šaty jí povlávaly kolem hubených nohou.

Rafael znovu přiměl mulu, aby se obrátila, a vydal se na zpáteční cestu do hor.

Následující ráno po vydatné snídani s masem a ovesnou kaší s medem zavedl Rafael Mikaela k zadní straně salaše, otevřel dveře kůlny na nářadí a vytáhl motyku.

„Dnes se naučíme, jak se používá,“ prohlásil.

Mikael bojácně přikývl. Puchýře na rukou se mu ještě nezhojily a oteklý prst pořád ne a ne splasknout.

Rafael uchopil motyku. „Tomuhle se říká rozmáchnout se. Tak se připravíš na rozhodující okamžik – stejně jako lukostřelec napínající tětivu svého luku. V té chvíli máš pocit, že se čas zastavil.“

Najednou motykou rychle a cíleným pohybem udeřil do země. „Pověz mi, cos viděl.“

Mikael pokrčil rameny. „Udeřil jste motykou do země,“ hlesl nejistě.

„To je všechno?“

Chlapec znovu pokrčil rameny.

„Pověz mi jedno,“ pokračoval trpělivě Rafael. „Kdyby okopávání spočívalo jen v tom, že se zvedne motyka a udeří se s ní do půdy, proč bych plýtval svým časem na to, abych tě to naučil?“

Mikael zrudl. „Nevím…“

Rafael znovu máchl motykou. „Teď ti to předvedu ještě jednou, ale pomaleji. A ty mi povíš, co vidíš. Souhlasíš?“

Mikael přikývl.

Starý muž téměř neznatelně nahrbil záda, zatímco jeho paže prudce švihly dolů.

„Hrbíte záda,“ nadhodil chlapec.

„Velmi dobře. Pozoruj dál.“ Když byly Rafaelovy paže téměř kolmo k zemi, dolní část zad v bederní oblasti se narovnala jako svíce. Oproti tomu jeho nohy se začaly pokrčovat.

„Teď máte záda rovná…“

„Jistě, jinak bych byl na konci dne úplně vyřízený.“

„A pokrčujete nohy…“

„To má tři důvody. Za prvé, zkracuje to dobu, kterou ostří motyky potřebuje na to, aby se hladce zabořilo do země – tím, že zmenšíš vzdálenost, využiješ celou sílu úderu a propůjčíš mu větší rychlost. Rozuměl jsi tomu?“

Mikael opět přikývl.

„Za druhé, přemístím tak své těžiště směrem dolů. To zvýší rovnováhu.“ Podíval se na chlapce.

„A proč musím zvýšit svou rovnováhu?“

„Abyste neupadl.“

„To bychom už trochu přeháněli. Člověk přece hned nepadne jen proto, že udeří motykou do země.

Ne, důvod spočívá v tom, že nemusím používat žádné jiné svaly, abych něco vyrovnal, pokud se nacházím v rovnováze. A tak jsem znovu ušetřil síly. A konečně za třetí – pokrčením nohou se zachytí zpětný náraz motyky. A to opět prospívá mým zádům.“ Rafael se narovnal. „Vidíš, jak stojím rovně?

Ale podívej se na většinu rolníků. Chodí v předklonu, protože je bolí záda. O práci na poli se totiž výstižně říká, že ničí hřbet.“

Mikael se na něho podíval s neskrývaným obdivem.

„A teď všechno ještě jednou od začátku,“ pokračoval stačec. Zvedl motyku, rozmáchl se a zabořil ji hluboko do země. „Vidíš? To bylo přesně opačně. Dokážeš mi říct, proč?“

Mikael zavrtěl hlavou.

Rafael ukázal na motyku. „Co musím teď udělat, abych se znovu rozmáchl?“ S přehnaným, ale o to názornějším důrazem provedl pohyb, který byl nezbytný k tomu, aby ostří nástroje vytáhl ze země a nadzvedl hroudu. „Vidíš, jak je to namáhavé? Podívej se na moje ubohá záda. Sleduj, kolika svaly musím pohnout, abych tu motyku uvolnil z půdy. To je špatně. Motyka nesmí uvíznout v zemi.

Samotný švih musí nadzvednout hroudu zeminy a setrvačnost pohybu zase uvolní nástroj, abych zvedal jen váhu dřevěné násady a pracovní části a nemusel překonávat odpor země. Rozumíš?“

Chlapec zrudl a nezmohl se na slovo.

Rafael se rozjařeně zasmál. „V čem je tedy chyba? Zamysli se!“

Mikael cítil, že na správnou odpověď nikdy nepřijde. Nejraději ze všeho by se na místě otočil a vzal nohy na ramena, ale místo toho jen sklopil zrak.

„Není nic špatného na tom, když člověk něco neví,“ vysvětlil stařec.

„Kromě toho si, upřímně řečeno, nemyslím, že z tebe bude rolník. Proto není ostuda, že to nevíš, chlapče. Ale mohl by ses aspoň pokusit přijít tomu na kloub. Ne proto, abys vyřešil tuhle záhadu, ale jen aby sis zvykl na myšlenku, že se o to můžeš pokusit.“

Mikael v obličeji zrudl jako krocan. S nepřekonatelnými rozpaky zíral na motyku, aniž by ji doopravdy vnímal.

„Ukážu ti, jak se to dělá správně.“ Rafael zvedl motyku a udeřil s ní do země tak, že se hrouda nadzvedla a motyka se okamžitě uvolnila. Vzhlédl k chlapci. „Tak co?“

„Vy jste ne… “

„Ano?“

Mikael cítil, jak mu srdce buší až v krku, jako by na té odpovědi závisel jeho život.

„Přeřízni pouta strachu, chlapče. Když řekneš nějakou hloupost, bude to zkrátka jen hloupost, nic víc.

Ale to z tebe ještě ani zdaleka nedělá hlupáka.“

„Vy jste…,“ Mikael se zhluboka nadechl,„neudeřil do země tak rovně…“

„To je ono, chlapče!“ zvolal spokojeně Rafael. „Motyka nesmí proniknout do půdy kolmo, jinak v ní uvízne. Musí do ní vklouznout jakoby záludně, to znamená našikmo, aby půda nekladla žádný odpor.

Výborně!“

Mikael cítil, jak mu srdce vzrušením duní v uších.

„Protože už víš, jak na to,“ shrnul Rafael, „chci, abys okopal mýtinu odsud k okraji lesa.“

Chlapec zbledl. Okamžitě si bolestivě uvědomil puchýře na ruce a zlomený prst a pomyslel si, že nezvládne ani desetkrát zvednout motyku a zabořit ji do země.

Rafael mezitím zamířil ke kůlně s nářadím, vrátil motyku na původní místo a kůlnu zavřel.

Mikael na něho zmateně pohlédl.

„Dělej, ukaž mi, jestli ses něco naučil,“ vyzval ho Rafael. „Vezmi si motyku.“ Předstíral, že i on sám uchopil neviditelné nářadí.

Mikael chvíli nehybně stál, ale pak začal starce napodobovat.

„Ruce máš moc daleko od sebe,“ opravil ho stařec. Mikael je přisunul blíž k sobě.

„Teď se rozmáchni.“

Mikael zvedl paže nad hlavu.

„Skloň ramena.“ Chlapec ho poslechl.

„A dolů!“ zvolal Rafael a počínal si tak, jako by sám pracoval s motykou. „Rovná záda, pokrčit nohy, rovnováha, síla se snoubí s půvabem, šikmý úhel.“

Mikael napodobil spuštění motyky.

Stačec do něho strčil. Chlapec ztratil rovnováhu a zavrávoral.

„Nohy pokrčit hlouběji a větší rozestup, hochu!“ přikázal Rafael. Mikael poklesl víc v kolenou a pořádně se rozkročil.

Rafael ho opět postrčil, ale tentokrát už chlapce z rovnováhy nedostal.

„To je ono, velmi dobře!“ Rafael se napřímil. „Ani moc rychle, ani moc pomalu. Musíš okopat celý pruh země o šířce dvou mužských paží až k lesu. Na to budeš potřebovat mnoho hodin, pokud chceš být důkladný. Já teď půjdu a obstarám něco k snědku. Chci, aby všechno bylo hotové, až se vrátím. A důkladně zkontroluju, jestli jsi odvedl pořádnou práci. Ujišťuju tě, že mi neunikne, jestli ses s tím jaksepatří vypořádal.“ Rafael uchopil pytel a bez jediného ohlédnutí vykročil k lesu.

Mikael nehybně strnul. V ruce svíral neviditelnou motyku. Připadal si jako blázen. Posadil se a přemýšlel o tom, že stařec po návratu určitě nemůže poznat, jestli vymyšlený pruh země byl skutečně okopán neexistující motykou. Chvíli takhle zbůhdarma proseděl, ale pak se začal cítit nesvůj.

Zároveň vnímal, jak v něm narůstá vztek. Kdyby stařec chtěl mít jistotu, že jeho svěřenec pracuje, musel by tady zůstat a dohlížet na něho. Kdo by byl tak hloupý, že by okopával bez skutečné motyky?

Ale čím víc čas plynul, tím se cítil stísněněji. A nakonec k vlastnímu překvapení vstal, uchopil neviditelnou motyku a krok za krokem postupoval k okraji lesa. Mával pažemi nad hlavou, hrbil a rovnal záda, nechal motyku dopadnout na zem, pokrčil se v kolenou a dbal na správný úhel, díky kterému se mu dařilo uvolňovat velké hroudy zeminy. Časem ho práce začala bavit. Představoval si, že dělá chyby, a o to víc se snažil se jich vyvarovat a napravit je. S úsměvem si pomyslel, že starý muž si snad nevšimne, jak špatně uvolněné kusy země zanechává na své cestě. Občas se dokonce otočil a předstíral, že se některým místům věnuje znovu, protože se mu to nepodařilo tak, jak od něho Rafael očekává.

Odpoledne ho rozbolela ramena. O nohou ani nemluvě. I záda o sobě dávala vědět. Byl celý propocený, ale podařilo se mu proniknout až k okraji lesa. Tam zabořil vymyšlenou motyku hluboko do půdy a zadíval se na své neviditelné denní dílo.

„Jsi spokojený?“ zazněl znenadání za ním starcův hluboký hlas. Mikael sebou škubl a začervenal se.

„Vezmi do ruky motyku!“ nařídil Rafael „A při zpáteční cestě k chatrči se podíváme, jak dobře jsi pracoval.“

Chlapec předstíral, že uchopil motyku, a následoval Rafaela, který celý pruh okopané země zkontroloval. Občas přikývl nebo zavrtěl hlavou. Mikaelovi připadalo, že hlavou vrtí přesně na těch místech, kde i on sám měl dojem, že nepracuje úplně podle pokynů.

U chatrče pak Rafael s úsměvem prohlásil: „Tos udělal dobře, jsem na tebe hrdý. Zítra se naučíš, jak se půda správně kypří. A potom jak se seje a seká a shrabuje tráva, aby nehnila, ale rychle se usušila.

Ale pro dnešek jsi učinil své povinnosti zadost. Našel jsem v lese pár hezkých hřibů, dáme si je s masem a medem, co ty na to?“

Mikael nevěděl, co si o tom má myslet. Stařec se choval jako blázen – a přesto nepůsobil ani trochu bláznivým dojmem.

Večeře byl skutečný požitek. Jídlo chutnalo tak skvěle, až to chlapce rozesmutnilo, protože mu to připomnělo dobu, když žil ještě na hradě a byl dědičným princem ze Saxie. Avšak tato nálada vydržela jen krátce, protože ve skutečnosti si už ani moc přesně nevzpomínal, jaké to kdysi bývalo.

Uchoval si jen vágní vzpomínku na rodiče, malou, právě narozenou sestřičku, svou chůvu Eiliku a ostatní hradní obyvatele. Ale sám na sebe se nedokázal rozpomenout. Ve vzpomínkách mu zůstal jen nezřetelný stín.

„Jsme vždycky tím, čím jsme nyní, Mikaeli,“ prohodil Rafael, jako by mu četl myšlenky. „Tím, čím jsme právě v dané chvíli.“ Vstal, přistoupil k malé polici z jedlového dřeva a vyndal z ní malou pergamenovou knížku.

„Umíš číst, chlapče?“

„Ano.“

Rafael mu podal knihu a pohodlně se uvelebil v houpací židli.

„Přečetl bys mi něco?“

Mikael otevřel knihu, ale neporozuměl ani slovu. „Tenhle jazyk neznám…“

„Já taky ne,“ ujistil ho Rafael. „To je latina.“

Chlapec se na starce podíval, aniž pochopil, co má jeho společník na mysli.

„Kdybych rozuměl tomu, co tam stojí, chlapče, byla by ta kniha po přečtení pro mě bezcenná,“ vysvětlil Rafael. „Ale protože nechápu, co je tam napsané, můžu si v ní po celý život pořád dokola číst a představovat si, že mi pokaždé vypráví jiný příběh.“

Mikael zůstal nehybně sedět s otevřenou knihou v rukou.

„Čti!“ vyzval ho Rafael.

„Vi… vi… virum bonum quom lau… laudabant, ita lau… dabant: bonum agricolam bonu… mque colonum; amplis… sime laudari existima… batur qui ita lauda… lauda… batur. Mercatorem autem strenuum studio sum… que rei qua… erendae existimo, verum, ut supra dixi, pericu… losum et calamitosum…“

A tak pokračoval ve čtení, přičemž pořád klopýtal o neznámá slova. Když ve slabém svitu svíce přečetl asi tucet stran, ucítil, jak se mu zavírají oči.

Rafael si toho všiml a naznačil mu, aby přestal číst.

„Děkuju, to je velmi zajímavý příběh,“ lebedil si. „Jak to vidíš ty?“

„Já… co?“

„Dokázal sis k tomu představit nějaký zajímavý příběh?“

„Ne…“

„Ani sebemenší historku?“

„Ne.“

„Dříve nebo později se ti to podaří, však uvidíš.“ Rafael se otočil a zadíval se na chlapce. „Ale dnes jsi úplně sám okopal pořádný kus země. A na to můžeš být hrdý.“

„Ano…,“ souhlasil rozpačitě hoch.

„Půjdeme na kutě. Zítra tě seznámím s rýčem,“ upozornil stařec, ulehl na své lůžko a přikryl se vlčí kožešinou.

Mikael se natáhl na slamník, který mu starý muž přichystal, a rovněž se zakutal do vlčí kožešiny.

Krátce před usnutím ho napadlo, že se dnes opravdu cítí tak, jako by sám okopal celý pruh země.

A hluboko v nitru byl na sebe hrdý, přesně jak mu to naznačil Rafael.

A pak si vzpomněl na Eloisu.

Následující ráno vytáhl Rafael z kůlny na nářadí rýč a podrobně Mikaelovi vysvětlil, jak a k jakému účelu se používá. Potom ukázal na travnatou mýtinu.

„Včera jsi okopal tenhle pruh země,“ připomněl chlapci. „Dnes pronikneš rýčem hlouběji do půdy a zryješ ji, aby dostala živiny a byla připravená přijmout setbu.“

Hoch přikývl.

„Ale ten celý pruh země sám za den nezvládneš, a proto ti pomůžu,“ pokračoval Rafael. „Jednu polovinu ty, druhou já. Souhlasíš?“

Mikael znovu přikývl.

„Tak se pustíme do práce,“ vyzval ho Rafael. Odešel doprostřed mýtiny a počínal si tak, jako by se ji chystal zrýt.

Mikael ho sledoval pohledem. Starcova přítomnost ho uváděla do rozpaků.

„Pohni, chlapče, nebo to do západu slunce nestihneš,“ zavolal Rafael a znovu se k němu otočil zády.

Mikael uchopil neviditelný rýč, jak mu to právě stařec ukázal, zarazil ho do země, položil na něj chodidlo a vtlačil hrot hlouběji. Pokrčil koleno, tlačil násadu dolů a předstíral, že otočil velkou hroudu. Potom přehmátl, zvedl rýč a znovu a znovu ho nechal dopadat na hroudu, až měl pocit, že ji rozdrtil.

Jeho zlomený prst mu ještě dával zabrat, a když rukama sevřel násadu, pálily ho stržené puchýře.

Pracoval však dál, dokud ho Rafael neupozornil, že je čas na oběd. Potom se znovu vrátil k práci a ryl svou polovinu pozemku tak dlouho, dokud nebyl hotový.

Zatímco stařec vařil kroupovou polévku s králičím masem a řepou, poslal Mikaela na okraj lesa, aby tam nasbíral co nejvíc černých slimáků. Když se chlapec vrátil, starý muž z plžů opatrně seškrábal sliz a nanesl ho na Mikaelovy ruce. Pak slimáky zase vypustil do trávy.

Když jedli kořenitě vonící polévku, Mikael cítil, jak mu na kůži zasychá sliz z plžů. Prohlédl si zraněná místa. Sliz na nich vytvořil tenkou lesklou vrstvičku.

Po jídle Rafael znovu podal Mikaelovi knihu. „Pokračuj ve čtení tam, kde jsi včera přestal.“

A chlapec opět předčítal nesrozumitelná slova, dokud se mu nezačala klížit víčka.

Teprve pak mu stařec dovolit jít spát.

Když se v místnůstce rozhostila tma, zeptal se ho stařec: „Představil sis přitom nějaký pěkný příběh?“

Mikael chvíli mlčel. „Ne…,“ přiznal nakonec zahanbeně.

„To nevadí. Jen se neboj, to přijde,“ slyšel hluboký uklidňující starcův hlas. „Místo toho můžeš být hrdý na to, že jsi zryl velký kus země. To každý ve tvém věku nezvládne.“

Mikael si pomyslel, že starému muži určitě přeskočilo. Přesto – zatímco ho ukolébával spánek –cítil určitou pýchu s ohledem na vykonanou práci.

V následujících dnech se Mikael naučil hnojit, sít, zbavovat pole plevelu, sekat trávu, hráběmi obracet seno, nabírat ho vidlemi a svazovat do velkých snopů.

Každý večer po jídle předčítal asi tucet stran z nesrozumitelné knihy napsané v latině a Rafael se ho pokaždé před uložením ke spánku zeptal: „Představil sis přitom nějaký pěkný příběh?“

Za týden Mikael nesměle odpověděl: „Ano.“

Stařec na to neřekl ani slovo. Když se oba ve tmě uložili na své slamníky, zeptal se chlapce: „Víš, v čem spočívá největší nebezpečí při lhaní?“

Mikael zrudl studem jako krocan.

„Nejhorší na lži je skutečnost, že ten, kdo ji vysloví, by jí nakonec sám mohl uvěřit,“ pokračoval Rafael, přičemž jeho hlas zněl naprosto neutrálně. „A když k tomu dojde, nemá už takový člověk v sobě žádný život.“

Mikaela napadlo, že zítra se už určitě neodváží pohlédnout Rafaelovi do očí. Pocítil, jak mu nitro zaplavuje stud.

„Nosíš v sobě mnoho příběhů,“ ujistil ho starý muž a jeho hlas zněl dobrosrdečně a láskyplně.

„Víc než si dokážeš představit. Ale musíš setřást pouta strachu, jak jsem ti už říkal. Pes, který se bojí, jednou bez jakéhokoli důvodu kousne do ruky, která ho živí, ačkoli to není zlé zvíře. Králík, kterého svírá větší strach, než jaký pro jeho druh předpokládala příroda, padne za oběť vlkovi, ačkoli má mnohem rychlejší nohy než všichni ostatní. Orel, který má strach, nenarazí na žádnou kořist –a nevšiml by si ji, ani kdyby se sama vynořila přímo v jeho hnízdě.“

„Ale, ale… co mám tedy dělat?“ hlesl Mikael.

„Nic.“

„Dlouhé mlčení.

„Nic?“ podivil se chlapec.

„Teď spi.“

„Ale říkal jste přece, že mám ta pouta…“

„Spi, chlapče.“ Mikael zmlkl.

„Ještě ty puchýře bolí?“ otázal se za chvíli Rafael.

„Ne.“

„A odkdy už nebolí?“

Mikael nevěděl, co na to říct.

„Stalo se to dnes?“

„Nevím…“

„Dnes ráno tě ještě bolely, a teď už zničehonic ne?“

„Ne.“

„Takže se to stalo včera?“

„Nevím…“

„Proč to nevíš?“

„Nevšiml jsem si, kdy k tomu došlo.“

„A víš taky proč?“

Rafaelův hlas zněl jemně a konejšivě; Mikael cítil, jak pomalu usíná.

„Protože se to nestalo v jednom určitém okamžiku,“ pokračoval stařec.

Mikael pomalu sevřel dlaně. Tam, kde předtím byly puchýře, cítil teď tvrdší a silnější kůži.

„A co jsi udělal, aby se vyléčily?“

„Natřel jste mi je slizem ze slimáků…“

„Ne, ten jenom zabránil tomu, aby se rány nezanítily, ale nevyléčil je.“ Stařec slyšel, jak chlapci pozvolna těžkne dech. „Teď mi odpověz to první, co tě napadne, moc o tom nepřemýšlej. Cos udělal, aby se ti puchýře zhojily?“

„Nic.“

„Nic. Pouze jsi potřebnou dobu vyčkal.“

„Potřebnou… dobu…“

„A přesně to se stane i s pouty strachu.“

„Pouty… strachu…,“ zopakoval potichu Mikael a začal dýchat zhluboka a rovnoměrně.

Rafael se pořádně přikryl vlčí kožešinou a řekl: „Teď spi, chlapče.“

Následující ráno zašel stařec do kůlny s nářadím, vyndal motyku a vtiskl ji Mikaelovi do ruky: „Tak, a teď začni okopávat!“

Chlapec se na starce podíval, aniž by pochopil, co od něho chce. Položil motyku na zem a znovu začal vykonávat všechny pohyby, jako by okopával zeminu – přesně tak, jak to předváděl před několika dny.

„Děláš si ze mě dobrý den, chlapče?“ zeptal se Rafael. Mikael zrudl a znehybněl.

„Co to děláš?“ otázal se stařec.

„Okopávám…“

„Okopáváš?“ Hlas starého muže zdrsněl. „A jak můžeš pracovat bez motyky?“

Mikael opět nevěděl, co na to říct.

„Vezmi si tu motyku!“ přikázal mu Rafael. Mikael ji zvedl ze země.

„Dobře. A teď začni okopávat.“ Chlapec se vylekaně zadíval na mýtinu.

„Na co myslíš?“ zeptal se stařec. „Snad si nemyslíš, že ty, desetiletý chlapec, dokážeš během jednoho jediného dne zrýt celou mýtinu? To bych nezvládnul ani já.“ Uchopil dřevěný kolík a zatloukl ho mezi chlapcovýma nohama do země. Potom odpočítal pět kroků a umístil tam další.

„Odsud až tam. Na šířku paže. A až budeš hotový, dáme si něco k jídlu.“

Mikael oběma rukama sevřel motyku a upřeně se zadíval na dřevěný kolík, který byl zaražený do země pouhých pět kroků od něho. Pak jeho pohled sklouzl k okraji lesa. Odhodlaně stiskl násadu motyky. Zlomený prst ho ještě bolel, ale už se to dalo vydržet. Rozmáchl se motykou – a tentokrát mu to připadalo snazší než poprvé tam dole v Raühnvalu. Téměř nepozorovatelně nahrbil záda, a zatímco motyka svištěla k zemi, rychle se pokrčil v kolenou a napřímil bederní páteř. Ostří se zabořilo do půdy přesně ve správném úhlu, jak ho to Rafael naučil. Hrouda se lehce uvolnila a Mikael se bez námahy znovu rozmáchl. Opět zabořil motyku do země a s údivem sledoval, že i tentokrát všechno proběhlo naprosto hladce. Zastavil se a pohlédl na motyku, pak na obě hroudy, které vykopl ze země, a nakonec na své dlaně. Usmál se, zvedl motyku nad hlavu a začal usilovně pracovat, jako by ho to opravdu těšilo.

„Pomalu!“ zvolal přísně Rafael, který se zničehonic objevil. Když se stařec zase vzdálil, pohrával mu na rtech spokojený úsměv.

Mikael potřeboval poctivé dvě hodiny práce, aby zryl pět kroků široký kus země, který Rafael vykolíkoval. Když skončil, bolely ho svaly na ramenou a zádech. Několik puchýřů na ruce mu zase prasklo.

Stařec se na ně podíval. „Plivni si na to,“ poradil chlapci. Mikael ho poslechl.

„Dobře. Nic víc není potřeba,“ prohlásil stařec. „Ale kdybys to udělal dřív, neotevřelo by se tolik puchýřů. Zítra na to pamatuj.“

Mikael beze slova přikývl. Podíval se na sliny lesknoucí se na puchýřích a připadalo mu to jako něco, co dělají dospělí lidé. „A co teď?“ zeptal se.

„Co jako?“

„Co mám dělat dál?“

„Úkol sis odpracoval. Splnil jsi svou povinnost. Co ještě ode mě chceš?“ zeptal se Rafael. „Za koho mě považuješ? Za svou chůvu? Myslíš si, že jsem tady proto, abych si s tebou hrál? Dělej si, co chceš.“

Chlapec na něho vrhl trochu bezradný pohled.

Rafael se k němu otočil zády. „No, jestli skutečně nevíš, co si počít, můžeš nasbírat malé suché větve na oheň.“

Mikael poslušně vykročil k okraji lesa. Většinu volného času strávil tím, že hledal vyschlé větve a skládal je za chatrčí. Pak bezcílně bloumal po mýtině a pozoroval hmyz. Nakonec zašel k malému kousku země, kde zkypřil půdu, a pyšně se na něj zadíval. Zvedl ruce, jako by se rozmáchl motykou, a uvolněně se zasmál.

Kdy ses takhle zasmál naposledy? pomyslel si Rafael, který ho sledoval za oknem chýše. Potom na něj zavolal: „Chlapče, kde jsi? Mám hlad! Jdu se najíst!“

Večer Mikael znovu předčítal z latinské knihy, a když Rafaelovi sdělil, že si přitom nepředstavil žádný příběh, stařec mu odpověděl, že to není důležité, protože dříve či později k tomu beztak dojde, a oba šli spát.

Když svíčka zhasla, Mikael si krátce před usnutím ještě jednou plivl na puchýře.

Poté co další den pracoval s rýčem, cítil v noci v posteli zvláštní tlak v ramenou a pažích. Byla to tlumená, téměř příjemná bolest. Osahal si ramena a to, co tam objevil, ho překvapilo. Proto se věnoval i pažím – i tam ho čekalo stejné překvapení. „Pane, už spíte…?“ zeptal se potichu a trochu znepokojeně.

„Jen mluv, chlapče.“

„Něco se stalo s mými rameny…“

„Ano?“

„A taky s pažemi…“

„Co přesně se s nimi stalo?“

„Jsou… nateklé.“

„Nateklé?“

„Ano, jsou silnější.“

Rafael se zasmál. „Takové otoky se nazývají svaly, chlapče.“ Rozhostilo se ticho. „Svaly?“ ujistil se Mikael.

Stařec se opět rozesmál, otočil se na bok a usnul.

Mikael naopak většinu noci nezamhouřil oka a pořád si osahával ramena a paže; tu a tam přitom zašeptal: „Svaly!“

Následující den se věnoval hnojení. Lopatou rozhazoval kravský hnůj smíchaný s rašelinou. Další den zbavil kus země plevele, později sekal trávu, obracel hráběmi seno, a když uschlo, shrabal ho vidlemi na jednu hromadu a svázal silné těžké snopy; k tomu používal ohebnou vrbovou kůru.

Pokaždé než se pustil do práce, si pořádně plivl do dlaní a osahal si svaly.

A každý večer četl v latinské knize, ale nikdy se mu nepodařilo vybavit si k tomu nějaký příběh.

Jednoho rána mu starý Rafael oznámil: „Teď jsi připravený. Zítra se vrátíš do vesnice.“

Mikael ucítil, jak se ho zmocňuje strach a pocit hlubokého zklamání. Zalapal po dechu, zatímco mu hruď sevřela palčivá bolest.

„Ne…,“ hlesl.

Rafael předstíral, že nic neslyšel.

Ten den se Mikael nemusel věnovat žádným povinnostem. Čas plynul jako zpomalený, a přesto letěl jako splašený. V chlapcově hlavě vířila spousta panických myšlenek, ale zároveň mu připadala beznadějně prázdná. Když večer četl v latinské knize, oči se mu zastřely slzami, takže sotva rozpoznával jednotlivá slova.

„Představil sis nějaký hezký příběh?“ zajímal se Rafael.

„Myslel jsem na jednoho mladíka…,“ odvětil Mikael.

„A dál?“

„Ne, vlastně to nebyl mladík…“

„A co tedy?“

„Myš.“

„A co bylo s tou myší?“

„Jmenovala se Hubertus…“

„Ano?“

„Ale to jméno si nedala sama…“ Rafael mlčky vyčkával.

„Nemohla se přece nijak pojmenovat…“

„Proč ne?“

„Protože Hubertus byl myšák…“

„Rozumím.“

„Nebo snad… protože měl příliš velký strach…“ Stařec přikývl. „A dál?“

„Nevím…“

„Tady tvůj příběh končí?“

„Ten myšák… Hubertus… nevěděl…“ Mikael se odmlčel. Rafael opět beze slova čekal.

„Tedy…,“ pokračoval tiše Mikael, „Hubertus…“

„Mluv…“

„Hubertus neví, kdo je.“

Rafael zhasl svíčku a místnost se ponořila do tmy. „To je ten nejkrásnější příběh, jaký jsem kdy slyšel,“ zabručel dojatě.

Pak už nikdo z nich nepronesl ani slovo. Za rozbřesku se Rafael vyhoupl do sedla své muly a společně s Mikaelem, který ho následoval pěšky, se vypravili do Raühnvalu. Mikael zjistil, že mu to připadá mnohem méně namáhavé než tehdy, když šel domů s Agnete. Jeho nohy se pohybovaly rychle a jistě.

Když dorazili k dřevěnému mostu, za kterým se rozkládalo údolí, Rafael zastavil mulu.

Mikael se zadíval na vesnici a srdce mu tlouklo až v krku.

„Podívej se na své ruce,“ vybídl ho Rafael. Hoch poslechl.

„Jsou to stejné ruce jako tehdy, když jsi utekl?“

„Ne.“

„Osahej si ramena, paže a nohy. Jsou stejné jako tehdy?“

„Ne.“

„Ne,“ zopakoval slavnostně Rafael. „Ani ty už nejsi stejný. Zesílil jsi.“

„Ale když Eberwolf…“

„Kdo?“ přerušil ho Rafael.

„Elderstoff…“

„Ach tak, ten primitivní Elderstoff, no jistě. Na okamžik jsem se obával, že máš na mysli nějakého netvora. Mluv dál.“

Mikael se znovu podíval na vesnici. „To nic,“ zamumlal.

„Přijď mě navštívit, kdykoli se ti zachce,“ pozval ho Rafael. „Ale nejdřív požádej Agnete o dovolení.“

„Ano.“ Mikael pohlédl na starého muže. „Teď už opravdu musím jít,že?“

Rafael ho chvíli mlčky nespouštěl z očí. Potom řekl: „Vidím, že máš velké srdce, chlapče.“

Mikael rozpačitě sklopil oči k zemi.

„Chceš vědět, kde je Hubertus?“ zeptal se Rafael. Chlapec k němu vzhlédl.

„Jako každý z nás… je Hubertus souhrn všech výzev, jimž se postaví.“

Mikael přikývl, ačkoli úplně nerozuměl tomu, co tím stařec myslí. Pohled mu znovu zabloudil do údolí. Pak udělal první krok na mostě.

„Počkej,“ ozval se Rafael. Mikael se otočil.

Stařec vytáhl ze sedlové brašny knihu, ze které mu mladík každý večer předčítal. „Vezmi si ji,“ vybídl Mikaela a podal mu ji. „Chci, aby sis ji ponechal.“

Mikael nesměle natáhl ruku a knihu přijal.

„Tady uvnitř jsou všechny tvé příběhy,“ prohlásil Rafael. „Ale pamatuj, že se nikdy nesmíš naučit latinsky, jestli chceš, aby si zachovala své kouzlo. Jinak se z ní stane jen docela obyčejná kniha a kouzlo pomine.“ Hlasitě se zasmál, popohnal mulu a začal stoupat po horském úbočí.

„Vidím, že máš velké srdce, chlapče,“ zopakoval si potichu pro sebe Mikael. Pak přešel most, zamířil k vesnici a zaklepal na dveře Agnetiny chýše.

Otevřela mu Eloisa. Radostně vytřeštila oči a zavolala: „Matko, Mikael se vrátil!“ A protože ho nechtěla políbit, dloubla ho pod žebra a zaláteřila: „Trumbero!“

Ojsternig se široce ušklíbl a dal znamení, aby začali s popravou.

Kat rozvázal uzel na šibeničním laně, otevřela se dvířka u země a Radim Cütting, jehož odsoudili k smrti za to, že v dobrém mluvil o Černém Volodovi, vůdci rebelů, se s pevnou smyčkou kolem krku propadl do prázdna.

Ojsternig sledoval muže, jak sebou zmítá na laně. Odsouzenec měl dokořán otevřená ústa a vytřeštěné oči, které se mu nalévaly krví tak, jako by chtěly vyskočit z důlků. Kníže, kterého chránil Agomar a dalších pět osobních strážců s tasenými meči, se s pohrdavým úsměškem obrátil ke shromážděnému zástupu.

Nikdo se neodvážil ani nahlas dýchat.

Nebylo slyšet nic jiného než chropění oběšeného.

Ojsternig si s lítostí uvědomil, že ten muž zemřel rychleji, než jeho pán doufal.

Děs a hrůza mu přinášely uspokojení – avšak jenom tak dlouho, dokud trvaly; pak se zase rychle dostavil ten zvláštní neukojitelný hlad. Nedokázaly ho uspokojit, ale přesto pro něho bylo takové představení, ačkoli trvalo jen krátce, vždy vítaným rozptýlením.

Když odsouzencův chropot utichl, kníže podrážděně nasadil svému koni ostruhy.

Na zámku si okamžitě oklepal prach ze šatů a umyl si obličej a ruce. Nikdy se nezbavil pocitu, že ho po celém těle pokrývá červenočerná vrstva z hematitu a rašeliny. Byl tím doslova posedlý.

„Odpověděl Ruprecht Třetí?“ zeptal se svého správce Arialda z Tarvisu, jakmile vstoupil do slavnostního sálu.

„Ne, Vaše Jasnosti,“ odpověděl správce a uklonil se.

Starý Arialdus z Tarvisu Ojsterniga učil, když byl kníže ještě malé dítě. Kromě toho sloužil tomuto knížecímu rodu jako správce už za Ojsternigova otce a nyní byl jediný člověk, který byl velmi přesně obeznámen s financemi tohoto domu. To, že knížectví ještě úplně nezaniklo, byla pouze jeho zásluha, to mu musel přiznat i Ojsternig.

„Proč neodpovídá?“ zeptal se.

„Vaše Jasnosti…,“ Arialdus pokrčil rameny, „Svatá říše římská je rozlehlá a my jsme jen malé knížectví, které…“

„Které nemá žádný význam?“ rozhořčil se Ojsternig. „To jsi snad chtěl říct?“

„Vaše Jasnosti…“ Správce nahrbil záda jako starý pes, který přivykl výpraskům.

Ojsternig zvedl ruku, ale neudeřil, jako to občas skutečně dělával. Upřeně se zadíval na Arialda, který před ním stál bezbranný a se skloněnou hlavou. Tak starý a slabý, že by ho mohl usmrtit jediným úderem pěsti. Kníže zíral na Arialdův vrásčitý krk, chomáč bílých vlasů na hlavě a napadlo ho, že ho tehdy, když byl ještě jeho učitelem, měl snad dokonce rád. Vzpomněl si, že ho Arialdus jednou přistihl, jak týrá slepici. Ale místo aby mu vyhuboval a hleděl na něho jako vlastní knížecí rodiče s neskrývaným pohrdáním, jemně mu vzal z ruky zakrvácenou břitvu, uchopil slepici za krk a rychle jím zakroutil, aby tak nebohému zvířeti dopřál milosrdnou smrt. Poté se zase obrátil k malému Ojsternigovi a přikývl, jako by mu tím chtěl říct, že mu rozumí. A pohladil ho po hlavě.

Ojsternig však při tom něžném dotyku nic necítil. Velmi brzy totiž přišel na to, že ho těší jen krutost, alespoň v té chvíli, kdy se projevovala. Zpočátku týral zvířata; později, když zestárl, i služebnictvo.

„Co si mám počít s horníky?“ zeptal se kníže starého muže. „Jak se mohou opovážit se mi vzepřít?

Jsou to nevolníci, kteří nemají právo na svobodu. Patří mně a podle císařského zákona jsem oprávněn s nimi nakládat podle vlastního uvážení.“

„I nevolníci musí jíst,“ namítl Arialdus z Tarvisu. „Už dva měsíce nedostali mzdu. Zásoby sušeného masa na zimu jsou vyčerpány. Mlynáři jim už na dobré slovo nedají nic. Přežívají už jenom ze sušené řepy a polévky z nasbíraných bylin.“ Stařec se na chvíli odmlčel. „Ptáte se mě, co si máte počít?

Zaplaťte jim.“

„A kde mám vzít peníze?“ obořil se na něho Ojsternig.

Osobní strážci, kteří se bezcílně potloukali v koutě slavnostního sálu, se k němu otočili. Tygrovaný bulmastif hrozivě zavrčel. Agomar se nejdřív podíval na Ojsterniga a pak sklouzl pohledem na vojáky.

„Čím je mám zaplatit, Arialde?“ procedil skrz zuby Ojsternig, který jentaktak ovládl živočišný vztek.

„Vaši vojáci nezřízeně pijí víno z Falerna a svařené kořeněné víno z Alsaska. Každý den se pro ně poráží celé tele. Dostávají maso v takovém nadbytku, že už ani neokusují kosti. Začněte s úsporou u nich. Nařiďte, že jedno tele musí stačit na tři dny. A ušetřená telata nechte jednou měsíčně opéct u dolu. Dejte svým vojákům dobré pivo z naší vlasti místo drahých vín, která si mohou dovolit jen klášterní mniši. A nebude vás to stát ani dvacetinu toho, co takhle ušetříte, když manželkám horníků týdně darujete půl šilinku, aby mohly koupit hřivnu tmavé mouky pro své rodiny. Řekněte lesním dozorcům, že hornické děti si mohou každý týden nasbírat pět hrstí kaštanů, aby si tím obohatily polévku. Poskytněte jim to a opět se stanete jejich pánem a vládcem. Jinak začnou hledat pomoc u Černého Voloda.“

Ojsternig ho beze slova pozoroval. „Víš, kdo jsem, ty starý blázne?“ Arialdus z Tarvisu poníženě přikývl. „Jste můj pán a vládce.“

„A ty doporučuješ svému pánu a vládci, aby šetřil penězi jako nějaká ženská? To se mám stavět naroveň tomu žebráckému rebelovi?“ zavrčel Ojsternig.

„Z toho žebráckého rebela se právě stal hrdina, Vaše Jasnosti,“ připomněl Arialdus se skloněnou hlavou. „Díky pár kouskům sušeného masa, které rozdal lidem.“

Ojsternig na něho civěl a delší dobu nic neříkal. „Udílel jsi takovou radu i mému otci? Radil jsi mu snad, že nemá prohýřit všechno to, co mi patří?“

„To byla jiná doba…“

Ojsternig zaťal pěsti. Po jeho boku se vztyčil pes se slintající tlamou, připravený na pánův rozkaz se okamžitě zakousnout do správce.

„A přesto… ano, radil jsem mu to,“ pokračoval správce.

„Cos mu pověděl?“ Ojsternigův hlas zněl neúprosně.

„Že má dědice. A že by se měl o něho postarat.“

Ojsternig se vztekle ušklíbl a zdánlivě lhostejně navázal: „A na to ti sdělil, že mnou pohrdá, že jsem pro něj jen malý děsivý netvor – a nechal tě zbičovat.“

„Ne,“ ohradil se Arialdus z Tarvisu. „Nenechal mě zbičovat.“

Ojsternig věděl, co si jeho otec a matka o něm mysleli. Rodiče mu dávali najevo jenom pohrdání, jakmile poznali, co je jejich potomek za člověka. Otočil se k Agomarovi.

„Pošli zítra za rozbřesku posla do Raühnvalu! Chci, aby se všichni shromáždili a osobně poznali svého pána a vládce. A ať nechybí ani jeden z těch rolnických neohrabanců!“

„Co máte v úmyslu, Vaše Jasnosti?“ zeptal se znepokojeně správce.

„Raühnval je bohaté knížectví, že?“ opáčil Ojsternig.

„Ano, Vaše Jasnosti, ale…“

„V takovém případě si ho přivlastním. Tak nebudu muset počítat každý groš jako nějaká ženská.“

„Ale král…“

„Král nemá čas na to, aby se o nás staral! To jsi tvrdil ty sám. Pro něho nejsme nic než blechy na býčím hřbetě. No dobrá, pak si tedy blecha obstará svůj podíl krve – a býk si toho ani nevšimne.

A pokud nemá čas odpovědět na dopis, myslíš snad, že sem proti nám vyšle vojsko?“

„Vaše Jasnosti, prosím vás, dobře si to rozmyslete…“

„Mlč, Arialde, nebo se ti postarám o rány bičem, na které můj otec tehdy zapomněl.“ Ojsternig vstal.

„Ty budeš zítra ráno rovněž přítomen se svými účetními knihami.“ Kníže se obrátil k Agomarovi.

„Vezmi si pět mužů a přiveď z dolu skupinu tesařů. Mám pro ně úkol, protože toho zřejmě ani jinak nemají moc na práci.“

Ojsternig vyšel ze sálu, zamířil ke stájím a nechal osedlat svého mohutného bitevního oře. Vyhoupl se do sedla a se zuřivým bulmastifem po boku cválal úzkými uličkami Dravocniku. Podkovy jeho koně rozstřikovaly vodu z kaluží, ve kterých se červený odstín z hematitu a čerň z rašeliny smísily do neurčité barvy podobné zaschlé krvi.

Lidé se polekaně tiskli k domovním zdím, protože věděli, že jejich krutovládce kvůli nim koně rozhodně nezastaví.

Když Agomar přivedl skupinu tesařů, ukázal Ojsternig na řadu starých, zchátralých obydlí a přikázal mužům, aby je strhli a takto získané dřevo dopravili před vchod do dolu.

Odpoledne ještě ani pořádně nezačalo a knížecí rozkazy byly splněné.

Ojsternig sesedl, přičemž se jeho černé kožené jezdecké boty téměř až po lýtko zabořily do bahna.

Pak si nechal podat čtyři zářivě červeně natřené kůly, kterými ohraničil pozemek o rozloze sedm krát čtyři kroky. Nakonec ukázal na dřevo na povozu.

„Složte ho a postavte lešení se třemi šibenicemi!“ přikázal tesařům. Večer byly tři šibenice hotové.

„Ode dneška budeme věšet rebely tady před dolem,“ oznámil Ojsternig slavnostně horníkům.

„A jejich mrtvoly tu zůstanou tak dlouho viset, dokud jim havrani nevyklovou oči z důlků a neohlodají rty až na zuby.“ Zadíval se do davu. „A zanedlouho se bude na tomhle provaze houpat i Černý Volod!“

Ženy si k sobě úžeji přivinuly děti. Stařeny se pokřižovaly. Muži zoufale sevřeli své nářadí. Mitija, správce dolu, se chytil za zavázanou ruku, která se nechtěla zahojit a kterou měl zavěšenou v pásce na hrudi.

Avšak pohledy všech nevyhnutelně zabloudily ke třem šibenicím. A oční bělma se strachem zaleskla na rudočerně zbarvených obličejích.

Vyhlídka na nastávající obveselení zajistí Ojsternigovi klidnou noc.

Následující ráno, když se Agnete, Eloisa a Mikael právě chystali opustit dům, svolalo dunivé zvonění z kaple Panny Marie Sněžné celou vesnici.

„Co se děje?“ zeptala se Agnete.

„Kníže!“ zavolal chlapík, který probíhal kolem nich. „Kníže přijíždí!“

Mikael strnul. Zaplavil ho nekontrolovatelný pocit. Kníže, pomyslel si s bušícím srdcem, zatímco mu před očima vyvstal obraz jeho milovaného otce.

„Nový kníže?“ podivila se Agnete.

„Nový kníže,“ potvrdil chlapík a pádil dál.

Eloisa se otočila k Mikaelovi a viděla, jak se mu v obličeji nejdřív zračí absurdní naděje a potom hluboké zklamání. Všimla si jeho bolesti a chtěla k němu přistoupit, ale Mikaelovy oči byly naplněné takovým smutkem, že se polekala a rychle se rozběhla za matkou. „Co chce nový kníže?“ zeptala se, aby přehlušila bušení srdce.

Agnete zavrtěla hlavou. „Nevím,“ přiznala zasmušile.

„Vyslal k nám posla. Máme na něho počkat před kaplí,“ upřesnila sousedka, která tam právě spěchala se svou rodinou.

Agnete znovu zavrtěla hlavou a vyšla ze dveří. „Knížecí příkazy nesmí nikdo zpochybňovat.“

Mlčky došli ke kapli Panny Marie Sněžné. Otec Timotej na ně už čekal u brány a v bledém obličeji se mu zračilo napětí; stejně jako ve tvářích vesničanů, kteří se tu postupně shromažďovali.

„Co asi ten nový kníže chce?“ zeptal se kdosi, a vyslovil tak to, nač všichni mysleli.

Nikdo v sobě nenašel odvahu, aby mu odpověděl. Mnozí se však shrbili, jako by nesli těžký náklad.

Mikael stál asi tucet kroků stranou od lidí. Nemohl se odhodlat se k nim připojit, ale pozoroval je.

V očích všech viděl za předstíranou zvědavostí holý strach. To ho udivilo. Připadalo mu, jako by se on sám zrcadlil v každém z nich – a vůbec si nepřipadal moc odlišný. Instinktivně hledal mezi lidmi i obávanou tvář Eberwolfa. Když ji objevil, měl dojem, že i v ní se zračí strach.

Ten však rázem zmizel, jakmile Eberwolf zachytil jeho pohled. Zapřel se pěstmi do boků a svým chvástavým způsobem vyzývavě civěl na Mikaela. „Vítej zpátky, Kozí lejno!“ zvolal.

Mikael cítil, jak zalapal po dechu. Uchopil se za prst, který mu Eberwolf zlomil – a který ho pořád ještě bolel, když ho pokrčil.

„Eberwolf je budižkničemu,“ poznamenala Eloisa.

Mikael se zničehonic už necítil tak osamoceně; uvědomil si, že se mu rty roztáhly ve váhavém úsměvu.

Eloisa jeho úsměv opětovala.

„Tamhle je! Tamhle je!“ zvolal kdosi.

Z doliny Raühnvalu se ostrým cvalem blížilo asi dvacet jezdců.

„Nový kníže! Nový kníže!“ bylo slyšet výkřiky lidí.

Všichni poklekli na místě, kde právě stáli, a sklonili hlavu. Někteří se pokřižovali.

Mikael se podíval na houf jezdců, který už byl nedaleko, a cítil, jak mu zvláštní pocit neskutečnosti sešněroval hrdlo.

„Poklekni!“ vyzval ho někdo po jeho pravici.

Mikael to však neslyšel. Cítil jen to, jak se chvěje země jako onoho dne, kdy při hře na schovávanou zalezl do chodby ve strážnici. Bylo to ponuré dunění jako tehdy, když si stáhl rukavici z vydří kůže a položil dlaň na ledovou zem. A teď upřeně zíral na jezdce, kteří šířili strach a v divokém trysku odstřikovali bahno; nedokázal od nich odtrhnout oči. Když byli dostatečně blízko a prudkým zatažením za uzdu postavili koně na zadní pouhý krok před zástupem vesničanů, všiml si ze všeho nejdřív zarostlého vojáka se zrzavými vlasy a úzkýma černýma očima, které se strašlivě leskly. Na pravé ruce, kterou svým mužům pokynul, aby zůstali stát, měl jen čtyři prsty. Malíček chyběl. A ještě než se Mikaelovi stačila vybavit konkrétní vzpomínka, ucítil v nose pach krve a vzápětí i dýmu. Najednou mu ztěžkl dech a na chvilku měl pocit, že se neudrží na nohou. Skoro nepozorovatelně odtáhl paže od těla, jako by tak chtěl znovu nabýt rovnováhy. Zničehonic měl v ústech nakyslou pachuť zvratků a oči se mu rozšířily a naplnily slzami. Ucítil bodavou bolest, jako by se mu do kůže zapíchlo tisíc jehliček. Přesto se však nedokázal ani pohnout. A nemohl se ubránit pocitu, že tam, kde právě stojí, uvízl v pasti, přesně jako tehdy, když v den krveprolití vězel v tajné chodbě. Byl katapultován do oné strašlivé minulosti, která se mu okamžitě vybavila živě a syrově v barvě krve.

„Klekni si!“ připomněl mu ještě jednou hlas zprava.

Ale Mikael ho opět neslyšel. Stále hlasitěji mu v uších duněly výkřiky umírajících lidí, řev vyděšených zvířat, pláč znásilňovaných žen, zoufalé volání dětí po matkách, které se strnulýma očima ležely u jejich nohou, a hrozivě neblahé praskání ohně stravujícího hrad. Na okamžik, než ho bolest úplně omámila, ho po celém těle zamrazilo, jako by ho někdo polil vědrem vody z ledové horské bystřiny.

Pak všechno rázem ztichlo.

Vtom si vzpomněl, že se voják se zmrzačenou rukou jmenuje Agomar. Pozoroval jeho meč a byl pevně přesvědčený, že na něm dosud ulpívá otcova krev.

„Ať Všemocný Bůh požehná knížeti z Ojsternigu,“ pronesl v té chvíli rozechvělým hlasem otec Timotej.

Mikael se otočil k muži, kterého farář oslovil. Měl hubený kostnatý obličej, na sobě zlatem vyšívanou medvědí kožešinu a černé kožené jezdecké boty podšité králičinou a filcem. A chlapec se poprvé rozpomněl na to, co Agomar tehdy řekl: „Pán z Ojsternigu přikázal, že nesmíme nikoho nechat naživu!“ Kníže z Ojsternigu. Muž, který nařídil vyhladit jeho rodinu. Usmrtit otce. Matku.

Sestřičku. Eiliku a všechny ostatní.

„Kníže, jaké okolnosti vděčíme za to, že jste nás poctil svou návštěvou?“ zeptal se nesměle otec Timotej.

Nikdo z přítomných se neodvážil zvednout hlavu.

Jen Mikael zůstal stát s pohledem pevně upřeným na knížete. V tu chvíli mu však nikdo nevěnoval pozornost.

„Kleknout!“ zasyčela potřetí po jeho pravici Agnete.

A znovu její hlas nepronikl k Mikaelovu sluchu. Připadalo mu, jako by stál úplně sám uprostřed hradního nádvoří, zatímco kolem něho byly seřazené hlavní postavy oné strašlivé tragédie. Jeho otec s useknutou hlavou. Matka s dýkou v hrudi, objímající mrtvou sestřičku jako panenku. Služka, kterou Agomar zneuctil a zavraždil. Kovář bez paže. Zpovědník s vyhrnutou kutnou. A pak postupně všichni ostatní. Všichni kroužili kolem Ojsterniga, z jehož obličeje trčel supí zobák.

A přesto se mu zdálo, jako by se mezi ním a tím výjevem tyčila tlustá ledová stěna. Jako by ti druzí byli na opačné straně zamrzlého jezera a on bez vzduchu k dýchání uvízl pod vodní hladinou.

A najednou tu už nebyla žádná krev, výkřiky umlkly. Zbyl jen nekonečný chlad v něm samotném.

Strnulá scéna zbavená jakéhokoli smyslu.

„Dozvěděl jsem se, že se tu slavila svatba,“ začal Ojsternig.

Otec Timotej přikývl a ukázal na Gregora a Emöke, kteří rovněž čekali se skloněnými hlavami.

„Polibte svému knížeti ruce,“ vyzval je.

Oba se ustrašeně chystali vstát.

„Ne!“ přikázal Ojsternig. „Jen ta dívka.“ Emöke se ani nepohnula.

„Jdi,“ zašeptal jí mladý manžel. Emöke vstala a přistoupila ke knížeti.

Ojsternig jí vsunul ruku do výstřihu a hnětl jí ňadra. Přitom nehleděl na ni, nýbrž přímo do očí jejímu muži.

Gregor strnul, ale pod pronikavým ledovým pohledem knížete sklonil hlavu.

Ojsternig pustil ženu a naznačil jí, aby se vzdálila.

Emöke si opět klekla vedle Gregora a tiše se rozplakala. Její muž neměl odvahu se na ni podívat, ale aspoň ji uchopil za ruku.

„Jak se mohou dva nevolníci v mém vlastnictví vzít bez mého souhlasu?“ zeptal se hrozivým hlasem Ojsternig.

„Kníže…,“ odpověděl otec Timotej, „mysleli jsme… váš předchůdce… kníže ze Sa…“

„Kněžoure, pojď sem!“ rozkázal hlasitě Ojsternig.

Otec Timotej k němu váhavě přistoupil. „Jak poroučíte, Vaše Jasnosti.“

„Myslíš, že to manželství je podle feudálních práv platné?“

Otec Timotej vytřeštil oči a otevřel ústa, ale vyšlo z nich jen několik hrdelních zvuků.

„Já jsem kníže a mohu rozhodnout, jak se mi zlíbí,“ pokračoval Ojsternig. „Ale protože zákon je zkrátka zákon a ty ho určitě znáš, řekni mi, lze-li to manželství uzavřené bez mého souhlasu považovat za platné.“

Otec Timotej se na něho neodvážil ani podívat.

„Odpověz!“ zakřičel Ojsternig.

„Ne…,“ zašeptal farář.

„Hlasitěji! Aby to všichni slyšeli! Je platné, nebo ne?“

„Ne.“

„Ne,“ zopakoval spokojeně Ojsternig. „Opravdu není platné.“ Emöke zavzlykala.

„Kníže… mějte slitování s těmi dvěma mladými lidmi…,“ vykoktal otec Timotej.

„Bylo už manželství naplněno?“ zeptal se kníže.

„Ano, Vaše Jasnosti!“ pospíšil si s odpovědí otec Timotej, protože si myslel, že jim to pomůže.

„Tím hůř pro oba,“ utlumil Ojsternig ledovým hlasem jeho snaživost. „Případně tím hůř pro ni.

Kdo by se chtěl oženit s poskvrněnou ženskou?“ uzavřel opovržlivě.

Gregor pustil Emöčinu ruku. Dívka se vzápětí rozplakala ještě hlasitěji.

„Manželství není platné. Ty sám jsi to potvrdil, černokabátníku,“ prohlásil Ojsternig a klouzal nelítostnýma očima po davu lidí s jistotou, že se nesetká ani s jediným pohledem.

Vtom si všiml mladíka, který tu vzpřímeně stál a upřeně na něho zíral. Vzápětí mu neuniklo, jak nějaká žena uchopila chlapce za paži a násilím ho donutila pokleknout a sklonit hlavu.

Ale mladík k němu okamžitě zase vzhlédl.

Ojsternig vytáhl z opasku jezdecký bičík se železným jádrem. S oblibou jím švihal své sluhy do obličeje, protože bičík zanechával hluboké rány a široké jizvy. Snadno prosekl rty, odřízl uši nebo rozdrtil oči.

Cosi ho však na poslední chvíli přivedlo na jiné myšlenky. „Co je to tamhle?“ zeptal se otce Timoteje, když si všiml políček na úpatí hory, která byla ohraničena nízkými kamennými zídkami.

Mikael na něho dál strnule hleděl. Sám nechápal, proč přitom necítí sebemenší strach. Zato ho zaplavoval jiný, úplně nový pocit, který si hledal cestu ven z jeho nejhlubšího nitra.

„Vaše Jasnosti… hora…,“ odpověděl váhavě otec Timotej a znejistěl, „hora… Vlastně tradice říká… že hora vašim poddaným… při svatbě… daruje… malý kousek půdy… Jen když se vezmou… hora…“

„To je moje země!“ zařval Ojsternig.

„Vaše Jasnosti,“ otec Timotej ukázal na bujně rostoucí pole v údolí, která byla podstatně úrodnější, „tato úrodná půda je vaše… Země tady nahoře za nic nestojí… Podle zvyku hora…“

„Hora?“ vzkřikl Ojsternig ještě hlasitěji a švihl jezdeckým bičíkem faráře do obličeje. „Vaše jediná hora jsem já!“ Pohled jeho žhnoucích očí klouzal po kolemstojících. „A vy nikdy nepoznáte horu, která by byla vyšší než já!“

Bratr Timotej si otřel krev prýštící z rozseknutého rtu.

„Rozhodl jsem se, že opustím své dosavadní sídlo a přestěhuji se do Raühnvalu!“ prohlásil Ojsternig, který najednou působil mnohem klidnějším dojmem. „Proto potřebuju kameny na obnovu hradu.“

Ukázal na hraniční zídky. „A jako první to budou tyhle kameny!“

Mezi lidmi zavládl neklid, ale nikdo se neopovážil byť jen pozvednout hlavu.

„Chci, abyste mi každý jednotlivý kámen přinesli na hrad. Každý! Ode dneška během jediného měsíce!“ přikázal Ojsternig. „A protože jste si nezákonně přisvojili půdu, která patří mně, budete mi odvádět dvojnásobný pacht, jestli nechcete všichni skončit na šibenici. Dvojitý pacht od této chvíle až do vaší smrti. A po vás budou vaše děti a děti vašich dětí platit dvojnásobný pacht dál.“

Nikdo se nepohnul a nepronesl ani slovo.

Jen Mikael dál hleděl na Ojsterniga, protože pocit, kterému nerozuměl, v něm vřel, mohutněl a snažil se projevit i navenek.

Ojsternig se přiblížil k jednomu z klečících mužů a silně ho udeřil bičíkem do hlavy, aby těm rolnickým tupcům dal jasně na srozuměnou, že jsou jeho vlastnictví a může si s nimi dělat, co se mu zlíbí.

Muž se s bolestným zasténáním zhroutil. Žena vedle něho si přitiskla ruku na ústa, aby se nerozplakala.

Nikdo nehnul prstem.

Ojsternig a jeho lidé se chystali k odjezdu. Koně frkali a nervózně hrabali podkovami.

A vtom Mikaelovi znovu připadalo, že se v nitru cítí stejně jako v ten strašlivý den, kdy se země zachvěla pod koňským dusotem. Vítr z Raühnvalu ho bičoval do obličeje. Jeho vlastní dech mu hlasitě duněl v uších. Srdce mu tlouklo tak prudce, až mu bušilo ve spáncích. A zatímco otvíral ústa, cítil, jak se mu v hrudi uvolňuje pocit, který ho rozjitřil a propůjčil mu nový hlas. Zakřičel. Byl to jediný dlouhý výkřik, který mu vyprázdnil plíce a očistil duši. V tom okamžiku pochopil, že ten palčivý pocit je to, čemu dospělí říkají nenávist.

Všichni se k němu otočili: Agnete, Eloisa, otec Timotej a ostatní vesničané stejně jako Agomar a vojáci, v jejich obličejích se zračilo nevýslovné zděšení.

Na chvíli se rozhostilo ještě tísnivější a hlubší ticho.

Ojsternig zatáhl za uzdu a upřeně se na chlapce zadíval. Uvědomil si, že se jeho vlastní tělo při mladíkově výkřiku zachvělo. Na okamžik byl v pokušení tasit meč a proříznout mu hrdlo. Ruka mu už sjela k jílci zbraně, ale pak se zarazil. Pokud ho teď zabije, bude mít rázem po veškerém potěšení.

Když si prohlížel toho malého, bezvýznamného nevolníka, vnímal živočišnou nenávist, kterou k němu chlapec vyzařuje. Ale na rozdíl od ostatních poddaných tenhle necítí strach. Tohle dítě, které nestálo za víc než kus dobytka na jeho dvoře, by se netřáslo strachy, kdyby ho on, kníže, chtěl usmrtit.

Vděčně se na chlapce usmál. Trýznit ho mu nepochybně poskytne mnohem víc radosti, než kdyby ho rovnou zabil. A potrvá to mnohem déle.

Ukázal na něho prstem. „Ty půjdeš se mnou!“

„Ne!“ vykřikla Eloisa.

Toho dne to byl už druhý výkřik.

DRUHÁ ČÁST

„Budeš odklízet odpad,“ prohlásil Ojsternig v radostném očekávání nadcházejícího povyražení.

„Budeš odklízet odpadky na dvoře, a to každý den od rána do večera, dokud tvoje tělo nebude také jen samé neřádstvo.“

Mikael stál jako opařený ve slavnostním sále před trůnem, na kterém si hověl Ojsternig. Vedle knížete tiše vrčel obrovský bulmastif.

„A teď zmiz!“ přikázal Ojsternig.

Sluha dostrkal Mikaela k východu a pak po schodech na nádvoří. Přivolal čeledína s lopatou a vtiskl ji chlapci do ruky. „Tak se do toho pusť!“ přikázal mu.

„Kam mám tu špínu vyhazovat?“ zeptal se Mikael, jako by se ho to všechno vůbec netýkalo.

Sluha se rozhlédl. Celý dvůr byl doslova posetý neřádstvem. „Kam to odnášíš?“ obrátil se na čeledína.

Ten ukázal do kouta nádvoří, kde byla díra ve zdi. Tam se házely veškeré odpadky.

„Jednoduše to tam nahrň lopatou,“ utrousil sluha a odešel. Mikael tam stál s lopatou v ruce nehybně jako sloup.

Včera Agnete poté, co Ojsternig rozhodl, že Mikael půjde s ním, uchopila chlapce rychle za paži.

„Uchovej své tajemství,“ vyhrkla polekaně a z jejího hlasu zaznívalo naléhavé znepokojení, protože Agomar už sesedl z koně a blížil se k nim.

„Kdyby zjistili, kdo jsi, podříznou ti krk.“ Zdálo se, jako by Mikael hleděl skrz ni. Každičký nerv se mu v těle ještě chvěl, jak překypoval tím novým pocitem, kterému dospělí říkají nenávist.

Agnete mu položila drsné ruce na ramena a prudce s ním zatřásla.

„Zabijou i Eloisu!“ zasyčela, zatímco se ohlížela po Agomarovi, kterého od nich dělilo už jen několik kroků.

Vtom se Mikaelovy oči znovu probraly a projasnily. Agnete si toho všimla. „Nic jim neřekneš, viď?“

Mikael zavrtěl hlavou. „Ne.“

Agnete natáhla ruku, jako by ho chtěla pohladit, a prohodila: „Tak je to dobře… Mikaeli.“ Ale její ruka se ve vzduchu zastavila na půli cesty.

To už k nim dorazil Agomar. Zvedl chlapce do vzduchu a přehodil si ho přes paži jako srolovaný koberec. A stejně jako koberec ho položil napříč přes sedlo, než se sám vyhoupl na koně. Potom zvířeti brutálně nasadil ostruhy a zmizel se svými muži směrem k průsmyku.

Mikael se otočil. Visel sice na koni hlavou dolů, ale ještě si stačil všimnout, jak se vesničané pomalu zvedají. Někteří zamířili k faráři, aby mu ošetřili rozseklý ret, jiní spěchali na pomoc muži, kterého Ojsternig udeřil jezdeckým bičíkem, a ti zbývající se omezili na to, že smutně potřásali hlavou. A vzápětí uviděl Agnete, jak se marně snaží zadržet malou postavu, oblečenou v červených šatech, která se jí vší silou vzpírala. Eloisa.

Dívka za ním vyběhla a usedavě plakala.

Jeden voják sesedl z koně a za chechtotu svých druhů sáhl po velkém oblázku a hodil ho po Eloise.

Přitom ji jen těsně minul.

Eloisa se na chvilku zastavila, ale hned se zase s pláčem rozběhla. Voják po ní hodil další kámen.

Rozhodla se tedy pro jinou cestu. Vyšplhala po úbočí hory a sledovala je shora. Za chvíli už Mikael nedokázal rozeznat dívčin obličej, viděl v dálce jen pableskovat její červené šaty.

Když dojeli k průsmyku spojujícímu Raühnval s Ojsternigovým knížectvím, Mikael si všiml, že Eloisa zavrávorala a zhroutila se k zemi.

„Nic neprozradím,“ zamumlal si potichu pro sebe. Agomar ho udeřil do obličeje.

Mikael dokázal myslet jenom na to, že ta ruka vedla meč, který usmrtil jeho otce. A ta představa ho bolela víc než samotná rána.

Pomalu se vytrhl ze zamyšlení. Pořád ještě stál s lopatou v ruce uprostřed nádvoří a čeledín na něho nechápavě civěl. Chlapík vypadal trochu přihlouple a ošklivý obličej měl zbarvený červenočerně jako všichni zdejší lidé. Mikael se mu podíval na nohy. Čeledínovy dřeváky vězely v bahně a neřádstvu.

Plivl si do rukou, jak ho to naučil Rafael. Potom zajel lopatou do silné vrstvy nečistoty, nabral bahno promísené s výkaly a pomalu s tím vykročil k otvoru na odpad.

Pořád ještě nechápal, co se mu odehrává v srdci.

Pacholek ho následoval a tiše se pochechtával – byly to zvláštní hrdelní zvuky –, když Mikael vysypal obsah lopaty do díry.

Mladík se na něho nechápavě zadíval. Pak znovu zabořil lopatu do bahna a vysypal trochu toho neřádstva do otvoru.

„Aby tě ďas spral!“ zaslechl z opačné strany zdi.

Mikael se sehnul k díře a spatřil za ní jakéhosi starce, který hledal v odpadcích něco k snědku.

„Přikázali mi, abych tady vyhazoval veškerý odpad z nádvoří, pane,“ vysvětlil mu.

Stařec k němu vzhlédl mléčnýma očima, ale nejspíš ho neviděl. „Ďas aby tě spral!“ zopakoval.

Pacholek se mečivě zasmál.

Když Mikael vysypal do otvoru další dávku rozbahněných výkalů, zavolal: „Je mi to líto.“

Zaslechl, jak se starý muž rozplakal.

Čeledín se znovu zachechtal, tentokrát mnohem hlasitěji.

Mikael pracoval bez přestání, dokud mu chlapík, který ho celou dobu sledoval, nepoklepal na rameno a nenaznačil mu, že je čas na jídlo. Mikael zarazil lopatu do země a chystal se ho následovat, ale čeledín ho zastavil a ukázal na lopatu. „U-k-krad-dnou,“ vykoktal. „Tebe pak z-ml-mlátit.“

Mikael uchopil lopatu a následoval čeledína ke skupince sluhů, kteří se shromáždili u kouřícího hrnce nad rašelinovým ohništěm. Jakmile byl na řadě, dostal půl misky rozvařené ovesné kaše a do ruky mu vtiskli krajíc okoralého chleba. Zatímco mlčky jedl, rozhlížel se kolem sebe. Všechny obličeje byly ukryté za silnou vrstvou červenočerné špíny. Působivě nápadné byly jen zuby a bělma lidských očí. Díky tomu sluhové vypadali jako podivná zvířata.

Když předchozího dne procházeli Dravocnikem, byl Mikael velmi unavený. Oči měl nalité krví od jízdy na koni hlavou dolů. Ještě než stačil něco rozeznat, ucítil zápach, který mu vzdáleně připomněl kováře na hradě jeho otce. Kromě zápachu se však ve vzduchu vznášelo ještě cosi trpkého, jako by se pálilo něco vlhkého; bylo to cítit po plísni. A pak si vzpomněl, že rašelina, kterou Rafael mísil s mrvou, aby tou směsí pohnojil pole, vydávala stejný zatuchlý odér.

I přes únavu na něho vesnice Dravocnik udělala velký dojem. Vypadala, jako by někdo všechny domy, ulice, a dokonce i lidi pomaloval černě a červeně. Nedávno tu pršelo; déšť zanechal na fasádách a domovních střechách vybledlé barevné stopy a na lidských obličejích vytvořil proužky, jako kdyby všem stékaly slzy po tvářích. Osada připadala Mikaelovi obrovská, ale Agomar a jeho muži záhy odbočili a zamířili ke kamennému mostu, od kterého vedla cesta k jakési bizarní vyvýšenině se dvěma různě vysokými pahorky. Na prvním se vypínala masivní budova z vápence.

Hned za vstupní bránou bylo vidět mnichy v kutnách z hrubého sukna, kteří byli stejně černočervení jako vesničané. To je určitě klášter, k němuž patří kaple Panny Marie Sněžné, dovtípil se Mikael.

Na druhém pahorku stál mocný a působivý hrad. Byl mnohem větší než ten, ve kterém on sám vyrostl; určitě se do něho vešlo i početné vojsko. Když přijeli blíž, Mikael spatřil hradby vysoké jako tři dospělí muži a hluboký příkop obklopující celou stavbu. Na dně hradního příkopu byly zaražené kůly z bukového dřeva, jejichž hroty tvrzené v ohni trčely vzhůru. Avšak smůla, kterou byly kdysi konzervované, mezitím oprýskala, a dřevo bezútěšně hnilo. Věž vedle vstupní brány se zřítila a mnohé její kameny se skutálely po svahu dolů. Další ležely přímo u ruiny na velké hromadě.

Mikaela napadlo, že se věž určitě zřítila před dlouhou dobou, protože kameny už pokrýval mech a všude mezi nimi rašil plevel. Hradní brána se nacházela v žalostném stavu, vítr a nečas ji silně poškodily. Část východní hradby, cimbuří a střelnice pro lukostřelce se zhroutily. Jakmile vojáci s Mikaelem vjeli do hradu, chlapec si hned všiml, že nádvoří, kam by se vešla i malá vesnička, bylo celé zašpiněné a zanedbané. Stáje chátraly, ohrady pro dobytek byly opravené jen ledabyle a nesnesitelně to tu páchlo močůvkou. Sluhové byli ještě vychrtlejší než domácí zvířata, jen vojáci byli očividně dobře krmení. Tato usedlost byla kdysi určitě mimořádně krásný hrad, ale teď už představovala jen odlesk bývalé slávy.

Když Mikael dojedl, pokračoval v práci. Přitom nemyslel na nic jiného než na Ojsterniga.

A pokaždé, když si na něho vzpomněl, ucítil hluboko ve svém nitru nevýslovný stesk po otci. Byl přesvědčený, že ten by svůj hrad nikdy nenechal takhle zchátrat.

Čeledín s přitroublým pohledem se od něho nehnul ani na krok.

„To nemáš nic lepšího na práci?“ zeptal se ho podrážděně Mikael.

„Já j-jen přeh-hazuj-ju h-hovna,“ zašklebil se čeledín.

Když slunce zapadlo, přišel za Mikaelem sluha v obnošeném hávu zkráceném ke kolenům a přikázal mu, aby přestal pracovat. Potom dodal: „Můj pán tě chce vidět.“

Mikael s ním vystoupal po palácovém schodišti.

Když vešli do slavnostního sálu, Ojsternig už na ně čekal; držel v ruce zlatý pohár, ze kterého kouřilo svařené víno vonící skořicí a hřebíčkem. Vedle bulmastifa, který ležel před ním, stálo vědro s hadrem.

„Uvidíme, jak smrdíš,“ prohodil kníže z Ojsternigu a odfrkl si. Pak se přehnaně zašklebil.

„Zaneřádil jsi mi můj palác, ty dobytku! Než odejdeš, umyješ po sobě všechny stopy.“ Rozchechtal se.

Mikael viděl, že trochu dál vzadu v sále sedí u úzkého dlouhého okna asi třináctiletá dívka a znuděně vyšívá. Měla na sobě hedvábné šaty, které pro ni byly příliš velké, a rudé rty tvarované do srdíčka.

Ihned mu bylo jasné, že je to nepochybně Ojsternigova dcera.

Mikael sebou škubl a rychle se otočil ke knížeti. Teprve nyní si totiž uvědomil, že ho už jednou potkal, a to několik měsíců před tou krvavou lázní. Vzpomněl si, že jeho otec toho muže přijal na svém hradě – a na to, že Ojsternig chtěl svou dceru provdat za něho, dědičného prince. Vybavilo se mu, že otec rozčileně odpověděl, že by s Ojsternigem nikdy nevstoupil do příbuzenského vztahu. A že Ojsternig s hrozbami a kletbami na rtech odešel a jeho otec později prohlásil: Ten muž je ďábel.

Nedivil bych se, kdyby se živil mrtvolami jako sup.

Nyní Mikaelovi došlo, proč si předchozího dne, když před vnitřním zrakem znovu viděl krvavou lázeň, představil knížete z Ojsternigu se supím zobákem.

Viděl teď dívku jinýma očima a uvědomil si, že kdyby jeho otec přistoupil na Ojsternigův návrh, byla by dnes jeho budoucí nevěstou. A otec by byl ještě naživu.

Potom se znovu upřeně zahleděl na Ojsterniga. Opět pocítil, jak moc ho nenávidí.

Ojsterniga zamrazilo v zádech. Těšilo ho trýznit toho chlapce, který se ho nebál. A našel zalíbení v představě, že ho vytrhl z jeho rodiny a pověřil tou nejvíce zahanbující prací, jakou si dokázal představit.

Mikael na něho dál upřeně zíral. Po chvíli sklouzl pohledem znovu na princeznu.

Vtom se dívka na něho krátce podívala. Měla nepřítomný pohled, jako by byla duchem úplně jinde.

A během okamžiku ten pohled Mikaela pohltil. Dívčiny oči ho vsály z bezedné propasti plné marastu, ve které pohasl veškerý život. Sevřelo se mu hrdlo.

Sluha ho drsně postrčil dopředu a podal mu kbelík a hadr. „Klekni a utři to.“

Mikael poslechl.

Okamžitě k němu zamířil bulmastif.

„Harro dnes ještě nedostal nic žrát,“ poznamenal Ojsternig a jízlivě se zachechtal.

Pes očichal Mikaela a tiše zavrčel. Měl obrovskou hlavu. Chlapec se ani nepohnul. Jeho otec rovněž choval bojové psy.

Bulmastif nakonec doširoka rozevřel tlamu, ze které páchlo tlející maso a zahnívající zuby. Líně zívl a ukázal přitom dlouhé zažloutlé zuby. Krátce zavrtěl pahýlem ocasu a olízl Mikaelovi ucho.

Ojsternig vztekle vyskočil a hodil po velkém psovi plný kalich vína.

„Ty zrádce, okamžitě k noze!“ zařval.

Bulmastif sklonil hlavu a loudavě zamířil ke svému pánovi.

Ojsternig ho nakopl. „Ať už to nikdy neuděláš!“ Upřeně se zahleděl na Mikaela. „Uklízej!“ obořil se na něho.

Mikael pomalu pozpátku ustupoval a přitom vytíral špinavé stopy, které zanechal na podlaze. Když opustil sál, zabloudil pohledem ještě jednou k princezně. Ta však tentokrát od vyšívání nevzhlédla.

Večer, když nastal čas ke spánku, rozložili sluhové na podlahu velkého sálu čerstvou slámu. Mikael jim musel pomáhat bosý, protože jeho dřeváky byly příliš zašpiněné. Když skončili, vojáci a rytíři odložili meče, které zařinčely na podlaze. Potom se natáhli na slámu a přikryli se silnými kožešinovými přehozy. Vzápětí byly přivolány ženy. Šaty se jim vpředu rozhalily a uvolnili pohled na nahá ňadra. Víčka měly nalíčené modře, rty rumělkovou červení a zbytek obličeje bíle. Avšak ani silná vrstva líčidla nedokázala zakrýt, že kůže pod ní je špinavá, červená a černá. Některé měly už jen pár zubů. Přilehly k mužům a Mikaelovi připadalo, že vojáci chrochtají jako vepři, kterým právě naplnili koryto.

„Máš spát tady,“ oslovil Mikaela jeden ze sluhů. „Pánův rozkaz. Prohlásil, že chce tvůj ošklivý ksicht vidět zítra ráno, jakmile se probudí.“ Potom mu hodil zavšivený přehoz a odešel.

Mikael se uložil do kouta a zachumlal se do houně. „Dobrou noc, Eloiso,“ zašeptal. Pak zavřel oči a zaťal pěsti.

Znovu ho zaplavila neovladatelná touha hlasitě zakřičet. A poté musel myslet na výraz princezniných očí.

„Budeš odklízet odpadky na dvoře, a to každý den od rána do večera, dokud tvoje tělo nebude také jen samé neřádstvo,“ přikázal mu Ojsternig.

Následující den, po skromné snídani z okoralé skývy chleba a poháru slabého piva šel tedy Mikael opět na nádvoří, kde ho už očekával čeledín s lopatou v ruce.

Mikael vzhlédl k oknu, u kterého obvykle seděla a vyšívala princezna. Avšak dnes tam stál sám Ojsternig a zíral na něho ledovýma dravčíma očima. Jako sup.

Mikael si plivl do dlaní, zabořil lopatu do výkalů a vyprázdnil ji do odpadní jámy. Když znovu zvedl pohled k oknu, Ojsternig zmizel. Znovu nabral páchnoucí výkaly a vyklopil je do jímky.

„Ať tě Bůh zatratí!“ ozvalo se vzápětí zvolání.

Mikael znovu spatřil starého slepého muže. „Je mi to líto,“ omluvil se.

Stařec se otočil a pohlédl mléčně bílýma nevidoucíma očima jeho směrem.

Čeledín se potichu zachichotal.

Když skončily v otvoru další dvě plné lopaty, starý muž se rozplakal a odvrátil se od hromady odpadků, ve které hledal zbytky jídla.

Čeledín se hlasitě rozchechtal.

„Přeskočilo ti?“ zeptal se ho rozzlobeně Mikael.

Čeledín zmlkl a zatvářil se mrzutě, ale neodpověděl. Místo toho pozoroval čilý ruch u stájí, ale přitom se od Mikaela nehnul ani na krok, dokud nenastal čas oběda. Potom se však nepostavil do řady s ostatními, aby dostal misku vařené ovesné kaše, ale zmizel ve stáji. Za chvíli z ní vyšel s vyžilou ošklivou ženou, jejíž obličej byl znetvořený jizvami od neštovic. Žena ukázala na kůlnu s dveřmi vylomenými z pantů a pohladila ho něžně po hlavě. Čeledín se blaženě usmál a vykročil naznačeným směrem.

Zvon ohlásil konec přestávky na oběd a všichni se vrátili do práce. Mikael zabořil lopatu asi tucet kroků od odpadního otvoru, namáhavě ji tam dovlekl a vyklopil náklad. Jako mnohokrát předtím však ztratil polovinu odporné bahnité směsi po cestě. Když se vrátil, čekal na něho čeledín a ukázal na dřevěnou káru.

Mikael tedy začal nakládat neřádstvo na vozík.

Jakmile byl trakař plný, čeledín ho zavezl k otvoru a vyklopil. Pohledem znovu rychle zabloudil k ženě, která stála před stájí a pozorovala je; pak se otočil k Mikaelovi. „N-nej-jsem b-bl-bej.“

Mikael si prohlížel ženu, která si škrábala jednu z růžových jizev, zatímco se zase vracela do stáje.

„Ne, nejsi blbý,“ přisvědčil čeledínovi.

Když skončil pracovní den, povolal si Ojsternig Mikaela k sobě, spokojeně se nadechl zápachu, který mladík vydával, a poté mu znovu poručil, aby po sobě uklidil podlahu, kterou opět ušpinil.

Bulmastif Harro nenápadně zavrtěl ocasem. Pak si vzpomněl, co se stalo předchozího dne, sklonil mohutnou hlavu a pokradmu sledoval svého pána. Zakrátko však upřel velké zlaté oči znovu na Mikaela.

Ten si klekl na podlahu. Pozpátku se sunul k východu a utíral ji hadrem před sebou. Než opustil sál, vzhlédl k princezně, ale ta se na něho ani nepodívala.

Mikael celý týden uklízel bahnité výkaly.

Pak ho jednoho rána zastavil sluha, právě když se chystal sejít na dvůr.

„Dnes máš doprovodit pána do vesnice,“ oznámil mu.

Mikael zůstal ve velkém sále a vyčkával.

Za chvíli se objevil Ojsternig následovaný Agomarem a asi dvaceti po zuby ozbrojenými vojáky.

Když si kníže všiml mladíka, zastavil se před ním a upřeně se na něho zadíval.

Mikael jeho pohledu odolal. Od té doby, co si uvědomil, že viděl knížete společně s vlastním otcem na jejich hradu, se obával, že ho Ojsternig pozná. Přesto nedokázal od toho opovrženíhodného člověka odvrátit zrak.

„Nevím, jak se jmenuješ, a ani to nechci vědět,“ utrousil Ojsternig.

„A víš proč?“

Mikael nehybně stál a díval se mu do očí.

„Protože jsi naprostá nula. Protože nemáš žádnou cenu. Protože nejsi víc než odporný hmyz.“

Rychle vyšel kolem něj ze sálu a zamířil na nádvoří.

„Pohni se!“ osopil se Agomar na chlapce a postrčil ho před sebe.

Mikael se připojil k vojákům. Následoval je až ke stájím, kde už pro ně stáli připravení osedlaní váleční oři.

„Poběž, ty pse!“ vyzval ho Ojsternig. „Jestli se za námi zdržíš, nechám tě zbičovat tak, že ti sedřu ze zadku kůži.“ Nasadil koni ostruhy tak prudce, až se zvíře vzepjalo na zadní a prudkým tryskem vyrazilo z hradní brány.

„Tak dělej, poběž, ty smrade!“ pošklebovali se mu vojáci a vzápětí také popohnali své koně.

Mikael se rozběhl.

Uprostřed nádvoří stál čeledín, držel v ruce lopatu na výkaly a přihlouple na něho civěl. „Z-zuj si d-dř-dřeváky!“ zavolal, když ho mladík míjel.

Mikael spíš doklouzal, než doběhl k bráně a tam se zastavil. Když se otočil k čeledínovi, napadlo ho, že ani neví, jak se ten prosťáček jmenuje. Vyzul si dřeváky a pádil dál.

Ojsternig a jeho muži už sjeli polovinu kopce. Mikael běžel tak rychle jako dosud nikdy v životě.

Půda mu pod nohama rozměkle čvachtala a svaly, které získal pod Rafaelovým vedením, mu dodávaly sílu a rovnováhu. A čím déle pádil, tím víc se cítil svobodný. Nijak zvlášť ho to netěšilo, ale propůjčovalo mu to jistotu, že je naživu. A zatímco sípavě uháněl ze svahu, zmocnil se ho opět teprve nedávno objevený pocit, který se znovu tlačil ven. Mikael zakřičel. A vzápětí ještě jednou. Když už neměl v plicích žádný vzduch, nadechl se a křičel pořád dokola. Přitom utíkal pořád rychleji, jako by ho nenávist posilovala a díky ní necítil námahu a bolest. Nohy mu kmitaly tak, že si ani nevšiml, jak předběhl poslední klusající koně eskorty. Dál běžel a křičel. Křičel a běžel. A předhonil všechny, jednoho po druhém.

Nakonec dostihl čelo vojenské družiny. Vtom mu Ojsternig uštědřil kopanec a on se svalil na zem.

Okamžitě stál zase na nohou.

Ojsternig na něho upřeně zíral. „Ty neběžíš jako pes, ale pelášíš jako zajíc,“ poznamenal se smíchem.

Poté se otočil ke svým mužům a přikázal: „Tryskem vpřed!“

Když dorazili do hornické vesnice, Mikael v úzkých klikatých uličkách div neztratil vojenský oddíl z očí. A jen co ho znovu dohnal, vypověděly mu nohy službu a upadl střemhlav do bahna.

Ojsternig se na něho znovu zadíval – s určitým uspokojením a pohledem pána, který poznává hodnotu jednoho ze svých zvířat.

Mikael vzhlédl a spatřil před sebou obrovskou dřevěnou konstrukci se třemi šibenicemi. Stáli na ní dva muži a jedna žena. Oba muži měli na sobě ještě šaty, ale žena byla nahá. Všichni tři měli kolem krku konopné lano o tloušťce palce.

Kolem nich se shromáždil mlčenlivý zástup zbědovaných postav.

„Pověz nám jména rebelů!“ přikázal Ojsternig katovi.

„Stanislav, syn Amosův,“ uvedl kat a ukázal na prvního muže. „Cecco z Malborghethu,“ pokračoval a ukázal na druhého.

„Jste rebelové, a proto vás odsuzuji k smrti oběšením,“ prohlásil Ojsternig. Znovu se otočil ke katovi.

„Sděl nám jméno ženy.“

Kat přistoupil k nahé odsouzenkyni. Třásla se a tělo jí zrudlo chladem. „Alenka Aaltie,“ odpověděl.

„Zemřeš, protože jsi smilnila s rebelem,“ vyhlásil Ojsternig a ukázal na ni prstem.

Žena se styděla, že je nahá, a snažila se co nejvíc schoulit. Nemohla si zakrýt ohanbí rukama, protože je měla svázané za zády. Potom však překonala stud a vzpřímila se. „To byl můj manžel, ty hajzle!“ vykřikla.

„Nejraději bych ti vyřízl jazyk.“ Ojsternig popojel blíž k šibenici, uklonil hlavu a pronikavě na ženu pohlédl. Zlověstně se usmál. „Ale to bych tě už neslyšel křičet.“ Pohlédl na kata. „Pověs ji hlavou dolů a zapal pod ní oheň.“

Kat zůstal zpočátku stát jako opařený. Avšak než aby se jeho pán třeba rozhodl, že i on skončí stejně, sejmul smyčku ze ženina krku a upevnil ji nešťastnici na kotníky. Pak ji vytáhl nahoru tak, aby visela hlavou dolů. Během následujících minut, které všem přítomným připadaly jako věčnost, nasbíral slámu a roští a rozdělal oheň.

Žena se nejdřív pokoušela nekřičet. Vzápětí však zaječela tak, že všem ztuhla krev v žilách.

Plameny se okamžitě zmocnily jejích vlasů. Za chvíli jí oheň stravoval celé tělo.

Mikael viděl, že jí shořela i víčka.

Potom jí ohnivý živel pronikl do hrdla a odsouzenkyně byla konečně mrtvá.

To je nespravedlivé, pomyslel si zoufale Mikael a vyzvracel se, protože si opět vzpomněl na to, kdy poprvé ucítil v nose tenhle odporný zápach.

Ojsternig ho pozoroval. „Je to zábavné, že?“ zeptal se mladíka a ohlušivě se zachechtal.

Poté co ženě vrazili do boku ostré železo, aby se přesvědčili o její smrti, přistoupil kat ke dvěma dalším šibenicím a postrčil odsouzence dopředu. Jednomu z mužů stékaly při umírání po tvářích slzy a smývaly rudý prach hematitu i jeho černý rašelinový protějšek.

Dav neslyšně plakal s ním.

Mikael měl pocit, že se s ním zatočil celý svět.

„Vsadím se, že teď už nedokážeš běžet,“ prohodil Ojsternig. Mikael na něho zíral s neskrývanou nenávistí.

Ojsterniga mladíkův pohled potěšil, protože znovu povzbudil jeho pocit uspokojení, a přikázal: „Vracíme se na hrad!“ Pak se podíval na Mikaela a dodal: „Koně krokem.“

Zatímco pomalu projížděli vesnickými ulicemi, Agomar se s koněm zařadil vedle Ojsterniga.

Ukázal na Mikaela, který je následoval bledý jako přízrak. „Proč jste toho kluka vzal s sebou, pane?“

zeptal se.

„Vnitřně mě posiluje,“ odpověděl Ojsternig s neproniknutelným úsměvem. Skutečnou pohnutku by nikdo nepochopil, ale on věděl, že musí živit nenávist, která v chlapci stále narůstá a pro něho, knížete, je drahocennou potěchou. Vždyť je to ještě dítě, pomyslel si Ojsternig, jednou by mohl na svou nenávist zapomenout. Pak se hlasitě zasmál.

Na hradě přikázal sluhům, aby na následující den připravili proviant, stany, luky na lov jelenů a oštěpy na kance. „Půjdu si zalovit,“ oznámil.

„Jak dlouho budete pryč, pane?“ zeptal se správce spižírny.

„Čtyři dny,“ odpověděl Ojsternig.

„Vezmete s sebou toho kluka?“ zeptal se Agomar.

Ojsternig se podíval na Mikaela a pokrčil rameny. „Ne, ten by se nám jen pletl pod nohama.“ Nato vstoupil do hradu.

Mikael slyšel jeho slova. Všiml si čeledína, který na něho civěl svým obvyklým přitroublým pohledem, a vzpomněl si, co mu Ojsternig ráno řekl. Že neví, jak se jmenuje, protože nemá žádnou cenu. Protože je na prostá nula. Přistoupil k čeledínovi. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Já… jme-no-vat… Bass-siano,“ vykoktal čeledín.

„Tak tedy na shledanou, Bass-siano,“ odpověděl Mikael. Trochu polekaně se usmál tomu, co chystal, a dodal: „Zítra na mě nečekej.“

Tu noc vzrušením nezamhouřil oka.

Je to, co plánuje, holý nesmysl?

Nedokázal pustit z hlavy Ojsternigova slova. Kníže nechtěl znát jeho jméno, protože pro něho není víc než odporný hmyz. Avšak ani vojáci a sluhové se ho nikdy nezeptali, jak se jmenuje. Nikoho to nezajímalo. Nikdo ho neoslovil jménem. Když od něho něco chtěli, ozvalo se prostě: Hej, ty tam!

Polévku mu nalévali do misky, aniž by jim on sám stál za jediný pohled. Nikdo mu nepopřál dobrou noc. Lidé si pravděpodobně ani nevšimli, že už týden odklízí místo Bassiana neřádstvo na nádvoří.

Je přesto to, co zamýšlí, šílenství?

„V životě si musíš vybrat,“ objasnila mu Agnete. A Rafael mu vysvětlil, že sám musí vzít motyku do ruky.

Je jeho plán ztřeštěný? Nejspíš ano, přiznal si v duchu. Ale pro něho osobně je velmi důležitý.

A navíc má dobré vyhlídky na úspěch. Nikdo kromě Ojsterniga si ho nevšímal, ačkoli kníže ani neznal jeho jméno. A Ojsternig zítra opustí hrad, protože se chce vypravit na lov.

Mikaelovo malé srdce celou noc hlasitě bušilo vzrušením. S otevřenýma očima poslouchal kostelní zvon, který o půlnoci svolával k modlitbě během nočního bdění. A pak slyšel všechna další vyzvánění zvoucí k nejrůznějším pobožnostem.

Rozechvělý vzrušením a strachem zůstal vzhůru, dokud v úzkých okenních výklencích slavnostního sálu nebylo vidět matnou šeď; poté se po mnoha spících a nelibě páchnoucích tělech na podlaze začalo rozlévat světlo.

Zatímco sluhové znovu rozdělávali oheň v obrovských krbech, Mikael vstal. Zahalený do přehozu se postavil do řady na snídani a převzal svou porci chleba a piva; najedl se stranou od ostatních. Přitom stále neklidně vzhlížel k Ojsternigovým komnatám a čekal na to, až kníže sejde dolů.

Nenápadně přistoupil ke stolu, na kterém stála snídaně, a zabalil do vaku, jejž našel na podlaze, pět silných krajíců chleba a malou láhev slabého piva. Připadal si jako dítě Štěstěny, když se mu ještě podařilo zcizit plátek šunky. Poté schoval vak pod přehozem.

Zanedlouho sešel dolů Ojsternig. Měl na sobě krátký lovecký úbor z jelenice, na širokém opasku mu visely dvě dýky ve stříbrných pochvách. Mikael věděl, že dlouhá špičatá čepel jedné z nich je určena k tomu, aby kořist usmrtila bodnutím do srdce; ostatní byly zahnuté s pilkovou čepelí, kterými se úlovek následně stahoval a vyvrhoval. Ani jeho otec nepřenechával tyto úkoly sluhům. „Muž musí do poslední chvíle plnit svou povinnost, a proto nesmí váhat ani tehdy, máli se přehrabovat v krvi a výkalech,“ poučil ho kdysi. Tehdy Mikael nechápal, co jeho slova znamenají. Nyní se neubránil úsměvu. On sám se teď nepochybně přehrabuje v lejnech. Mikael si představil, jak by byl jeho otec na něho hrdý, že umí kydat hnůj stejně dobře jako čeledín.

Pomyšlení na otce mu dodalo odvahu. Jistě by byl hrdý na synův plán. Nikým nepozorován následoval Ojsterniga, Agomara a asi tucet jezdců ke stájím. Pět mul a koně už byli připravení, zbraně a proviant naložené.

Když se otevřela hradní brána a lovci s divokým pokřikem tryskem vyjeli ven, pohnul se i Mikael.

Trochu ho znepokojovalo, že má kvůli vaku s potravinami vyboulený přehoz. Předstíral, jako že bezcílně bloumá po nádvoří, ale cílevědomě se krok za krokem přibližoval k hradní bráně v naději, že ho nikdo nezastaví.

Už ji měl nadosah ruky, když mu někdo sáhl na rameno. Mikael sebou škubl a celý zrudlý v obličeji se prudce otočil.

„Ty – j-jak se j-jmen-nuj-ješ?“ zeptal se ho čeledín.

Mikaelovi se zatočila hlava. Nejraději by mu vytrhl lopatu z rukou a přetáhl ho s ní po hlavě za to, že mu nahnal takový strach. Jakmile však spatřil známý přitroublý výraz v obličeji, nemohl se na něj zlobit. Musel myslet na to, že kromě jeho matky nikdo ve zdejším odmítavém prostředí neví, jak se jmenuje. A že čeledín chce pro něho vykonat totéž, co on včera udělal pro něho. „Mikael,“ odpověděl; jeho hlas zněl pořád ještě trochu nejistě kvůli právě prožitému úleku.

„Mi-kkkaa-el,“ vypravil ze sebe pracně čeledín. „Na s-shl-ledan-nou, Mi-kkaa-eli.“ A spokojeně se usmál.

„Nikomu neříkej, že jsem odešel,“ odvážil se ho upozornit Mikael a pronikavě na něho pohlédl.

„Rozuměls mi?“

Čeledín dotčeně odpověděl: „Já n-neb-bejt bl-bl-bej.“ Mikael přikývl. „Neříkej to ani své matce.“

Zdálo se, že čeledín na chvilku zaváhal. Pak zavrtěl hlavou. „N-ne. N-nic n-neřek-knu.“

„Je to naše tajemství,“ vysvětlil mu Mikael.

„Bass-siano a Mi-kkaa-el pp-řátel-lé.“ Čeledín rozpačitě otočil lopatou v rukou, zvedl ramena a začervenal se.

„Ano… Bass-siano,“ přikývl Mikael, otočil se a prošel bránou.

„Na s-shl-led-dan-nou, p-přítel-li!“ zavolal za ním Bassiano.

Buď proboha zticha, ty hlupáku, pomyslel si Mikael. Avšak po několika krocích, když zjistil, že si jich nikdo nevšímá, se spokojeně usmál.

„Jsme přece jen odporný, bezvýznamný hmyz,“ prohodil potichu.

To ráno viděl, co mu předchozího dne v Dravocniku uniklo. Hornickou vesnicí kráčel s neskrývaným údivem, a tak se nevydal hned na cestu do Raühnvalu, ale potuloval se uličkami.

Domky stály bez zřejmého architektonického záměru těsně jeden vedle druhého – zkrátka je postavili tam, kde se našlo aspoň trochu vhodné místo. Některé neskýtaly víc prostoru než vepřín. Šikmé střechy byly nízké a na mnoha místech proděravělé. Páchnoucí splašky zaplavovaly úzké průchody mezi chatrčemi. Tam, kde se netísnili žebrající vyhublí lidé s očima pohaslýma hladem, bránili v cestě toulaví psi a kočky, které měly udržovat v uctivé vzdálenosti krysy a myši, vepři a kozy. Děti polehávaly na zemi a nehrály si. Bylo to strašlivé, nelidské, ba proti přírodě. Mikael se neubránil vzpomínce na děti na otcově hradním nádvoří. Tam pobíhal malý chlapec s dřevěným mečem a holí mezi nohama a předstíral, že sedí na bojovém oři. A pak tam byla holčička, která dělala, jako by svou hadrovou panenku bez obličeje kojila. Jiné děti si hrály na honěnou nebo schovávanou, škorpily se, prozpěvovaly si nebo plakaly. Když však Mikael kolem nich procházel ve svém drahocenném kožešinovém oděvu a s plátky paštiky v ruce, zničehonic zmlkly. Přestaly plakat, přít se a hrát si, sklonily dřevěné meče a při pohledu na dědičného prince Marcuse II. ze Saxie vytřeštily údivem oči.

Byly chudé, měly hlad a bály se ho. Ale i když utichly, nikdy nepřestaly být dětmi.

Děti v Dravocniku oproti tomu vypadaly jako skrčci – jako dospělí, kteří jsou příliš malí a příliš slabí na práci. Měly vyhaslé oči, které se jen nápadně leskly v obličejích, jejichž zbytek byl zbarvený červeně a černě.

Děvčátko ležící v jednom rohu vedle sudu, který sloužil k zachycování splašků, na Mikaela upřeně zíralo. Úzký obličejík mělo tak vyhublý, že havrani by po jeho smrti mohli vyklovat jen oči. Když je mladík míjel, cítil se stísněně. Zastavil se a otočil. Měl pět krajíců chleba. Jemu určitě postačí i čtyři.

Otevřel vak a podal holčičce krajíc okoralého smíšeného chleba, toho nejlevnějšího druhu u pekaře.

Děvčátko však na ten dar hledělo tak blaženě, jako by to byl jablečný koláč se zázvorem a cukrovou polevou. V ústech mělo jen pár zubů, ale okamžitě se do skývy pustilo a lačně ji hltalo. Mikaelovi se zdálo, že se sám neudrží a co nevidět se rozpláče.

Zůstal stát a děvčátko sledoval. Zanedlouho si všiml, že se k němu přidaly další děti. Nežebraly, jenom na něho hleděly velkýma očima. Vzal tedy ještě jeden kus chleba, rozlomil ho na čtyři kusy a rozdělil je mezi ně. A když viděl, že to pro všechny nestačí, uchopil další krajíc.

Děti chléb spěšně spořádaly, a jen co spolkly poslední sousto, přistoupily k mladíkovi ještě blíž.

Mikael se podíval do vaku. Teď už mu zůstaly jen dva krajíce chleba, kousek šunky a láhev piva.

Čekala ho dlouhá cesta a potřeboval zásoby.

„Víc vám nemůžu dát. Jděte si po svých,“ vybídl přátelsky děti.

Ty však kolem něho svíraly stále užší kruh. Bez jediného slova.

„Zmizte!“ vykřikl Mikael.

Děti polekaně ustoupily. Netrvalo ale dlouho a znovu na něho začaly dotírat.

Mikael měl pocit, že se udusí. „Jestli neodejdete, povím to pánovi z Ojsternigu!“ zvolal v panice.

Na dětských obličejích se objevil nevýslovný strach. Ozvěna jeho slov ještě ani nestačila doznít a malí dotěrové se ztratili. Všichni kromě holčičky, která si ho prohlížela ustrašenýma očima. Asi je moc slabá na to, aby vzala nohy na ramena, napadlo Mikaela a přistoupil k ní.

Děvčátko se úzkostlivě přitisklo k sudu naplněnému močí.

„Nechci ti ublížit,“ ujistil ho Mikael. Vytáhl z vaku láhev s pivem a podal ji holčičce.

Uchopila ji a začala lačně pít.

Vypila by všechno pivo, kdyby jí Mikael nevytrhl láhev z ruky. Jeho pohled znovu zabloudil k vaku.

Nečekal, že bude mít na cestu i šunku. Ale teď už přece má o tři krajíce chleba míň. Rozpůlil plátek šunky, podal jednu polovinu holčičce, otočil se a chystal se k odchodu.

„Kdo jsi? Rebel?“ zeptala se ho malá a zapomněla na strach. Měla tenký hlas, ale zároveň tak zvučný, že by se z ní klidně mohla stát vynikající pěvkyně, kdyby ovšem přežila chudobu.

Mikael se na ni beze slova zahleděl. Nevěděl, co jí má na to odpovědět. „Ne, já jsem Mikael,“ pronesl nakonec – a odešel.

Nechal za sebou oblast s chudinskými chatrčemi a ocitl se ve čtvrti majetnějších občanů – řezníků, kovářů, koželuhů, krejčích. Tady stály domy do výše dospělého člověka z kamene a dál ze dřeva.

Dřevo bylo vyzrálé, silné čtyřhranné trámy, které do sebe dokonale zapadaly a byly zpevněné dehtem.

Avšak i v této části vesnice byly obchody liduprázdné.

Mikael se konečně dostal až na okraj Dravocniku a odbočil směrem k horám. Však už cestu nějak najdu, utvrzoval se v duchu, aby si dodal odvahu. Vzápětí ho obklopil ohlušující hřmot – hluk mlýnů zpracovávajících hematit. Pak uviděl tři šibenice. Nebožtíky nikdo nesundal. Nějaká stařena mávala ve vzduchu proutěným koštětem, aby zaplašila havrany. Vysoko na obloze kroužili supi, které přilákal pach smrti.

Mikaela zamrazilo a zrychlil krok, s pohledem sklopeným na kamenitou cestu, která vedla po úbočí hory zakryté tmavými mraky.

Tentokrát si zapomněl znovu v duchu položit otázku, je-li jeho záměr šílenost.

Už se skoro setmělo, když došel k průsmyku, na jehož opačné straně se rozprostíral Raühnval.

Slunce zmizelo za vysokými vrcholky, ale v jeho odlesku bylo dosud vidět na cestu. Od Raühnvalu ho stále dělila pořádná dálka. Bude muset jít i v noci a riskovat, že zabloudí nebo narazí na hladové vlky.

Pak zahnul doprava. Tam vedla stezka vzhůru na důvěrně známé místo.

Dračí jeskyně, pomyslel si a odhodlaně se vydal touto cestou.

Když starý Rafael otevřel dveře své salaše a spatřil mladíka, vesele se usmál. Pak se zhluboka nadechl, jako by chtěl zavětřit, a ucítil pach lidských výkalů, který ulpěl na Mikaelovi. Stařec se však o tom ani slovem nezmínil.

„Agnete si o tebe dělá velké starosti,“ začal úmyslně o něčem jiném.

„Všechno mi pověděla.“

Ustoupil stranou a pustil Mikaela dál. Uvnitř to lahodně vonělo po obilné polévce a na rožni se opékal králík obložený silnými plátky slaniny.

Oba mlčky pojedli. Rafael se ho na nic nevyptával.

Po jídle se hned uložili ke spánku a stařec zhasl svíčku.

Teprve nyní se Mikael rozmluvil. Vyprávěl starci všechno od začátku. A pověděl mu o oběšených mužích a ženě se spálenými víčky. Nakonec se ho zeptal: „Je to, co cítím, nenávist?“

„Ano, chlapče,“ přitakal Rafael.

Mikael dlouho mlčel. Pak se ozval do tmy: „Nenávist mě posiluje.“ Stařec si povzdechl. „Ale ten pocit dlouho nevydrží a zanechává hořkou pachuť,“ prohlásil bez sebemenší výčitky vřelým, hlubokým hlasem.

Mladík mu na to neodpověděl.

„Existuje krásnější pocit, cosi sladkého, co tě posílí úplně stejně,“ upozornil Rafael.

Po chvilce mlčení se Mikael zeptal: „Co je to?“

„Na to musíš přijít sám,“ odtušil starý muž.

Mikael cítil, jak ho postupně přemáhá spánek – jako vždy, když ležel vedle toho šíleného starce, který ho naučil, jak se neviditelnou motykou kypří pruh vymyšleného pozemku.

„Ale už jsi tomu hodně blízko,“ dodal Rafael.

Mikael sice už jentatak dokázal udržet oči otevřené, ale přesto se zeptal: „Odkud to víte?“

„Protože tu trpkou pachuť sám cítíš,“ odvětil Rafael.

Mikael jen zřídkakdy pochopil, co starý muž říká. Nyní ho však jeho slova zasáhla přímo do srdce.

Otočil se na bok a schoulil se.

„Unikáš smrti s podivuhodnou lehkostí,“ poznamenal stařec a znělo to skoro pobaveně. „Někde tě čeká tvůj osud.“

„Možná v té knize, kterou jste mi daroval…,“ hlesl ještě chlapec, než se mu zavřela víčka.

Rafael cítil, jak mu po vrásčité tváři stéká slza.

Následující ráno za rozbřesku Mikael společně s Rafaelem opustil Dračí jeskyni.

Svěží severovýchodní vítr rozehnal mraky z předchozího dne. Nad mýtinou ležel jen tenký pruh mlhy jako mléčný koberec, který jako by čekal na to, až ho hřejivé teplo počínajícího dne rozpustí.

Mikael se podíval na stezku vedoucí k průsmyku a kamennému domu, ve kterém vojáci strážili Raühnval. Pak se otočil přímo k lesu.

„Půjdu tamhletudy,“ prohodil.

„V lese jsou vlci,“ namítl Rafael.

„Já se jich nebojím.“

„Hlupáku.“ Rafael ho jemně plácl do hlavy. „Vlků se bojí všichni. I já.“

„Já ne,“ odpověděl tvrdošíjně Mikael.

Starý muž na něho pronikavě pohlédl. „Já ti ukážu, kudy jít,“ ujistil mladíka. „Pojď.“ Když stanuli u posledních stromů, stařec položil Mikaelovi ruku na zátylek – bylo to energické a zároveň něžné gesto. „Jdi tudy,“ ukázal na kamenité úbočí vedoucí podél stromů. „V tuhle dobu vlci z lesa nevyjdou, protože mají dost žrádla.“

Mikael zkusil vymanit se ze sevření, ale stařec ho uchopil ještě pevněji. Mikaelovi to připomnělo psy na hradě, kteří takhle učili svoje štěňata poslouchat. Psi sice divoce vrčeli, ale nikdy pořádně nekousli. A navíc to byl – svým způsobem – příjemný pocit.

„Čeho se tak bojíš, že se raději postavíš vlkům?“ zajímal se Rafael.

„Strážný nahoře v průsmyku sloužil mému otci a zná mě,“ odpověděl neochotně mladík.

„Ty přece vůbec nevíš, kdo je tvůj otec,“ připomněl mu ostře Rafael.

„Zapomněl jsi na něho.“

Mikael mlčel.

„Jdi po tom úbočí. Cesta je příkrá, ale ty máš silné nohy. Tak toho strážného obejdeš a nikdo tě neuvidí. Za necelou míli narazíš na cestu vedoucí do Raühnvalu.“ Starcovo sevření zesílilo. „Ale udržuj si odstup od lesa.“

Chlapec pořád mlčel jako zařezaný.

Rafael vytáhl balíček. „V půli cesty si odpočiň a něco sněz,“ vyzval mladíka. „Je tam taky studánka.“

Mikael objevil v balíčku tři silné plátky pečené slaniny. Cítil, jak starcův stisk v zátylku slábne, a přišlo mu to líto. Jeho ruka příjemně hřála. Pak se vydal k úbočí.

Máš veliké srdce, pomyslel si Rafael, zatímco se díval na Mikaela přeskakujícího jako kozorožec z jednoho balvanu na druhý. Ten hoch byl nečekaný dar pro starého osamělého muže jako on. Bůh mu ve své dobrotě poskytl druhou příležitost.

Po míli Mikael narazil na silnici vedoucí dolů do Raühnvalu, přesně jak mu to Rafael popsal. Nohy se mu chvěly a pálily ho únavou. Byl ale natolik vzrušený, že je vůbec necítil. To, co teď chci vykonat, je něco, co dělají dospělí, napadlo ho. Něco, nač děti vlastně nesmějí ani pomyslet.

A zároveň se usmál, protože si uvědomil, jak by byl jeho otec na něho hrdý. Otec měl rád děti, které si počínaly jako dospělí.

Mrštně seběhl po cestě dolů. Občas, když měl volný výhled, se zastavil a hleděl na trosky hradu, kde se narodil a vyrůstal. Za jedním ohybem, když se mu otevřel pohled na celé raühnvalské údolí, se posadil na skácený strom a očima vyhledal chýši Agnete a Eloisy. Poprvé jasně pocítil, že je to jeho domov. Otevřel balíček, který mu dal Rafael, a kochal se svůdnou vůní pečené slaniny. Potom si kousek ukousl. Tučné maso se mu křehce drobilo mezi zuby a chutnalo lahodně.

„Kozí lejno!“ uslyšel někoho za sebou. „Co tady děláš?“

Mikael se ani nemusel otáčet, aby poznal ten hlas. Přesně věděl, komu patří.

Eberwolf se postavil vedle něho. Nesl na ramenou těžký koš, až po okraj naplněný vrbovými sazenicemi. Sedláci je potřebovali na náspy, aby se půda na příkrých místech kolem polí nesesunula dolů.

„Copak to tu máš, Kozí lejno?“ zeptal se Eberwolf, který si všiml slaniny.

Mikael byl na chvilku v pokušení schovat ji za záda, ale na to už bylo příliš pozdě. Strach mu sevřel žaludek. „Chceš jeden plátek?“ zeptal se roztřeseným hlasem.

Eberwolf se na něho podíval a ušklíbl se. Pak mu vytrhl z ruky celý balíček. „Ne, já chci všechny,“ prohlásil se smíchem.

Mikael se nebránil.

Eberwolf se lačně ládoval jedním kusem slaniny za druhým a rozkošnicky pochrochtával.

A Mikael pochopil, že si to užívá hlavně proto, že mu pochoutku ukradl. Otočil se a chystal se odejít.

Vtom ho Eberwolf uchopil tučnou rukou za rameno. „Kampak tě to táhne, Kozí lejno?“ Zlověstně se ušklíbl. „Moje společnost se ti nelíbí?“

Mikael sklonil hlavu.

Eberwolf odložil koš a strčil si do úst další plátek slaniny. Ještě než ho spolkl, zasadil Mikaelovi úder do žaludku.

Ten se začal svíjet a lapat po dechu.

„Život je tvrdej, když tu není žádná holka, která by tě chránila, že jo, Kozí lejno?“ Eberwolf se jízlivě zachechtal. Vzápětí praštil Mikaela do zad.

Chlapec upadl. Už neměl sílu, rána ho zasáhla mezi lopatky. Opřel se dlaněmi o kameny, kterými byla vydlážděná cesta; bolestně ho tlačily do kůže.

Eberwolf mu dupal dřeváky po ruce a nepřetržitě se přitom chechtal. Pak mu uštědřil bolestný kopanec do žeber a klekl si vedle něho. Uchopil ho za vlasy, přitiskl mu hlavu na zem a přitom ho dvakrát rychle udeřil pěstí do žaludku.

Mikael zasténal.

„No jistě, je to zlé, když nemáš po boku malou holku, která by tě bránila,“ zopakoval výsměšně Eberwolf. „Tady jsme jen my dva, ty a já. A žádný očitý svědek.“ Uchopil kosíř, kterým odřezával vrbové pruty, a začal si s ním krájet nehty. „Kdo by mě obvinil, kdybych tě zabil? Víš, co bych mohl udělat?“

Mikael se zachvěl.

„Odpověz, Kozí lejno!“ zařval na něho Eberwolf. „Víš, co bych mohl udělat?“

„N-ne…,“ zakoktal Mikael – a pak se mu zlomil hlas.

„Mohl bych přiběhnout do vesnice a zoufale volat, že jsem tě našel mrtvého v lese, kde tě zabili loupežníci. A každý by mi to uvěřil.“

Mikael se rozplakal. Byl přesvědčený o tom, že ho Eberwolf na místě podřízne.

Ten se ale jen pochechtával a cpal se posledním plátkem slaniny. Pak ho ještě jednou udeřil pěstí.

„Jestli je ti život milej, postarej se o to, aby mě ta malá coura Eloisa neponižovala. Už nikdy.“ Vytáhl ho za vestu na nohy a podíval se mu zpříma do očí. „Jinak tě příště zabiju. To ti přísahám při všech svatejch!“

Mikael mlčky přikývl.

Eberwolf se zašklebil a pustil ho; chlapec se bezvládně zhroutil na zem. Pak se napřímil, bez námahy si hodil koš na záda a odešel.

Mikael zůstal nehybně ležet. Za chvíli se pomalu vyškrábal na nohy, uchýlil se do lesního kapradí a vybrečel se.

Slunce už zapadalo, když zaklepal na chýši Agnete a Eloisy.

Žádná z žen ho neočekávala. Eloise se v očích zalesklo radostné překvapení. Na Agnetině obličeji se naopak zvýraznily starostlivé vrásky, jako tak často v těchto dnech.

„Páchneš po lejnech,“ poznamenala Eloisa. Mikael beze slova přikývl.

„Proč jsi tady?“ zeptala se Agnete a zastoupila mu vchod do chýše.

„Ojsternig je na lovu. A já jsem utekl,“ přiznal Mikael.

„Musíš se vrátit,“ prohlásila Agnete.

„Ne!“ zvolala zoufale Eloisa.

Mikael se na ně mlčky zadíval a potom navrhl: „Můžu zůstat dva dny.“ Znělo to tak rozhodně, že Agnete už nic nenamítala.

„Pojď dál a najez se s námi,“ vyzvala ho úsečně. Mikael se posadil ke stolu a mlčky začal jíst.

Eloisa z něho nedokázala spustit oči.

„Co od tebe Ojsternig chce?“ zeptala se Agnete, jakmile všichni dojedli. Mikael jen beze slova pokrčil rameny.

Agnete za chvíli zhasla svíčky a připomněla, že je čas jít spát. Teprve potom, když se rozhostila tma, Michael zase promluvil.

„Dobrou noc, Eloiso,“ řekl.

„Dobrou noc, trumbero,“ odpověděla dívka.

Její hlas znamenal pro Mikaela útěchu, přesto nedokázal usnout. Eberwolfovy rány o sobě pořád dávaly vědět.

Později vstal, zastavil se uprostřed místnosti a naslouchal rovnoměrnému oddechování Agnete a Eloisy.

Potom otevřel dveře a vyšel ven.

Byla jasná hvězdná noc. Měsíc svítil tak zářivě, že domy a stromy vrhaly na pole dlouhé ostré stíny.

Po nějaké době Mikael znenadání uslyšel napravo od sebe, kde stála hranice dříví, nějaké šustění.

Otočil se a zahlédl, jak se kolem něho mihly dvě myši a rychle se schovaly v hromadě dřeva. Jedna z nich však poté nakrátko zvedla čumáček a zavětřila směrem k němu. Kolem krku měla vybledlý roztřepený pásek s červené kůže.

„Huberte!“ zvolal nevěřícně Mikael. Myš se obezřetně blížila.

Mikael pocítil hluboké dojetí. Klekl si a sklonil se k ní.

Myš k němu přiběhla, očichala mu prsty a nakonec se vyšplhala na jeho dlaň.

„Huberte!“ zajásal znovu Mikael. „Tys to dokázal! Přežil jsi…“ Šťastně se usmíval. Potom uviděl, jak druhá myš vykukuje mezi dvěma polínky a ustrašeně kvíká. Vypadalo to, jako by volala svého druha nazpět.

Hubertus seskočil z Mikaelovy ruky a chtěl se vrátit k úkrytu v hranici dřeva.

„Ne!“ Mikael ho uchopil a pevně sevřel. „Zůstaň ještě chvilku u mě.“

Hubertus nejdřív zůstal klidně sedět, ale druhá myš se postavila na zadní nožičky a zapištěla hlasitěji.

Na její volání se Hubertus zazmítal a pokusil se osvobodit.

Mikael ho držel ještě silněji. „Ne, zůstaň se mnou,“ zasípal – a tentokrát se v jeho hlase ozval panovačný podtón. Vzápětí však se slzami v očích rozevřel ruku a omluvil se: „Promiň, vím, že máš pravdu.“ Položil Huberta na zem. „Počkej, něco pro tebe ještě musím vykonat.“ S těmi slovy roztrhl červený kožený pásek kolem jeho krku. „Teď jsi myš jako všechny ostatní. Jsi volný,“ prohlásil s knedlíkem v krku.

Hubertus okamžitě odcupital k hranici dřeva, ale když k ní dorazil, nezmizel hned se svou družkou z dohledu, nýbrž se neobratně posadil a přední tlapičkou se poškrábal na krku – přesně tam, kde nosil koženou stužku; počínal si přitom s takovým zápalem, že se Mikael musel se slzami v očích zasmát.

„Trumbero,“ ulevil si.

Hubertus se na něho naposledy podíval, zavětřil čumáčkem ve vzduchu a zmizel.

„Co tady venku děláš?“ uslyšel za sebou znenadání Agnete a polekaně sebou škubl.

Rychle vstal a beze slova pokrčil rameny; přitom si pokradmu osušil vlhké oči.

Agnete si přehodila přes ramena kravskou kůži. Posadila se na hrubě otesaný kmen jedle, který tvořil práh ve dveřích do chýše. Poklepala rukou na dřevo, aby mu naznačila, že se má posadit vedle ní.

Mikael se k ní o pár kroků přiblížil, ale potom se s lehkým zavrávoráním zastavil, než si vedle ženy neohrabaně sedl.

„Pojď blíž,“ vyzvala ho.

Mikael se k ní jen nepatrně posunul.

Agnete to mlčky přešla a ukázala na měsíc. „Vypadá jako bledé slunce, že?“

„Moje chůva vždycky říkala, že slunce… je ze zlata a měsíc ze stříbra,“ vykoktal Mikael. A že… že…“

„A že slunce je smích a měsíc pláč,“ dokončila Agnete jeho slova.

„Ubohá Eilika měla pravdu.“

„Vy jste ji znala?“ zeptal se Mikael překvapeně.

„Jistě. Když jsem tě přivedla na svět, Eilika u toho byla. Spálila v krbu plodový koláč tvé matky.

Vzala tě z mých rukou, umyla tě a osušila. A od toho dne nad tebou pořád bděla.“

Mikael se na okamžik odmlčel. „Eilika je mrtvá.“

„Ano, je mrtvá.“

Oba se znovu ponořili do mlčení.

„Ten muž zabil mého otce,“ ozval se konečně Mikael.

„Ty nemáš otce.“

Mikael na ni pohlédl. Neubránil se vzpomínce na Rafaela, který mu řekl totéž.

„Už si nevzpomínáš na to, kým jsi kdysi byl,“ pokračovala Agnete.

„Rafael tě našel v Lomském sedle. Bloudil jsi tam s ošklivou ranou na čele. Odkoupila jsem tě od něj na trhu v Dravocniku. A teď jsi Mikael Veedon.“

Znovu se odmlčeli, tentokrát déle než předtím – a zasmušileji.

„Já ho zabiju,“ utrousil do nočního ticha Mikael.

Agnete vyskočila. „Nikoho nezabiješ,“ zareagovala svým drsným hlasem. „Protože jestli to uděláš, usmrtí mě i Eloisu. To jsem ti už přece říkala.“

Mikael svěsil hlavu a mlčel.

„Odpřisáhni mi to,“ naléhala na něho Agnete. „Já sama nemám strach ze smrti, ačkoli miluju život.

Ale kdyby moje dcera tvou vinou zahynula, nikdy bych ti to neodpustila.“

Mikael si vzpomněl na to, že Eloisa kvůli němu už jednou skoro zemřela, když se během třeskuté zimy venku umyla.

„Tak přísahej!“ zasyčela hrozivě Agnete.

„Přísahám.“

„Pojď sem, ať se nenachladíš,“ vyzvala ho Agnete a poodhrnula si z ramen deku z kravské kůže.

Mikael se k ní ostýchavě přisunul.

Agnete přehodila přikrývku i přes něho. „Opři si hlavu o moje rameno,“ vybídla ho.

Mikael rozpačitě zaváhal. „Ojsternig by mě mohl poznat,“ zašeptal.

„On mě na otcově hradě viděl. Chtěl, abych se oženil s jeho dcerou.“ Agnete ho pevně uchopila za rameno. „Neboj se, nikdo tě nepozná.

Oni tě posuzují podle tvého oblečení. Nepoznali by ani císaře, kdyby k nim přišel v rolnických šatech, ačkoli jeho obličej je zobrazený na všech mincích, které máme pořád v ruce.“

„Opravdu?“ podivil se Mikael, zatímco únava pozvolna začala přemáhat jeho duševní otřes.

„Určitě,“ ujistila ho Agnete a dodala: „A jsem přesvědčená, že kdyby se na vlastním císařském dvoře objevil v úboru sluhy, ani tam by ho nikdo nepoznal. Šaty – a u boháčů to platí dvojnásob –dělají člověka, na to nezapomínej.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že vnější vzhled je důležitější než samotná lidská bytost.“

Mikael se otřel hlavou o Agnetino rameno. „Odkud vlastně Rafael a vy toho tolik víte?“

„Jsme na tomhle světě už hodně let a pozorně se kolem sebe rozhlížíme,“ odpověděla.

„Copak jste nikdy neměla strach?“

„Mnohem častěji, než si myslíš.“

„I teď?“

„Ano.“

„A proč?“

„Bojím se, že se ti něco stane.“

Mikaela to zahřálo u srdce. „Vy o mě máte strach?“

„Zavři oči, Mikaeli,“ řekla Agnete.

Chlapec ji poslechl a zcela se poddal jejímu objetí.

Žena ho jemně hladila po hlavě a obličeji a přejela mu prstem po jizvě na čele, zatímco on usínal a zdálo se mu o tom, že je malé šťastné dítě.

Měsíční svit jasně ozařoval Agnete, když Mikaela zvedla a s neskrývaným výrazem odporu ve tváři ho zanesla do domu. „Opravdu strašně smrdíš po výkalech, chlapče,“ zašeptala.

Následujícího dne Agnete Mikaelovi poradila, aby se neukazoval venku. Nevěděla, jestli může vesničanům věřit. Mohli by se o nenadálé návštěvě zmínit vojákům, kteří se dostavili do vesnice, aby se zásobili pivem a potravinami.

„Včera večer jsem vás poslouchala,“ ozvala se potichu Eloisa, když ještě seděla s Mikaelem u snídaně. Agnete uklízela chýši a zametala podlahu.

Mikael se na ni podíval.

„Měl ses oženit s Ojsternigovou princeznou,“ zašeptala.

Mikael s předstíraným zájmem upřeně hleděl na svou pšeničnou kaši.

Eloisa si pohrávala s dřevěnou lžící. „A jak ta princezna vypadá? Je hezká?“ zeptala se po chvilce.

Mikaela to překvapilo. Na chvíli se zamyslel; vybavil si odmítavý pohled knížecí dcery, vzpomněl si na její rudé rty ve tvaru srdíčka a přikývl, i když bez přehnaného nadšení.

To však stačilo k tomu, aby Eloisu bolestně píchlo u srdce. Vyskočila tak prudce, že převrhla misku, a vyběhla ven.

„Eloiso!“ zavolala za ní matka. „Okamžitě zvedni ten talíř!“

Mikael se sklonil a postavil misku zpátky na stůl. Pak zamířil ke dveřím a chtěl Eloisu následovat.

Agnete ho chytila za rameno. „Přece jsem ti jasně řekla, že se dnes nemáš venku ukazovat!“ obořila se na něho a vyšla ven místo něj. „Eloiso, srovnej to palivové dříví. Za chvíli jsem zpátky,“ uložila dceři.

Mikael slyšel, jak Eloisa s nespokojeným reptáním a úmyslně hlasitě na sebe vrší dříví. Zdálo se, že je pořád ještě hodně rozčilená. Mikael se znepokojeně ptal sám sebe, proč se tak rozzlobila.

Nesnášel, když Eloisu něčím proti sobě popudil. A navíc nechápal, co udělal špatně. Ale to, že se mu něco nepovedlo, bylo do očí bijící. Jako tehdy, když jí řekl, že je špinavá – Eloisa se vzápětí umyla a div proto nevypustila duši. Jakmile si na to vzpomněl, dostal strach a těžce na něho dolehly starosti.

Sklouzl pohledem ke dveřím chýše – a vzápětí byl i přes Agnetin zákaz venku.

Eloisa se otočila. „Co chceš?“ zaprskala na něho.

Mikaelovi najednou připadalo obtížné něco ze sebe vypravit. „Hele, jestli uvidíš myš, chci tím říct, i kdyby neměla kožený obojek, pak je to Hubertus,“ upozornil ji. „Nebo jeho žena.“

„Víš ty co? Mě to nezajímá,“ odsekla Eloisa rozzlobeně a hlučně dál skládala nasekané dříví.

Mikael tu pořád ještě stál se sklopenou hlavou. Proč se mu nepodařilo říct, co mu v nitru nepopřává klidu? Několikrát se zhluboka nadechl – div se přitom nezalkl hanbou – a nakonec nejistě hlesl: „Promiň.“

Eloisa si ho překvapeně změřila.

Mikael se snažil její pohled opětovat; dobře věděl, že mu nezbývá moc času a musí hned přejít k věci.

„Nevím, co jsem ti udělal, ale… prosím odpusť… nechtěl jsem…,“ koktal rudý jako pivoňka.

„Kozí lejno, táhni zpátky, odkud jsi přišel!“ zakřičel náhle Eberwolf, který procházel kolem jejich chýše po cestě vedoucí k polím.

„Dej mu pokoj, ty idiote! Hnusíš se mi!“ zaječela na něho Eloisa, čímž popustila uzdu pocitům, které v ní vyvolala Mikaelova slova. Vzápětí k výrostkovi vykročila.

„Ne!“ zvolal zoufale Mikael a zadržel ji. Eloisa se překvapeně zastavila.

Eberwolf se podíval na Mikaela a zaťal pěsti. „Potřebuješ to zase názorně, Kozí lejno?“

Mikael zavrtěl hlavou a sklopil oči k zemi.

Eberwolf se zastavil a vrhl na něho zuřivý pohled. Pak šel zase dál.

„Co ti řekl?“ zajímala se Eloisa.

„Ale nic,“ pokrčil rameny Mikael.

„Co děláš venku, ty nešťastníku?“ zvolala Agnete, která se právě vrátila s nějakým ranečkem v podpaží. Chytila Mikaela za paži a postrkovala ho před sebou. „Musíš dělat, co říkám, chlapče!

Vždycky!“ Potom se otočila k Eloise. „Copak oba nemáte v hlavě nic než piliny?“

Mikael se očividně chystal vrátit do chatrče.

„Kam chceš jít?“ zadržela ho Agnete.

„Dovnitř…,“ odvětil potichu Mikael.

„A co by to teď bylo platné? Vždyť tě už všichni viděli.“ Agnete byla zlostí bez sebe. „Teď je musím požádat, aby neprozradili strážným, že tu jsi. A nezbývá nám nic jiného než se na ně spolehnout, ty hloupé, hloupé dítě.“ Její hlas zněl tvrdě, aby zakryla starost. Zavrtěla hlavou a dál mu jen tak pro sebe spílala. „Svlékni se,“ vyzvala ho.

Eloisa se zachichotala.

Mikael se rozhlédl. Vesničané se už trousili na svá pole. „Tady?“ nechápal. „Proč?“

„Protože páchneš výkaly,“ odpověděla Agnete a ukázala na raneček, který právě přinesla. Byly v něm čisté šaty. „Mám je od Margit. Jejímu synovi už jsou malé. Dokud jsi tady, vezmeš si je na sebe.“

Mikael se znovu rozhlédl. „Můžu se převléct uvnitř?“

„Ne, to bys mi zašpinil celou chatrč,“ odtušila Agnete. „Proč se stydíš? Ty vlněné kalhoty si přece můžeš nechat na sobě.“

Mikael váhavě odložil šatstvo.

Eloisa se smála. Když ale Mikael nakonec stanul do půl těla nahý, najednou zvážněla a zahleděla se na jeho tělo.

„Hodně jsi zesílil,“ poznamenala Agnete udiveně a zároveň i trochu pyšně. „Ostatní tady tvrdili, že máš svaly jako veverka. Teď ale vypadáš spíš jako vlče.“

Mikael se začervenal a usilovně se snažil vyhnout jejímu pohledu.

„Odkud máš tohleto?“ zeptala se Agnete a ukázala na modřiny na jeho břiše a zádech.

„Upadl jsem,“ odpověděl Mikael.

„Ojsternig?“ vyzvídala Agnete. Mikael zavrtěl hlavou.

„Některý z jeho sluhů?“

Mladík znovu beze slova zavrtěl hlavou.

„Pak není tak těžké uhodnout, na koho jsi narazil. To už zbývá jen jeden člověk.“

„Elderstoff ?“ zeptala se Eloisa a znovu v ní vzkypěl hněv.

Mikael neodpověděl; místo zbytečných slov rychle vklouzl do čistých šatů.

„Já ho nenávidím!“ zvolala Eloisa. „Příště…“

„Ne!“ přerušil ji Mikael s očima rozšířenýma strachem. Pronikavě se na ni podíval a pak zdůraznil: „Už se mě nikdy nesnaž ochraňovat!“

„On ti namlátil kvůli tomu?“ Agnete se otočila k dceři a vrhla na ni přísný pohled. „Co jsem ti říkala?“

Eloisa polekaně sklopila oči.

Agnete chňapla po tvrdém proutěném kartáči, který své dceři s oblibou házela na hlavu. „Tumáš.

Vykartáčuj ze šatů všechny nečistoty!“ přikázala jí.

Eloisa v obličeji hněvivě zrudla, zatímco Mikael sbíral ze země špinavé šatstvo. „Dej to sem!“

zaprskala a skoro mu je vytrhla z rukou. Potom se s nimi rychle ztratila za chatrčí.

Když dívčin hněv vyprchal a pečlivě oděv očistila, vrátila se, přistoupila k Mikaelovi a tak potichu, že to Agnete nemohla slyšet, mu slíbila: „Už mu nic neřeknu.“

Mikael bezradně přešlapoval na místě a nevěděl, co má na to odpovědět. Napadlo ho, že by mohl nadhodit: Teď táhnou výkaly zase z tebe. Možná by se tomu všichni společně zasmáli. Ale neměl náladu na žerty, a tak raději mlčel. Rozpačitě se obrátil k polím, která si vesničané vyvzdorovala na hoře. Byla to pole, která jim hora darovala. Hleděl tam, kde pozvolna mizely zídky ze sušených cihel, jako by je ničila Ojsternigova nespravedlnost. Volské povozy plně naložené kameny stále jezdily k polorozbořenému hradu.

Teprve nyní si všiml mladé ženy s rozcuchanými vlasy, která – tak to alespoň na první pohled vypadalo – dlouhými kroky vyměřovala jedno z polí.

„Ona se zbláznila,“ ozval se za ním hlas Eloisy.

„Kdo je to?“ zeptal se Mikael a otočil se.

„Emöke.“

Mikael se znovu zahleděl na ženu na poli. Další nespravedlivost Ojsterniga, který zrušil platnost jejího manželství.

„Tohle dělá celý den,“ pokračovala Eloisa. „Pořád chodí nahoru a dolů po poli, které jsme připravili pro ni a Gregora.“

„A co on?“

„Muži jsou zbabělci,“ odpověděla Eloisa a hlas jí přitom překypoval pohrdáním. „Od té doby, co mu Ojsternig pohrozil, se na ni už ani nepodívá.“ Zavrtěla hlavou. „Emöke večer přichází k jeho domu, kde měla také žít, a zoufale ho volá. On jí ale neodpovídá. Za chvíli pak vyjde ven jeho matka a odežene ji.“

Mikael se tak zastyděl, že se mu sevřel žaludek – jako by se celou svou bytostí bránil tomu, aby se z něho nestal takový muž.

Doprovodil Agnete a Eloisu na pole a pomohl rolníkům při nakládání kamenů. Upíraly se na něho všechny oči, ale nikdo ho neoslovil.

Jen Eberwolf k němu přistoupil a urážel ho. Potom se ten svalnatý výrostek otočil k Eloise. Když viděl, že se nechystá nijak zasáhnout, zašklebil se. „Nejsi tak blbej, jak vypadáš, Kozí lejno,“ prohodil a strčil do něho tak silně, že Mikael upadl. „Já jsem tvůj pán, Kozí lejno,“ uchichtl se a zmizel.

Toho dne se už dál nic nestalo, pouze se objevil jeden voják z posádky, který naložil na mulu sud piva a přitom si tiše promluvil s otcem Timotejem.

Večer po mši zůstali lidé ještě stát před kaplí Panny Marie Sněžné. Vypadali rozčileně, voják zřejmě nepřinesl uklidňující novinky. Nikdo se však neodvážil o tom mluvit.

„Takže je to pravda?“ zeptala se Agnete faráře. „Rebelové způsobili zával severní větve dolu v Dravocniku?“

„Ano, říká se to,“ odpověděl otec Timotej a potřásl hlavou.

„A kníže z Ojsternigu nechal postavit tři šibenice,“ zamumlal mlynář Luitbert.

„A začal popravovat nevinné lidi,“ doplnila jedna rolnice. „Už i jednu ženu.“

„Možná je lepší zemřít na šibenici než vyčerpáním,“ poznamenala Agnete.

„Možná je lepší ponechat na každém člověku, jak chce žít a zemřít,“ odtušil sládek Ljuba a přejel si rukou po dlouhém zrzavém plnovousu.

Agnete si zapřela ruce vbok. „No to vykládáš pěkné nesmysly. Kdyby si každý mohl vybrat osud sám, neexistovali by žádní rebelové, protože bychom všichni byli svobodní.“

„Dávej pozor, co povídáš,“ nabádal ji polekaně otec Timotej.

„Já jsem chtěl jenom připomenout, že…,“ zaprotestoval Ljuba.

„Já vím, cos chtěl říct,“ přerušila ho Agnete. „Že někteří psi docela rádi leží uvázaní na řetězu.“

Ljuba nebyl moc odvážný muž. Zahanbeně sklopil oči – a mnozí další ho napodobili.

„On měl na mysli jenom to, že existujou psi, kteří mají nos tak vysoko, že nakonec sami uvěří tomu, že jsou vlci,“ vmísila se do hovoru i stará Alina a mávala přitom ve vzduchu prsty zkroucenýma od vřetene.

„Ze psa se nikdy nestane vlk. Vlk se narodil svobodný a nedá se ochočit. Naopak pes se narodil proto, aby pomáhal lidem. Každý musí setrvat na svém místě.“

„Takže jenom knížata jsou lidi, kdežto my nejsme nic jiného než psi?“ zeptala se Agnete. „Tos tím chtěla říct?“

„My nejsme všichni psi,“ ujistila ji Alina. „Najdou se mezi náma i hloupé krávy…“

Lidé se zasmáli, ale atmosféra zůstala nadále napjatá.

„Nechte těch řečí!“ napomenul je otec Timotej. „Je to nebezpečné. A taky není dobré mluvit o rebelech… kromě toho, že jde o sprosté zločince.“

Agnete vrhla na faráře vzteklý pohled, ale držela se zpátky. „Tak šup, jde se domů,“ postrčila Mikaela a Eloisu.

Rozhněvanými kroky zamířila spěšně k chýši, zatímco oba mladí lidé ji beze slova následovali.

U dveří se Mikael zeptal: „Kdo jsou ti rebelové?“

„Jsi hluchý? Neslyšels, co právě řekli vesničani? O rebelech se nesmí mluvit!“ osopila se na něho Agnete a zmizela v chatrči. „Místo dalšího zevlování radši ještě nasekejte trochu dřeva!“ vyzvala je mrzutě zevnitř.

Mikael a Eloisa zašli za chatrč, položili dlouhý bukový kmen na špalek a začali řezat.

„Matka jednou mluvila o rebelech se starým Rafaelem,“ prohodila Eloisa. „Tvrdili, že to jsou muži…

muži, kteří… v noci našli slunce.“

Mikael udiveně zvedl obočí. „Co to má znamenat?“

„To netuším,“ pokrčila rameny Eloisa.

Uřízli první kus dřeva a námahou sípavě oddechovali.

„Je to něco dobrého?“ otázal se Mikael, když poleno dopadlo na zem.

„Co?“

„No najít v noci slunce.“

„Jak to mám vědět?“

Uřízli ještě dvě další polena.

„Myslím, že kdyby někdo dokázal najít v noci slunce,“ uvažovala Eloisa, „pak už by žádná noc nebyla.“

Mikael se na ni mlčky zadíval.

„To by už nebyla tma.“

„Takže je to něco dobrého, že?“ zeptal se znovu.

„Radši pokračujme v práci, nebo nám matka vyhubuje,“ odpověděla Eloisa.

Pak už spolu nepromluvili, dokud nerozřezali celý kmen na polena dlouhá dva lokty. Ta sesbírali a uložili na ostatní dřevo pod přístřeškem.

Nakonec Eloisa Mikaela zadržela: „Počkej.“ Jedlovou větví mu smetla ze šatů všechny piliny. Než zašli do chýše, poznamenala: „Ano, myslím, že je to něco dobrého. Ale pochopila jsem, že se to nesmí říkat nahlas.“

Později večer, když Eloisa a Agnete už usnuly, zíral Mikael ještě dlouho do ohně, který ohříval celou místnost a zaháněl tmu. Kdyby teď svítilo slunce, přemýšlel, nebylo by už ohně zapotřebí. A tak se rozhodl, že i on zkusí najít v noci slunce, až vyroste. Protože to je něco dobrého – i když se o tom nesmí mluvit nahlas.

Následující den vstal velmi časně a vydal se zpátky na Ojsternigův hrad. Přitom si vzpomněl na dívku z Dravocniku, která se ho tenkým dětským hláskem zeptala: „Kdo jsi? Rebel?“

Než Mikael opustil chýši, ještě při snídani trochu otálel. Teprve když mu Agnete připomněla, že už musí jít, vydal se neochotně na cestu.

Po několika krocích se otočil.

Agnete už zase zmizela, ale Eloisa pořád ještě stála ve dveřích a hleděla za ním. V obličeji měla nevyzpytatelný výraz. Mikaelovi připadalo, jako by mezi nimi bylo napnuté lano, které je pevně spojuje. Doufal, že je dostatečně dlouhé, aby se nikdy nepřetrhlo – a usmál se na ni.

Zatímco se za ním Eloisa dívala, musela myslet na to, že princezna má určitě dokonale bílou a voňavou kůži. A hluboko v srdci pocítila bolest, jež ji stravovala.

Vzápětí se k ní Mikael rychle vrátil.

„Co se děje?“ optala se Eloisa.

Mikael však jen zavrtěl hlavou a odběhl pryč. Teprve když se dostal na roh ulice, znovu se obrátil a s nesmělým výrazem jí zamával.

Eloisa jeho gesto neopětovala. „Možná ta princezna přece jen není tak hezká,“ řekla si sama pro sebe.

Usmála se, ale to už Mikael nemohl vidět.

Mladík běžel nejméně jednu míli do kopce. Dřeváky ho už tak nebolely jako tehdy, když mu poškrábaly chodidla. Mezitím se na poraněných místech, která byla dříve posetá puchýři, vytvořila zrohovatělá kůže. Cítil, že překypuje silou.

„Počkej na mě, Kozí lejno,“ uslyšel znenadání za sebou Eberwolfa, který ho dohnal na poslední odbočce před výstupem na Mezesnig.

„Půjdu s tebou na hrad.“

Mikael tiše doufal, že mu tentokrát nesebere krajíce chleba, které mu Agnete zabalila na cestu.

„Co je? Máš něco proti tomu?“ zeptal se ho Eberwolf.

Mikael tentokrát slyšel, že jeho hlas nezní tak útočně jako obvykle. Zavrtěl hlavou.

„Tak jdeme na to, poběž,“ naléhal Eberwolf. Mikael se znovu rozběhl.

Eberwolf se mu držel po boku. „Neshniju v naší zchátralej vesnici jako můj táta,“ prohodil za chvíli.

Mikael běžel mlčky dál.

„Najdu si nějakou práci, která mě osvobodí od nevolnictví,“ pokračoval Eberwolf.

Mikael se zastavil a udiveně na něho pohlédl.

„Co tak čumíš, Kozí lejno?“ zeptal se Eberwolf. Mikael sklonil hlavu a beze slova se opět rozběhl.

„Když nevolník dokáže zůstat ve městě dýl než rok, je volnej,“ prohlásil svalnatý výrostek, který se při zdolávání strmého úbočí zadýchal.

„Tos nevěděl?“

Mikael zavrtěl hlavou.

„Ty seš zkrátka úplně mimo,“ ušklíbl se Eberwolf. „K čemu se vlastně hodíš, Kozí lejno?“

Když se dostali k horskému úbočí, Mikael se zastavil. „Já půjdu tamtudy,“ oznámil a ukázal nahoru.

Eberwolf se zaraženě podíval na příkrý kamenitý sráz. „Ty půjdeš, kudy ti řeknu,“ zavrčel rozzlobeně.

Mikael se podíval na cestu vedoucí po úbočí Mezesnigu v širokých zatáčkách k pasu. „Tam jsou hlídky.“

Na to Eberwolf očividně nepomyslel, protože nyní vypadal trochu rozpačitě.

„Když se vydáme tímhle směrem, obejdeme stráže a nikdo nás neuvidí,“ vysvětlil mu Mikael.

„To vím taky, Kozí lejno,“ zalhal Eberwolf. Mikael se zastavil.

„Myslíš, že seš něco lepšího než já?“ vyzvídal Eberwolf.

„Ne…“

„Jseš budižkničemu!“ obořil se na mladíka Eberwolf. „Můžu ti zlámat všechny kosti v těle, to snad víš, ne?“

Mikael neodpověděl a jen dál upřeně zíral na úbočí.

„Tak už padej, ty slabochu,“ ulevil si Eberwolf a postrčil ho dopředu.

Mikael začal šplhat.

Eberwolf měl co dělat, aby mu stačil. „Krucinál, zpomal, Kozí lejno,“ sípal a ze všech sil lapal po dechu.

Mikael na něho nedbal. Bylo mu jasné, že je podstatně rychlejší než ten svalovec. Dokázal by ho snadno setřást.

Eberwolf ho však chytil za vestu. Sípal s otevřenými ústy, obličej měl námahou zkřivený a po silné bradě, na které mu rašily první vousy, stékala slina. Počkal, až se mu zklidní dech, a pak zvedl špičatý bílý kámen, který měl správnou velikost, aby ho udržel mezi ukazovákem, prostředníkem a palcem.

„Dobře se dívej,“ vyzval Mikaela. Ukázal na mladý buk vzdálený skoro dvacet kroků a zamířil na něj.

Kámen dunivě narazil do kmene a rozsekl kůru. Eberwolf se otočil k Mikaelovi. „Jdi pomalu!“

pohrozil mu. „Když tě trefím do hlavy, je po tobě.“ Spokojeně se zašklebil a upřeně na něj hleděl.

„Takhle zabíjím králíky.“

Mikael se podíval na místo, kde kámen narušil kůru.

„Jdeme dál,“ utrousil Eberwolf. „A pomalu, jak jsem říkal.“ Kolem poledne před sebou spatřili Dravocnik.

Z toho, jak se Eberwolf s vytřeštěnýma očima a pusou dokořán rozhlížel, Mikael pochopil, že jeho protějšek tu ještě nikdy nebyl. Hornická osada mu ve srovnání s vesničkou v Raühnvalu, kde vyrostl a kterou asi nikdy neopustil, určitě připadala obrovská.

Zatímco procházeli mezi zchátralými domky, objevovali se u polámaných dveří muži a ženy bez práce. V očích se jim nezúčastněně zračila bolest a slabost.

Eberwolf po nich nedůvěřivě pokukoval jako vzteklý pes. Vypnul hruď a při chůzi zeširoka máchal rukama, aby vzbudil dojem síly.

Jakmile však vstoupili na hradní nádvoří, Mikael si všiml, že Eberwolf už nepůsobí tak sebejistě.

Z obličeje se mu vytratil povýšený výraz, sklopil hlavu a vyhýbal se pohledům vojáků.

On se bojí, pomyslel si užasle Mikael.

„No a co teď?“ zeptal se Eberwolf.

Mikael pokrčil rameny. Nechápal, co jeho protějšek vlastně chce.

„Jako co tady pracuješ?“ naléhal Eberwolf.

Mikael se rozhlédl a objevil Bassiana, který se na něho s lopatou v ruce přihlouple usmíval.

„Z-drav-vím tě, Mi-k-a-eli!“ zvolal radostně a nadšeně se rozběhl vstříc navrátilci.

Eberwolf si Bassiana změřil pohrdavým pohledem a otočil se k Mikaelovi: „Kdo je ten debil?“

Bassiano se mezitím ocitl u nich a podal Mikaelovi lopatu.

Ten se rozpačitě usmál a převzal ji. „Vyklízím tady veškeré neřádstvo,“ objasnil Eberwolfovi.

„Kozí lejno uklízí hovna!“ Eberwolf se hlučně zachechtal a udeřil ho do obličeje.

„Nn-ne!“ zvolal rozčileně Bassiano. „Bb-bass-siano a Mi-kk-ka-el pp-přá-tt-telé.“

Eberwolf ho zpražil zlým pohledem.

„Jj-jak s-se jj-jmen-nuj-ješ?“ zeptal se Bassiano.

„Starej se o svoje vlastní sračky, ty pošuku!“

„J-já nej-js-jsem poš-šuk,“ ohradil se.

„Vypadni!“ osopil se na něho Eberwolf.

„J-já nej-js-jsem poš-šuk,“ zopakoval čeledín.

Eberwolf do něho strčil tak hrubě, že mladík upadl na záda.

Bassiano, jehož ruce se zabořily hluboko do bahnitého marastu na nádvoří, se nesměle podíval na Mikaela, jako by od něho očekával pomoc.

„Pošuk jsi ty,“ prohlásil vzápětí Mikael na adresu Eberwolfa; hlas se mu přitom slyšitelně zachvěl.

Eberwolf se nejdřív překvapeně otočil. Pak se ho zmocnil slepý vztek a udeřil Mikaela pěstí do břicha tak silně, že se chlapec zkroutil bolestí.

Bassiano se rozplakal.

Sluhové, kteří ten výjev sledovali, přerušili práci. Řemeslníci odložili své nástroje a vyšli před dílny.

Přiběhla žena s obličejem zrůzněným od neštovic, aby svému synovi pomohla. Vrhla na Eberwolfa nenávistný pohled, ale nenašla odvahu mu něco říct.

Vtom vjel tryskem na nádvoří oddíl jezdců v čele s Ojsternigem. Kníže byl zbrocený krví a pokrytý vrstvou země. Vedl za uzdu mulu, na jejímž hřbetě byly přivázané zakrvácené zdechliny jelena, srnce a dvou kanců.

„Co se to tady děje?“ zařval, když viděl, že se kolem Mikaela, který se pořád ještě držel za břicho, shromáždila celá skupina lidí.

Sluhové a řemeslníci zírali mlčky do země.

Ojsternig sesedl a přiblížil se k Mikaelovi. „Co se to tady děje?“ zopakoval.

Mikael si vyměnil rychlý pohled s Eberwolfem a pak odpověděl: „Nic.“

Ojsternig si pozorně prohlížel Eberwolfa; potom mu ohmatal pevné svaly jako koni.

Eberwolf se třásl strachem.

„Já vím, kdo jsi,“ prohlásil Ojsternig.

Eberwolf se vrhl na kolena. „Mějte slitování, pane,“ žadonil.

„Vstaň!“ osopil se na něho Ojsternig. Když se Eberwolf zase zvedl, kníže na něho neproniknutelně zíral; přitom se přiblížil k jeho obličeji tak blízko, že by ho mohl kousnout. „Já vím, kdo si,“ zopakoval. „Jsi udavač. A zbabělec.“ Potom ukázal na Mikaela. „Udeřil jsi ho?“

Eberwolf se ustrašeně rozhlédl.

Ojsternig mu vlepil facku. „Dívej se na mě! Odpověz!“

„Ano… Vaše Jasnosti…“

„Co ti udělal? Okamžitě odpověz, nebo ti nechám vyříznout jazyk. Už mě opouští trpělivost.“

„Zapletl se… a urazil mě…,“ koktal Eberwolf.

Ojsternig zamyšleně přikývl. „Takže on urazil tvou žebráckou čest?“ Vojáci, kteří celému dění přihlíželi, se jízlivě zachechtali.

Ojsternig se na ně podíval. „Blecha, která si dovolí urazit velké tučné prase. Neslýchané!“ zvolal úmyslně teatrálně. „To by se mu mělo dovolit, aby se z té strašlivé potupy očistil, nemyslíte?“

Vojáci sice nevěděli, co kníže zamýšlí, ale jednohlasně přisvědčili: „Ano!“

„Tak očisti svou čest, ty prase!“ vyzval Ojsternig Eberwolfa. Pokynul svým mužům, aby se rozestoupili a vytvořili kruh. Potom ukázal na Mikaela. „Tomuhle se mezi rytíři říká Boží soud.

Přitom nehraje roli, kdo je silnější. Je-li spravedlnost na tvé straně, vyhraješ, hovnožere. A teď bojuj.

David proti Goliáši! Blecha proti praseti!“ Podíval se na Eberwolfa.

„Bojuj!“ Ustoupil s ponurým pohledem stranou, ale Mikaela nespouštěl ani na chvilku z očí.

Eberwolf stál jako solný sloup.

„Jestli nebudeš bojovat o svou prasečí čest,“ upozornil ho Ojsternig a zašklebil se na něho, „nechám tě ubičovat k smrti.“

Eberwolf váhavě přistoupil k Mikaelovi, zvedl pěst a udeřil ho do obličeje.

Vojáci ho vášnivě povzbuzovali jako při psích zápasech.

Mikael upadl na záda.

„Vstaň a bojuj!“ zakřičel Ojsternig.

Mikael se vyškrábal na kolena. Pouhých pár kroků od sebe spatřil Agomara. Rázem měl před očima otce krátce předtím, než mu Agomar srazil hlavu. Letmo se podíval na muže, který se teď zplna hrdla smál. Pak se otočil k Ojsternigovi. Kníže se nesmál, ale v očích mu hrozivě zajiskřilo.

Mikael si vzpomněl na matku, která se probodla dýkou. A vybavil si i svou malou zakrvácenou sestru. Cítil, jak mu srdce zaplavila nenávist, a pronikavě vykřikl. Vstal a za potlesku vojáků vyrazil se skloněnou hlavou proti sokovi.

Eberwolf ustoupil stranou a nastavil mu nohu.

Mikael upadl na zem. Když opět vstal, měl obličej zašpiněný od výkalů, ale s dalším výkřikem se vyřítil na Eberwolfa.

Vojáci bouřlivě povzbuzovali Mikaela, ačkoli prakticky neexistovala naděje, že by mohl vyhrát.

Eberwolf čelil jeho útoku úderem pěsti do jeho hrudi.

Mikael zasípal a vrávoravě ustoupil. Jakmile však pohlédl na Ojsterniga, cítil další příliv nenávisti.

Ojsternig fascinovaně sledoval, jak Eberwolf udeřil Mikaela do spánku.

Mladík upadl, ale okamžitě se znovu ocitl na nohou, jako by ho země pod nohama pálila. Necítil bolest. Se zaťatými zuby ze všech sil zařval a znovu se vrhl do boje.

Eberwolf ho praštil do zad, ale Mikael ho nepustil, ačkoli se mu podlamovaly nohy. Zabořil zuby do jeho stehna a vložil do toho veškerý vztek, který ho opanoval. Cítil, jak se roztrhla látka kalhot a povolila kůže.

Eberwolf zaječel a jako posedlý mlátil Mikaela do hlavy. Ten však nepovolil, ba naopak sevřel čelisti ještě silněji.

Když se Eberwolfovi konečně podařilo Mikaela setřást, zvedl ho do výšky a brutálně s ním mrštil o zem. Potom zvedl nohu, aby ho kopl do hrudi.

„To stačí!“ zasáhl Ojsternig.

Eberwolf uprostřed pohybu znehybněl a jen se chvěl bezmocným vztekem. Ze stehna mu stékala krev.

Mikael ležel nehybně na zemi.

„Prohrál jsi,“ vyhlásil Ojsternig a se spokojeným úsměškem upřeně hleděl na jeho oteklý obličej.

„Boží soud rozhodl, že jsi nebyl v právu.“ Pak se obrátil k Eberwolfovi a výraz v obličeji mu viditelně ztvrdnul.

Eberwolf se třásl strachy.

„Vrať se zase ke své práci!“ přikázal Ojsternig. „Co tady vlastně děláš?“

„Já jsem… kovářův pacholek,“ zalhal Eberwolf.

„To není pravda!“ zvolal kovář a předstoupil.

Ojsternig si změřil Eberwolfa pohledem plným pohrdání. „Máš charakter padoucha. Jsi lstivý a podlý. Proto můžeš být v tomto životě pouze pacholkem nebo zrádcem.“ Sklouzl pohledem na řezníka. „Od této chvíle máš nového pacholka. Nech ho žít v krvi, protože se mu to očividně moc zamlouvá. A nech ho v krvi i spát, ať hlídá čerstvě poražená zvířata.“ Znovu se otočil k Eberwolfovi a ukázal na Mikaela. „Jestli mu ještě jednou zkřivíš byť jen jediný vlásek na hlavě, nechám tě pověsit.

Tenhle patří mně. Jeho život mi patří.“ Nakonec pomalu přistoupil k Mikaelovi. Posadil se vedle něho, aniž by si lámal hlavu se smradlavým bahnem, a upřeně se na něho zadíval.

Mikaelovy oči sršely nenávistí, která byla silnější než jeho bolest.

Ojsternig se na něho téměř vděčně usmál. „A ty dál uklízej zdejší neřádstvo!“ přikázal mu a spokojeně přejel prstem po otevřené ráně na jeho spánku.

Při návratu do paláce prohodil k Agomarovi: „Měli bychom častěji pořádat zápasy vlčat. Je to mnohem větší zábava než kohoutí souboje.“

Ojsternig byl večer natolik naplněn nenávistí, kterou nasál z chlapcových očí, že necítil potřebu povolat k sobě do komnat vlastní dceru. Byl tak ukojený špínou, kterou se potřísnil tím, že nechal dítě bojovat proti obrovi, že si dovolil zůstat sám a bez obav, že ho přemůže vlastní slabost.

Ležel spokojeně na posteli a znovu prožíval jednotlivé fáze toho křiklavě nerovného boje. Ten chlapec ho udivil. Jako jeho pán mu oznámil, že prohrál – a tak to opravdu bylo. Ale zuřivost a odhodlání, se kterým se ten kluk zaklínil do soupeře a odolával jeho ranám, zatímco se mu stále hlouběji zakusoval do nohy, učinily pro Ojsterniga přinejmenším morálním vítězem souboje jeho.

Kníže uchopil nůž, který vždy ukrýval pod prachovým polštářem, vyhrnul si noční košili a přiložil hrot čepele na stehno. Pak ho pomalu tlačil dolů, stále hlouběji – stejně jako chlapcovy zuby pronikaly do nohy svalnatého výrostka. Cítil, jak kůže povoluje a železo se zavrtává do masa. Sténal jako při chlípné rozkoši a fascinovaně hleděl na krev, která vytékala z rány a špinila kožešinovou přikrývku.

„Cítím tě, hovnožere,“ zašeptal.

Na tom malém nevolníkovi je něco zvláštního. Vyzařuje mimořádnou nenávist.

A vyznačuje se neobvyklou silou.

Ojsternig zabořil hrot nože ještě hlouběji a zasípal.

Ten chlapec měl neobyčejný dar nechat svého knížete něco cítit.

„Cítím tě, hovnožere,“ zopakoval s úsměvem.

Kdyby ten kluk nebyl jen nevolník, mohl by se stát skvělým válečníkem. Věrným a spolehlivým.

Náčelníkem.

Zatímco svíčka v lucerně pozvolna dohasínala a v ráně na stehně mu začalo tepat, vybavil si Ojsternig chlapcův pohled na konci boje. Opět si uvědomil tu hrdost, kterou dosud v přítomnosti knížete nedal najevo žádný rolník. Dokonce i rebelům, které se mu podařilo dopadnout, se v očích vždy zračila určitá podřízenost. Ačkoli ho proklínali a vykřičeli na něho svou nenávist, vždycky v tom byl patrný nádech strachu jedince, který se narodil jako pacholek a svou podřízenost si dobře uvědomoval. Z tohoto chlapce však nic takového nevyzařovalo.

Ojsternig se znovu usmál a zavřel oči.

A najednou si vzpomněl na svou zesnulou ženu, jediného člověka před tímhle klukem, který v něm dokázal vyvolat takové vzrušení.

Lukrécie měla smyslné, třešňově rudé rty tvarované do srdíčka – stejně jako její dcera. Byla však mnohem krásnější. Byla to krasavice vyvolávající svíravý pocit v jeho podbřišku, když ji poprvé spatřil na dvoře Václava IV., označovaného jako Líný král, tehdejšího Rex Romanorum, kde se chtěl nechat stvrdit jako právoplatný dědic.

Lukrécie byla nižšího původu. Její otec byl prostý rytíř a nezanechal dceři věno ani peníze. Matka práskla do bot s nějakým obchodníkem a zanechala dceru na královském dvoře. Nakonec si ji k sobě vzala ze soucitu manželka nějakého barona. Ačkoli dívka byla nesmírně krásná, žádný šlechtic by se s ní neoženil – a bez ochránce u dvora by mohl kdokoli zneužít její situace. Tak se Lukrécie stala barončinou komornou. Myla a oblékala svou paní jako každá obyčejná služebná.

Ojsternig si jí všiml na chodbách císařského dvora a zničehonic pocítil živočišnou touhu – on, který se nikdy předtím o ženy nezajímal. Lukrécii bylo tehdy třináct. Ojsternig jí zakryl rukou ústa, aby nemohla křičet, a zavlekl ji do jednoho z výklenků na chodbě. Zatáhl těžký závěs, ranou pěstí dívku omráčil, obnažil jí ňadra, která měla i ve svém útlém věku lákavě oblá, a vykasal sukni.

A potom se jí na chladné kamenné podlaze císařského paláce zmocnil. Blaženě ho zamrazilo, když ucítil odpor panenské blány i to, jak povolila. Lukrécie byla dosud nedotčená. Poté co ji Ojsternig znásilnil, si uvědomil, že po ní pořád ještě touží. Vyčkával, až se mu jeho mužná síla zase vrátí, a zatím jí držel na hrdle nůž, aby mu neutekla. Ale i po tomto opakovaném zvířecím proniknutí do jejího těla pochopil, že ani to mu nestačí.

Od té chvíle věděl, že ji chce mít celou pro sebe. Pro vlastní potěšení. Když dvorní hodnostář vyhlásil rozhodnutí Václava IV., jímž byl Ojsternig potvrzen jako právoplatný kníže z Ojsternigu, odebral se za baronkou a ucházel se o Lukrécii. Ojsternig s oblibou vzpomínal na onen den v barončiných komnatách. Lukrécie seděla trochu stranou a na oteklé tváři měla stále ještě modřinu od úderu pěstí, který jí zasadil. Dívka na něho hleděla s nevýslovným strachem. Baronka se k němu chovala blahosklonně. Vždyť to bylo jenom nějaké knížátko z hor. Vládce dolů. Baronka si však velmi dobře uvědomovala, že jiný šlechtic by se o Lukréciinu ruku neucházel, a proto s jeho žádostí souhlasila.

Hned následující den seděla Lukrécie vedle Ojsterniga v kočáře, který ho odvážel do jeho knížectví.

Kníže se jí násilně zmocnil i tam, na tvrdé lavici, před očima svého správce Arialda z Tarvisu.

Věděl, že ji nikdy nemiloval. Toho prostě nebyl schopen. Lukrécie však vzbudila jeho žádostivost a v těch několika okamžicích soulože byl Ojsternig s to něco cítit. Ten pocit ho celé tři roky nutkal, aby Lukrécii pořád dokola znásilňoval, jakmile po tom zatoužil.

Postupem času však její krása povadla, a když mu po třech letech porodila dceru, během šestinedělí zemřela.

Od toho dne žádná jiná žena nedokázala vzrušit jeho smysly. A tak se časem pohlavního styku úplně zřekl.

Dítě rovněž dostalo jméno Lukrécie. Ojsternig mu nevěnoval sebemenší pozornost, dokud si nepovšiml, že jeho dcera má tytéž smyslné rty jako její matka. To už byla ve stejném věku jako kdysi jeho žena. Avšak stejně jako v případě dobrého meče, psa nebo koně si zklamaně přiznal, že je těžké najít plnohodnotnou náhradu. Dcera byla jen matným, přízračným odleskem matky.

Ten večer Ojsternig věděl, proč si vzpomněl na svou manželku. Kvůli tomu chlapci, který se po ní stal jediným člověkem, který v něm zažehl jiskru citu. A proto dál bořil hrot nože do rány na stehně a představoval si přitom chlapcovy ostré zuby.

V noci se Ojsternigovi zdálo o jeho zesnulé ženě Lukrécii.

Na tváři měla modřinu jako onoho dne, kdy se ucházel o její ruku. Nebyl to však den námluv, nýbrž den porodu. Ojsternig se nad ní skláněl a v ruce držel nůž, kterým vyvrhoval jeleny a jinou divokou zvěř. Byl celý zakrvácený. A postel nebyla postel, nýbrž hluboká, neproniknutelná krvavá bažina, a nějakému tvorečkovi hrozilo, že se v ní utopí. Ojsternig ho uchopil a vytáhl z krve kojence, chlapce, který neplakal, ačkoli měl poraněnou tvář. Zvedl ho vysoko do vzduchu. Novorozenec na něho pohlédl se stejnou vážností jako dospělý, aniž odvrátil pohled. V očích se mu zračila čistá nenávist.

„Hovnožer,“ zakoktal polekaně Ojsternig, když ho poznal.

Probudil se zbrocený potem.

Ještě celý omámený přivrávoral k oknu ložnice a vyhlédl ven. Tam spatřil Mikaela s oteklým obličejem; chlapec si plivl do dlaní, čeledín mu podal lopatu a Mikael nabral bahno – přesně jako kterýkoli nevolník. Na tom mládenci však bylo něco zvláštního.

A znenadání si Ojsternig uvědomil, že ten mladík mu nahání strach. Strach, který v něm však zase dokázal probudit city. Ačkoli se mu zamlouvalo to lehké svědění, které pociťoval, když chlapce trýznil, obával se představy, že by mohl milovat, nebo dokonce projevovat soucit. City dělají člověka zranitelným.

S neovladatelným vztekem se udeřil do zraněného stehna. Vykřikl tak, až pocítil pálení na plicích, a mlátil kolem sebe do všeho, co se v místnosti nacházelo. Vyčerpaně se vrátil k oknu a zůstal tam celé ráno stát, aby pozoroval Mikaela, jak nepřetržitě nakládá a vyváží neřádstvo.

Když kostelní zvon začal vyzvánět k polední mši, oblékl se, sešel do slavnostního sálu a zeptal se Agomara: „Neříkal jsi, že včera večer jedna z těch cour vypustila duši?“

Agomar přikývl.

„Shromáždi muže!“ přikázal Ojsternig. „Nech osedlat deset koní a taky mého. Pojedeme do Raühnvalu.“

O hodinu později se najednou vynořil na mohutném válečném oři vedle Mikaela, uchopil ho za límec a posadil si ho před sebe. Nasadil koni ostruhy a nechal ho dvě míle jet tryskem, přičemž povalil jednoho obyvatele Dravocniku, který nestačil včas uhnout. Harro, který ho následoval, se rozdrážděný pachem krve na nešťastníka vrhl a kousl ho.

Ojsternig a jeho muži dojeli do Raühnvalu, když ještě nevolníci pracovali na polích.

Agomar nechal zvonit všemi zvony kaple Panny Marie Sněžné, a když se obyvatelé shromáždili, zvučným hlasem jim přikázal: „Uklidněte se a poslechněte si svého pána!“

Pak mrštil Mikaelem o zem.

Eloisa potlačila zasténání, když spatřila chlapcův oteklý obličej.

Mikael se pokusil na dívku usmát, ale bylo to příliš bolestivé, takže se mu obličej stáhl jen do grimasy.

Ojsternig se vztyčil v třmenech; tak byl rázem vyšší než dva dospělí muži. „Dal jsem vám měsíc na to, abyste odstranili kameny z neoprávněně používaných polí a přepravili je na hrad,“ připomněl ponuře.

„A vidím, že jste neuposlechli.“

Otec Timotej nesměle předstoupil. „Vaši věrní poddaní pracují tvrdě, Vaše Jasnosti. Musí se ale také postarat o pole. Jak vám máme jinak platit pachtovné, pokud nevyroste pšenice a oves a nebudeme odstraňovat plevel, který se tam šíří?“

Ojsternig na něho beze slova zíral a pak vrhl pohled znovu na zástup.

„Mějte se na pozoru, nebo se nakonec rozhodnu, že to vy jste ten plevel, kterým zarůstá moje knížectví.“

„Vaše Jasnosti,“ pokračoval farář se skloněnou hlavou, „oni pracují každý den od kuropění až do setmění.“

Ojsternig se vztekle ušklíbl. „To nemáte lucerny?“

Otec Timotej zaváhal a rozpřáhl paže. „Jistě, Vaše Jasnosti, ale…“

„Tak je začnete používat,“ přerušil ho Ojsternig. „Budete každý den pracovat ještě hodinu po západu slunce, dokud nepřevezete všechny kameny na hrad.“

Otec Timotej bloudil nejistým pohledem sem a tam mezi Ojsternigem a vesničany.

„Chceš mi snad ještě něco říct, kněžoure?“ zeptal se Ojsternig. „Nebo se snad snažíš mé nevolníky pobuřovat? Chceš dosáhnout toho, aby se vzepřeli mému rozkazu?“

Otec Timotej se ještě víc shrbil a znehybněl se skloněnou hlavou, aniž by na to cokoli odpověděl.

Ojsternig klouzal pohledem po rolnících. Vtom si všiml pomatené mladé ženy, která pobíhala po jednom políčku nahoru a dolů. Kvůli ní tady byl, ačkoli v jeho plánu představovala jen bezvýznamnou šachovou figurku. „Přiveď ji sem!“ rozkázal Mikaelovi.

Agomar úslužně přiskočil.

„Ne,“ zadržel ho Ojsternig. „Myslel jsem jeho.“

Mikael se na knížete podíval tak jako nikdo druhý. Na tváři mu dosud visela zaschlá krev.

Ojsternigovi přeběhl mráz po zádech. Prudce si přitiskl dlaň na své zraněné stehno a vzápětí uštědřil Mikaelovi kopanec. „Pohni se, padej a přiveď ji sem!“

Mikael zamířil k poli a přiblížil se k mladé ženě. „Pojď, Emöke,“ vybídl ji.

Emöke se na chvíli zastavila. Její pohled pronikl chlapcem, jako by byl pouhý přízrak, a vzápětí zase hned vykročila po hranici pole, které bylo určené pro ni a Gregora.

Mikael ji jemně uchopil za ruku. „Pojď prosím se mnou,“ požádal ji. Emöke ho poslušně následovala a za chvíli stanuli před Ojsternigem.

„To tys ji ke mně přivedl,“ připomněl Ojsternig Mikaelovi. „Nikdy na to nezapomeň. Osud této ženy odteď spočívá ve tvých rukou. A všechno, co se s ní stane, je pouze tvoje vina.“

Mikael nechápal, co ta slova mají znamenat.

„Tahle půjde s námi,“ oznámil Ojsternig shromážděným lidem a ukázal na Emöke.

„Proč, pane?“ zeptal se otec Timotej za všechny vesničany. Ojsternig mu neodpověděl. Pokynul Agomarovi, který Emöke uchopil a posadil ji před sebe na koně.

Žena to bez odporu strpěla.

Avšak Gregor, který všemu přihlížel, obezřetně vystoupil z davu. Jeden voják tasil meč a vztekle se na venkovana zahleděl.

Mikael viděl, jak se Gregorovy oči naplnily strachem a bolestí. Neodvážil se knížeti odporovat.

Vtom pochopil, proč Eloisa tvrdila, že všichni muži jsou zbabělci, a zastyděl se za něho.

„Jedna z našich cour včera zemřela,“ poznamenal Ojsternig a nespouštěl oči z faráře. „Jestli jí chceš udělit své požehnání, pojď a odvez si ji.“

Otec Timotej sklonil hlavu. „Nemohu, Vaše Jasnosti. Přece víte, že církev odsuzuje…“

„Církevní soucit mě vždy znovu dokáže dojmout,“ přerušil ho pohrdavě Ojsternig. „Pak tedy, černokabátníku, hodíme tu děvku se souhlasem tvého Pána do masového hrobu.“ Pokynul vojákům k odjezdu. Tahle nestoudnice ji nahradí,“ vysvětlil vesničanům a ukázal na Emöke.

„Ta žena se ničím neprovinila,“ pronesl otec Timotej v posledním zoufalém pokusu a přiblížil se k Ojsternigovi.

„Ta žena porušila zákon a já ji vlastním.“

„Vinen jsem jenom já!“ zvolal otec Timotej se zanícením mučedníka a udělal další krok ke knížeti.

„Potrestejte mě!“

Ojsternig ho nohou odstrčil. „Ano, možná bys měl zaplatit ty. Ale z tebe by nebyla dobrá děvka.“

Zasmál se, otočil koně a nasadil mu ostruhy. „A ty poběž, zajíci!“ přikázal Mikaelovi.

Chlapec vrhl krátký pohled na Eloisu, zul si dřeváky a vyběhl za koňmi.

U velké, osaměle stojící jedle dvě míle za mostem přes Uquu vojáci zastavili.

„Pojď sem!“ přikázal Ojsternig Mikaelovi. Chlapec ho poslechl.

Ojsternigův kůň se nervózně plašil, ale kníže ho udržel na uzdě. Mezitím Agomar a jeho muži sesedli.

Agomar natrhal deset stébel, dvě o něco kratší než ostatní, a konec každého z nich schoval v ruce.

Muži jeden po druhém tahali los. Kratší stébla si vytáhl Agomar a voják s velkou jizvou, která mu protínala nevidoucí oko. Dva muži uchopili Emöke, roztrhli jí na hrudi blůzku, vyhrnuli sukni, strhli ji na zem a pevně ji drželi.

Jako první byl na řadě Agomar. Se staženými kalhotami zalehl Emöke a vnikl do ní, jako by to byl neživý předmět.

V Mikaelovi by se krve nedořezal. Znovu před sebou viděl mladou ženu, kterou tehdy na otcově hradě Agomar znásilnil a pak ji usmrtil.

„Prosím nezabíjej ji!“ zvolal.

Agomar se k němu překvapeně otočil. „Proč bych ji měl zabíjet?“ zeptal se. „Tahle ženská dostane nejlepší vepřové a víno slazené medem a kořeněné hřebíčkem.“

„Přinejmenším tak dlouho, jak to u nás vydrží,“ poznamenal se smíchem Ojsternig, zatímco voják s ošklivou jizvou se na ni vzrušeně vrhl.

Emöke zírala nepřítomným pohledem doprázdna a zdálo se, že vůbec nevnímá, co se s ní děje.

Voják sípavě přirážel a snažil se vystupňovat slast až k vyvrcholení. Mikael se odvrátil a chtěl odejít.

„Dívej se na to dál!“ přikázal Ojsternig, „ať vidíš, k čemu jsi ji odsoudil tím, žes ji ke mně přivedl.“

Mikael cítil, jak ho v očích pálí slzy, zatímco beze slova zavrtěl hlavou.

Ojsternig na něho upřeně hleděl. Vidíš, říkal si v duchu, je slabý, protože podléhá soucitu. Na tom klukovi není nic zvláštního.

Voják, který zneužil Emöke, zasténal, na chvíli na ni bezvládně dolehl celým tělem a potom se zvedl.

Podíval se na Mikaela, který nedokázal odvrátit pohled od Emöčiny zneuctěné nahoty. „Chceš si taky užít?“ zeptal se.

Vojáci se zasmáli.

Agomar pevně přivázal Emöke k jedli a vyndal ze sedlových tašek trochu proviantu.

Ojsternig se posadil kousek stranou, jídlo odmítl a dál pozoroval Mikaela. „Líbila by se ti taková představa?“

Mikaelův pohled směřoval doprázdna. Nesnesitelná nevolnost mu sevřela žaludek. Neřekl ani slovo.

Agomar k němu přistoupil. Tasil meč a dotkl se jeho hrotem Mikaelovy hrudi. „Odpověz Jeho Jasnosti!“ rozkázal.

Mikael se díval na zbraň. Neubránil se pomyšlení na to, že právě toto ostří useklo hlavu jeho otci.

Jako omámený zvedl pravou ruku a sevřel je.

„Pusť ho!“ zahrozil Agomar.

Mikael ho neposlouchal. Uchopil chladnou ocel ještě pevněji a v duchu znovu prožíval otcovu smrt.

„Řekl jsem ti jasně, abys ho pustil!“ zakřičel Agomar. Mikael stisk neuvolnil.

Agomar jediným škubnutím meč osvobodil.

Mikael se podíval na ruku. Ostrá čepel zanechala na jeho dlani dvě tenké řezné rány, které okamžitě začaly krvácet.

„Tvoje smůla, já jsem tě varoval,“ zavrčel Agomar.

Mikael však necítil žádnou bolest. Podíval se na meč a napadlo ho, že na jeho čepeli se nyní jeho krev smísila s otcovou.

„Odpověz Jeho Jasnosti!“ přikázal znovu Agomar.

Mikael vzhlédl k Ojsternigovi a zavrtěl hlavou. Ne, taková představa se mu nelíbila, ba přímo se mu hnusila.

„Vydáme se na cestu,“ rozhodl Ojsternig a vstal.

„Vydrží u vás dlouho?“ zeptal se Mikael.

„Kdo?“ zeptal se nechápavě Agomar. Mikael se zadíval na Emöke.

„Cože, děvky?“ zachechtal se Agomar. „Ty nejsilnější vydrží celé tři roky.“

Mikael si všiml, že se Emöčiny oči naplnily slzami. Nevěděl však, jestli by to radši snášela delší či kratší dobu. Potom nenávistně pohlédl na Ojsterniga.

Kníže se spokojeně usmál. Vzápětí ale pocítil vnitřní neklid. Původně chtěl toho kluka rozšlápnout jako švába. A hned si uvědomil, že jediný důvod, proč to neudělal, nespočíval pouze v tom, že chtěl živit chlapcovu neutuchající nenávist, která mohla zvítězit nad jeho vnitřním ledovým chladem a stát se mu zdrojem potěšení. Nerozšlápl ho, protože jakási jeho část cítila k tomu hloupému nevolníkovi ještě něco jiného. A takový cit byl nebezpečný, protože ho oslaboval.

Prudce udeřil Mikaela do zraněné tváře.

„Zmiz!“ zakřičel na něho vztekle. „Nechci tě mít u sebe.“

Mikael nevěděl, co si má počít. Rána nad lícní kostí se znovu otevřela a po tváři mu stékala teplá krev.

„Řekl jsem, abys vypad! Vrať se do tý svý špinavý vesnice!“ zaječel Ojsternig. Zuřivě se vyhoupl do sedla a tryskem odjel.

Mikael zůstal nehybně stát, dokud se mu země pod nohama nepřestala chvět pod kopyty cválajících koní. Slzy, které se v něm nahromadily, se tlačily ven, ale on nedokázal plakat.

Za chvíli se vzpamatoval a otočil se.

Když došel k prvním vesnickým domům, byla už skoro tma. Vtom uslyšel ženský křik.

Spatřil Gregorovu matku, jak se zhroutila před domovními dveřmi. Mikael se k ní rozběhl.

Žena měla ústa rozevřená k němému výkřiku, ale už ze sebe nedokázala vydat ani hlásku.

Mikael nahlédl do domu a v příšeří spatřil oběšeného na střešním trámu. Jazyk měl fialový a oteklý, vytřeštěné oči mu div nevypadly z důlků. Stejný pohled jako na rebely oběšené na šibenicích před dolem v Dravocniku.

„Gregore…,“ zašeptal Mikael.

A zničehonic se v něm uvolnily všechny slzy, které tak dlouho zdržoval ve svém nitru; jejich proud připomínal dravou bystřinu.

Nakonec odběhl a schoval se v jedné kůlně na okraji vesnice.

Jen co vyšlo slunce, Mikael opatrně vyšel z kůlny. Bolelo ho celé tělo; pořád cítil údery, které utrpěl v souboji s Eberwolfem, a podepsala se na něm i bezesná noc v zimomřivém chladu.

V bdělém stavu ho udržela strašlivá myšlenka.

Venku mžilo. Mikaela zamrazilo. Vesnice ještě spala, rozbahněné ulice byly liduprázdné.

Pomalu zamířil ke Gregorovu domu. Pořád ještě nedokázal vyhnat z hlavy tu děsivou myšlenku.

Zaslechl, jak kdosi v domě hlasitě zavzlykal. Vzápětí následovalo zasténání a nevýslovně smutné bezmocné „Ne!“

O něco později se na prahu objevil otec Timotej a s obličejem otočeným do domu prohlásil: „Dobře víš, že mu nemohu ani požehnat, ani ho pohřbít ve vysvěcené zemi.“ Ve farářově hlase bylo slyšet upřímnou lítost. „Gregor zhřešil proti Bohu. Církev mu nemůže udělit rozhřešení. Hospodin je však milosrdný a jistě tvému synovi učiní pekelné plameny snesitelnější.“

Po těchto slovech se ve dveřích objevila nadmíru rozčilená žena a násilně vystrčila duchovního ven.

„Buď proklet!“ zakřičela zlomeným hlasem. Nechci tě tu už nikdy vidět – ani tebe, ani tvého Boha!“

„Něco takového neříkej…,“ opáčil zděšeně otec Timotej.

„Buď proklet!“ zaječela znovu Gregorova matka, na jejímž krku viditelně vystoupily žíly. „Klidně mě exkomunikuj! Nech mě upálit jako čarodějnici! Nebo rozčtvrtit! Usekni mi hlavu! Nic nemůže být horší než moje nynější utrpení!“ Potom se najednou zhroutila k zemi, na stejném místě, kde ji Mikael objevil předchozího večera; bezmezný vztek teď překryla bolest společně s nevýslovným zármutkem. „Budiž proklet…,“ šeptala vyčerpaně a očividně ji opouštěly síly. Než jí hlava klesla na hruď, zachytila Mikaelův pohled. Úpěnlivě jako žebračka uchopila chlapce za ruce a zašeptala mu: „Tys ho přece viděl…“

Mikael byl na okamžik v pokušení odvrátit oči a utéct. Ženiny křečovitě sevřené třesoucí se ruce ho však držely velmi pevně.

„Tys ho přece viděl…,“ opakovala zoufalá žena, uvolnila sevření a nechala hlavu sklouznout na zem; po tvářích jí přitom stékaly slzy.

Mikael přikývl, ale nevypravil ze sebe ani slovo. Pozvolna zamířil k chýši, která teď byla jeho domovem.

Jako první ho spatřila Eloisa. Vyběhla mu naproti a pak ho beze slova doprovodila domů.

„Tys zase utekl?“ zeptala se Agnete, když Mikael vstoupil do chýše, a byl na ní patrný jistý strach.

Mikael zavrtěl hlavou. Chtěl to vysvětlit, ale hlas mu vypověděl službu. Vzpomněl si, jak Agnete říkala Eloise, že mlčí, protože se nechce zvencnout. A teď se domnívala, že rozumí, co tím měla matka na mysli.

Agnete ho zavedla ke světlu a pozorně si prohlédla rány v jeho obličeji. Potom s láskyplnou starostlivostí potřásla hlavou. „Přece jen se staneš jedním z nás,“ poznamenala. „Ale jestli budeš takhle pokračovat, budeš se co nevidět podobat některému z těch toulavých psů, kteří se rvou o odpadky.“

Mikael se vymanil z jejího sevření a odstrčil ji od sebe. Člověk se může zvencnout i z objetí, napadlo ho.

Agnete na sobě nedala znát, jestli se jí to dotklo; hned přinesla své masti a mokrý hadřík. Očistila Mikaelova zranění a nanesla na ně mast.

Mikael odsunul truhlici a otevřel průlez vedoucí do temného sklepního úkrytu, ve kterém začal jeho nový život.

„Kam to lezeš?“ zeptala se Eloisa, když viděla, jak sestupuje po rozviklaném žebříku.

Agnete dceru uchopila za loket a naznačila jí, aby ho nechala na pokoji.

Mikael za sebou zavřel poklop.

„Co to s ním je?“ zeptala se Eloisa matky.

„Půjdeme pracovat,“ navrhla Agnete, aniž odpověděla na její otázku.

„Co ho to posedlo, matko?“ naléhala Eloisa.

„Co ho posedlo? To jsi opravdu tak nechápavá?“ rozčílila se Agnete, ale snažila se mluvit potichu.

„Myslíš si, že bys sama dokázala vydržet takovou bolest? A pro něho je to mnohem horší, desetkrát horší, protože se narodil v péřových přikrývkách. A teď půjdeme pracovat.“

Když vyšly ze dveří, Eloisa poznamenala: „Ty ho máš ráda, matko.“

„Ano,“ potvrdila Agnete potichu, jako by se poddávala svému osudu.

„On nezemře,“ prohlásila Eloisa, která se dovtípila, co matku trápí.

„Nezemře. On je z nás všech nejlepší, matko.“

Agnete stály v očích slzy. Zaťala zuby a stiskla ruce v pěst. Pak láskyplně dceru napomenula: „Ale jdi, ty bláhová.“

Eloisa zaběhla zpátky do chýše a klekla si k poklopu. „Uvidíme se dnes večer, trumbero,“ zašeptala mu skrz prkna.

Když se Agnete a Eloisa po západu slunce vrátily, byl průlez pořád zavřený. Agnete ho beze slova otevřela. Uvařila čočkovou polévku, dala do ní dvě vepřové kůžičky pro sebe a Eloisu a silný plátek šunky pro Mikaela.

Eloisa neklidně sledovala otvor.

„Jídlo je hotové,“ upozornila Agnete za hodinu lhostejným hlasem.

„Pojď ke stolu, chlapče.“

Objevila se Mikaelova ruka a zavřela poklop.

Eloisa zůstala nehybně sedět na truhle a upřeně hleděla na zavřená padací dvířka.

Agnete si nalila sklenici silného piva a pojedla sama. Když skončila, natáhla se na slaměné lůžko.

Za chvíli přišla Eloisa a ulehla vedle ní.

„Nechci slyšet ani slovo!“ řekla Agnete. Eloisa se otočila na bok.

Přesto ani jedna z nich nedokázala zamhouřit oka.

Následující ráno postavila Agnete misku čočkové polévky s vařenou šunkou vedle poklopu.

Otevřela ho a zvolala do temného otvoru: „Máš tady snídani, chlapče.“ Nato postrčila Eloisu ke dveřím a obě odešly na pole.

Večer viděly, že otvor je pořád ještě zavřený. Mikael se misky s jídlem ani nedotkl. Dvě myši ohlodávaly plátek šunky. Agnete se rozmáchla koštem, aby je zabila, ale Eloisa se postavila mezi ně a matku se zdviženýma rukama, a umožnila tak hlodavcům uniknout.

„Co tě to popadlo?“ vyjela na ni podrážděně Agnete.

„To byl Hubertus,“ vysvětlila Eloisa.

„Já jsem viděla dvě myši,“ zabručela Agnete.

„Ta druhá je jeho žena,“ odvětila Eloisa. „Slíbila jsem Mikaelovi, že je neusmrtím.“

Agnete se jen s námahou ovládla. Pevně sevřela rty, zavrtěla hlavou a utrousila: „Já jsem to věděla!“

Prudkým pohybem mrštila koště do kouta.

„Věděla jsem, že jednou klesneme tak hluboko, že budeme krmit myši.“ Eloisa s úsměvem zvedla misku.

„Nejez to, nebo onemocníš,“ upozornila ji Agnete.

Eloisa vyšla z chatrče. Zamířila k hranici dřeva u zadní stěny a vylila obsah misky před polínka.

„Huberte, zajdi na Mikaelem,“ řekla potichu.

Když se vrátila, matka postavila pohár s čerstvou vodou na okraj průlezu a otevřela poklop.

„Nebudeš-li pít, zemřeš,“ upozornila Agnete a vrátila se k vaření.

Eloisa se posadila na truhlu a upřeně zírala do temného úkrytu, kam se Mikael uchýlil.

„Pojď jíst!“ zavolala na ni Agnete, když bylo jídlo hotové. Eloisa jen beze slova zavrtěla hlavou.

Agnete ji rozzlobeně chytila za ucho a odtáhla ke stolu. „Jez!“ přikázala jí ostře.

Eloisa poslechla, ale pořád neklidně sledovala otvor. Najednou se rychle vysunula Mikaelova ruka, popadla pohár a poklop se zase zavřel.

„On pije,“ zašeptala šťastně Eloisa matce.

Agnete jí vlepila pohlavek. „Jez!“

Zase nastal čas jít spát. Agnete a Eloisa se natáhly na svá slaměná lůžka, ale obě si velmi dobře uvědomovaly, že ani dnes nedokážou usnout.

Kolem půlnoci se poklop skřípavě otevřel. Agnete a Eloisa v mihotavém svitu plamene z topeniště viděly, jak Mikael vylezl z úkrytu a lehl si vedle krbu.

„Pojď sem, chlapče,“ ozvala se Agnete. Mikael se ani nepohnul.

„Tak pojď už,“ vyzvala ho Agnete trochu jemněji. Mikael se přiblížil.

„Lehni si vedle mě,“ vybídla ho Agnete a odsunula Eloisu stranou.

Mikael se chvěl po celém těle; natáhl se na slaměnou postel a otočil se k Agnete zády.

Přikryla ho svou dekou a přitiskla se k němu.

Mikael cítil její teplo. Začal se obávat, že si už teď strašlivou myšlenku, která mu naháněla nevýslovný strach, nedokáže nechat pro sebe. V očích se mu znovu zaleskly slzy. Chtěl se vymanit z Agnetina sevření, ale ta ho přidržela ještě pevněji a láskyplně ho pohladila po vlasech.

Eloisa se posadila a naklonila se přes matku, aby viděla, co Mikael dělá, ale Agnete ji dloubla do žeber.

Tak zůstali všichni tři ležet a nehýbali se. Bylo slyšet jen praskání ohně v topeništi.

„To všechno je moje vina, že?“ zeptal se Mikael za chvíli; tím vyslovil svou nejstrašnější myšlenku.

„Co?“ otázala se Agnete.

„Zavedl jsem Emöke k Ojsternigovi a oni tam s ní prováděli strašlivé věci. A mě donutili, abych tomu přihlížel, smáli se a…“

Agnete pochopila, že Mikael na vlastní oči zažil znásilnění Emöke, a kousla se do rtu.

„Je to všechno moje vina…“

„Co to povídáš?“

„… kdybych ji nepřivedl k Ojsternigovi…“

„… udělal by to někdo jiný.“

„On to taky říkal…“

„Co říkal?“ zeptala se Agnete.

„Podívej se, k čemu jsi ji odsoudil tím, žes ji ke mně přivedl….“

„To není tvoje vina.“

Mikael se uvolnil ze ženina sevření. Prudce se posadil a z hrdla se mu dral vzlykot připomínající spíš tlumený vzteklý výkřik. „Ale ano, je to moje vina!“ zaječel, zatímco se mu horké slzy mísily s hleny a krví z jeho rány.

„Jsem vinen! Tak mi to řekl.“ Mikael vyskočil a kopl do stoličky.

„Stejně jako v případě Gregora! Viděl jsem ho, jak tam visí na trámu, a… naháněl mi strach… Je to všechno moje vina… I to, co se stalo s Gregorem!“ trval na svém.

Agnete vstala a konejšila ho: „Uklidni se, chlapče.“

„Jmenuju se Mikael!“ zakřičel mladík. Zamával pažemi, které se mu třásly stejně jako ruce sevřené v pěst. „Jmenuju se Mikael! A doufám, že zemřu stejně jako váš syn!“

Agnete cítila, jak jí to trhá srdce, jako by ho měla z látky. Vrhla se k Mikaelovi, vší silou a téměř zuřivě si ho přitiskla k hrudi, jako by ho chtěla udusit; div mu přitom nezlomila pár žeber. „Ne! Ty nezemřeš!“ zakřičela na něho a jen stěží zadržovala slzy. „Pořád ještě jsem tu já…“ Bezmála stejnou silou, jakou ho předtím uchopila, mu rukama sevřela hlavu. „Podívej se na mě!“ pobídla ho se slzami v očích, které jí teď nezadržitelně stékaly po tvářích. „Podívej se na mě, Mikaeli!“ zakřičela na něho a opakovala: „Pořád ještě jsem tu já… Já tu jsem…“

Mikael se k ní přitiskl jako kdysi ke své matce. A po dlouhé době si znovu připadal jako malý chlapec.

„Pojď si lehnout,“ řekla Agnete, když se rovněž uklidnila.

Eloisa se beze slova odsunula stranou a zvedla pokrývku, aby jim udělala místo.

Oba se uložili ke spánku.

Agnete k sobě Mikaela přitáhla a pevně ho objala. „Ty nejsi ničím vinen,“ zašeptala mu do ucha.

„Je to jen zlý muž.“ Otřela mu rukávem slzy a hlen z nosu. „Teď spi… moje dítě.“

Eloisa se vedle ní potichu zachichotala.

„Nech toho, blázínku!“ napomenula ji Agnete.

Eloisa se znovu zahihňala. Potom naslouchala, dokud Mikael nezačal dýchat zhluboka a pravidelně.

Vzápětí ho napodobila i matka. Eloisa opatrně přesunula ruku z matky na chlapce. Chvíli ho hladila, a když si všimla, že i ji samotnou zmáhá spánek, pevně se přidržela Mikaelovy vesty.

Celý týden pršelo tak hustě a vytrvale, jak to bylo obvyklé spíš na podzim než v létě. Rolníci starostlivě obhlíželi dosud nepokosená pole. Byla to povážlivá doba. Obilí ještě potřebovalo slunce, aby uzrálo, a mnoho dešťových srážek ohrožovalo celé žně.

Staří lidé vrtěli hlavou a chránili sebe a své staré kosti u ohniště před vlhkostí. Scházeli se tu u jednoho, tu zase u jiného souseda, beze slova pokyvovali hlavou a popíjeli pivo. Mladí lidé naopak každý den opouštěli dům a procházeli svá políčka. Tu a tam vytrhli rostlinu z půdy a rozetřeli semena mezi prsty. Plodina začínala být příliš navlhlá. Mnohé stonky se vahou vody zlomily a hnily na promáčené zemi. Říkalo se, že polovina úrody je ztracená. „Dej Bůh, aby to byla jen polovina!“

bručeli staří lidé po večerech, když jim mladí vyprávěli, jak to na polích vypadá.

Zvířata v ohradách neklidně pobíhala sem a tam. Kdo mohl, vzal si je k sobě do domu, a obytné prostory se změnily ve stáje. Slepice už skoro nesnášely a mnohé umíraly. Dva voli onemocněli. Kůň, který uprchl ze stáje, se těžce zranil v bahně. Za dětského pláče ho vesničané porazili a jeho maso nasolili.

Mikael zůstal celý týden v chýši. Myslel na Emöke. A na Ojsterniga. A obával se toho, že by se kníže mohl vrátit a zase si ho k sobě odvést. Přes svůj tísnivý strach se však už neskrýval v temném podzemním úkrytu. Díval se na Agnete a Eloisu, které z kůže poraženého koně jako obvykle šily čepice, košile, boty a opasky, které prodávaly na trhu v Dravocniku. Třetí den si k nim Mikael přisedl, aby také přiložil ruku k dílu. Pokusil se ušít pár rukavic z králičiny – přesně jak to dělal Agnetin syn.

Agnete mu však vytrhla kůži z ruky a prohlásila: „Ne, to přináší neštěstí!“

Nato si Mikael vzal široký pruh kůže z klisny a vytvořil z ní opasek tím, že neobratně napodoboval Eloisiny šikovné ruce; dívka ho přitom s chichotem pozorovala. Když práci dokončil, zašel ke kováři a koupil od něho za šilink, který mu Agnete dala, přezku na pásek z měkkého železa.

Agnete hrdě přikývla.

Tentýž den Eloisa přistoupila k chlapci a zkroušeně mu přiznala: „Je mi líto, že jsem říkala ty věci o Gregorovi, zrovna teď, když je mrtvý.“ Mikael jako vždy nevěděl, co má odpovědět. Rozpomněl se však na Gregorův obličej, když odvlekli Emöke, a napadlo ho, že Eloisa vlastně měla pravdu. Gregor byl zbabělec. Jeho tvář se však záhy také zachmuřila, protože on sám si připadal úplně stejně.

Zhluboka se nadechl a přitom zkoumavě pomlaskával.

„Co to vyvádíš?“ zajímala se Eloisa.

„Víš, že nenávist zanechává trpkou pachuť?“ zeptal se Mikael. „To mi prozradil Rafael.“

Eloisa pokrčila rameny.

„Ale nenávist člověka zároveň posiluje,“ pokračoval Mikael.

„Ach, opravdu?“ prohodila Eloisa bez zájmu.

Mikael bez sebemenších pochybností přikývl. „Ano. Nenávidím Ojsterniga. A nebojím se ho.“

„No, to bys ale měl.“

„Ale zato mám strach z Eberwolfa,“ podotkl Mikael.

„Z Elderstoffa,“ opravila ho Eloisa.

„Elderstoff…,“ opakoval bezděčně Mikael. „Měl bych ho nenávidět. To bych se pak už nebál.“

„Vždyť ho nenávidíš.“

„Měl bych nenávidět všechny,“ podotkl Mikael, který dál sledoval tok vlastních myšlenek.

„Jak to, že ho nenávidíš?“ zeptala se Eloisa.

Mikael jen pokrčil rameny. „To nevím. Nahání mi strach.“

„Víš co? Myslím, že jsi hloupý.“

Vypadalo to, že ji Mikael vůbec neslyší. Znovu hlasitě nasál vzduch.

„Rafael tvrdí, že existuje ještě něco, díky čemu se člověk může cítit silnější.“

„A co je to?“

„To mi neprozradil. Ale naznačil mi, že ten cit není hořký, nýbrž sladký.“ Mikael se zamyšleně podíval na Eloisu. „Co chutná sladce a poskytuje ti pocit, že jsi silná?“

Eloisa se šťastně rozzářila a zasmála se. „Samozřejmě láska! To ví přece každý!“ zvolala. „Ty jsi opravdu hloupý.“

„Láska…?“

„Jistě. Je to docela jednoduché. Láska chutná sladce.“

„Jak to víš?“

„Tvrdí to starší dívky.“

Mikael dlouho přemýšlel a nakonec usoudil: „Pak tedy Gregor Emöke nemiloval. Nebo se Rafael zmýlil.“

Eloisa na to nereagovala. Při narážce na lásku se začervenala, což jí teď připadalo trapné. Ukázala na opasek, který Mikael zhotovil. „Je špatně ušitý. Takový si nikdo nekoupí.“

Mikael se otočil a podíval se na ni. „No tak to ti moc děkuju.“

Eloisa vstala, aby se posadila vedle matky. Obrátila se k Mikaelovi zády a pomohla Agnete nastříhat látku z hrubé nevalchované vlny. Tváře jí stále ještě hořely.

Na konci týdne déšť najednou ustal. Z jihu, kde prý existuje jezero, jak říkají lidé, které je tak velké, že z jednoho břehu není vidět na druhý a kterému se říká moře, začal vanout vítr. Ten odehnal mraky a nebe vypadalo jako vymetené, tak bylo nádherně azurové. Nad Raühnvalem zase svítilo slunce.

Staří lidé vyšli ze svých chatrčí. Společně s mladšími si prohlédli pole a prohlásili, že se podaří zachránit polovinu úrody, pokud slunce bude nadále takhle hřát. Zvířata byla znovu vypuštěna ven.

Zdálo se, že i ona se radují z pěkného počasí.

Na sklonku toho dne byla kaple Panny Marie Sněžné při večerní pobožnosti obsazená až do posledního místa. Všichni děkovali dobrotivému Bohu, že jim znovu daroval slunce; lidé vroucně odpovídali naučenými modlitebními frázemi v tajuplném jazyce kněží, z něhož nerozuměli ani slovo.

Dostavil se i Mikael a naslouchal latinské prosebné modlitbě. Po celý deštivý týden si každý večer bral na svůj kavalec, když ho Agnete ani Eloisa nesledovaly, knihu, kterou mu daroval Rafael, a pokoušel se při procházení jednotlivých stránek představit si nějaký příběh, který by mu vysvětlil, kdo je a co cítí. Nepodařilo se mu však proniknout za smysl těchto nesrozumitelných latinských slov, která kdosi tak krásně napsal na teď už zažloutlý pergamen. A zatímco naslouchal, jak otec Timotej ve stejném jazyce pronáší modlitby, napadlo ho, že si možná samotní vesničané vyprávějí takovou historku, která je spojuje a udržuje pohromadě – která v nich vytvořila pocit sounáležitosti.

Mikael však ten příběh nechápal, protože k nim nepatřil.

A ačkoli se tu cítil velice šťastný, už jenom kvůli slunečním paprskům, připadal si na tomto místě zcela nepatřičně.

Nenápadně vyšel z kaple, aniž si toho kdokoli povšiml, a procházel liduprázdnými ulicemi. Jen jedna žena se neobjevila na večerních nešporách – Gregorova matka. Seděla na lavici před svým domem a tiše plakala.

Mikael před sebou znovu spatřil vytřeštěné, krví podlité oči Gregora visícího ze stropu, oči rebelů na šibenici a ohněm stravovaná víčka ženy pověšené hlavou dolů. Pomyslel na skelné oči nevěstek a sám sebe se ptal, budou-li Emöčiny oči zanedlouho vypadat stejně. A pak se mu vybavila bezedná propast, kterou zahlédl v očích Ojsternigovy princezny. A zničehonic se nedokázal ubránit pocitu, že celý svět překypuje bolestí.

A znovu cítil, že se nenachází na tom pravém místě.

Vrátil se do chatrče, vztekle chňapl po Rafaelově knize a hodil ji do ohně. Vzápětí však svého činu zalitoval a zase ji vytáhl ven, přičemž si popálil prsty. Svazek byl na okrajích trochu zuhelnatělý.

Mikael si přitiskl knihu na hruď, jako by to byla živá bytost. Potom ji znovu uschoval.

Když se Agnete a Eloisa vrátily z večerní mše, byl stůl prostřený a ohřátá polévka už byla rozlitá v miskách.

Následujícího dne ho Eloisa velmi jemně probudila před východem slunce. Naznačila mu, aby se choval potichu a následoval ji. Když vyšli z chýše, Agnete ještě pokojně pochrupovala.

„Dnes jim to všem ukážeme,“ zašeptala mu Eloisa, jakmile se ocitli venku. Vzala dva proutěné koše a zamířila ve tmě k lesu.

„Komu to ukážeme?“ zajímal se Mikael, který se za ní ospale belhal. Eloisa ho napomenula, aby byl zticha, když procházeli kolem venkovských domků. Jakmile došli na pole, prohnaně se ušklíbla a řekla Mikaelovi: „Dneska budou houby, hlupáčku.“ A protože mladík očividně pořád nerozuměl, vysvětlila mu: „Když po dešti pálí slunce, houby doslova raší ze země. Dnes je najde každý. Ale než přijdou ostatní, dávno tam budeme a najdeme mnohem víc než oni.“

„A ukážeme jim to,“ poznamenal Mikael.

„Ano, trumbero,“ odvětila Eloisa. „Jen my dva, ty a já.“ Podala mu proutěný koš a druhý si posadila na ramena. „Od matky jich pár schytáme, protože jsme bez jejího vědomí za tmy šli ven.“

„Proč?“

„Protože děti nesmějí pobývat v lese samotné – a už vůbec ne ve tmě.“ Mikaela zamrazilo. „Ty myslíš, že dostaneme od Agnete výprask?“

„Pravděpodobně jen já, takže žádné obavy,“ odpověděla Eloisa.

„Proč?“

„Protože ty jsi její oblíbenec,“ vysvětlila dívka, ale přitom se smála a nezdálo se, že by na něho alespoň trochu žárlila.

Stoupali ve tmě po úbočí hory. Eloisa znala cestu velmi dobře, a tak kráčela velmi rozhodně.

Mikael s ní dokázal držet docela dobře krok, ale nebyl tak obratný, aby odhadl rozměry koše, který mu nejméně o jednu píď vyčníval nad hlavu, a tak se často zachytil o větve nebo klopýtl. Pokaždé když takový nezdar zaznamenal, Eloisa se zasmála a dělala si z něj legraci.

Za chvíli došli na lesní mýtinu. Pozvolna se rozednívalo.

„Hřiby především,“ připomněla Eloisa. „Víš vůbec, jak vypadají?“

Mikael jedl hřiby na hradě. Vždy to byla mimořádná událost. Nikdy je však neviděl vcelku. Zavrtěl hlavou.

Eloisa obrátila oči vsloup. „Pojď se mnou, já ti je ukážu.“ Kdesi poblíž zaslechli šelest.

Mikael sebou polekaně škubl, protože se bál, že by to mohl být vlk.

Eloisa se však rychle rozběhla právě tím směrem, odkud tajemný zvuk přicházel, ječela a mávala rukama.

Srnec rychle zmizel.

Když dorazili tam, kde zvíře vyplašili, Eloisa jásavě vykřikla. „Já to věděla! Srnci milujou hřiby,“ vysvětlila, sehnula se, utrhla velkou houbu se silnou nohou a světlehnědým kloboukem a podala ji Mikaelovi. „Nejsvětlejší a největší houby rostou v trávě pod jedlovými větvemi. Odstraňuj šneky, jinak všechno sežerou.“

Mikael uchopil houbu a setřásl z ní dva malé plže. Klobouk hřibu byl ještě pokrytý jejich slizem, který byl na dotek lepkavý.

Eloisa mezitím našla kus dřeva, kterým nadzvedávala jedlové větvoví a odhrnovala pod ním trávu.

Jakmile našla hřib, zajásala a podala ho Mikaelovi. Ten ho pečlivě očistil a uložil do proutěného koše.

Za hodinu nasbírali plný koš smrkových a borových hřibů; ty borové, menší a s černým kloboukem, byly tvrdé jako kámen. Občas našli dokonce tři nebo čtyři na jednom místě.

„Nesbírej houby, které neznáš. Nebo je aspoň nedávej do koše, dokud mi je neukážeš, protože by mohly otrávit i ty dobré,“ poradila mu Eloisa.

„Otrávit je?“

„No jistě. Houby můžou být jedovaté. To jsi nevěděl?“

Mikael se od té doby nedotkl žádné houby, kterou mu Eloisa sama nepodala.

Za další půlhodinu Eloisa prohlásila, že už budou muset jít. „Teď přijdou kobylky.“

„Jaké kobylky?“

„Prostě ti ostatní,“ vysvětlila netrpělivě Eloisa. „Copak je neslyšíš?“

Mikael se pozorně zaposlouchal. Teprve nyní uslyšel změť hlasů a prozpěvování z lesa.

„Ti budou koukat.“ Eloisa se zasmála.

„Protože jsme jim všechno sebrali pod nosem,“ přisvědčil Mikael.

„Ne, trumbero,“ odmítla Eloisa. „Nechali jsme jim ještě dost. Jinak by si postěžovali matce, že jsme si nepočínali správně, a požadovali by svůj podíl, protože les patří všem, a ne jenom mně a tobě.“

„Proč by jim měla tvoje matka nějaké houby dávat?“ zeptal se udiveně Mikael.

„Protože je to spravedlivá žena,“ odvětila Eloisa.

„Takže to, co děláme, je špatné?“

„No, jen trošku,“ připustila Eloisa a pokrčila rameny. „Víš co? Zajdeme teď do Bubnové rokliny, kde rostou lišky. A když nás ostatní doženou, řekneme prostě, že jsme ty hřiby našli v soutěsce.“

„Ale to je přece lež!“

„Samozřejmě že je to lež. Ale pokud jim všechno nevyslepičíš, tak se to nedozvědí.“

Mikael zamyšleně přikývl. Lhát byl hřích. Přesto Eloisu poslechl. Na zpáteční cestě však musel přemýšlet o tom, co mu řekla o lese. Ta slova ho hluboce dojala. Prohlásila: „Protože les patří všem, a ne jenom mně a tobě.“ Neomezila se na to, že les patří jen jí samotné. Mluvila o sobě a Mikaelovi.

„Mně a tobě,“ zopakoval nahlas.

„Co?“

„Ale nic,“ ujistil ji Mikael a zasněně se usmál.

Když došli do Bubnové rokliny, Eloisa při hledání hub nadzvedávala bukové větve v podrostu.

„Tady!“ zvolala, klekla si a rukou odhrnula listí stranou.

Mikael spatřil mnoho žlutých hub. Některé byly maličké jako nehet na jeho malíčku. Kloboučky měly uzavřené, takže vypadaly jako kulaté hlavičky hřebíků, jiné, větší, byly svinuté směrem nahoru a připomínaly malé uši.

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ nabádala ho Eloisa. „Tady se zastav.“ Popošla o pár kroků dál a rozhrnula listí. Pod ním však nebylo nic než černá lesní půda. A tak se zase vrátila, prošla kolem Mikaela, odmetla listí trochu níž a stranou od chlapce a objevila tam ještě víc žlutých hub. „Odsud… až někam tamhle dolů,“ určila Eloisa a její pohled směřoval ke konci soutěsky. „Víly je v noci roznášejí.“ Podívala se na Mikaela. „Teď je sbírej sám. Nemůžeš se splést. Ale nejmenší houbičky nech v zemi.“

„Jak malé?“ vyptával se Mikael.

Eloisa k němu přistoupila a klekla si. Mikael následoval jejího příkladu.

Dívka utrhla houbu, která byla stejně velká jako malá mince. „Ne menší, než je tahle,“ objasnila.

Mikael vztáhl ruku k jedné houbě. „Tahle je tedy moc malá?“

„Ano.“ Eloisa se opřela jednou rukou o lesní půdu a sebrala další houbu v jejich blízkosti. „Tahle je právě tak akorát velká,“ pravila a podala ji Mikaelovi.

Mikael si chtěl lišku vzít, ale vyklouzla mu. Když natáhl ruku, aby ji zvedl, nedopatřením se dotkl Eloisiných prstů. Rozpaky nechal houbu na zemi.

Eloisa ji uchopila a položila mu ji na otevřenou dlaň. Přitom mu prsty zlehka přejela po kůži.

Chlapec cítil, jak zrudl, a rychle prsty sevřel. Okamžitě se vzpamatoval a zase je rozevřel, ale už bylo příliš pozdě – houba v jeho ruce byla rozmačkaná.

„Trumbero!“ vyplísnila ho Eloisa.

Mlčky pokračovali ve sbírání hub, které vypadaly mezi tlejícími bukovými listy jako rozsypaná hromádka žlutých drahokamů. Mikael však už delší dobu nemyslel na houby; mysl mu zaměstnával onen zvláštní pocit, když ho pohladily Eloisiny prsty. „Mně a tobě,“ ta slova mu stále zněla v hlavě.

On a Eloisa, oni oba spolu v lese. A pak její prsty, které mu pohladily ruku.

Ulevilo se mu, když se konečně vydali domů.

Jak Eloisa správně tušila, Agnete uvítala dceru při návratu mlaskavou fackou. Pak se podívala na obsah košíků a spokojeně přikývla. „Ty jsou nádherné,“ ocenila a přinesla dva nože, pro sebe a Eloisu. Mikaelovi podala dlouhý provázek a ukázala mu, jak má na něj navlékat plátky hřibů, které ona a Eloisa nakrájí. Jakmile provázek bude delší než dvě paže, musí ho přivázat venku mezi dva střešní trámy, aby tam houby na slunci uschly a daly se pak použít v zimě. Poté začal své dílo od začátku s dalším provázkem.

Někteří vesničané procházející při návratu z lesa kolem Agnetiny chýše závistivě okukovali úctyhodné množství nasbíraných hub.

„Já jsem vás vůbec neviděl, když jsme šli do lesa,“ prohodil jeden z nich nedůvěřivě.

„Našli jsme je v Bubnové roklině,“ vysvětlil Mikael, než stačila zareagovat Eloisa.

Venkovan přikývl a pokračoval dál svou cestou.

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Eloisa, jakmile zase osaměli.

„Byla to lež,“ připomněl jí.

„No a?“ otázala se nechápavě.

Mikael mlčky pokrčil rameny. Lhát je hřích – a on nechtěl, aby ten hřích zatížil Eloisinu duši.

„Já už vím, proč jsi to dělal,“ prohlásila Eloisa.

Mikael se na ni podíval. Zaradoval se, že uhodla jeho skutečný úmysl.

„Protože jsi chtěl na sebe upozornit,“ vyhrkla Eloisa a zmizela.

Mikael za ní hleděl. A teprve nyní si uvědomil, že se během jejich rozmluvy bříškem prstů hladil po dlani, jak to udělala ona v lese.

A najednou měl pocit, že cítí na jazyku sladkou příchuť.

„Je láska ten sladký cit, který nám dodává stejně tolik odvahy jako nenávist?“ zeptal se Mikael Rafaela, když celý udýchaný stanul u Dračí jeskyně na mýtině pod strmě se vypínajícím Mojžíšovým prstem.

Ráno po sběru hub Mikael poprosil Agnete, aby mu dovolila navštívit Rafaela. Co nejrychleji prošel cestou k průsmyku a pak začal šplhat po příkré kamenité stezce na okraji lesa nahoru ke starci.

A teď netrpělivě hleděl na starého muže, zatímco si prsty pořád ještě přejížděl po dlani.

„Pojď, nejdřív uhas žízeň,“ vyzval ho Rafael a vešel do salaše. Dal do poháru trochu bezového sirupu a dolil chladnou vodou z potoka.

Mikael všechno naráz vypil, postavil nádobu na stůl a s neskrývaným očekáváním se na Rafaela zadíval.

„Je láska ten sladký cit, který nám dodává stejně tolik odvahy jako nenávist?“ otázal se ještě jednou – a znovu si přejel špičkami prstů po dlani.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se ho Rafael.

Mikael se přestal hladit, jako by byl při něčem přistižen, a začervenal se. „Říkají to… dívky. Tedy ty starší…,“ vykoktal zmateně, protože si právě vybavil Eloisinu odpověď.

Vypadalo to, že Rafaela nepřesvědčil. „Takže ty vždycky věříš tomu, co říkají jiní?“

Mikael se na stoličce neklidně zavrtěl. Proč mu ten starý muž prostě neodpoví? „Já věřím tomu, co se dozvím od vás,“ odtušil chlapec a znělo to trochu rozmrzele.

„Ale pravda nespočívá v tom, co tvrdí lidé,“ opáčil Rafael.

„Takže pravda není ani to, co mi říkáte vy?“ nadhodil nejistě Mikael, jako by právě objevil, že vrávorá nad hlubokou propastí.

„To, co ti sdělují jiní lidé – a to platí i pro mě –, je pravda jen tehdy, pokud souhlasí s tvou pravdou.“

Rafael se k němu naklonil a dotkl se ho ukazovákem ve výši srdce. „Platí pouze jediná pravda, a to ta, která zní… tady… v tobě.“

Mikael zmateně sklopil oči. Nevěděl, co si má o tom myslet. Stařec občas mluvil v hádankách.

Rafael zřejmě vytušil, co chlapce zneklidňuje. „Ty cítíš, že by láska mohla chutnat sladce?“

Mikael zrudl studem. Nejraději ze všeho by na místě vyskočil a pádil nazpět do Raühnvalu. Zůstal však sedět a znovu si zlehka přejel bříšky prstů po dlani.

Rafael si toho všiml. „Stalo se něco, co tě přivedlo na myšlenku, že by láska mohla chutnat sladce?“

Mikael ještě víc zrudl, vyskočil a vyběhl ven.

Rafael zůstal sedět a vůbec se nepokoušel ho zadržet. Jeho stařecký vrásčitý obličej však prozářil úsměv. Musel myslet na okamžik, kdy Mikaela poprvé uslyšel, jak se směje, když se mu podařilo zkypřit pruh půdy.

Kdy ses takhle zasmál naposledy, chlapče? pomyslel si tehdy, zatímco ho sledoval z okna salaše.

Rafael se zvedl a vyšel ven na mýtinu – právě včas, aby ještě zahlédl, jak Mikael střemhlav pádí po příkré stezce dolů.

„No a co ty? Jak dlouho ses už nezasmál, ty starý mrzoute?“ vyčinil sám sobě.

Už byla skoro tma, když Mikael doběhl k Agnetině chýši. Nikdo tam však nebyl. Zmateně pobíhal kolem domku. Potom překonal ostych a zaklepal u sousedů.

„Agnete je u Lisenky,“ oznámila mu žena, která otevřela dveře. Mikael se na ni nechápavě zadíval.

„Pomáhá na svět Lisenčinu dítěti,“ vysvětlila mu žena. Mikael mlčky přikývl.

Sousedka zavřela dveře a dál se věnovala své práci.

Mikael nejdřív zůstal nehybně stát, pak se otočil a zadíval se směrem k dlouhé vesnické ulici.

Nakonec znovu zaklepal: „Kde bydlí Lisenka?“ optal se sotva slyšitelně a celý rudý rozpaky, když se dveře znovu otevřely.

„To ses mě na to nemohl zeptat hned, chlapče?“ povzdechla si žena.

„Asi na tom něco bude, že nejsi moc důvtipný.“ Zvedla ruku a ukázala na zchátralou chatrč na druhém konci vesnice, poblíž mostu přes Uquu: „Tamhle bydlí.“ Žena se na něho podívala a se smíchem dodala: „Zvládneš to tam sám, nebo tě musím vzít za ruku a dovést tě až na místo, hlupáčku?“

Mikael se znovu začervenal jako pivoňka a překotně odpověděl: „To už zvládnu.“

Žena se zasmála ještě hlasitěji a zavřela dveře.

Mikael sklonil hlavu a vydal se na cestu k chatrči. Když tam dorazil, chyběla mu nejdřív odvaha, aby zaklepal, a tak chvíli bezcílně bloumal kolem domu. Po nějaké době však uslyšel kňourání a pak už vyšly ven Agnete a Eloisa, doprovázené srdečnými díky mladého otce.

„Co tu děláš, trumbero?“ zeptala se Eloisa, když Mikaela spatřila. Chlapec pokrčil rameny. „Čekal jsem na vás.“

„To ses bál zůstat doma sám?“ dobírala si ho Eloisa.

„Ne.“

Eloisa se zasmála. „To ti nevěřím.“

„Tak jdeme, chci se umýt a něco sníst,“ ukončila Agnete rázně jejich rozhovor.

Mikael se zadíval na její ruce. Byly zakrvácené, stejně jako Eloisiny.

„Proč máte na rukou krev?“ zeptal se potichu dívky při návratu domů.

„Tak zkrátka děti přicházejí na svět,“ odpověděla Eloisa namyšleně jako zkušená porodní bába.

„Porod je krvavý.“

„Aha…“

„Kromě toho moje nebohá matka musela pomoct na svět holčičce,“ dodala Eloisa pobaveně.

„Proto jí musela uříznout ocásek.“

Mikael udiveně vytřeštil oči.

„Cože, ty nevíš ani tohle?“ zvolala Eloisa. „Ty nevíš, že holčičky nemají ocásky?“

Mikael nesměle zavrtěl hlavou.

„Ty jsi opravdu nemožný hlupák!“ zasténala Eloisa. „Tak to určitě taky nevíš, že holky se rodí předem a kluci lezou ze zadku, když přicházejí na svět.“

„Skutečně?“ Mikaelovy oči se ještě rozšířily.

„To víš, že jo.“

Oba chvíli kráčeli mlčky vedle sebe. Vypadalo to, že se Mikael ponořil do vlastních myšlenek.

Eloisa ho úkosem pobaveně sledovala.

„A co je lepší?“ pronesl nakonec Mikael zamyšleně. „Narodit se předem, nebo zadem?“

„No co myslíš?“ opáčila okamžitě Eloisa. „Jak by mohlo být lepší narodit se zadem?“

„Hm…“

„Proto taky jsou kluci tak hloupí,“ prohlásila Eloisa a vítězoslavně na něho pohlédla.

Mikael sklonil hlavu a už nic neřekl.

Mlčel po celou večeři a myslel na děti, které se rodí v krvi. To mu připomnělo den krveprolití, kdy ho Eloisa zachránila. Tehdy to bylo stejné, jako by se podruhé narodil, protože tam všude byla krev.

V noci se mu zdálo, že drží v ruce teplou chlebovou placku – a jen co do měkkého těsta zabořil zuby, vystříkla mu do tváře krev. Když se následujícího rána probudil, byl si naprosto jistý, že práce porodní báby je strašná a že právě proto je Agnete často tak nesnesitelná.

Během dalších dnů pomáhal na polích s pletím. Teď už věděl, jak na to, protože ho to Rafael naučil.

A když viděl, že Agnete při pohledu na jeho práci spokojeně přikývla, pomyslel si: Tohle je pravda.

Po příchodu domů měl hlavu pořád plnou tísnivých obrazů z předchozího dne a všech otázek souvisejících s příchodem dětí na svět.

„Zajdu za Lisenkou,“ oznámila Agnete. „Musím se podívat, jak je na tom novorozenec.“

Mikael roztržitě přikývl. Když se převlékl, zašel za chýši, aby se tam vymočil. Nadzvedl košili, spustil vlněné kalhoty na zem a uchopil do ruky svůj ocásek. Dlouho na něj hleděl, zatímco se mu v hlavě vynořila další otázka. Zamyšleně se vrátil do domu.

„Ale kde vpředu přicházejí holky na svět?“ zeptal se Eloisy.

„No přece tady,“ odpověděla Eloisa a položila si ruku mezi nohy.

„Aha…,“ zareagoval Mikael ne zrovna moc přesvědčeně.

„Chceš se podívat?“ Eloisa na něho šelmovsky zamrkala. Mikael o krok ustoupil a zalapal po dechu.

„Ano…,“ vyhrkl.

Eloisa si vykasala sukni svých červených šatů, přidržela bradou její lem a stáhla si vlněné kalhotky.

Mikael uviděl hladký neochlupený trojúhelník z bílého masa.

„Klidně si to prohlédni důkladněji, jestli chceš,“ vybídla ho Eloisa. Mikael k ní váhavě přistoupil.

„Vždyť ty tam dole vůbec nic nemáš…,“ zamumlal.

„Takhle to přece nemůžeš vidět,“ odfrkla si Eloisa, posadila se na podlahu a roztáhla nohy. „Teď už to vidíš? Mám tady malou dírku.“

Mikael ucítil zvláštní pnutí, které mu rozbouřilo nitro. Rozhodně to ale nebyl nepříjemný pocit.

„Dělej, šup na podlahu, jinak nic neuvidíš!“ přikázala Eloisa. Mikael si klekl a sklonil se nad jejíma roztaženýma nohama. Vtom se domů vrátila Agnete.

Eloisa prudce stáhla lem sukně. Mikaelova hlava pod ní zůstala na chvilku schovaná.

„Co to tu vyvádíte?“ vykřikla Agnete.

„N-nic…,“ zakoktala dcera.

To už se však na ni Agnete vrhla. Uchopila ji za paži a nafackovala jí, co se do ní vešlo. „Cos to provedla, ty nešťastnice?“ ječela vztekle zrudlá v obličeji a tloukla dceru ještě silněji.

Eloisa pod matčinými údery hlasitě sténala. Agnete ji pustila a otočila se k Mikaelovi.

Chlapec zalezl do rohu místnosti a rukama si chránil hlavu.

Agnete k němu přiskočila, násilně mu roztáhla ruce, prudkým škubnutím ho postavila na nohy a odvlekla ho k Eloise. „Přišel jsi proto, abys do mého domu přinesl neštěstí a hanbu? Nejdřív ses ji pokusil zabít tím, žes jí namluvil, aby se umyla uprostřed třeskuté zimy – a teď z ní chceš udělat couru?“

Mikael se podíval na Eloisu, které z nosu a rtu kapala krev.

„Sám jsi přece viděl, co se stalo s Emöke!“ zakřičela Agnete a zatřásla jím. „Chceš, aby moje dcera zažila totéž? Přeješ si, aby se jí všichni Ojsternigovi vojáci zmocnili?“

„Nevěděl jsem přece, že je na tom něco špatného…,“ zakňoural Mikael. „Chtěl jsem jen vědět…“

Agnete ho udeřila přes ústa. Mikael ucítil na jazyku krev.

„Kdo jsi?“ zeptala se Agnete drsným hlasem. „Ďábel?“ Sjela pohledem na Eloisu. „Ty si vytáhni kalhotky, nešťastnice, a alou spát. Dneska nebude žádná večeře.“ Pak postrčila Mikaela. „A ty jakbysmet, ať už jsi v posteli.“

Obě děti se uložily na své slamníky a neodvážily se ani muknout. Nevýslovně nahněvaná Agnete si ohřála misku polévky a snědla ji.

Potom si nalila džbánek piva a naráz ho vypila. Naplnila korbel podruhé i potřetí a neslyšně si poplakala, jen ramena se jí přitom zvedala a klesala. Nakonec se rovněž uložila ke spánku. Okamžitě usnula a začala hlasitě chrápat.

„Dobrou noc, trumbero,“ zašeptala Eloisa.

„Dobrou noc, Eloiso,“ odpověděl šeptem Mikael. Uchopil Rafaelovu knihu a ve slabém svitu svíčky ji otevřel.

„Co děláš?“ zeptala se potichu Eloisa.

„Čtu příběh.“

Eloisa vstala a lehla si vedle něho.

„A co když se tvoje matka probudí?“ nadhodil ustrašeně Mikael.

„Ta je opilá. Neprobudí se.“

„Bolí to?“ zeptal se Mikael.

„Co?“

„Tvůj obličej.“

„Ne. A tvůj?“

„Trochu…“

„Ty jsi fakt jak malá holka,“ utahovala si z něho Eloisa. „Čti už.“

Mikael spustil nejistým hlasem: „Virum bonum quom lau… lauda… bant…“

„Co to znamená?“ přerušila ho Eloisa.

Mikael se na okamžik odmlčel a poté začal vyprávět: „Je to příběh chlapce… který nic neuměl…

Nedokázal si vybrat své vlastní jméno. Neuměl pracovat rukama, ba nedokázal ani počítat do tří set, aby držel zlomený prst dostatečně dlouho v potoce… Nevěděl, odkud přicházejí děti na svět a jak vypadají dívky… Nevěděl zkrátka vůbec nic. A pořád vyváděl ošklivé věci, protože to byl skutečný hlupák.“

Eloisa mu skoro vytrhla knihu z ruky a sama předstírala, že pokračuje ve čtení: „Byl ale jediný ve vesnici, kdo uzavřel přátelství s myší, a to bylo něco zcela mimořádného, co nedokázal nikdo kromě něho, protože všichni ostatní lidi ve vesnici se snažili myši zašlápnout, jakmile na ně narazili. Kromě toho ten kluk nebyl ve skutečnosti zlý. Byl to prostě jen takový trumbera.“

Mikaelovi stékaly po tváři slzy.

Eloisa mu položila hlavu na rameno a posunula se k němu ještě blíž. Při dotyku jejího těla Mikaela blaženě zamrazilo.

„Abych nezapomněla – i kluci přicházejí na svět předem, ne zadem,“ připomněla Eloisa, zachichotala se a objala ho kolem pasu.

Mikael znovu zkoumavě nasál vzduch; potichu, protože to nikdo nesměl slyšet.

A na jazyku ucítil sladkou příchuť.

„Ojsternig tě chce vidět, Kozí lejno,“ oznámil Eberwolf, když se následujícího dne objevil ve dveřích chýše. „Mám tě přivést na hrad.“

„Proč?“ zeptala se Agnete.

„Jak to mám vědět?“ opáčil nevraživě Eberwolf a upřeně civěl na Eloisu. Celé šaty měl nasáklé krví poražených zvířat a obklopoval ho odporný pach smrti.

Mikael se očividně nechystal poslechnout návštěvníkovu výzvu; jen se mlčky postavil vedle Agnete.

„Tak už pojď, Kozí lejno,“ naléhal Eberwolf.

„Jdi,“ vyzvala Agnete Mikaela a položila mu ruku na rameno. Mikael udělal krok ke dveřím, ale pak se obrátil. „Mám říct Emöke, co se stalo s Gregorem?“ zeptal se Agnete.

Žena zamyšleně zavrtěla hlavou. „Nevím…“

„Tak pohni, jdeme,“ dotíral znovu Eberwolf.

Mikael ho se skloněnou hlavou ztěžka následoval jako plně naložený osel, ale po několika krocích se znovu otočil k chýši. Stála tam Eloisa a usmívala se na něho.

Mikael a Eberwolf mlčky kráčeli vedle sebe.

„Co máš říct Emöke?“ zajímal se Eberwolf, když překonali průsmyk.

„Nic,“ odpověděl tiše Mikael.

„Emöke je děvka pro vojáky. Chlapi ji každou noc píchají.“ Eberwolf se na chvilku odmlčel.

„A jestli se jednou stanu vojákem, opíchám ji taky,“ zašklebil se.

Beze slova pokračovali nejméně další míli. Na konci údolí, nedaleko Dravocniku s jeho ponurými barvami, sebral Mikael všechnu svou odvahu a zeptal se Eberwolfa: „Proč to ženám dělají?“

„Protože jim to přináší rozkoš, ty blázne,“ odpověděl Eberwolf. Po další míli stanuli u hradu.

Eberwolf se zase vrátil k řezníkovi, kde ho ihned obklopilo hejno much. Mikael naopak zamířil k paláci, ale než vyšel nahoru, zastavil se před jednou místností. Tady se zdržovaly ženy určené k tělesné potěše vojáků.

Počkal, až si ho Emöke všimne, a pak ji k sobě gestem přivolal.

Mladá žena se k němu blížila jako přízrak. I její oči vypadaly jako skleněné.

„Emöke…,“ začal ostýchavě Mikael. Rozhodl se, že jí všechno poví.

„Měla bys vědět, že… že Gregor…“

Emöčin obličej najednou ožil téměř nepřirozenou radostí. „Co mi máš od něho vyřídit?“ zeptala se.

„Gregor…“

„Miluje mě? Řekl ti to? Že mě má rád a čeká na mě?“

Mikael ucítil, jak mu srdce sevřel ledový chlad. Přesto pomalu přikývl.

„Ano… přesně tak to je…“

Na obličeji mladé ženy zazářil šťastný úsměv, který však trval jen krátce. Rychle zase pohasl a její oči znovu zesklovatěly.

Mikael ji sledoval pohledem, jak se vrací k ostatním ženám a společně s nimi čeká na noc.

Zkroušený hlubokým smutkem vystoupal po schodišti.

Ve slavnostním sále seděl na svém stolci Ojsternig a četl knihu, kterou před ním držel Arialdus z Tarvisu.

Harro, obrovský pruhovaný bulmastif, zakňučel a šťastně vrtěl pahýlem ocasu, když se Mikael objevil.

Když to Ojsternig zpozoroval, uštědřil zvířeti kopanec. Potom se znovu zahleděl do knihy a sdělil svému správci: „Takže pachtovné z těch chudých polí, která jsem zabral, mi vynese téměř tolik jako z jednoho úrodného lánu?“

Mikael vrhl rychlý pohled na princeznu sedící v koutě sálu, ale ta nezvedla oči od vyšívání.

„Ano, Vaše Jasnosti,“ odpověděl mezitím starý Arialdus. „Ale protože pole neplodí dostatek obilí, měli bychom lidi donutit, aby zaplatili ve zvonivých mincích… A vy víte…“

„Vrátím se k tomu problému ve vhodnou chvíli,“ přerušil ho Ojsternig. „Ty se starej o čísla, o vymáhání se už postarají moji vojáci. A teď mi zmiz z očí!“

Arialdus z Tarvisu se uklonil a pozpátku, zády stále ke dveřím, opustil sál.

Ojsternig pokynul Mikaelovi, aby přistoupil blíž. V ruce držel matriční knihu fary Panny Marie Sněžné. Ukázal prstem na stránky.

„Nejsi uvedený v seznamu mých nevolníků. Proto jsem trochu pátral a vyptával se. Zjistil jsem, že nejsi ani syn porodní báby. Koupila tě tady v Dravocniku. Vlastně nejsi ani bastard.“ Zasmál se.

„Copak nemáš otce ani matku?“

Mikael zavrtěl hlavou.

„Netušíš ani, kdo to byl?“

Mikael odolal jeho pohledu. Upřeně mu zíral na rty a představil si, jak vyslovily rozsudek smrti nad otcem.

Ojsternig viděl, jak v Mikaelových očích vzplála nenávist. „Dnes budeš uklízet výkaly holýma rukama!“ přikázal. „Dvě hodiny před západem slunce práci ukončíš a potom zmizíš. Nechci tě tu mít.“

Mikael se už chystal odejít, když vtom do sálu rychle vstoupil rozrušený Arialdus z Tarvisu. V ruce mával dopisem s velkou pečetí, který podal Ojsternigovi. „Zpráva od krále, Vaše Jasnosti!

Odpověď!“

Ojsternig zlomil pečeť a otevřel dopis.

Mikaelovi neuniklo, že čím déle kníže četl, tím víc se jeho obličej zachmuřoval.

Nakonec propadl záchvatu vzteku. Hodil psaní Arialdovi do obličeje a zakřičel: „Co to má znamenat?“

Arialdus zběžně přelétl očima obsah dopisu a zbledl. „Vaše Jasnosti…,“ začal opatrně.

„Co to má znamenat?“ opakoval ledovým hlasem Ojsternig.

„Vaše Jasnosti, sám jste to četl…,“ odvětil správce.

„Znamená to, že Ruprecht Třetí mě neuznává jako knížete saxijského léna?“ zařval kníže.

Arialdus se vrhl na kolena. „Vaše Jasnosti…,“ koktal, „to nejsou moje slova, nýbrž slova Ruprechta Třetího. A… on se domnívá… že vaše šlechtické postavení nedostačuje heraldickým nárokům… Že jste sice jeho vazal, ale…“

„A takhle se ke mně může chovat?“ zahřměl Ojsternig.

„Ale Vaše Jasnosti!“ Arialdův obličej ještě víc zesinal. „Je to král!“ Ojsternig vyskočil a uštědřil mu facku; Harro hned výhrůžně zavrčel. Správce tiše zasténal a beze slova znehybněl se skloněnou hlavou.

„To snad chce král jmenovat novým knížetem ze Saxie některého ze svých dvořanů?“ zvolal pohrdavě Ojsternig. „Takového poskoka porazím jako prase. Nikdo mi nevezme, co jsem dobyl – ani král, ať mi Bůh pomáhá.“

„Vaše Jasnosti…,“ vykoktal tiše Arialdus, který ve strachu hbitě přemýšlel, „možná by tu byla jedna cesta.“

Ojsternig zpozorněl. „Mluv.“

„Ruprecht Třetí tvrdí, že jmenuje nového knížete, jakmile se ujistí, že neexistuje žádný právoplatný dědic rodu ze Saxie…“

Mikael cítil, jak mu po zádech stéká ledový pot.

Ojsternig uchopil Arialda za vestu, jako by byl jen prázdný pytel.

„Mluv k věci! Tak ven s tím!“

Arialdus sklouzl pohledem k Mikaelovi. „Ten kluk je ještě tady, Vaše Jasnosti… A tohle je ožehavá otázka…“

Ojsternig se otočil k Mikaelovi a teprve nyní si uvědomil, že chlapec dosud neodešel. Pustil správce, sevřel Mikaela za paži a vztekle ho vlekl ke dveřím. Mikael klopýtal, ale kníže ho táhl dál.

Harro zavyl, ale znělo to spíš soucitně.

Na prahu zvedl Ojsternig Mikaela do výšky a vyhodil ho ven.

Zatímco Mikael střemhlav padal ze schodů, zaslechl, jak si Ojsternig ulevil: „Tak, hovnožera máme z krku. A teď mluv!“ A ve stejné chvíli, kdy chlapec dole pod schodištěm narazil hlavou do zdi, se nahoře staré dubové dveře slavnostního sálu s prásknutím zabouchly.

Mikael si všiml, že mu mezi vlasy stéká něco teplého. Přiložil ruku na místo, kde se udeřil do hlavy, a zadíval se na bříška prstů. Byla zakrvácená. Když se zvedl, zatočila se mu hlava; ačkoli stál na nohou trochu nejistě, vrávoravě začal sestupovat ke druhému odpočívadlu.

Před místností nevěstek zakopl a upadl, ale hned zase vstal. Pořád ještě se potácel, a tak se opřel o stěnu.

„Vždyť jsi zraněný!“ vykřikla jedna z nevěstek, ani ne čtrnáctiletá dívka, a přišla mu na pomoc.

„Ne… je mi dobře…,“ zamumlal Mikael – a pak omdlel.

Když zase otevřel oči, ležel na dvou přisunutých židlích. Kolem něho s úsměvem postávaly mladičké nevěstky – skoro to vypadalo, jako by jim tato neočekávaná událost vlila do žil nový život.

Jedna mu omyla ránu, druhá ji dosucha otupovala, další mu zranění obvázala – a všechny se o něho staraly tak láskyplně, jako by si hrály s panenkou.

„Vyřiď Gregorovi, že ho líbám,“ požádala Emöke, když se Mikael konečně zvedl.

Chlapec si všiml, že ho v očích pálí slzy.

„Ale jdi, kvůli tomu přece nemusíš brečet,“ prohodila jedna z nevěstek a pevně si ho přitiskla na prsa.

„Je to jen ošklivá boule. Dnes v noci tě bude bolet hlava, ale zítra už určitě na všechno zapomeneš.“

Nato si ho všechny, hezky jedna po druhé, k sobě přitiskly, aby si aspoň trošku užily toho nevinného tělesného tepla, které už neznaly, a mazlily se s ním a líbaly ho, dokonce i na ústa.

Ojsternig mezitím rozčileně spěchal po schodišti dolů, následovaný svým bezradným správcem.

„Potřebuju peníze hned teď!“ vykřikl. „Vymačkáme je z té rolnické chátry. A pokud nám je nebudou chtít dát, vezmeme si zkrátka jejich životy!“ Poťouchle se zachechtal. „Agomare! Agomare!“ zaječel a vyběhl na nádvoří. „Shromáždi muže! Chci, abyste zítra v plné parádě jeli do Raühnvalu a namlátili tam těm nejzatvrzelejším!“ Znovu se zlomyslně uchichtl.

V místnosti pro nevěstky se rázem rozhostilo hrobové ticho.

„Dnes v noci se opijou a budou nám ubližovat,“ ozvala se nejstarší.

„Pořádně se na to připravte, holky.“ Pohladila Mikaela po hlavě a vyzvala ho hlasem, ze kterého se zničehonic vytratila veškerá laskavost a přívětivost: „Běž domů, chlapče.“

Mikael udělal na nejistých nohou pár kroků k východu z paláce. Přitom znovu upadl.

Všiml si ho majordom, vysoký hubený muž. Jeho pohledu neunikl ani zakrvácený obvaz. „Běž domů,“ nabádal ho i on. „Slyšel jsem, jak pán říkal, že tě tady nechce vidět. Dnes ho určitě nebude zajímat, jestli vyvážíš neřádstvo.“

Mikael vrávoravě vstal.

Majordom vrhl pohled k řeznictví a přivolal k sobě Eberwolfa. „Doveď ho domů. Sám to nedokáže.“

Jen co měli za sebou Dravocnik, Eberwolf poklepal Mikaelovi na obvaz a posměšně prohlásil: „Musíš mi ukázat toho chlapa, který ti dal na kokos. S tím si chci potřást rukou.“ Pak Mikaela postrčil.

„Dělej, pohni se, Kozí lejno!“

Mikael se jen namáhavě vlekl. Pohled se mu kalil, podlamovala se mu kolena a cítil mírnou nevolnost. V ráně teď bolestivě cukalo.

Jakmile překonali průsmyk, Eberwolf se otočil: „Nechám tě tu teď samotného, Kozí lejno. Jsi na mě moc pomalej. Kdybysme pokračovali tímhle tempem, dostaneme se do vesnice až v noci, a já bych se nerad setkal s vlky. Dávej bacha, ať nezabloudíš.“ A vzápětí vyrazil napřed do údolí.

Mikael byl příliš omámený, než aby pociťoval strach. Jen stěží dokázal udržet oči otevřené. Navíc měl pocit, že pomalu, ale jistě ztrácí cit v nohou. Nakonec z posledních sil dorazil k potůčku, který skoro vyschl. Nejistě ho překonal po vystupujících kamenech a klekl si před čirou kaluží s ledovou vodou. Ponořil do ní ruce a několikrát si opláchl obličej. Bolest hlavy byla stále silnější, a tak se natáhl na záda a položil zátylek s ránou do vody. Šestkrát napočítal do padesáti, jak ho to naučila Agnete, a pak hlasitě pronesl: „Tři sta.“ Poté vstal, zimomřivě se zachvěl a pokračoval dál.

Zranění ho už sice nebolelo tolik jako předtím, ale zato se nyní setmělo. Mikael postupoval vpřed ještě pomaleji než dosud, protože pořád klopýtal o kameny. Noční ticho narušoval jen šustot suchého listí, které vířil pod svými chodidly, a křikem prvních nočních dravých ptáků, kteří se vydali na lov.

Ačkoli nebyl zcela při smyslech, začal se teď přece jen bát. Kráčel se zadrženým dechem a při každém zapraskání větvičky usilovně naslouchal, jestli třeba nečíhá v hustém křoví vlk. Zanedlouho se však dostal k můstku přes Uquu a věděl, že už není daleko od domova.

Za půl hodiny rozrazil dveře Agnetiny chýše. Několika kroky se vpotácel dovnitř, zatímco Agnete a Eloisa znepokojeně vyskočily ze slaměných lůžek. Vzápětí se zhroutil.

„Chlapče, cos to jenom natropil?“ zvolala Agnete a pospíchala mu na pomoc.

„Co se mu stalo, matko?“ otázala se polekaně Eloisa.

„Přesně na to se ptám i já, ty hloupá huso,“ opáčila Agnete. „Chlapče… chlapče… slyšíš mě?“

„Říkejte mu přece jeho jménem, matko,“ ohradila se Eloisa se slzami v očích.

„Mikaeli…,“ zvolala Agnete. „Mikaeli, slyšíš mě?“ Chlapec se dokázal jen slabě pousmát.

Matka s dcerou položily Mikaela na jeho kavalec. Agnete opatrně uvolnila obvaz a zkontrolovala ránu na zátylku. „To nic není,“ usoudila posléze.

„A proč je tedy na tom takhle?“ pídila se Eloisa.

„Protože se jeho vnitřní šťávy vzájemně smíchaly…“

„A co se proti tomu dá dělat?“

„Nesmí moc hluboce spát, protože by se mohlo stát, že by se už neprobudil,“ vysvětlila Agnete.

Eloisa se usedavě rozplakala.

„Nebreč mi tady, radši dávej pozor, aby zůstal vzhůru, než připravím zábal, který ty šťávy do sebe vsákne!“ obořila se Agnete na dceru. Poté vstala a přistoupila k truhlici, kde přechovávala nasbírané byliny.

„Mikaeli,“ zašeptala Eloisa téměř neslyšitelně. Otevřel oči a pohlédl na ni. „Umyla ses?“ zeptal se.

Eloisa otázce neporozuměla.

„Nesmíš se mýt…,“ pokračoval Mikael, který se vznášel kdesi mezi realitou a snovým světem.

„Nechci, abys umřela…“

„Ne, já se neumyju,“ zavzlykala Eloisa.

Agnete ji hrubě odstrčila stranou. „Jestli ještě jednou uslyším, že se jen náznakem rozbrečíš, dostaneš na zadek, co se do tebe vejde. Potom aspoň budeš mít důvod natahovat moldánky!“ Zvedla Mikaelovu hlavu, potřela ránu mastí vonící pryskyřicí a mátou a znovu ji obvázala. „Mluv s ním,“ požádala dceru, zatímco se sama se znepokojeným výrazem posadila ke stolu.

„Mikaeli…,“ ozvala se Eloisa, „copak se stalo?“ Přihlouple se na ni zašklebil.

„Pověz mi, kdo ti ublížil,“ naléhala Eloisa.

„Ojsternig…,“ zašeptal Mikael. „Ojsternig…“

„A proč?“

„On zabil mého otce, víš?“

„Ty nemáš otce!“ vykřikla Agnete. Vstala, zvedla džbán, který stál na stole, a postříkala mu obličej vodou.

„Ojsternig…,“ opakoval Mikael, ale pak se odmlčel a zavřel oči.

„Nesmíš usnout, trumbero. Ojsternig…“

„Ojsternig…“

„Ano, co je s ním?“

„Zítra sem přijede…,“ zamumlal Mikael. Náhle se zničehonic velmi rozrušil. „Musíte uprchnout… uprchnout… Přijede s Agomarem… On všechny zabil… i Eiliku… a kováře, tomu usekl paži…

A pak tu ženu… Plakala, ale on jí řekl…“

„Co tady bude pohledávat?“ přerušila ho Agnete a znovu mu trochu postříkala obličej studenou vodou.

„Agomar… zítra těm nejzatvrzelejším namlátíme,“ zopakoval Mikael alespoň přibližně Ojsternigova slova.

„Co to znamená, matko?“

„Kdo tomu má rozumět?“ Agnete ho jemně pleskla po obličeji.

„Poslouchej, chlapče. Co chce Ojsternig udělat?“

„Potřebujeme peníze!“ zvolal Mikael hlasem knížete. „Tak to řekl. Vymačkáme je z té rolnické chátry.

A pokud nám je nebudou chtít dát, vezmeme si zkrátka jejich životy! Agomare! Agomare!

Shromáždi muže! Chci, abyste zítra v plné parádě jeli do Raühnvalu a namlátili tam těm nejzatvrzelejším!“

„Skutečně to takhle řekl?“ ujistila se Agnete. „To proto tě takhle zřídil?“

„Potřebujeme peníze! Vymačkáme je z té rolnické chátry. A pokud nám je nebudou chtít dát, vezmeme si zkrátka jejich životy!“ křičel dál Mikael. Pak se zdálo, že najednou zase přišel k sobě.

Pohlédl na Eloisu a Agnete očima rozšířenýma strachem a zvolal: „Utečte! Musíte utéct!“

„Ach, Všemocný Bože! Ten hajzl nás zítra vysaje až do morku kostí!“ Agnete se zvedla a zamyšleně se poškrábala na hlavě. „Musím varovat ostatní.“ Nejdřív se podívala na dceru, pak jí pohled sklouzl na Mikaela. „Ať ti Bůh žehná, chlapče,“ zamumlala při odchodu z chýše.

„Eloiso, dávej na něho dobrý pozor. V žádném případě nesmí usnout.“ Agnete se rozběhla ke kapli Panny Marie Sněžné. „Faráři! Faráři!

Probuď se, faráři!“ volala a bušila na dveře malé fary.

Za chvíli se objevil otec Timotej v noční košili a nočním čepci. V ruce držel svíčku s mihotavým plamínkem. „Dobrotivý Bože, Agnete, copak se děje? Kdo umírá, že potřebuješ boží pomoc?“

„Co bych si počala s boží pomocí. Potřebuju tvoje zvony, faráři,“ vysvětlila Agnete.

„Ale proč?“

„Zvoň na všechny zvony, jestli si ode mě nechceš vyslechnout velmi rouhačské kletby,“ obořila se na něho Agnete. „A oblékni se!“

Zanedlouho se rozezněl naříkavý hlahol zvonů z místní kaple a začali se trousit první znepokojení vesničané s rozespalými očima.

„Poslouchejte mě!“ zvolala Agnete, jakmile se všichni shromáždili.

„Zítra sem přijede Ojsternig se svými pochopy, aby nás vyždímali. Nevím, co má v úmyslu a proč potřebuje peníze, ale věřte mi – jste zvyklí na knížete ze Saxie, ale ten byl úplně jiný než tenhle arcibídák. Znám lidi, jako je on. Udělá z našich domovů kůlničku na dříví a rozbije všechen nábytek, jen aby našel to, co hledá.“

„A co máme dělat?“ ozval se ustaraný hlas mluvící všem z duše.

„Musíme ho nechat něco najít,“ odvětila Agnete.

„Jak to?“ zahlaholil sbor nespokojených vesničanů.

„Pokud všechen majetek schováme a ten neřád nic nenajde, určitě za to někdo zaplatí životem. Jestli ale schováme jen část a zbytek mu umožníme najít, uvěří, že skutečně víc nemáme.“

„To je pravda!“ přisvědčil otec Timotej.

„Přineste tedy to, co nemají najít, na bezpečné místo a zakopejte to v jámě u dřevěného mostu,“ pokračovala Agnete. Jediný úkryt pro všechny. Čím více budeme mít úkrytů, tím je pravděpodobnější, že si něčeho všimnou. Každý z nás ví, co do jámy uloží. A nikdo nevyužije nastalé situace k tomu, aby podváděl vlastní lidi, že?“

„Samozřejmě že ne!“ zaznělo znovu jednohlasně.

„A nebuďte příliš lakotní. Neschovávejte všechno, jen polovinu toho, co máte,“ nabádala Agnete.

„V tomhle boji tak jako tak prohrajeme. Oni mají moc, my jsme jejich nevolníci. Tu druhou polovinu, kterou tak či onak dostanou, ještě jednou rozdělte. Jednu část jim vydejte, až o ni požádají, druhou ukryjte v domě. Ale zbytečně jim to neztěžujte. Myslí si, že jsme přitroublí venkovští ťulpasové, proto je neudiví, že jsou mazanější než my, a vysmějí se nám, až všechno najdou. To je přesvědčí, že už jinak nic nemáme. Ale my budeme vědět, že jsme z nich udělali blbce.“

„Agnete, prosím!“ ohradil se otec Timotej.

„Odpusťte, otče, ale tak to přece je!“

Otec Timotej zavrtěl hlavou, ale potají se neubránil úsměvu.

„Myslete na to, že to pro nás bude každopádně znamenat ztrátu. Jde jenom o to, abychom přišli o méně, než co by nám Ojsternig sebral, kdyby se tu zítra ráno nečekaně objevil.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila jedna žena. „A jak ses o tom dozvěděla?“ Agnete se hrdě usmála. „Můj chlapec přišel, aby nás varoval,“ vysvětlila. „Ten chlapec, o kterém si všichni mysleli, že nepřežije, že má svaly jako veverka a že neumí zacházet s motykou.“ Vítězoslavně se rozhlédla, jako by se dostalo zadostiučinění jí osobně. „Je zraněný – a je docela dobře možné, že nepřežije tuhle noc,“ dodala s nestydatým přeháněním.

„Ale dovlekl se až sem, aby nás zachránil.“ Bylo slyšet udivené mručení.

„Dělejte, nesmíme ztrácet čas!“ Agnete ukázala na Eberwolfa.

„Ty tam, vezmi si lopatu a pojď kopat s námi dvěma.“

„Tak pohni,“ zdůraznil Eberwolfův otec, když jeho syn zaváhal. Vtom se přiblížila Astrid, stařena, která jako první zpochybnila, že Mikael přežije, a prohlásila tak hlasitě, aby ji všichni slyšeli: „Jsem hloupá stará ženská a spletla jsem se. Přesně jak jsi kdysi předpověděla, stojím teď tady před tebou a musím uznat, že jsi nejen udělala dobrý obchod, když jsi koupila toho chlapce… Udělala jsi dobrý obchod pro nás všechny.“

Mnozí kolemstojící souhlasně přikývli. „Ano, to je pravda.“

„Budu se za tvého chlapce modlit,“ poznamenala jedna žena, než spěšně vykročila k domovu.

„Ať mu Bůh požehná,“ popřál jakýsi muž.

A potom jeden vesničan za druhým přistupoval k Agnete a vyjadřoval jí svůj obdiv a dík za Mikaela.

Agnete se usmívala. Pak naznačila Eberwolfovi, aby ji následoval. Když došli na odlehlé místo u dřevěného mostu, Agnete se zastavila.

„Tady začni kopat. Nejdřív ale dej opatrně stranou drny. Nakonec je tam zase položíš, aby si nikdo nevšiml, že se tady hrabalo.“

Eberwolf se pustil do práce.

Agnete k němu za chvíli přistoupila blíž. „Víš, proč jsem chtěla, abys tady vyhloubil jámu?“

„Ne,“ odpověděl Eberwolf s přihlouplým výrazem v obličeji.

„Protože ti chci něco říct, aniž bys před ostatními vypadal jako srab.“ Eberwolf strnul a beze slova se na ni podíval.

„Nepřestávej!“ přikázala Agnete. Výrostek se znovu sklonil k práci.

„Viděla jsem, žes přišel krátce před Mikaelem,“ řekla Agnete.

„Vsadím se, že jste kus cesty ušli spolu.“

„No a co jako?“ prohodil Eberwolf svým obvyklým povýšeným způsobem.

„Kozí lejno právě tobě i tvému otci zachránil zadek,“ pokračovala Agnete a zabořila mu prst do ramene. „A tys ho tam venku nechal samotného, prostě jsi šel napřed. Kdyby se sem ten kluk sám nedovlekl, byli bysme v koncích. Zítra, až ty a tvoje rodina zachrání půlku z toho mála, co – ostatně jako my všichni – vlastníte, zkus se nad tím chvíli zamyslet… Elderstoffe.“ S těmi slovy se otočila a odešla domů.

A když otevřela dveře, spatřila, že Eloisa před sebou ve svitu svíčky drží jakousi knihu. Mikael hleděl na dívku a usmíval se.

„A tak se chlapec, který se domníval, že je hloupý a zlý, zachoval jako hrdina. A stejně jako kdysi zachránil myš Huberta, zachránil teď celou vesnici…“

„Nesmíš se mýt…,“ zamumlal Mikael. „Nechci, abys umřela…“

„Ne, já neumřu,“ odpověděla Eloisa. „Ale ty nesmíš zblbnout, prosím ne. Už mi to totiž říkáš počtvrté.“

„Nepostávejte tu a nezevlujte! Chovejte se jako vždycky,“ připomněla Agnete následující ráno venkovanům, kteří se shromáždili u kaple Panny Marie Sněžné. „Oni nesmí pojmout podezření, že jsme se na jejich příjezd připravili.“ A při návratu do své chýše potichu zaláteřila: „Jsou to všechno hlupáci!“

Když přišla domů, Mikael ještě ležel na svém slaměném lůžku.

„Vstávej, chlapče!“

Mikael se na ni unaveně podíval.

„Řekla jsem, že máš vstát!“ přikázala mu stroze.

„Pročpak?“ zajímala se Eloisa.

„Mluvím snad s tebou?“

„Ale jemu je špatně,“ opáčila Eloisa.

„A ty jsi kdo? Jeho strážný anděl?“

„Matko…“

„Tak dělej a přestaň se tu povalovat,“ trvala na svém Agnete a zvedla Mikaela za rukáv. „Nesmíš zase zeslábnout.“

Mikael vstal. Kolena se pod ním podlamovala a točila se mu hlava. Eloisa udělala krok dopředu, aby ho podepřela.

„Že ti useknu obě ruce!“ zahrozila Agnete. Eloisa se zastavila. „Ale já jsem myslela…“

„Když člověk začne myslet, začne se bůh smát,“ prohlásila Agnete.

„A když se o to pokouší taková hloupá husička jako ty, pak se Hospodin přímo popadá za břicho.“

Zavrtěla hlavou, a zatímco Mikaelovi nalévala do misky polévku, potichu dodala: „Musíš něco sníst, pak se budeš hned cítit líp, chlapče.“

Vtom se na prahu objevil Eberwolf. „Volala jste mě?“

„Ano, Elderstoffe,“ odpověděla Agnete.

„Proč mi říkáte Elderstoff ?“ otázal se výrostek. „Jmenuju se přece Eberwolf.“

„No ne – opravdu?“ podivila Agnete.

„Ano.“

„Neříkej.“ Agnete k němu přistoupila a vystrčila ho ze dveří ven. Vzápětí na něho potichu zasyčela: „Teď mě dobře poslouchej. Jestli se ještě jednou dozvím, že jsi mému Mikaelovi zkřivil byť jen vlásek na hlavě, zakroutím ti krkem.“ Upřeně na něho hleděla. „Vyjádřila jsem se dostatečně jasně?“

Eberwolf se strachy zmohl jen na náznak přikývnutí.

„Velmi dobře, Elderstoffe.“

„Říkal jsem vám přece, že se jme…“

„Na to ti zvysoka kašlu,“ přerušila ho Agnete. „Radši si pořádně zapamatuj, že ode dneška budou Mikaela všichni respektovat,“ zdůraznila.

„A jestli všem povím, že ses na něho vykašlal, když nesl pro nás všechny životně důležitou zprávu, nenajde se v celé vesnici jediný člověk, který by tě kvůli tomu nechtěl nakopat do zadku. Rozumíš mi?“

Eberwolf na ni civěl rudý jako krocan.

„Ode dneška budeš dělat to, co ti řeknu. A teď vypadni,“ vyprovodila ho Agnete, otočila se a zvolala do chýše: „Chlapče, pospěš si! Musíme na pole!“

Mikael právě dojedl, opatrně vstal a div přitom neupadl.

„Matko…,“ zašeptala polekaně Eloisa.

„Tys ten největší strašpytel, kterého znám, dcero!“ osopila se na ni Agnete. Na odchodu si však s těžkým srdcem pomyslela: Bože, drž nad tím chlapcem ochrannou ruku. Učiň, ať se mu nic nestane.

A poprvé za dlouhé roky si připadala zranitelná.

Za necelou hodinu se na dohled objevila skupina jezdců, která se jednotným cvalem blížila k vesnici.

Obyvatelé poznali Ojsterniga a Agomara s jejich pochopy; vedle Ojsterniga běžel knížecí bulmastif Harro.

Když Ojsternig dorazil ke kapli Panny Marie Sněžné, prudce zatáhl za uzdu svého velkého grošovaného hřebce. Kůň zaržál a potřásal hlavou, u huby mu vystoupila pěna a divoce kolem sebe dupal, ale Ojsternig nepovolil, takže nakonec zvíře poslušně zůstalo stát.

Zanedlouho přiklusal na podsaditém koni správce, kterého pěšky doprovázeli dva sluhové. Ti vedli na uzdě dva soumary naložené masivním psacím stolem z černého dřeva, židlí s vysokým opěradlem a čalouněným křeslem potaženým rudou kůží.

Všechno složili pod schody mariánské kaple.

Arialdus z Tarvisu se posadil na židli za psací stůl, na který sluhové položili velkou knihu, kalamář, pero, sací papír, pečeť a lampu na pečetní vosk.

Ojsternig se uvelebil v křesle stojícím vedle psacího stolu a přehodil nohu přes nohu. Harro, který měl od namáhavého běhu ještě mokré pysky, ulehl a pozorně sledoval zástup vesničanů. Kníže upřeně zíral na lidi, kteří přispěchali z pole, a pohrával si s jezdeckým bičíkem.

Venkované se museli postavit do dlouhé řady před psací stůl. Ve tvářích nevolníků se zračil ochromující strach, všichni stáli se shrbenými zády. Jen málokteří se odvážili vrhnout na knížete letmý pohled.

Mikael, Agnete a Eloisa stáli uprostřed fronty.

Eloisa se podívala na Mikaela a objevila v jeho očích něco, co v nich dosud nikdy nespatřila: pohled dospělého muže. V srdci najednou pocítila k mladíkovi něco jako obdiv.

Ojsternig si změřil rolníky přísným pohledem. „Dnes budu vymáhat nezaplacené pachtovné, jež mi dlužíte za pole, která jste si protiprávně přivlastnili. Správce každému udělá vyúčtování a bude-li to zapotřebí, začnou peníze vymáhat moji vojáci.“ Ukázal prstem na prvního vesničana v řadě. „Ty tam, přistup!“ rozkázal.

Když se muž přiblížil ke stolu, Harro zavrčel.

„Jméno?“ zeptal se Arialdus z Tarvisu, aniž by vzhlédl.

„Fabian Preschern,“ odpověděl muž potichu a mačkal v rukou čapku z veverčích ocásků.

Arialdus přejížděl prstem po jednotlivých stranách účetní knihy.

„Aha!“ zvolal a poklepal prstem na záznam. „Tady tě máme. Fabian Preschern. Máš ženu a dvě děti.“

„Ano, pane.“

„Takže… pak dlužíš Jeho Jasnosti… přesně…,“ prohlásil správce s přimhouřenýma očima, „přesně… osm stříbrných grošů.“

Preschern bezmocně rozhodil rukama. „Kde bych vzal osm grošů, pane?“

„Dobře ti radím, abys je sehnal, ty venkovský nemehlo,“ ozval se ledovým hlasem Ojsternig.

Muž podal správci lněný váček. „Víc nemám…“

Arialdus váček otevřel a vyprázdnil obsah na psací stůl. Spočítal drobné a pokaždé udělal samostatnou hromádku, když dosáhl hodnoty jednoho groše. „Čtyři groše a tři feniky!“ prohlásil nakonec.

„Víc nemám,“ zopakoval Preschern.

Ojsternig se otočil k Agomarovi. „Řekni svým mužům, ať prohledají dům toho lháře.“

Agomar uchopil Prescherna za límec a nechal si ukázat příslušnou chýši. Pak do ní poslal svoje muže, kteří všechno převrátili vzhůru nohama; skrovnou výbavu domácnosti přitom házeli na podlahu a rozbíjeli. Zanedlouho v jednom výklenku objevili ještě jeden plátěný váček. Ukázali ho Agomarovi, který ho předal správci.

Arialdus z Tarvisu znovu úhledně narovnal peníze na hromádky a nakonec oznámil: „Chybí ještě pět feniků, Vaše Jasnosti.“

Ojsternig vstal a přistoupil k Preschernovi. Natáhl si na ruku železnou řetízkovou rukavici se zesílenými klouby a pětkrát s ní udeřil vesničana do tváře. „To abys nezapomněl, co mi ještě dlužíš.

A to se můžeš považovat za šťastného,“ poznamenal, zatímco upřeně hleděl na mužův rozbitý krvácející obličej.

Preschern sklonil hlavu a pozpátku ustoupil.

Ojsternig znovu klouzal nelítostnýma očima po davu lidí a všiml si Mikaelova pohledu; mladík byl jako vždy jediný, kdo před ním nesklonil hlavu. Kníže se zničehonic rozvzteklil. „Porodní bábo,“ zavrčel, „postav se na konec řady. Podíval jsem se do účetních knih, s tebou mám dvojnásobné vyúčtování.“

Agnete uchopila Mikaela a Eloisu za ruku a zařadila se úplně dozadu.

Ojsternig se procházel kolem shromážděných vesničanů. „Chcete ty peníze, které jste tak špatně ukryli, najít sami, nebo raději budete přihlížet, jak mí muži vypálí ty vaše barabizny až do základů?“

Nakrátko se odmlčel. „Můžete si vybrat.“

Vesničané nevěděli, co si mají počít. Všichni zůstali stát na místě jako opaření.

Agnete opustila shromážděné lidi jako první a zamířila domů. Za chvíli se vrátila s převázaným jutovým šátkem.

Vzápětí se všichni rozběhli do svých chýší a vrátili se s ukrytými penězi.

„Dobrá,“ přikývl Ojsternig, když byly spočteny všechny mince, „tím by byla tahle věc z krku.“ Poté ukázal na Agnete. „A teď jsi na řadě ty, porodní bábo. Předstup!“

Agnete k němu vykročila, Mikael a Eloisa ji následovali.

Harro krátce zakňučel, když uviděl Mikaela. Strach z pána ho však zase hned přiměl ztichnout.

„Nenechala jsi toho chlapce zapsat!“ zaláteřil Ojsternig, vyskočil a ukázal na účetní knihu. „To sis snad představovala, že by mohl být svobodný?“

„Ne, Vaše Jasnosti… Já…“

„Mlč!“ zakřičel Ojsternig a zíral na Mikaela se zlomyslným uspokojením. Na tuhle chvíli se připravoval už od včerejška. „Pokusila ses podvést svého pána,“ pronesl potichu a ukázal na Agnete.

„Přivažte ji k tomu plotu!“ přikázal Agomarovi. „A zbičujte ji.“

Mezi rolníky se ozvalo vyděšené mručení.

„Vaše Jasnosti, věřte mi přece…,“ pokusila se Agnete zjednat si sluch u knížete.

Ojsternig ji však umlčel prudkou fackou.

Agomar uchopil ženu za paži a dovlekl ji k plotu, za kterým dvě vyhublé krávy otupělýma očima civěly na vesničany.

Eloisa a Mikael ji následovali.

Než vojáci ženu připoutali, vrhla na dceru pohled, který nestrpěl odmluvy. „Neplač a v žádném případě se do toho nepleť,“ vyzvala ji. „To je příkaz.“ Vzápětí se podívala na Mikaela. „To platí i pro tebe.“

Agomar jí přivázal za zápěstí k plotu. Poté jí vzadu roztrhl šaty a odhalil tak její záda.

V zástupu ustrašených vesničanů se znovu ozvalo mumlání.

Eloisiny oči se naplnily slzami. Dívka se kousla do rtu, aby se usedavě nerozplakala.

Mikael ji instinktivně chytil za ruku, ale Eloisa se mu okamžitě vytrhla.

„Nech mě!“ osopila se na něho, protože chlapcův dotyk jí vehnal do očí ještě víc slz.

Ojsternig spokojeně zíral na Mikaela, a když chlapec jeho pohledu pevně čelil, kníže vztekle zaskřípal zuby. „Začněte!“ rozkázal.

Agomar zvedl bič a ozvalo se pronikavé zasvištění. Agnete zasténala, když se jí roztrhla kůže.

Avšak Ojsternig se nedíval na ni, nýbrž nadále na Mikaela, který opětoval pohled tak strnule, jako by na celém světě byli jen oni dva. Jako by to bylo měření sil tváří v tvář, jemuž se chlapec nemohl nijak vyhnout.

Údery bičem práskaly vzduchem a Agnete při každém stále hlasitě sténala bolestí.

Dav vesničanů vyděšeně mlčel, zatímco ženina záda se zbarvovala krví doruda.

Když Agnete unikl hlasitý bolestný výkřik, Mikael to nevydržel a na znamení své porážky sklopil oči.

Ojsternig se usmál, ale zároveň rozkázal: „Pokračujte!“ Bič dál trhal stařeninu kůži na cáry.

Vtom si Mikael před Ojsternigem klekl a sklonil hlavu. Ojsternig k němu přistoupil. „Líbej mi boty!“

vyzval ho. A Mikael mu políbil obě vysoké vojenské holínky.

„To stačí!“ přikázal vzápětí kníže Agomarovi. „Našel jsem tvou slabinu,“ zašeptal Mikaelovi do ucha.

„Ta žena tě koupila na trhu jako psa, a ty se o ni přesto bojíš.“ Usmál se. „No dobře, takže teď už jsi úplně ochočený.“

Mikael se nepohnul, ani nevzhlédl; se svěšenou hlavou nehybně vyčkával na kolenou.

„Odvažte ji!“ přikázal Ojsternig.

Mikael nezvedl oči ani tehdy, když se Agnete zhroutila na zem a Eloisa jí s namáhavě potlačovanými slzami pomáhala na nohy.

Ojsternig se zasmál. „Teď jsi jako ostatní. Jsi můj,“ prohlásil a položil Mikaelovi ruku na hlavu.

„Teď patříš bezvýhradně pouze mně.“

Mikael setrval na kolenou bez sebemenšího pohybu, ale přitom se s ledovým chladem a mrazivou zlostí, které jeho samotného udivily, rozhodl: Zabiju tě.

Ojsternig ho srazil do bláta. „Teď už tě na hradě nepotřebuju,“ poznamenal, zatímco mu šlápl botou na hruď, a tak ho přišpendlil k zemi.

„Budeš pomáhat při přepravování kamenů na hrad. Nebudeš je ale nakládat na povozy, nýbrž jeden po druhém nosit pěšky. A pokaždé, když můj rozkaz porušíš, dostane porodní bába deset ran bičem.“

Obrátil se k Agomarovi. „Kde je matka toho oběšeného nevolníka?“

Agomar ho k ní zavedl.

„Tvůj syn byl můj nevolník, jehož povinností bylo obdělávat půdu.

Místo toho se zabil,“ připomněl Ojsternig. „Za vzniklou škodu budeš pykat tím, že přijmeš do svého domu pět mých mužů, kteří budou kontrolovat průběh prací. A ty jim budeš vařit a prát.“

Gregorova matka nepřítomně přikývla.

Ojsternig se otočil ke svým mužům. „Půjdeme, tady už nemáme co dělat.“ Nasedl na koně, zabořil mu do slabin ostruhy a tryskem zmizel.

Zatímco Mikael pomáhal Eloise dopravit Agnete domů, přistupovali k němu mnozí venkované a šeptali mu: „Ať ti Hospodin požehná, chlapče. Dnes jsi nás zachránil.“

Pouze Eberwolf na něho vrhl nenávistný pohled.

Když dorazili do chýše a uložili Agnete na její slamník, zadíval se Mikael beze slova na její krvavá záda a za chvíli se zeptal: „Proč?“

„Není žádné proč,“ odvětila Agnete. „Jsme majetek knížete.“ Chlapec rozčileně zavrtěl hlavou.

Agnete pochopila, že Mikael má ještě něco na srdci. „Ano, chlapče,“ odpověděla. „Byli jsme majetek i tvého otce. A stali bychom se tvým majetkem, kdyby se věci vyvinuly jinak.“

Mikael zrudl. „Můj otec se k vám taky… takhle choval?“

„Knížata musí dělat svou práci,“ odpověděla Agnete.

„Můj otec se k vám taky takhle choval?“ zopakoval Mikael.

„Ne,“ odmítla Agnete. „Ale přesto jsme mu patřili.“

„Já bych vás propustil na svobodu,“ prohlásil rozhodně Mikael.

Agnete na něho upřela pohled plný utrpení. „Ani rolník si nemůže dovolit dát svobodu svému dobytku. To samé platí o knížeti a jeho poddaných.“

„Tohle tedy dělají ti rebelové?“ zajímal se Mikael. „Osvobozují lidi?“

„Jestli tě ještě jednou uslyším mluvit o rebelech, vyženu tě ze svého domu kameny!“ pohrozila mu Agnete. V hlase jí zněla divoká odhodlanost jedince toužícího chránit milovaného člověka.

„Ale je to přece to, co dělají, ne?“ naléhal Mikael. Poté zmlkl a rychle vyběhl z chýše.

Byl už večer, když se zase objevil. Měl s sebou šátek, do kterého nasbíral černé šneky. Posadil se na práh a opatrně z plžů oškrábal sliz, který shromažďoval v misce. Když skončil, zašel na okraj lesa a pustil je do volné přírody, jak to viděl u starého Rafaela. Potom se vrátil a začal vážně a soustředěně nanášet šnečí sliz na Agnetiny rány.

„Přesto je to nespravedlivé,“ usoudil nakonec se svraštělým obočím.

„Ano, je to nespravedlivé,“ souhlasila Agnete. „Ale je to tak zkrátka zařízené. Raději si na to zvykni.“

„Kdybych mohl, změnil bych celý svět.“

„To chtějí všichni, jimž se děje bezpráví.“

„A proč to neudělají?“

„Protože je to moc těžké.“

„Jako okopávání?“

„Ještě těžší.“

Mikael se odmlčel a pohroužil se do vlastních myšlenek, zatímco dál vtíral Agnete do zad šnečí sliz.

Nakonec prohlásil odhodlaně jako dospělý muž: „Já to zvládnu, ať je to jakkoli obtížné.“

V noci Agnete tiše plakala do přikrývky z kravské kůže, aby ji nikdo neslyšel, a myslela na Mikaelovy ruce na svých ranách. „Můj synu…,“ zašeptala.

Následující ráno se Ojsternigovi vojáci dostavili k polím, jejichž mezní zídky se měly rozbořit.

Chovali se hrubě a brutálně, vynadali několika rolníkům a obtěžovali mladší ženy nemravnými návrhy. Potom si všimli Mikaela, který si naložil jeden kámen na rameno a chtěl se s ním vydat na cestu.

„Hej, ty tam, kam se to chystáš?“ zvolali. Mikael se otočil.

Jeden z vojáků vyndal z vozu nůši na seno. „Pojď sem,“ vybídl chlapce, a když ho Mikael poslechl, neomaleně mu ji vrazil do rukou. „Nasaď si tu nůši na ramena.“ Hrubě ho uchopil za paži a dovlekl k jedné zídce.

„Otoč se!“ přikázal, uchopil jeden kámen a hodil ho do koše. „To sis myslel, že vyvázneš vždycky jenom s jedním kamenem, ty chytráku?“

Mikael při dopadu kamene do nůše zavrávoral.

Venkované zůstali stát a sledovali, jak voják uchopil další kámen a vložil ho do nůše. Mikael uchopil oběma rukama řemen koše, aby si náklad lépe rozdělil, zatímco voják přidal třetí, pak čtvrtý a nakonec i pátý kámen. Chlapcovy nohy se pod váhou nákladu roztřásly.

„Dělej, pohyb!“ vyzval ho voják a postrčil dopředu.

Mikael ztratil rovnováhu a podlomila se mu kolena. Při pádu natáhl před sebe ruce, ale přesto dopadl na zem tvrdě. Jeden kámen vypadl z nůše a zasáhl ho do hlavy.

Vojáci se jízlivě zachechtali. Jeden z nich chlapce hrubě zvedl na nohy a vložil kámen zpět do koše.

„Zkus vydržet na nohou, jinak tě na ten hrad dokopeme.“

Mikael se rozkročil a pokusil se popojít.

„To nedokáže,“ upozornil otec Timotej vojáky.

„No tak si ho pak můžeš pohřbít na tom tvým hřbitově,“ odpověděli muži.

Eloisa se sklonila, aby utrhla právě rozkvetlý hlaváček, žlutý jako zlatý knoflík. Přistoupila k Mikaelovi a položila mu květ nahoru na nůši.

„Dělej, trumbero, to zvládneš,“ povzbudila ho.

Tři vesničané, kteří právě naložili kameny na povoz tažený volským spřežením, si z chlapce utahovali, když ho míjeli: „Nedokážeš to ani k lesu, ty poseroutko.“ Otočili se k vojákům a společně s nimi se výsměšně chechtali.

Agnete na ně vrhla zničující pohled. „Jak jen můžete?“ zakřičela rozzlobeně na muže.

„Ty tam drž hubu!“ přikázal jí jeden z vojáků.

Agnete nespouštěla rozhněvaný pohled z rolníků na káře, když kolem ní projížděli. „Vy hajzlové!“

zakřičela za nimi.

Ostatní muži se rovněž smáli Mikaelově neohrabané snaze, čímž si vysloužili nesouhlasné posunky svých žen. Pokrčili ale jenom rameny a znovu o Mikaelovi vtipkovali.

„Do práce!“ rozkázali vojáci. Pak zamířili do domu Gregorovy matky, kde je podle rozkazu čekali poháry plné silného piva.

Vojáci se posadili na slunce a vybalili kostky.

Agnete přistoupila k manželce jedné ze tří vesničané, kteří je právě minuli na povozu. „Jak jen může tvůj muž něco takového dělat?“ zeptala se jí s neskrývaným pohrdáním. „On snad neví, co je to vděčnost. Přála bych mu, aby ho Bůh připravil o vše, co mu můj chlapec zachránil, kdybys zároveň všechno neztratila i ty, která za nic nemůžeš.“

Žena zrudla. „Stydím se za něho, Agnete,“ ujistila ji. Agnete sledovala Mikaela, jak se trápí při výstupu do kopce.

„On to dokáže,“ ozvala se žena.

„Jak by mohl?“ opáčila zoufale Agnete. „Je to přece ještě kluk, ale nese na zádech stejnou zátěž jako dospělý muž.“

Obě ženy se zastavily a upřeně hleděly na Mikaela. Viděly, jak klopýtá, ale pořád se drží na nohou.

„On to dokáže,“ zopakovala sousedka.

Agnete už na to nereagovala a s ponurým výrazem ve tváři se vzdálila. „Pracuj, holka nešťastná!“

napomenula dceru, když viděla, jak starost zkalila její oči slzami. „Však on jim to ten zatracenej kluk jednou ukáže.“

Mikael cítil, jak mu srdce buší až v krku a svaly na nohou se mu křečovitě svírají. Při každém kroku ho těžký náklad donutil zavrávorat, a navíc mu pořád ještě dunělo v hlavě. Les se mu zdál nedosažitelný; připadalo mu, že je strašlivě vzdálený. A teprve za ním se na kopci vypínaly ruiny hradu. On však zaťal zuby, protože Ojsternig prohlásil, že pokud to nezvládne, potrestá Agnete dalšími údery biče.

Čím dál šel, tím byla cesta hrbolatější, a proto postupoval stále pomaleji.

V očích ho pálily slzy vzteku. Ještě včera večer mu vesničané děkovali a oslavovali ho jako zachránce, ale hned příští ráno mu dávali najevo pohrdání jako předtím. Není nic, co bych mohl udělat, abych se stal jedním z nich, pomyslel si.

Rozhořčení mu propůjčilo sílu to nevzdat. Zvládne to. Když ho však dělilo od okraje lesa jen pár kroků, vystřídalo pocit bezmocného vzteku zoufalství. Jeho pohled se zakalil a nohy měl pořád slabší.

Zvedal se mu žaludek, a tak se sípavě a bez dechu zastavil. Když se otočil, viděl, že ho vojáci hlídají a ukazují mu, aby šel dál.

Nyní byl už les nadosah, ale hradní ruiny se nacházely ještě daleko. Mikael se rozplakal; kolena se mu podlomila a on padl na zem. Zůstal ležet, slzy mu stékaly po tvářích a šeptal: „Já už nemůžu…“

Jakmile ale nespoutaný vzlykot pozvolna utichl, zaslechl čísi hlas.

„Vstávej, chlapče.“ Mikael se udiveně ohlédl.

„Dělej, jako by se nic nestalo,“ pokračoval hlas. „Zvedni se a jdi k lesu.“

Mikael zůstal na okamžik ležet jako ochromený. Potom s vypětím všech sil vrávoravě vstal.

„Vpřed, chlapče!“ povzbudil ho někdo další.

„Jen odvahu, nevzdávej to!“ ozval se kdosi třetí. Všechny tři hlasy přicházely z lesa.

Mikael byl tak zaskočený, že zvládl dojít k prvnímu buku v lese a opřel se o kmen.

„Ještě pár kroků,“ dodal mu neznámý odvahu.

Mikael se vzmužil. Z posledních sil se dovlekl do lesa, a když se už hroutil k zemi, ucítil, že ho zachytily dvě silné paže.

Nevěřícně zavřel a zase otevřel oči, aby poznal, co se s ním stalo.

Kolem něho stáli tři vesničané, kteří se mu předtím vysmívali a zesměšňovali ho.

„Co sis to o nás myslel?“ zeptal se jeden z nich a srdečně se na něho usmál.

„Nechtěli jsme u těch mizerů vzbudit podezření,“ vysvětlil druhý muž. „Ale tady nás už nemůžou vidět.“

Třetí ho postavil na nohy a přátelsky ho vyzval, aby si lehl na dno povozu vedle naložených kamenů a nůše.

Tři muži usedli na kozlík a popohnali voly.

Mlčky dojeli na konec lesa. Tam povoz zastavili a pomohli sestoupit Mikaelovi, který zatím skoro usnul.

„Počkej tady, chlapče,“ řekl jeden z vesničanů. „Pojedeme teď napřed k nahromaděným kamenům, vyložíme náklad a otočíme se. Ty potom vyjdeš z lesa a přidáš k tomu svoje kameny.“

„Svoje… tři kameny,“ vysvětlil mu s úsměvem ten nejmladší a odlehčil nůši o dva kameny. „Běž až za tu hromadu kamení, tak vojáci neuvidí, kolik kamenů vykládáš. Rozumíš?“

Mikael beze slova přikývl. Hruď se mu nadmula vroucím citem, který byl dokonce ještě silnější než předchozí vztek. Ale jako vždycky nevěděl, co má říct.

Teď už každopádně není sám.

„Trochu si odpočiň, chlapče,“ připomněl mu nejstarší ze tří mužů.

„A až se zase dostaneš na dohled vojáků, občas předstírej, žes upadl. Jdi pomalu. Oni musí až do konce věřit, že to nedokážeš.“ Znovu nastoupil na povoz; volové silně zabrali a vydali se pomalu na cestu.

„Děkuju…,“ zašeptal Mikael.

Trojice mužů už ale byla příliš daleko, než aby ho slyšela.

Mikael je provázel pohledem. Potom se zadíval na nůši, kterou mu muži přivezli až sem – nůši, která teď byla lehčí o dva kameny. Nahoře dosud ležela kytička od Eloisy. Napadlo ho, že jeho život znovu nabral nový směr. Instinktivně mu oči sklouzly na trosky hradu, od kterých ho dělilo sotva půl míle, ale přesto celý rok života. Vtom si uvědomil, že jeho život se nejen změnil, ale že to tentokrát byla velká změna. A zmocnil se ho takový strach, že si na chviličku přál, aby tu byl Eberwolf a trýznil ho.

Za necelou hodinu dorazil ke skládce kamenů, složil svůj náklad tak, že ho vojáci nemohli vidět, a vydal se s prázdnou nůší nazpátek.

„Zítra povlečeš šest šutrů,“ oznámil mu jeden z vojáků.

„A jestli to zvládneš i zítra,“ vmísil se do hovoru jeden ze tří vesničanů, kteří Mikaelovi pomohli v lese a teď si zase hráli na zlé, „přísahám, že do povozu zapřáhnu voly a tebe před ně.“

Vojáci se bezuzdně rozchechtali.

Agnete znovu vrhla na muže zničující pohled – stejně jako ostatní ženy.

Když však muži večer přišli domů a vyprávěli, co se opravdu stalo, naplnila srdce jejich manželek úcta a obdiv.

Následujícího dne vlekl Mikael až do lesa šest kamenů. A příští den sedm.

Když mu však vojáci naložili do nůše osm kamenů, upadl a už nedokázal vstát. Teď byli konečně vojáci spokojení. Zřekli se toho, že by Agnete zbičovali, a Mikaelovi přikázali, aby příští dva týdny tahal pět kamenů – stejně jako na počátku. Den za dnem chlapcovy nohy sílily a už tak rychle na cestě neochably. Stejně tak se mu zpevnily ramenní a zádové svaly.

Na konci druhého týdne Mikael opět zvedl oči k hradní ruině, čemuž se od prvního dne úmyslně vyhýbal. A jako by ho přitahovala jakási tajuplná síla, vykročil pomalu s prázdnou nůší na zádech od haldy kamení a vystoupal až nahoru, na místo, kde přišel na tento svět a kde vyrůstal až do dne krvavého přepadení.

Z mohutné hradní věže zbyla jen hromada začouzených kamenů. Na opačné straně nádvoří hrozilo, že se zřítí celé jedno palácové křídlo, které podpíral už jen jeden jediný sloup. Železné pásy, které přispívaly k jeho stabilitě, byly pokroucené ohnivým žárem, ve kterém se navíc smrštily tak, že nyní vypadaly jako obrovské zrezivělé železné piliny.

Mikael se zastavil ve vchodu na nádvoří. Pak se konečně s těžkým srdcem odhodlal udělat první krok a vstoupil do hradu.

Po pravici spatřil trosky strážnice. Znovu si uvědomil, že právě tam by vypustil duši, kdyby ho Eloisa nezachránila. Pod sutinami si představil mrtvá těla vojáků a dívky, kterou Agomar znásilnil a zabil.

Pomalu se rozhlédl. Z pět sáhů vysokého opevnění zbyl jen nepravidelný prstenec. Stáje, ohrady, příbytky pro služebnictvo a dřevěné ochozy už neexistovaly. Jen na několika místech bylo ještě vidět nepatrné ohořelé pozůstatky, obvykle mezi kameny vyčníval zuhelnatělý kus dřeva připomínající zbytek nějaké velké kostry. Samotný palác se zřítil. Půdy a stropy nevydržely a propadly se; celá stavba se tak proměnila v hromadu balvanů. Jen kaple se zčásti zachránila před úplnou zkázou a dosud stála. S propadlou střechou vypadala jako prázdná mušle.

Mikaela však nezajímaly trosky hradu. Nohy i srdce ho pomalu, ale nevyhnutelně vedly doprostřed hradního nádvoří. A když stanul tam, kam ho to táhlo, padl na kolena. Hleděl na místo, kde zemřeli jeho otec, matka i sestřička. Viděl, jak se tam smísila půda, popel a krev. Vlastně bych se teď měl rozplakat, napadlo ho.

Znenadání uslyšel za sebou nějaký zvuk. Rychle se otočil, ale nikoho neviděl.

Obrátil se tedy zase zpátky a upřeně zíral na místo hradního nádvoří, které pouze jemu samotnému vyprávělo děsivý příběh. Položil ruce na zem. Byly silné, zrudlé, poseté mozoly a malými řeznými rankami, se špínou pod nehty. To už nebyly ruce dědičného prince Marcuse II. ze Saxie. Ten totiž rovněž zemřel onoho dne na zdejším nádvoří. Ty ruce teď patřily nevolníkovi Mikaeli Veedonovi.

Zabořil prsty do půdy a začal v ní hrabat. S bolestným zanícením hledal otce, matku a sestru. Pátral po slzách, které už nestihl vyplakat.

A zatímco se přehraboval v zemi a hledal sám sebe, ucítil najednou mezi prsty něco studeného s ostrými hranami. S bušícím srdcem to zvedl. Seškrábal z nálezu tmavou zeminu, plivl na něj, aby ho očistil, a nakonec ho otřel rukávem. A to, co vypadalo jako normální kámen, postupně odhalovalo svou skutečnou podobu. Byly to zbytky zlatého prstenu, který v ohni změnil tvar. V roztaveném kovu viděl uprostřed prolomený kámen. Karneol. Když ho opatrně očistil, ukázala se pečeť knížete ze Saxie. Byl to prsten jeho otce. Prsten, který mu otec po své smrti zanechal – a který měl on, Mikael, zase předat svému prvorozenému synovi, a zachovat tak rodovou posloupnost, o které kníže ze Saxie věřil, že nikdy neskončí.

Znovu zaslechl za zády nějaký šelest. Otočil se a měl dojem, že za bránou zahlédl čísi stín.

„Kdo je tam?“ zvolal mírně roztřeseným hlasem. Nikdo neodpověděl.

Mikael si ještě notnou chvíli prohlížel otcův prsten. Opět si pomyslel, že by měl asi plakat, ale nedokázal to. Schoval si prsten do šatů a vstal, aby se vrátil do vesnice, ke svému novému životu.

Potom však ještě jednou poklekl a zajel dlaní do rozhrabané země, nabral si jí hrst a uložil ji do kapsy své haleny. O dva kroky dál si zase klekl a zvedl plnou dlaň půdy. Teprve pak prošel ohněm sežehlou hradní bránou a zamířil domů.

V lese měl zase nepříjemný pocit, že ho kdosi sleduje. Myslel, že slyší kroky, ale kdykoli se otočil, šelest utichl.

Tak došel až ke kapli Panny Marie Sněžné a vstoupil na malý přilehlý hřbitov. Tenkými proužky kůry svázal dvě dřívka, čímž vytvořil trochu křivý kříž, který v odlehlé části hřbitova zastrčil do země.

Před křížem vyhrabal důlek.

„Počkej,“ uslyšel najednou za zády hlas. Mikael se otočil.

Eloisa držela v ruce ohnutý kousek kůry. „Počkej,“ zopakovala a zmizela v kapli. Vzápětí se objevila a nesla kůru opatrně vodorovně před sebou. „Svěcená voda,“ vysvětlila, když opět přistoupila k Mikaelovi.

„Vím, co chceš udělat. Sledovala jsem tě na hradě. Ale bez svěcené vody nemůžeš nikoho pohřbít.“

Mikael cítil, jak mu do očí stoupají slzy. Slzy, které až dosud nedokázal vyplakat.

„Tak dělej!“ pobídla ho Eloisa.

Mikael vyndal z kapsy zeminu a nasypal ji do důlku, který právě vyhloubil.

„Pomodli se,“ vyzvala ho dívka.

Chlapec pevně stiskl rty. „Nevím, co mám říkat.“

Eloisa si opatrně klekla, aby nevylila svěcenou vodu z kůry. Mikael poklekl vedle ní.

„Bože,“ začala Eloisa, „ačkoli jsme jen dvě děti a neznáme modlitby, které pronáší otec Timotej, určitě jsi pochopil, co chceme udělat. Jsi-li tedy tak dobrý, jak všichni tvrdí, ochraňuj duše Mikaelova otce, matky a sestry a zaveď je do ráje.“ Nato se chystala nalít do důlku svěcenou vodu.

„Počkej,“ zadržel ji Mikael. Sáhl do druhé kapsy, kde měl uschovanou další hrst půdy, a také usypal. „A uveď do ráje i Eiliku.“

„Amen,“ dokončila Eloisa. Mikaelzavzlykal.

„Musíš říct amen.“

„A… men.“

Eloisa pokropila zem svěcenou vodou. „Zahrň ten důlek.“ Mikael ji poslechl.

Potom se oba vydali domů.

„Platí to?“ zeptal se Mikael, než vešli do chýše.

„Samozřejmě že to platí,“ ujistila ho Eloisa.

„A proč to tedy neudělala i Gregorova matka?“

„To nevím. A už toho nech. Zkrátka to platí!“ ukončila Eloisa rázně rozhovor.

V noci na lůžku točil Mikael otcovým prstenem mezi prsty. Na srdce mu dolehla velká tíha. Zavřel oči a viděl před sebou, jak se matka s dýkou v hrudi zhroutila k zemi a přitom k sobě tiskla zneuctěné tělíčko jeho malé sestřičky. Viděl, jak hrdost v očích jeho otce vystřídala bolest, když zachytil manželčin pozvolna vyhasínající pohled. Pak viděl před sebou Agomara, jak se rozmáchl mečem nad hlavou otce, který sice klečel, ale ještě nebyl poražený. A měl dojem, že slyší Ojsternigův strašlivý hlas, že rod knížat ze Saxie má být vyhlazen ze zemského povrchu.

Mikael vší silou obemkl prsty kolem prstenu, až si poranil kůži o okraje zprohýbané v ohni. Když přiložil ruku ke rtům, ucítil na jazyku chuť vlastní krve.

„Už jsi opíchal tu novou?“ zeptal se jeden z vojáků osobní stráže svého druha, který právě vešel do stáje.

„Koho? Emöke?“ zareagoval oslovený. „Jen jednou. Naskakuje mi z ní husí kůže.“

„Ta je úplně na palici,“ pokračoval první muž. „Říká divný věci, když do ní vnikáš… Massimiano mi vyprávěl, že se mu jednu noc dokonce zdálo, jako by jí někdo odpovídal…“

„Massimiano je vypatlanec,“ ujistil ho druhý voják.

„Svěřil se mi, že…“

„Mě nezajímá, co říká Massimiano!“ osopil se na něho první muž, ale i v jeho hlase bylo slyšet náznak strachu.

„Tvrdil, že na vlastní oči viděl modrý svit, který nepocházel ze svíčky…“

„Seš hluchej? Mě takový kecy nezajímaj…“

„Trval na tom, že ji ochraňujou nymfy…“

„Ty seš ještě větší magor než Massimiano, jestli všem těm nesmyslům věříš!“ zavrčel voják a postrčil pacholka, který mu sedlal koně.

„Dělej, pohni kostrou, pán je už skoro hotovej.“

„No já si každopádně najdu nějakou jinou děvku,“ prohodil ponuře druhý muž.

Mezitím do středu nádvoří předjel Ojsternigův kočár. Vojáci vyzbrojení mečem a kuší se vyhoupli na koně a připojili se k dalším dvěma jednotkám, které měly kočár doprovázet. V čele první skupiny vojáků nesl mladý panoš praporec knížete z Ojsternigu. Agomar jen stěží dokázal uklidnit svého bojového koně.

„Víš, kam máme jet?“ zeptal se jeden z mužů baculatého pážete, který stál na stupačce za kočárem a držel se lesklého mosazného úchytu.

„Klognfuat,“ odpověděl panoš. Voják se na něho nechápavě podíval.

„Klognfuat,“ zopakovalo páže. „Tak se říká Klagenfurtu u jezera Wörthersee.“

„A co tam budeme dělat?“

Páže pokrčilo rameny. „Myslíš snad, že pán se s tím tobě nebo mně svěřuje?“

Vtom z paláce vyšel Ojsternig. Měl na sobě zlatě prošívanou tuniku z italského brokátu a dokonale naleštěné černé kožené holínky s postranním vázáním. Ruce mu zdobily rodové prsteny. Na boku mu na zlatém řetízku visela dlouhá dýka s držadlem vykládaným drahokamy a na hrudi měl na masivním náhrdelníku zavěšený oblý přívěšek se smaragdem o velikosti vlašského ořechu.

Za knížetem pospíchal Arialdus z Tarvisu, který se snažil udržet s ním krok. Jako poslední se objevilo páže se železnou truhlou uzamčenou velkým zámkem.

Ojsternig nastoupil do kočáru a Arialdus ho následoval.

Když páže naložilo truhlu a vyšplhalo na stupačku ke svým druhům, udělil Agomar příkaz k odjezdu.

Muži z první vojenské jednotky nasadili koním ostruhy, standarta se zatřepotala v kalném ranním světle. Vozka zapráskal bičem ve vzduchu, čtyři valachové se opřeli do postrojů a kočár se rozjel.

Druhá jednotka tvořila zadní voj. Na nádvoří se shromáždilo několik sluhů; ti se teď přitiskli k hradním zdem a náspům, aby je jezdci nesrazili na zem.

Ojsternig zatáhl těžké sametové závěsy a poklepal rukou na železnou truhlu vedle Arialda.

„Jakmile mi bude Raühnval patřit, porazíme celý les a vyděláme si tolik peněz jako s dolem v jeho nejlepších dobách,“ prohlásil. „Viděl jsi, jak jsou ti rolničtí ťulpasové všichni dohromady zazobaní?“

Arialdus nepřikývl příliš přesvědčeně.

„Co se děje?“ zeptal se Ojsternig.

„Raühnval je bohatý, protože ho dobře spravovali,“ odvětil správce, „a nikdo ho nevymačkal jako citron.“

„Tak my ho vymačkáme,“ zasmál se Ojsternig a natáhl si nohy pod protější sedadlo. „A teď už přestaň kňourat a dej mi pokoj.“ Sáhl po stříbrné lahvi, dopřál si notný doušek nejlepšího rýnského vína a znovu se zadíval na truhlu uzamčenou velkým zámkem. Byla plná zlatých mincí.

Po návštěvě v Klagenfurtu bude nejspíš prázdná, ale určitě to bude stát za to. Plán, který vymyslel Arialdus z Tarvisu, byl jednoduše geniální. Uskuteční ho v Klagenfurtu a římsko-německý král proti tomu nebude moct nic podniknout. Ojsternig zavřel oči. Jakmile se knížectví Raühnval stane jeho majetkem, dokáže naplnit tucty takových truhel.

Až k úpatí severního horského průsmyku postupovali docela rychle a plynule. Poté je stoupání donutilo cválat pomaleji a ohlušující lomoz koňských podkov a železných kol na kamení ustal. Za průsmykem a po sestupu na opačné straně pohoří výprava konečně dospěla k široké nezpevněné silnici, na které jedna kolona vozů se zbožím následovala druhou.

Večer se ubytovali v hostinci, jehož majitel přenechal Ojsternigovi svůj vlastní pokoj, zatímco rytíři spali přímo v šenku nebo ve stáji.

Následující ráno pokračovali v cestě a kvečeru spatřili uprostřed roviny moře světel.

„To je Klognfuat, Vaše Jasnosti!“ zvolal vozka do kočáru.

Zatímco vjížděli do Klagenfurtu u Wörthersee, rozhrnul Ojsternig závěsy, aby mohl obdivovat krásné město.

Většina domů bohatých měšťanů byla stejně velká jako jeho palác. Měly tři, nebo dokonce čtyři poschodí, dolní část budov byla zděná z kamene, horní polovina sestávala z vyzrálého dřeva a vysoké šikmé střechy byly pokryté břidlicí nebo leštěnými kovovými deskami. Četné domy měly v prvním patře balkony se zdobeným dřevěným zábradlím, z něhož kaskádovitě spadaly zavěšené červené, žluté a fialové květiny. V přízemí byly před obchody natažené velké pruhované stanové plachty. Jako obrovští obdélníkoví motýli se jemně třepotaly ve větru a dotvářely příznačně barevný pouliční kolorit. Na všech rozích a koncích ulic voněl chléb, sladkosti, koření a vařené maso. Ulice byly vydlážděné velkými tmavými kameny, na nichž se zrcadlilo světlo luceren na domovních zdech.

Všude se tlačila nepředstavitelná spousta lidí, kteří někam spěchali za obchody, smáli se, rozmlouvali a nabízeli své zboží.

Ojsternig cítil, jak v něm narůstá závist, když si vzpomněl na ponurou vesnici Dravocnik.

„Byl jsem tu už s vaším otcem,“ upozornil Arialdus z Tarvisu, když si všiml Ojsternigových pohledů.

„Je to nádherné, že?“

„Buď zticha!“ osopil se na něho Ojsternig, ale dál se díval z kočáru. Zaujal ho muž s kůží hnědou jako pražené lískové oříšky. Měl na sobě nápadné široké kalhoty, které na první pohled vypadaly jako ze zlata. Následovali ho dva sluhové, rovněž tmavé pleti, s velkými kníry a pokrývkami hlavy tvořenými ze smotaných a zlatými jehlicemi upevněných šátků. Oba sluhové nesli baldachýn, pod kterým jejich pán kráčel s hrdě vypnutou hrudí. Před i za ním šli vojáci s meči, jejichž široké čepele byly ohnuté až ke hrotu.

„To je turecký vezír,“ vysvětlil Arialdus.

„Povídám, abys byl zticha!“ zavrčel Ojsternig.

Ačkoli už byl pozdní večer, ulice se jen hemžily lidmi. Kníže zvědavě zvedl hlavu, když uslyšel víření bubnů. Otočil se příslušným směrem a uviděl dva kejklíře, kteří si vzájemně přehazovali hořící pochodně zanechávající proti noční obloze ohnivé světelné stopy jako létavice. Před nimi běžel mladý bubeník a vzadu si vykračoval rudě oděný krotitel zvířat, který s sebou vedl na řetězu hnědého medvěda. „Bojujte s medvědem z Montaschwaldu, ó odvážní obyvatelé Klagenfurtu!“ vykřikoval bubeník a paličky znovu zavířily na bubnu. „Za pouhý fenik! A kdo vyhraje, dostane jich dvacet!“

Medvěd ho klidně doprovázel, zřejmě byl na městský ruch zvyklý.

„Moc rád bych uspořádal zápas psů s tím medvědem,“ poznamenal po chvíli fascinovaně Ojsternig.

Zanedlouho celá družina zastavila před nádherným hostincem. Přispěchal hostinský, který vítal hosty nesčetnými úklonami a pochlebováním. Pak pokynul sluhům, aby vyložili zavazadla a postarali se o koně.

„Počkej!“ přikázal Ojsternig, když vystoupil z kočáru. V ruce držel nočník, do něhož během cesty vykonával svou potřebu.

Hospodský se zastavil a na znamení poníženého respektu sklonil hlavu.

Ojsternig k němu přistoupil a nasadil mu noční vázu obráceně na hlavu jako klobouk. „To je hned vidět, že nejsi jen tak nějaký slouha,“ pronesl se smíchem. „Ať všichni vědí, že jsi můj podělaný vyznavač.“

Agomar a jeho muži propukli v ohlušující chechtot.

Hostinský se rozpačitě usmíval a za výsměšných poznámek vojáků dál udílel pokyny svému služebnictvu.

Ojsternig jedl odděleně od ostatních mužů, jen s Agomarem a Arialdem z Tarvisu. Hned po občerstvení se uchýlil do ústraní.

Následující ráno měli vojáci volno. Zůstali v hostinci, aby popíjeli a obtěžovali děvečky a ženu výčepního.

Ojsternig, Arialdus z Tarvisu a Agomar se naopak odebrali na periferii Klagenfurtu a pokradmu vyhledali velkou ponurou kostelní budovu vypínající se na východním břehu jezera. Arialdus si přes sebe přehodil širokou koženou tašku a Agomar se s rukou na meči od něho nehnul ani na krok.

Ojsterniga uvítal správce jediného sirotčince v Korutanech.

„Jak jsem vám už oznámil, Jeho Jasnost si přeje ujmout se jednoho chlapce,“ začal Arialdus z Tarvisu.

„Mohl bych vás zdvořile požádat, abyste mi sdělili jméno Vaší Jasnosti?“ zeptal se správce.

„Ne,“ odpověděl Agomar a beze slova se na něho upřeně zahleděl.

Arialdus vytáhl z kapsy cinkající váček mincí a položil ho na psací stůl.

Správce se zadíval na Ojsterniga v jeho elegantních šatech a pak na Agomara, z něhož vyzařovalo vzteklé odhodlání. Poté otevřel váček a zvědavě do něj nahlédl. „Jste opravdu velkorysý, Vaše Jasnosti,“ pronesl uznale s medově nasládlým úsměvem. „Ničeho se neobávejte, budu vaše tajemství střežit jako oko v hlavě.“

„Připravili jste, oč jsem žádal?“ zeptal se Arialdus, zatímco Ojsternig duchem nepřítomně sledoval správce.

„Nechal jsem v refektáři postavit paraván a tři židle,“ odvětil bez váhání správce. „V paravánu jsou otvory, aby pánové mohli sledovat uchazeče, aniž budou sami spatřeni. Chlapci čekají ve vedlejší místnosti, a jakmile se pánové přemístí za…“

„Začněme,“ přerušil ho Ojsternig a zvedl se.

Správce vyskočil, překotně se uklonil a zavedl návštěvníky do refektáře, velkého, prostého a trochu pochmurného sálu, kde se ve vzduchu vznášel pach zelí a cibule.

Ojsternig, Arialdus a Agomar se posadili na židle a chlapci začali jeden po druhém přicházet. Před paravánem se vždy zastavili a řekli své jméno.

„Ne,“ ohlásil Ojsternig pokaždé, když odmítal nevhodného kandidáta. Pokud naopak spatřil někoho, kdo vypadal pro jeho účely příhodně, vyzval ho: „Postav se stranou a čekej.“

Po první prohlídce byli odmítnutí chlapci odvedeni zpátky do ložnic. Jedenáct vyvolených se však podruhé prošlo kolem paravánu – tentokrát kráčeli pomaleji a byli nazí.

Když byl na řadě hubený světlovlasý chlapec s měkkými rysy obličeje, všiml si Ojsternig široké jizvy na jeho pravém rameni. „Otoč se!“ přikázal.

Chlapec se zastavil a nedůvěřivě zíral na paraván. Správce se postaral o to, aby se otočil.

Ojsternig viděl, že jizva se táhne přes rameno až doprostřed zad; byla široká a rozeklaná a vypadala jako rozteklý med.

„Popálenina, Vaše Jasnosti,“ vysvětlil správce. „Hádka. Toho nebožáka drželi nad žhavým ohništěm krbu… Uznávám, že je to vada, ale ten chlapec… je jeden z nejchytřejších a…“

„Toho beru,“ přerušil ho Ojsternig. „Nechte nás o samotě.“ Zatímco správce nechal vyklidit refektář, chlapec si posbíral své šaty.

„Neoblékej se,“ žádal Ojsternig za paravánem.

Chlapec na něho vrhl poťouchlý pohled a na rtech se mu objevil dvojsmyslný úsměv.

Když správce zavřel dveře za ostatními chlapci, zůstal stát a čekal, co bude dál.

„Jděte,“ vyzval ho Ojsternig.

„Počkejte na nás v kanceláři s doklady,“ dodal Agomar.

Jakmile správce opustil sál, Ojsternig vstal a přistoupil k chlapci, který si jednou rukou pohrával s bradavkou. „Správce říkal, že jsi chytrý. To se ještě uvidí. Musíš se naučit nazpaměť příběh a dokázat ho věrohodně vyprávět.“ Odmlčel se a nepohnutě zíral na chlapce. „Kolik je ti let?“ zeptal se za chvíli.

„Dvanáct.“

„Ode dneška je ti deset,“ upřesnil Ojsternig a ukázal na širokou koženou brašnu, kterou Arialdus mezitím otevřel. Byly v ní vidět drahocenné šaty. „Oblékni si je.“

„Nechcete mě radši nahého?“ opáčil chlapec.

Ojsternigův výpad připomněl bleskurychlý útok hada. Aniž by dal ve svém pohledu najevo sebemenší citové pohnutí, uchopil chlapce za krk a stiskl ho.

Chlapec vytřeštil oči, zrudl v obličeji a divoce kolem sebe mával rukama, aby se vymanil ze sevření.

Když se mu začala chvět víčka, Ojsternig ho pustil a on se zhroutil na podlahu jako prázdný pytel.

„Zvedni ho!“ přikázal kníže Agomarovi.

Ten uchopil chlapce pod rameny a znovu ho postavil na nohy.

Ojsternig chlapce profackoval, dokud se zase neprobral. Upřeně se na něho zadíval. „Uvidíme, jestli jsi skutečně tak bystrý,“ zašeptal a pokynul Agomarovi, aby ho pustil.

Chlapec se chytil za krk. Potom sklouzl pohledem k nohám na šaty v kožené brašně a roztřesenýma rukama se začal oblékat.

Když skončil, Ojsternig se na něho svým děsivým způsobem usmál.

„Myslíš, že potřebuju takového cucáka jako ty?“ zeptal se.

Agomar a chlapec počkali přede dveřmi, když Ojsternig a Arialdus vstoupili do kanceláře správce, který tam na ně už čekal.

„Ten chlapec tady u vás nikdy nebyl,“ upozornil ho Arialdus. Správce mu podal dva pergameny.

„To jsou jediné dokumenty dokazující, kdo je,“ vysvětlil.

Arialdus vzal oba listy a hodil je do krbu. Poté se na správce pronikavě zahleděl. „Copak neexistuje seznam se zápisem, kdy jste ho sem přijali?“

„Ano, máte pravdu…,“ odpověděl správce a otevřel velkou knihu. Našel příslušnou stránku, namočil pero do kalamáře a černou čarou přeškrtl chlapcovu přihlášku.

Arialdus mu sebral knihu z rukou, celou stránku vytrhl a rovněž ji hodil do ohně.

„Ale Vaše Jasnosti…,“ zakoktal správce.

Ojsternig hodil na stůl zlatou minci. „Za pergamen,“ utrousil a odešel.

„Přeji vám dobrý den, Vaše Jasnosti!“ volal za ním správce. Návštěvníci opustili sirotčinec a vrátili se opět do centra Klagenfurtu. Zatímco Agomar a chlapec zůstali v jednom hostinci, Ojsternig a Arialdus přešli přes ulici ke kanceláři notáře, který se specializoval na heraldiku a měl povolení působit i na dvoře římskoněmeckého krále Ruprechta III.

Notář je už očekával. „Nikdo tu není, přesně tak, jak jste požadovali,“ ubezpečil hosty, když je vpustil dovnitř.

„Připravil jste všechno?“ přešel Arialdus ihned k věci. Ojsternig se omezil na to, že vše beze slova sledoval.

„Samozřejmě. Císařské pečeti jsou absolutně stejné a ověření je naprosto nezpochybnitelné.“

„Dobře,“ odpověděl Arialdus a vzal si podklady. „A teď na všechno zapomeňte.“

„Buďte bez obav, Vaše Jasnosti,“ prohlásil notář a uklonil se Ojsternigovi. „Jste nesmírně velkorysý a vaše peníze mi vystačí nadlouho.“

Ojsternig na něho mlčky hleděl. Po chvilce se poprvé ozval: „Právě ses dopustil chyby. Nadlouho nestačí. Měl jsi říct navždy.“

„Co tím myslíte?“ otázal se notář a zvedl obočí.

Ojsternig bez jakéhokoli dalšího vysvětlování opustil kancelář.

V hostinci vyhledal Agomarův pohled a krátce pokývl hlavou. Nic víc. Agomar kývnutí opětoval, zůstal sedět a sledoval oknem dveře kanceláře. Ojsternig a Arialdus se zatím s chlapcem vrátili do svého dočasného útočiště.

Ještě před polednem se výprava vydala zpátky k domovu. Agomar tentokrát nejel v čele první vojenské jednotky.

Téhož večera došlo v Klagenfurtu u Wörthersee k politováníhodné nehodě. Povoz, který kočíroval opilý vozka s kapucou hluboko staženou do čela, přejel muže, který se právě vracel domů. Nešťastník neměl sebemenší naději. Tělo pošlapali splašení koně a o zbytek se postarala kola vozu. Opilec ani nezastavil. Mrtvý muž byl jedním z nejvlivnějších občanů Klagenfurtu. Šlo o notáře, který se specializoval na heraldiku a měl oprávnění působit na dvoře římskoněmeckého krále Ruprechta III.

Agomar se u Severního údolí znovu připojil ke svému pánovi. Odhrnul si těžkou kapucu z hlavy a krátce cválal těsně vedle malého okénka kočáru, aniž přitom pronesl jediné slovo. Poté bez váhání a hrdě zaujal své obvyklé místo v čele první jednotky a naslouchal zvuku knížecího praporce, který se hlasitě třepotal ve větru.

Následující den vjeli Ojsternig a jeho muži do Raühnvalu. Kočár zastavil u kaple a vojáci svolali nevolníky.

Když se všichni shromáždili, Ojsternig vystoupil. „Mám pro vás dobrou zprávu,“ ohlásil přátelským hlasem. „Novinku, která každého z vás potěší.“

Lidé mlčeli. Panovalo hrobové ticho.

Mikael se upřeně díval na Ojsterniga, ale kníže toho dne jeho pohled neopětoval.

Ojsternig nechal z kočáru vystoupit elegantně oblečeného světlovlasého chlapce. „Poznáváte ho?“

zeptal se a s úsměvem přejížděl pohledem od jednoho vesničana ke druhému. Pozvolna, skoro jako při nějakém slavnostním rituálu, rozepnul chlapcův kabátec. Svlékl mu ho, naznačil mu, aby se na místě otočil a ukázal shromážděným lidem jizvu po spálenině. „Pořád ještě ho nepoznáváte?“ otázal se. „Váš kníže je zase s vámi! Jako zázrakem přežil požár! A stejně podivuhodným řízením osudu mi bylo umožněno ho najít. Jeho totožnost dokazuje toto zranění, které ho znetvořilo, a rovněž oficiální dokumenty, které sepsal notář!“ vyhlásil. „Tímto vám vracím Marcuse Druhého ze Saxie.“

Mikael cítil, jak mu v žilách tuhne krev.

Agnete ho uchopila za ruku a pevně ji stiskla; ženin nesmlouvavý pohled mu přikazoval mlčet.

Eloisa nevěřícně vytřeštila oči.

„A abych ctil smlouvu, kterou jsem uzavřel s jeho otcem, svým přítelem a spojencem Marcusem Prvním ze Saxie, krátce předtím, než zemřel rukou rebelů, které jsem pak všechny nechal pozabíjet,“ pokračoval Ojsternig, „ožení se mladý Marcus s mou dcerou. Naše vznešené rody se tak vzájemně spojí před očima Hospodina a římskoněmeckého krále, nechť ho Bůh ochraňuje!“

Venkované dosud mlčeli. Nikdo z nich té komedii neuvěřil.

„Jásejte, chátro!“ přikázal Agomar a tasil meč; jeho vojáci ho okamžitě napodobili.

Zatímco ze zástupu zaznívalo slabé provolávání slávy, odplivl si kníže na zem a znovu nastoupil do kočáru. „Dostal jsem se ti na kobylku, Ruprechte Třetí,“ zasmál se a pohlédl na Arialda z Tarvisu, který celý podvod vymyslel. Nato dal rozkaz vyrazit a celá výprava zamířila k Ojsternigovu hradu.

Zabiju tě, Ojsternigu, napadlo té noci znovu Mikaela s novou vášnivostí, zatímco ho stravovala nenávist. Ležel na slamníku a pevně svíral otcův prsten.

Když Agnete už zhluboka oddechovala, uslyšel Eloisu zašeptat: „Dobrou noc, trumbero.“

Mikael se usmál a u srdce se mu trochu ulevilo, když si pomyslel: A pak se s tebou ožením.

TŘETÍ ČÁST

O šest let později byl už Ojsternigův bulmastif Harro zestárlý pes. Pohyboval se jen namáhavě, zadní nohy se mu občas podlomily, srst zešedivěla, kdysi ostré zuby zežloutly a ztupily se a na hřbetě se mu vytvořila narudlá vypelichaná místa. Dolní víčka mu poklesla, strach nahánějící pohled dávno vyhasl, pes už teď vypadal smutně. Ojsternig ho ponechal svému osudu. Živil se odpadky jako každé jiné toulavé psisko. Nedůvěřivě se vydal hledat něco k snědku; velkou tlamu měl přitom otevřenou dokořán. Namáhavě sípal, bělavé sliny mu stékaly po bolavém čumáku a dráždily ho. Ale ať se Harro jakkoli snažil na sebe neupozorňovat, přece jen neunikl pozornosti sluhů a řemeslníků. Ti si nejspíš vzpomněli na to, jak moc se ho dříve obávali, a proto nyní, když pes přišel o Ojsternigovu náklonnost a nedokázal se už bránit, cítili mimořádné potěšení z toho, že mu mohou ubližovat. Nikdo z nich si při této opožděné pomstě neopomněl při jakékoli příležitosti do bulmastifa kopnout nebo mu sebrat kus poživatelného odpadku a místo toho nakrmit jiné psy, jen aby si užil radosti z toho, že mu něco sebral. Dokonce i malé děti, jejichž noční můry tenhle bojový stroj stále povzbuzoval, ho teď tloukly holemi. Harro ani nezavrčel, protože se naučil, že tím jen posílí vztek svých trýznitelů.

Zároveň však nikdy nezakňučel bolestí, protože měl vrozenou hrdost.

Byl pozdní podzim a vypadalo to, jako by zima každý den trochu víc vystrkovala své ledové drápy, protože ze zatažené oblohy padaly těžké mokré vločky na hradní nádvoří v Dravocniku, kde se to jen hemžilo povozy a lidmi.

Dva mladí stájníci zahnali Harra do kouta a bili ho jezdeckým bičíkem, na jehož konec upevnili silný podkovák. Pes tak vycítil, že se dostal do úzkých, a instinktivně vycenil pahýly zubů, ale výrostci se jen posměšně zachechtali a švihali ho ještě silněji.

„Dejte mu pokoj,“ ozval se někdo za nimi.

Oba stájníci se s chechtotem otočili. „Co chceš, ty balíku? Máš chuť jich taky pár schytat?“ zeptal se jeden z pacholků.

Mladíkovi, který před nimi stál, bylo šestnáct let. Byl nejmíň o píď vyšší než oni, měl rozložitá ramena a svalnaté paže. Hleděl na ně klidně, ale půlkruhová jizva, která se mu táhla od vlasů až k levému obočí, propůjčovala jeho obličeji jistou tvrdost.

„Nebo si snad chceš taky užít s tou chcíplotinou?“ nadhodil stájník, ale tentokrát spíš už s nuceným smíchem, protože při pohledu na jeho silnou postavu vzala jeho počáteční sebejistota zasvé.

Mikael mlčel a dál upřeně hleděl na oba pacholky.

Ti tam ještě chvíli postáli, aby neztratili tvář, ale pak se spěšně ztratili ve stájích.

Mikael si klekl a napřáhl k Harrovi paže.

„Pojď sem,“ vyzval ho.

Harro zavrtěl pahýlem ocasu. Vrávoravě se postavil na zadní tlapy a olízl mu obličej.

Mikael psa dojatě objal a Harro radostným překvapením zakňučel jako štěně.

Mikael se rozhlédl. Na dvoře panoval činorodý ruch, a tak se o něho nikdo nestaral.

Dnes byl významný den. Konečně se podařilo dokončit dlouhou rekonstrukci hradu v Raühnvalu, který před sedmi lety zničil požár. Dnes ráno Ojsternig opustí nenáviděný hrad svých předků v Dravocniku a přestěhuje se tam. Kníže obyvatelům Raühnvalu přikázal, aby se dostavili na jeho hrad se všemi dopravními prostředky, vozy, mulami a voly, ba i s trakaři, které mají k dispozici.

Veškerý majetek, od drahocenných koberců až k vyřezávaným postelím, od potravin až k nádobí byl kvůli stěhování zabalen. Pod dozorem Ojsterniga a jeho vojáků je budou muset lidé převézt nahoru do průsmyku, pak dolů do údolí a nakonec zase vzhůru do nového hradu. Jen Agnete a Eloisa toho zůstaly ušetřeny, protože ten den měly pomáhat přivést na svět dítě.

Území, které podléhalo Ojsternigovi, a knížectví Raühnval se po sňatku princezny s chlapcem, jenž se vydával za Marcuse II. ze Saxie, nyní skutečně spojily. Plán správce Arialda z Tarvisu vyšel a král Ruprecht III. dosadil Ojsterniga jako prozatímního regenta, než mladý princ ze Saxie dosáhne plnoletosti. V roce 1410, po smrti Ruprechta III., potvrdil toto rozhodnutí i jeho nástupce a nový římsko-německý král Zikmund Lucemburský.

A tak Ojsternig zaťal své drápy ještě hlouběji do knížectví, které si násilně přisvojil tím, že nechal vyvraždit mou rodinu, pomyslel si Mikael a zacloumal s ním hněv. Dravocnik naopak ponechal svému bědnému osudu; všechno, co už nepotřebuje, nechá zkrátka za sebou.

Mikael k sobě pevně přitiskl Harra, který pořád ještě kňučel, vrtěl ocasem a nevýslovně šťastný olizoval mladíkovi tvář. I tenhle velký bojový pes tu byl ponechán napospas svému osudu. Určitě by vyhladověl nebo by ho nějaký zbabělec umlátil.

„Nenechám tě na holičkách,“ ujistil ho Mikael, ještě víc se sklonil a strčil hlavu pod Harrovo mohutné tělo. Potom jednou rukou uchopil jeho přední a druhou rukou zadní tlapy. Bez viditelné námahy se zvedl a nesl psa na ramenou, jak to ovčáci dělali s jehňaty, ačkoli bulmastif byl mnohem větší a těžší než dospělá ovce. Dříve vážil skoro sto kilogramů, ale nyní neměl zřejmě víc než pětasedmdesát. „Půjdeš se mnou,“ řekl psovi.

Někteří z Ojsternigových sluhů ho sledovali, ale očividně žádný v něm nepoznal hubeného kluka, který kdysi odklízel z nádvoří neřádstvo. Nikdo ho nezastavil ani na něho nepromluvil. Jen žena, jejíž obličej byl posetý jizvami od neštovic, na něj přátelsky kývla. Kvůli zarudlým opuchlým očím vypadala ještě ošklivěji. Její slabomyslný syn Bassiano zemřel před měsícem na zápal plic. Mikael se to dozvěděl teprve dnes ráno, když se s ním chtěl rozloučit, a už ho nenašel.

Prošel hradní bránou a kráčel s Harrem na ramenou ulicemi Dravocniku, dokud tu ponurou vesnici nenechal konečně za sebou a nezačal stoupat po horském úbočí.

Usmál se při pomyšlení, jak zareaguje Agnete, až k ní dorazí s bulmastifem. Určitě bude reptat, možná na něho dokonce zvýší hlas, ale nakonec – a to Mikael věděl zcela jistě – se s tím smíří, stejně jako tehdy, když jí vnutil Huberta jako domácího miláčka. To byl on sám ještě malý chlapec…

„Jistě, jsi trochu rozměrnější než myš,“ prohodil k Harrovi a zasmál se.

„Ale zato tě nikdo tak snadno nerozmáčkne koštětem.“

Vzápětí ale zase zvážněl, protože si vzpomněl na Eloisu. Nepochyboval o tom, že si dívka Harra zamiluje. Ale jako vždy silně zrudl rozpaky a studem, jakmile si uvědomil, že před ni musí předstoupit. Eloisina přítomnost totiž pro něho představovala nepřetržitá muka.

Bylo to asi před třemi lety, co se Eloisa a on proti všem zákazům odvážili úplně sami do lesa. Na mýtině se Eloisa, která už ve třinácti letech měla ženské křivky, předklonila, aby sebrala hřib. Bylo horko, takže horní knoflíky blůzky měla rozepnuté, a Mikael zahlédl její ňadra, růžová poupátka vypadající svůdně jako květ. Fascinovaně ji dál pokradmu sledoval a přitom si poprvé v životě uvědomil, že se stal mužem. Cosi se mu v bedrech vzdouvalo a tlačilo na látku kalhot. Eloisa, která na sobě vycítila jeho pohled, se zadívala na místo mezi jeho nohama a zasmála se. Vzápětí ho jízlivě upozornila: Ty snad máš v kalhotách klacek. Mikael to pochopil jako výsměch a začervenal se. Srdce mu bušilo až v krku a žaludek měl jako sešněrovaný. A potom se ho zmocnil ten pocit nekontrolovatelného strachu. Vzal nohy na ramena jako malé dítě, přičemž ho doprovázel dívčin zvonivý smích. Po překotném útěku se ale najednou zastavil. Nemohl nechat Eloisu v lese samotnou, to bylo příliš nebezpečné. A tak se otočil, ale dívce se neukázal, nýbrž ji tajně provázel, když sestupovala do údolí. A viděl, jak Eloisa pláče, aniž by chápal, proč je tak rozrušená. Večer se ho s hněvivě zrudlým obličejem a hlasem plným pohrdání zeptala: Ty si snad myslíš, že takový hloupý malý kluk by se mi někdy mohl líbit? Mikael studem a ponížením div nevypustil duši. A ačkoli od onoho dne pořád cítil chuť nahlédnout jí do výstřihu, cítil se v její přítomnosti vždy nesvůj a strašlivě se bál, že se mu zase vysměje.

Mikael se zastavil, aby se zhluboka nadechl; měl za sebou teprve polovinu výstupu. Postavil Harra na zem, vyndal z plátěného tlumoku přehozeného přes rameno žitný chléb a dal mu půl porce. Harro chléb vděčně přijal a přes obroušené zuby ho během okamžiku spořádal.

„To ti musí zatím stačit,“ poznamenal Mikael. „Eloisa se ti zalíbí,“ povzdechl si a pohladil psa po obrovské hlavě. „Je opravdu mimořádná. Jen já se jí bohužel nelíbím… aspoň myslím.“ Strach a stud mu při té myšlence opět sešněrovaly hrdlo a mladík energicky potřásl hlavou, jako by je chtěl zahnat.

Mikael se zahleděl na Dravocnik, který se rozkládal pod ním; vesnici pořád zahaloval rudý a černý prach, který dokázal vyblednout až z určité vzdálenosti, ale nyní ho postupně smýval nepřetržitý déšť se sněhem. V uplynulých šesti letech tam každý týden pověsili na šibenici před dolem nejmíň jednoho muže. Přesto počet rebelů stoupal. Bída, do které Ojsternig místní obyvatele dostal, je hnala do náruče zoufalství. Každou zimu umírali horníci a jejich rodiny hladem a odříkáním, a to v mnohem vyšším počtu než na šibenici. A čím víc lidé chudli a čím míň jídla se jim dostávalo, tím častěji prchali do lesů nebo hledali práci v nedalekých městech – s nepatrnou nadějí, že se Dravocniku dokážou vyhnout na déle než rok a získají právo na svobodu.

V té době Černý Volod, vůdce rebelů, podnikal četné loupežné výpravy, na nichž napadal karavany obchodníků a spřežení se zásobami jídla pro Ojsterniga. Nejdůležitějším cílem odbojníků však bylo to, aby se vymanili z vlivu nelítostného zákona, který je poutal jako otroky k jedinému místu a činil z nich jako z dobytka majetek knížete. Chtěli si jen někde jinde najít práci, aby dokázali uživit své rodiny. Stručně řečeno, obyvatelé Dravocniku chtěli prostě jen přežít. Slovo svoboda, které bylo odevšad slyšet, pro ně vlastně neznamenalo nic jiného než chléb. Ojsternig však byl ke všem požadavkům hluchý a situace se s postupujícím časem pořád zhoršovala. Vytvořily se tlupy, které se vymykaly kontrole Černého Voloda, protože ten se pokoušel podřídit své lidi morálním pravidlům: Měli především ochraňovat život jiných nevolníků, bez ohledu na to, jde-li o horníky nebo rolníky.

Mnohé z těchto rozptýlených skupin hlad dohnal k tomu, že se jejich příslušníci stali sprostými lupiči, zločinci, kteří napadali i ty, s nimiž kdysi bok po boku vykonávali lopotnou práci a s nimiž se každý večer smáli a žertovali v hostinci. Tyto lidi teď někdy zabíjeli kvůli kuřeti, kousku sýra, pytli mouky či sudu piva nebo hruškového vína.

V té době se žádný obyvatel Raühnvalu nevydával sám na cestu – a už vůbec ne lesem. Málokdo se odvážil sbírat houby v lese u Mezesnigu, protože každé setkání s těmito psanci mohlo mít osudový konec. Ve srovnání s obyvateli Dravocniku se však nevolníci v Raühnvalu ještě mohli považovat za šťastlivce. Ačkoli jim Ojsternig ukládal stále větší odvody, Agnete se i nadále dařilo přesvědčovat místní o tom, aby společně zakopali to, co se jim podařilo odložit stranou. Proto ani za nejkrutějších zim, kdy lidé nevýslovně strádali, už nikdo nezemřel hladem. A kdykoli vesničané vyhrabali minci nebo nějaký jiný majetek, který jim pomohl přežít, rozpomněli se na den, kdy je zachránil malý Mikael. Žehnali mu pokaždé, když se zakousli do kusu takto vykoupeného sušeného masa.

„Tak půjdeme,“ prohodil Mikael k Harrovi a znovu si psa naložil na ramena.

Celé dlouhé roky ho Ojsternig nechal na pokoji. Mikaela občas napadlo, že na něho kníže zapomněl, protože měl příliš starostí s rekonstrukcí hradu, pletichařením na dvoře Ruprechta III. a později Zikmunda Lucemburského, jejichž pomocí si chtěl zajistit své postavení pána obou knížectví, a trestnými výpravami proti rebelům a lupičům. Navíc musel vymýšlet pořád nové odvody, kterými vysával z nevolníků i to poslední, co jim ještě zbývalo, a neustále ho zaměstnávala snaha o urychlené vykácení lesa u Mezesnigu, který se osvědčil jako vydatný zdroj příjmů. Ojsternig však na mladíka v žádném případě nezapomněl; kdykoli přijel, aby si osobně prohlédl, jak pokračují práce na hradě, si Mikaela k sobě zavolal.

Pak na něho mlčky civěl dravčíma očima. Mikael nechápal, co po něm kníže vlastně chce, ale neochvějně čelil jeho pohledu.

Když ho od průsmyku, kde stáli na stráži Ojsternigovi lidé, dělilo už jen tři sta metrů, vydal se cestou přes horu, aby hlídky obešel. Ani po tak dlouhé době se pořád ještě necítil ve své kůži, když měl projít kolem strážných – a už vůbec ne s Harrem na ramenou. Vyšplhal mezi skalami rozeklanými ledem a chladem nahoru a na druhé straně sestoupil do Raühnvalu. Les před ním neustále ustupoval, protože Ojsternigovi dřevorubci ho nemilosrdně káceli. Kníže nyní čile obchodoval s kmeny – na jihu s Benátkami a na severovýchodě s chrámovou kapitulou v Bambergu.

Mikael viděl tucty obrovských stromů starých i několik desetiletí, které teď spočívaly na zemi pokácené a zbavené kůry. Bezpočet větví ležel v neuspořádaných hromadách; jejich uschlé listí jako by se natahovalo k šedivé zatažené obloze. Větve vypadaly jako strnulé mrtvoly. Mikael se neubránil vzpomínce na den přepadení a krveprolití na otcově hradě a na pokroucená těla ležící na nádvoří jako neživé figuríny. Zastavil se a pevně zavřel oči, pak potřásl hlavou a hledal oporu na Harrových tlapách, aby zaplašil tu děsivou představu. Nakonec opět pokračoval v cestě.

Prvním důsledkem nespoutaného klučení lesů bylo to, že se vlci stále častěji odvažovali z podrostu.

Proto se Mikael při sestupu pohyboval velmi opatrně a naslouchal každému zvuku; přitom se neustále ohlížel. Teď už znal horu docela dobře. Překvapila ho myšlenka, že on sám, ačkoli tohle všechno patřilo do jeho knížectví, a tudíž jemu osobně, vůbec netušil, až kam se les rozkládá, jak by v něm přežil nebo kam přesně má šlápnout, aby se nezřítil. Nyní je hora jeho – nikoli na základě rodového práva, ale protože si ji sám pro sebe dobyl, napadlo ho a na rtech mu pohrál úsměv. A nikdo ho o ni už nikdy nepřipraví.

V uplynulých šesti letech ho starý Rafael naučil, jak se šplhá na skály. Začali krátkými výstupy do výšky třiceti stop, při nichž ho Rafael jistil. Mikael se zřítil, vstal, znovu spadl – a pak jednoho dne úplně sám, bez lana, vylezl na vrchol Mojžíšova prstu. Když se dostal až nahoru, posadil se na holou ledovou skálu, snědl plátek šunky a okoralého chleba a cítil se přitom poprvé svobodně. Poté vybalil Rafaelovu knihu a hlasitě z ní předčítal.

Zatímco nahoře na obloze orel učil svá dvě mláďata, jak mají v budoucnu při střemhlavém pádu lovit sviště a králíky, Mikael bůhví pokolikáté četl v latinských slovech příběh o chlapci, který zabije knížete Ojsterniga. Žádné jiné příběhy ho nenapadaly. Rafael ho však stále ujišťoval, že to ještě přijde.

Jednou pozná všechny příběhy, které dělají z obyčejného života naplněný život, prohlásil stařec.

Mikael byl příliš pohroužený do svých myšlenek, a proto si podezřelého zvuku všiml pozdě.

Zničehonic mu cestu dolů do údolí zatarasili dva muži vyzbrojení nožem a holí. Mladík se zastavil a otočil se. Za ním mu další dva muži odřízli únikovou cestu.

„Dej nám všechno, co máš, ať tě nemusíme zabít,“ vyzval ho jeden z mužů stojících před ním. Tvář měl poznamenanou hladem a zoufalstvím, ale pohled, který na mladíka upřel, vypadal zchytrale.

„Já nic nemám,“ odpověděl Mikael, zatímco Harro na jeho ramenou zaznamenal nebezpečí a tiše zavrčel.

Muž si zvědavě změřil zvíře a zlomyslně se ušklíbl.

Lupiči, kteří už stačili obsadit lesy a upřít toto území vlkům, byli dříve úplně obyčejní lidé. Vědomí toho, že už nemají co ztratit, však u některých z nich odhalilo nejhorší stránky jejich charakteru.

Probudilo k životu jejich temnou duši.

Když se Mikael na toho muže zadíval, byl si jistý, že neznámý by ho bez váhání usmrtil, i kdyby to mělo být jen kvůli radosti ze zabíjení.

„Já nic nemám,“ opakoval a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejrozhodněji.

„Tak nám dej toho psa,“ vyzval ho muž a přistoupil blíž. „A my ho prostě sníme.“

Mikael si všiml, že oba muži vzadu se k němu rovněž přibližují. Harro zavrčel.

„Dolů!“ přikázal mu Mikael a pomalu si klekl, aby postavil bulmastifa na zem. Se psem na ramenou neměl sebemenší možnost se bránit a proti čtyřem mužům ozbrojeným noži a holemi byl i beztak v těžké pozici. „Nechte mě jít,“ požádal, zatímco mu strach sešněroval hrdlo.

„Řekl jsem vám přece, že nic nemám.“

Muž se zasmál. „Máš psa. Vydej nám ho.“

„Psa vám dát nemůžu,“ odmítl Mikael a položil ruku na Harrův hřbet pokrytý otoky; zvíře nepřetržitě vrčelo.

„No tak si ho vezmeme sami!“ zvolal muž a odrazil se ke skoku. Vtom Mikael uslyšel zasyčení a viděl, jak lupič vytřeštil oči. Mladíkův pohled padl na hrot šípu, který útočníkovi trčel z hrudi. Muž zavrávoral a podlomila se mu kolena. Zatímco se rukou chytil za hruď, přepadl dopředu na Mikaela.

Harro sebral všechny zbývající síly, rychle vyběhl, zakousl se lupiči do hrdla a dokonal svými obroušenými zuby dílo zkázy.

Zbývající tři muži se rozhlíželi a horečnatě přemýšleli, co udělat. Z lesa vyjel muž. „Ať vás ani nenapadne se pohnout!“ přikázal jim.

V ruce nedržel žádnou zbraň. U opasku mu visela dlouhá dýka, přes ramena měl přehozený luk a u sedla zavěšený toulec se šípy.

Mikael si všiml Ojsternigova cejchu na pravé zadní noze koně. Nebyl to však mohutný bojový oř pro rytíře, nýbrž snadno ovladatelný grošovaný mimochodník na lov. Ten muž ale určitě nepatřil k Ojsternigovým vojákům. Mikael předpokládal, že toho koně ukradl.

„Varoval jsem vás,“ upozornil muž tři lupiče.

„Volode… poslouchej…,“ spustil jeden z nich. Muž ho zdviženou rukou umlčel.

Mikael tedy věděl, že stojí tváří v tvář Černému Volodovi, vůdci rebelů, kterému se mnoho let dařilo unikat zajetí, ačkoli na něho byla vypsána vysoká odměna. Nevypadal však jako hrdina, ale ani ne tak, jak si ho představoval Mikael. Byl malé postavy, měl husté černé zašpiněné vlasy, které mu rozcuchané odstávaly od hlavy, a světlemodré oči jako mnozí psi v horách, kteří se narodili po křížení s vlky. Měl na sobě ošuntělou tuniku z jelení kůže, boty až ke kolenům z kožešiny hnědého medvěda a plstěný přehoz, který byl na mnoha místech potrhaný a zašívaný. Ani hustý vous nedokázal zakrýt, jak je jeho obličej s vysokými a vystouplými lícními kostmi hubený. „Schovejte ho do křoví, ať není z cesty vidět!“ přikázal Volod třem lupičům a ukázal na mrtvolu jejich vůdce.

Jeho hlas zní velitelsky, ale v žádném případě blahosklonně, uvědomil si Mikael, který prozatím nestál Volodovi za jediný pohled.

Teprve nyní se obrátil k Mikaelovi. „To je Ojsternigův pes,“ poznamenal a ukázal na Harra. Jinak neřekl nic, ale jeho oči pronikavě hleděly na mladíka.

„Ne. Teď je to můj pes,“ odtušil Mikael.

Volod sestoupil z koně, zatímco lupiči odklízeli nebožtíka, a vytáhl z mužovy hrudi šíp – bez viditelné námahy.

I přes malý vzrůst je určitě velmi silný, dovtípil se Mikael.

Volod otřel šíp o šaty nebožtíka, než muži hodili svého druha do houští, a zasunul ho zpátky do toulce. „Dám vám ještě jednu příležitost. Poslední,“ oznámil třem lupičům. „Můžete se k nám připojit, ale jen podle mých pravidel. Nebudete zabíjet nevinné lidi a okrádat chudáky.“

Tři lupiči zaváhali.

„Zmizte! Už jste přemýšleli příliš dlouho,“ prohlásil Volod. „Nepotřebuju lidi, kteří mě za zády zapíchnou kvůli skývě chleba. Ale najděte si jiný les. Odteď jsou na třech šípech v mém toulci napsána vaše jména, jestli vás tady ještě jednou uvidím.“

Chlapi vzali úprkem nohy na ramena. Volod nyní vykročil k Mikaelovi. Harro zavrčel.

„Drž si ho zpátky, jestli nechceš, abych ho zabil,“ upozornil ho nesmlouvavě Volod. Mlčky si Mikaela změřil pohledem a potom se ho zeptal: „Kdo jsi?“

„Jmenuju se…,“ začal Mikael, kterého zastrašil mužův pronikavý pohled.

„Neptal jsem se, jak se jmenuješ, ale kdo jsi,“ přerušil ho Volod.

„Já jsem… Mikael Veedon…“

„Chlapče, máš všech pět pohromadě?“ zeptal se Volod a zaťal ruku v pěst. „Kdo jsi? Jeden z Ojsternigových lidí?“

„Ne! Já jsem… nevolník… z Raühnvalu…“

Volod na něho dál zkoumavě hleděl. „Koukej se odsud ztratit,“ vyzval ho nakonec. „Zanedlouho tu dojde k velkému krveprolití.“ Přistoupil k němu o další krok a nestaral se o Harra, který opět hrozivě zavrčel.

„Jestli uvidím, že se vracíš, abys Ojsterniga varoval, zasáhne tě můj šíp přímo sem,“ zdůraznil a poklepal mu na čelo. „Přesně tady mezi oči. Rozuměl jsi, rolníku?“

Mikael téměř neznatelně přikývl; nebyl s to se pořádně pohnout, protože si připadal jako ochromený důvěrně známým dětským strachem, který ho nikdy pořádně neopustil.

Úctyhodný počet mužů vyzbrojených luky a dýkami teď vystoupil ze svých úkrytů za stromy a keři.

„Ať už tě tu nevidím!“ zopakoval Volod.

Mikael si naložil bulmastifa na ramena a vydal se na cestu. Když se asi po dvaceti krocích obrátil, neviděl Voloda ani jeho lidi. Les vypadal zdánlivě opuštěně a znovu se v něm rozhostilo ticho.

Mikael po cestě přemýšlel o Volodovi. Jen málokdo se s ním setkal osobně, ale vesničané toho o něm hodně namluvili. Říkalo se, že je to mimořádný muž, a už teď o něm kolovaly četné legendy.

Rafael a Agnete tvrdili, že rebelové jsou lidé, kteří prý v noci našli slunce. Od té doby se Mikaelovi zdávalo o neobyčejných mužích, rytířích bez bázně a hany. Volod se však nepodobal hrdinům z jeho snů. Byl to neotesaný muž malé postavy a měl strašlivý pohled, takže vzezřením se nelišil od lupičů, kteří Mikaela napadli.

Mikael nechal za sebou most přes Uquu a zamířil do vesnice. Při chůzi si uvědomil, jak moc ho to setkání zklamalo.

Když dorazil k chýši, Agnete a Eloisa si právě umývaly v lavoru ruce. Voda byla krvavě rudá.

„To už teď Ojsternig hledá nový domov i pro zpola chcíplé psy?“ zeptala se nedůvěřivě Agnete.

„Ne. Tohle zvíře patří mně,“ odtušil zlostně Mikael a přistoupil ke dveřím.

Agnete mu zahradila cestu. „Mně žádný pes do domu nepůjde,“ ujistila ho rozhodně.

„Tak to tam nevkročím ani já. Dnes v noci se vyspíme ve stohu sena a pak si postavím vlastní dům,“ prohlásil Mikael a postavil Harra na zem. Cítil, že se ho zmocnil vztek – trochu kvůli strachu, který právě přetrpěl, a pak i kvůli zklamání ze setkání s Volodem.

Agnete zašla do chýše a zabouchla za sebou dveře.

Eloisa se podívala na Mikaela a za chvíli sklouzla pohledem na psa. Mikael prožíval totéž co vždy – nesměle opětoval její pohled, zapomněl na všechnu zlost a s údivem se přistihl při pomyšlení, jak je dívka v jeho očích krásná. Eloise teď bylo šestnáct let. Obličej jí lemovaly hladké vlasy sahající až po bradu. Modré třpytivé oči byly hluboké jako horská plesa, víčka vypadala sametově a hebce jako zralé meruňky. Tělo měla štíhlé a pružné.

Za chvíli se dveře znovu otevřely. Agnete se zrudlým obličejem divoce šermovala prstem a křičela: „Nechápu, jak můžeš být tak tvrdohlavý!“ Pak mu podala dřevěnou misku s nazelenalou páchnoucí kaší. „Natři mu to na zraněná místa, rychleji se zahojí.“

„Chcete tím říct, že pes může spát v domě?“ zeptal se Mikael se sotva postřehnutelným úsměvem.

„Doufejme, že na něj skočí pár našich štěnic – pak by byl aspoň na něco dobrý,“ zabručela Agnete.

Vzápětí výhrůžně namířila prst na Mikaela.

„A co bude žrát? Přemýšlel jsi o tom?“

„Polovinu z mého jídla,“ odvětil vážně Mikael.

Agnete se na něho podívala. Z Mikaela vyrostl – hned po Eberwolfovi – největší a nejsilnější mladík v údolí. Měl široká ramena, stehna a paže silné jako větve dubu, ruce dokázaly uchopit mocně jako svěrák a záda měl tak svalnatá, že náklad o hmotnosti pětasedmdesáti kilogramů dokázal vynést na horu zdánlivě bez námahy. Jeho kdysi bledá kůže zhnědla a slunce mu ještě víc vybělilo světlé vlasy, které teď nosil svázané do copu. Rudá kožená páska, která mu je držela pohromadě, pocházela z bývalých Eloisiných dětských šatiček. Mikael měl pravidelné rysy obličeje a jizva na čele, zlomený nos a mnoho zajizvených ran, které označovaly jeho dospívání jako zářezy na pastýřské holi, propůjčovaly jeho kráse cosi mužného.

Agnete přesně věděla, kdy si kterou jizvu přivodil. Při pohledu na mladíka se nemohla ubránit myšlence, že vypadá spíš jako bojovník, a ne rolník – a že je věrnou podobou svého otce, posledního knížete ze Saxie. Občas se podivila, jak jsou lidi slepí a zabednění, protože Mikael se mu opravdu mimořádně podobal.

Teď však uchopila polínko a rozzlobeně ho po něm hodila. „On že dostane polovinu tvého jídla, chlapče?“ zakřičela na něho. Nikdy ho nepřestala takhle oslovovat.

Harro hrozivě zavrčel.

Agnete vzala do ruky další kus dřeva. „Tohle bude pro tebe, ty starej zablešenče!“ pohrozila psovi.

Harro se ustrašeně přitiskl k Mikaelovi a tiše zakňučel.

„Vždyť se sotva držíš na nohou,“ poznamenala Agnete a s pohledem na psa zavrtěla hlavou. Potom hodila polínko na podlahu. „A ten osel ti chce dávat půlku svých porcí!“ zvýšila hlas. Podívala se na Mikaela a zaláteřila: „Chceš snad, aby vyhladověl? Myslíš, že tvoje poloviční dávka mu stačí, chlapče? To je pro něj jen nepatrné sousto. Takové zvíře se musí pořádně nažrat masa!“ Znovu namířila prst na Mikaela: „Takže se postarej o to, abys už konečně něco pořídil s lukem a šípy a ulov pár veverek, ptáků a myší, jestli nechceš, aby chcípnul.“

Mikael otevřel ústa a chtěl něco říct.

„No dobře, tak myši ne, to snad není pravda!“ zvolala Agnete a obrátila oči v sloup. „Mohli by to být pravnuci…“

„Huberta,“ doplnila se smíchem Eloisa.

Agnete se zadívala na Mikaela a Harra. „Vám to spolu snad i sluší,“ zabručela a vrátila se do chýše.

„Fakt pohledná dvojice!“

„Získal jsi její srdce,“ prohodil Mikael k Harrovi s úsměvem. „Je jen trochu nevrlá.“ Začal roztírat kaši na jeho rány.

Eloisa přihlížela a s úsměvem pravila: „Doufám, že se taky nejmenuje Hubertus.“

„Ne, to je Harro,“ odpověděl Mikael.

Dívka natáhla ruku a opatrně pohladila bulmastifa po mohutném hřbetě.

Harro přátelsky zakňučel.

„Ten má ale hluboký hlas,“ podivila se Eloisa.

„Neboj se.“

Eloisa se posadila na otesaný jedlový pahýl, který v chatrči sloužil jako práh u dveří, přičemž odhalila kousek svých pohledných štíhlých a zároveň silných nohou. Přitom vrhla na Mikaela vyzývavý pohled.

Mladík si všiml, že se červená, zatímco se k ní posadil, a ačkoli se k ní nepřisunul dost blízko na to, aby se jejich nohy dotýkaly, dech se mu zrychlil.

Během těch šesti let vyrůstali bok po boku a Mikael její zásluhou poznal matoucí svět citů. Co nejčastěji pracoval na poli vedle ní, pozoroval kapičky potu, které se jí v létě tvořily na čele, nebo její chladem zčervenalé tváře v zimě. Každý večer se u stolu posadil vedle ní a představoval si, že se jejich chodidla hledají. Pomáhal jí šít čepice z veverčích ocásků a pořád vzpomínal na den, kdy ještě oba byli děti a Eloisa se bříškem prstů dotýkala jeho dlaně. Avšak kdykoli o něho její prsty svírající kostěné jehly zlehka zavadily, Mikael jako první ucukl, protože se bál, že by se nakonec od něho odtáhla, neboť mu před několika lety jasně řekla, že se jí takový mladík jako on nikdy nezalíbí.

A každou noc, když se ukládal ke spánku, se mlčky sžíral touhou, trpěl vlastní nesmělostí, kterou prostě nedokázal překonat, a děsil se představy, že by ho Eloisa odmítla, a navíc se mu ještě vysmála.

A časem bylo pro něj stále těžší se k ní přiblížit, jako by se všechny dny, které se pokoušel svůj ostych potlačit, změnily mezi nimi v hustý neproniknutelný les.

Nyní, tady na prahu, příliš daleko od jakéhokoli doteku, si umínil, že se musí pokusit o sblížení.

Začervenal se, opřel se roztřesenýma rukama o seříznutý pařez, aby se zvedl a posunul se k ní, ale zničehonic se mezi ně vsunul Harro, otřel se o Eloisu a položil jí hlavu do klína.

„Ten je ale těžký!“ zvolala udiveně.

Harro zhluboka zafuněl a spokojeně zavřel oči.

„Má tě rád,“ poznamenal Mikael. Eloisa se usmála a psa pohladila.

Teď bych měl Harra taky pohladit, napadlo Mikaela, to by se naše ruce dotkly. Nedokázal se však ani pohnout, jako by ho ostýchavost celého ochromila. Nakonec se se zrudlými tvářemi obrátil k Eloise, otevřel ústa a pracně vykoktal: „Jestli chceš, bude to… náš pes.“

Eloisiny oči se naplnily slzami. „Vždycky jsem si přála psa,“ přiznala. Mikael se pošetile zahihňal, aby zakryl rozpaky.

„Hlupáku!“ zaláteřila a rozhořčeně ho plácla do paže.

Harrovi tiše zarachotilo v hrdle – skoro jako by zavrčel, ale oči měl pořád zavřené.

Eloisa polekaně ucukla rukou. „Proč to dělá?“

„Dává tím najevo, že by ses za to neměla stydět,“ vysvětlil jí s úsměvem Mikael.

Eloisa nechala bez zábran stékat slzy po tvářích a znovu Harra pohladila. „Tak to tedy bude náš pes,“ přikývla, ale vzápětí dodala: „Ale stejně jseš hlupák.“

Mikael se zamyslel nad tím, že není ani schopen vzít za ruku dívku, kterou miluje, a pohladit ji.

„Ano, já vím. Jsem král všech hlupáků.“

Ojsternig držel uzdu v pravé ruce a vztekle poháněl koně ostruhami. Levá paže mu ochable visela podél těla a při každém škubnutí mu projela palčivá bolest přesně tam, kde se mu šíp zabodl do masa.

Agomar se třemi vojáky kryl knížeti záda a jistil ústup – byli jediní, kdo přežili nástrahu rebelů.

Celý případ si vybavoval jen útržkovitě. Právě byli na cestě do Raühnvalu, když zničehonic uslyšeli svištivý zvuk desítek tětiv od luků a následné syčení šípů. Voják, který cválal vedle knížete, se chytil za krk, svalil se na svého pána a potřísnil krví jeho šat. Zároveň i další vojáci bolestně zasténali a zhroutili se k zemi. Knížecí kůň se splašeně vztyčil na zadní, jako by chtěl svého jezdce shodit.

A zatímco se Ojsternig snažil udržet v sedle, zasáhl ho šíp do paže. Kdyby se kůň nepolekal, napadlo knížete a zamrazilo ho v zádech, zasáhl by ho ten šíp nejspíš přímo do hrudi a usmrtil ho. Neměli čas na obranu, natož aby připravili protiútok. Rebelové byli poschovávaní za křovím a na stromech a uchystali jim smrtelnou past. Agomar jel vedle knížete a zakřičel na něho, že jim nezbývá nic jiného než prásknout do bot. Ojsternig vzápětí strhl koně a tryskem zamířil k vrcholu hory, zatímco v uších mu pořád ještě znělo svištění šípů a výkřiky rebelů. Jestli ho vzpomínky neklamaly, nebyl zraněn nikdo z vesničanů, kteří ho doprovázeli, ani žádné jejich zvíře.

Jakmile si všiml, že rebely nechal už dostatečně daleko za sebou, zpomalil. Zuřivě uchopil šíp a chtěl ho vytáhnout, ale když s ním chtěly prsty pohnout, projela mu paží prudká bolest.

„Ne, Vaše Jasnosti!“ varoval ho Agomar. „Raději ho nechte v ráně, dokud vás nenecháme ošetřit.“

Ojsternig na něho vrhl rozhněvaný pohled. „Jak se to mohlo stát?“ zakřičel na svého kapitána.

Agomar si vzpomněl na léčku, do které před několika roky vlákal své vlastní muže. Každý krvavý útok ze zálohy má pouze jediné vysvětlení.

„Zrádce,“ odvětil.

„Zrádce?“ opáčil nevěřícně Ojsternig. „Kdo?“

„To se nikdy nedozvíme, Vaše Jasnosti,“ ujistil ho Agomar a potřásl hlavou. „Mohl to být kdokoli.

Všichni vědí, že dnes chcete přesídlit do Raühnvalu.“

„Kdo?“ zaječel přesto Ojsternig.

„Nějaký sluha z hradu,“ odpověděl Agomar a pokrčil rameny, „nebo některý z raühnvalských rolníků. Rebelům vás mohl vyzradit kdokoli.“

Ojsternig uznal, že Agomar má pravdu. Pravděpodobně nikdy nezjistí, kdo promluvil. „Máme tři šibenice,“ připomněl za chvíli vzteklým hlasem. „Příští neděli chci vidět, jak se na oprátce houpá jeden palácový sluha, jeden rolník z Raühnvalu a jeden horník. Postarej se o to.“

„Jak je mám vybrat?“ zeptal se Agomar.

„Ať si hodí kostkami,“ utrousil Ojsternig s hlubokým pohrdáním.

„Jak přikazujete.“

Ojsternig popohnal koně do údolí. „Kolik mužů jsi ztratil?“ zeptal se Agomara.

„Čtrnáct.“

„Řekni katovi, ať si nabrousí nože,“ zasípal Ojsternig, jehož tělo se pořád ještě třáslo smrtelnou úzkostí, která ho téměř vzrušovala. „Chci, aby čtrnáct lidí veřejně zaživa stáhl z kůže. A zajisti, aby ta chátra skutečně přihlížela. Ať nezapomene na všechny venkovany z Raühnvalu. Přeju si, aby na kůži každého odsouzence bylo napsáno jméno jednoho vojáka, který dnes přišel o život. Odteďka musí rebelové vědět, že pokud zabijou jednoho z nás, je to stejné, jako by usmrtili člověka, kterého údajně ochraňujou. Musí se to dozvědět i nevolníci z mého knížectví. Pak začnou rebely nenávidět stejně, jako rebelové nenávidí nás.“ Když pod ochranou vojáků, kteří byli s tasenými meči připraveni kdykoli zaútočit, projížděl Dravocnikem, ponuře zasyčel: „Teď jsme ve válce.“ Ale smrtelný strach ho neopouštěl, zaťal do něho drápy jako havran na rameni.

Zamířil ke klášterní nemocnici a natáhl se tam na kavalec vedle oltáře, kde se sloužila mše pro pacienty upoutané na lůžko. Pokřižoval se spíš z pověrčivosti než vnitřního přesvědčení. Vzápětí přispěchal mnich a roztrhl mu rukáv, aby obnažil jeho paži. Potom nůžkami ustřihl hrot šípu a rychlým nacvičeným pohybem vytáhl cizí těleso ven.

Ojsternig zařval bolestí.

Mnich vypláchl ránu vlažným kořeněným vínem. Připravil kašovitý obklad z kozí mrvy, vepřového sádla a olovnaté běloby, pečlivě ho nanesl na vstupní i výstupní ránu a vše zakryl pevným obvazem.

„Teď musíte odpočívat, Vaše Jasnosti,“ upozornil mnich.

Ojsternig beze slova vstal, opustil klášter a vrátil se na svůj hrad, který už byl skoro vyklizený.

Přikázal, aby rozdělali velký oheň v krbu, nechal přinést čistou slámu a natáhl se na ni. Lhostejně do sebe vyklopil dva poháry hruškového vína. Pak pokynul Agomarovi. „Přiveď sem toho poseroutku,“ vyzval ho. „Hned.“

Zanedlouho se dostavil mladík. Postavil se líně před Ojsterniga a rychle si zasunul volnou košili do kalhot, jejichž dvoubarevné nohavice – jedna zelená, druhá černá – představovaly barvy knížete ze Saxie.

Ojsternig si ho beze slova prohlížel. Mladíkovi bylo oficiálně šestnáct let, ale ve skutečnosti oslavil už osmnácté narozeniny. Když ho Ojsternig vykoupil ze sirotčince, aby ho vydával za Marcuse II. ze Saxie, posledního dědice knížecího rodu, doufal, že chlapec bude ještě větší. Avšak za šest let, které od té doby uplynuly, mladík povyrostl o méně než píď. Vyznačoval se smyslnou, téměř ženskou krásou. Tělo měl na stehnech i hrudi zaoblené a celkově byl hebký a poddajný. Všechno na něm bylo jemné a Ojsternig si všiml, jak na něj civí vojáci, když před nimi s houpavými boky prochází slavnostním sálem. Pořád vypadal tak, jako by se právě zvedl z milostného lože. Jeho vlasy se zdály neučesané, jako kdyby se v nich právě přehraboval rukou a rozcuchal si je. Všechno na něm vyvolávalo dojem líné smyslnosti sexuálního potěšení, touhy a oddanosti. A na jeho věk příliš temné kruhy pod očima, to jediné, co vnášelo trochu barvy do jeho bledého bezvousého obličeje, vypadaly jako cejch hříšného života, který vyzařoval z každého jeho pohledu.

„V neděli mě doprovodíš k šibenicím, poseroutko,“ upozornil Ojsternig chlapce.

„Rád se dívám, když někoho věší,“ odvětil Marcus; jeho hlas zněl hřejivě a měkce.

Ojsternig na něho pohrdavě zíral. Věděl, že ten mladík je hříšný a lstivý slaboch. „Čtrnáct mužů bude zaživa staženo z kůže,“ upřesnil. „A ty vystoupíš na podstavec, převezmeš od kata nůž a provedeš první řez.“

Marcus zbledl.

Ojsternig se zasmál. „Člověk si musí ušpinit ruce, když se chce stát dobrým knížetem.“ Vyprázdnil ještě jeden pohár hruškového vína. Pak se jeho obličej znovu zachmuřil. „Už dva roky sdílíš lože s mou dcerou, a pořád žádný dědic v dohledu,“ utrousil vztekle. Princezně už bylo devatenáct let a Ojsternig o ni ztratil jakýkoli sexuální zájem. Když byla mladičká dívka a podobala se matce, cítil k ní silnou přitažlivost. Jakmile však dozrála v ženu, neuchovala si smyslnou přitažlivost své matky a on ji k sobě zval v noci stále vzácněji.

„Třeba je vaše dcera neplodná,“ poznamenal drze Marcus. Ojsternigovi se nepohnul v obličeji ani sval. „Pojď blíž!“ přikázal. Marcus k němu udělal krok.

„Blíž!“ naléhal Ojsternig. „Klekni si tady vedle mě.“

Mikael ho poslechl a obvyklým smyslně poživačným způsobem nastavil knížeti tvář, jako by očekával, že mu pošeptá nějaké tajemství.

Ten ho však prudce udeřil do obličeje. „Nebo třeba ty plýtváš svým nejlepším semenem u hradních kurev,“ zasyčel, „a když souložíš s mou dcerou, máš prázdné koule.“ Štípl ho do tváře a promnul kůži mezi prsty.

Marcus zasténal bolestí.

„Nejvíc se ti prý líbí ta šílená, jak mi prozradili moji muži,“ poznamenal Ojsternig. Měl tím na mysli Emöke.

„Je hlavně vždycky k dispozici,“ vysvětlil mladý muž bolestí zkresleným hlasem. Masité rty se mu leskly nepřirozeně rudě, jako by se mu právě do nich ve víru vášně zakousl nějaký milenec.

Ojsternig ho pustil a odstrčil od sebe.

Marcus upadl na záda. „Já prostě nečekám rád na nějakou děvku,“ zaprskal jedovatě; jeho slovům však chyběl jakýkoli důraz, zněla jen vzdorovitě. „Ostatní se jí bojí, tvrdí, že rozmlouvá s nebožtíky a vílami…“

„Ne,“ přerušil ho Ojsternig. „Ve skutečnosti se ti líbí právě proto, že je šílená. Protože nevidí, kdo opravdu jsi.“ Hořce se zasmál. „Ty totiž chodíš za děvkama jen proto, abys byl s vojáky, co?“

Ojsternig si všiml, že z mladíkova nosu kape trochu krve. Tam ho zasáhl jeho úder. Natáhl ruku, ponořil palec do rudé stružky a pak jím potřel jeho rty. „Tak, teď jsi dokonalý,“ poznamenal.

„Vypadni!“

Marcus se ani nepohnul a upřeně hleděl na Ojsterniga svýma hříšnýma očima.

„Vypadni!“ zakřičel na něho Ojsternig.

Mladík vyskočil, schoulil se jako pes, který se obává kopance, a vyběhl ven.

Ojsternig se zadíval do ohně v krbu. Římsko-německý král Zikmund Lucemburský potvrdil rozhodnutí zesnulého Ruprechta III. a až do dospělosti prince Marcuse II. ze Saxie jmenoval Ojsterniga prozatímním regentem. To znamenalo, že ještě dalších pět let může nerušeně vládnout nyní už spojeným knížectvím. Ojsternig však mladíkovi příliš nedůvěřoval, připadal mu lstivý a zhýralý. Marcus by ho mohl otrávit pomocí zrádce, který by pak sám doufal v povýšení nebo jiné výhody. A z toho důvodu byl osud údajného prince ze Saxie zpečetěn. Zpočátku posloužil pouze jedinému účelu: spojit obě knížectví pod jednu vládcovskou ruku. Teď však musí splnit ještě druhý účel, což byl jediný důvod, proč byl mladík ještě vůbec naživu: zajistit potomstvo. Jakmile bude mít Ojsternig dědice, Marcus zemře. Podle jména pak sice bude knížectví ze Saxie vládnout princezna, ale dcera Ojsternigovi nedělala těžkou hlavu. Nadále bude sám panovat místo ní. „Mám na to bezvýhradně právo,“ prohodil a potichu se pro sebe usmál. „V podstatě jsem byl já její první muž.“

Dosud však nebyl v dohledu žádný dědic. Jeho dcera je asi skutečně neplodná, protože on sám s ní také souložil, a ani jemu tehdy nepočala dítě.

Ojsternig dál zíral do plamenů a popíjel tak dlouho, dokud neupadl do spánku.

V noci mu začalo bolestivě cukat v ráně, následující ráno se bolest ještě zvětšila. Ojsternig se zimomřivě třásl. Znovu cítil, jak mu smrtelná úzkost svazuje hrdlo. Povolali z kláštera mnicha, který knížete ošetřoval.

„To je normální,“ prohlásil mnich. „Kašovitý obklad se stará o to, aby odtékal hnis, který vám odvádí špatné vnitřní šťávy.“

O dva dny později dostal Ojsternig vysokou horečku.

„Zavolejte radši lazebníka, Vaše Jasnosti,“ poradil mu Agomar. Vesnický lazebník, vysoký muž s velkým břichem, už teď jen vytahoval zkažené zuby a rovnal zlomené kosti, ale dříve táhl do války jako ranhojič. Sundal obvaz a zaraženě potřásl hlavou. „Kozí lejna,“ zabručel nesouhlasně.

„To nařídil lékař,“ ozval se Ojsternig.

„Lékař? Asi myslíte mnich,“ odtušil lazebník. „Vaše Jasnosti, s veškerým respektem, kdyby to opravdu bylo tak zdravé, tak bysme se každý večer vykoupali v lejnech a ráno vstali omlazení.“

„Mluv jasně, bez okolků,“ obořil se na něho Ojsternig.

„Rána se musí ponechat sama sobě,“ vysvětlil lazebník. „Na zastavení krvácení vám můžu dát bylinu, které říkáme kokoška nebo taky pastuší tobolka. Ale teď už je na to dost pozdě.“

„Dělej, co musíš,“ přikázal Ojsternig.

Lazebník plátěným hadříkem setřel mnichův mokrý obklad, nechal si podat džbán s teplým vínem a ránu jím povrchně očistil. Pak nalil víno do malé, skoro průhledné lahvičky z vepřového močového měchýře, k níž připevnil malou tenkou cínovou hubičku. „Teď vás to zabolí, Vaše Jasnosti,“ varoval.

Strčil hubičku do rány a stiskl. Z opačného otvoru na Ojsternigově paži vystříkl tenký proud teplého vína smíšeného s krví a hnisem.

Ojsternig zasténal a zaťal zuby.

„Dobře, teď je rána vypláchlá.“ Lazebník paži znovu obvázal. „To je všechno,“ dodal.

Ojsternig se na něho podíval a pohrozil: „Jestli přijdu o paži, pak oželíš jednu i ty.“

Lazebník zbledl. „Nepřijdete o paži, Vaše Jasnosti,“ ujistil ho.

„Tím líp pro tebe,“ ukončil rozmluvu Ojsternig. Příští ráno v ráně už necukalo a horečka klesla.

O tři dny později, v neděli, se Ojsternig mohl účastnit poprav, ačkoli byl ještě bledý a zesláblý.

Často se neklidně rozhlížel, protože se obával šípu ze zálohy. Pod nádhernou tuniku si navlékl kroužkovou košili.

Na prostranství před dolem se tísnil dav lidí.

Ojsternig vyhledal pohledem Mikaela. Když ho objevil, pokynul mu, aby k němu přistoupil. Nechal jednoho vojáka sesednout z koně a přikázal Mikaelovi: „Nasedni!“

Mikael se vyhoupl do sedla.

Ojsternig mu položil ruku na rameno, aby všem ukázal, že ten mladík patří jemu. „Chci tě tady po svém boku.“

Nato se rozjel povoz se třemi odsouzenci k oběšení. Přihlížející lidé zadrželi dech. Jeden nešťastník po druhém se propadl do prázdna. Muži se divoce škubali s vytřeštěnýma očima, které jim div nevylezly z důlků, a ústa se jim zkřivila v němém výkřiku. Čím víc kopali nohama ve vzduchu, tím pevněji se smyčka utahovala. Jako první zemřel starý sluha z hradu. Když se mu se suchým prasknutím zlomil vaz, všem kolemstojícím se zježily vlasy. Druhý byl asi padesátiletý horník.

Obličej mu zrudl, z úst visel namodralý oteklý jazyk. Ze zaraženě mlčícího davu se ozval zoufalý výkřik jeho ženy a malý chlapec, který stál s uslzenými tvářemi vedle ní, zaječel: „Otče!“ Rozběhl se k houpající se mrtvole, jako by ji chtěl strhnout ze šibenice, ačkoli sotva dosáhl na teď už ochable visící otcovy nohy. Jeden voják mu uštědřil tak silnou facku, že chlapec upadl na zem. Poslední zemřel Cvetko Radu, nevolník z Raühnvalu, muž silný jako medvěd, který za celý život neublížil ani mouše. Mikael viděl, jak moč poskvrnila rolníkovy kalhoty, pak mu stekla po nohou a nakonec kapala z křečovitě se škubajících bosých chodidel. Cvetkova dcera omdlela ještě dřív, než otcovo tělo na provaze znehybnělo.

Když byli všichni tři muži mrtví, sevřel Ojsternig Mikaelovo rameno silněji a vrhl na něho zkoumavý pohled.

Mikael se k němu neotočil. Plakal kvůli Cvetkovi. Dlouhé roky okopával po jeho boku pole, ale nikdy se tím mužem nezaobíral. Ale nyní, zatímco se Cvetko houpal na šibenici jako slaměný strašák, zalitoval, že ho někdy neoslovil, a nemá tak žádnou vzpomínku na toho dobráckého muže, který přišel o život jen z knížecího rozmaru.

Ojsternig teď pokynul údajnému princi, aby vystoupil na lešení ke katovi.

Marcus se vystrojil jako na dvorní bál. Měl na sobě kabátec ze zlatě prošívané látky, který zdůrazňoval jeho oblé boky, a do divoce rozcuchaných vlasů si zapletl fialovou stužku, která mu se smyslnou elegancí dopadala na změkčilou hruď jako cop.

„Čtrnáct statečných vojáků padlo po útoku ze zbabělé léčky, kterou nám uchystala horda banditů!“

vyhlásil Ojsternig davu a ruku přitom nechal pořád položenou na Mikaelově rameni, jako by mladík byl jeho panoš. Žádnému z obyvatel Raühnvalu, kteří měli převážet Ojsternigův majetek, nebyl zkřiven ani vlásek na hlavě. Když rebelové viděli, že kníže a jeho vojáci, kteří nebyli těžce zraněni, překotně prchají, vyšli z lesa, vyplenili povozy a zraněným vojákům podřízli hrdlo. Naložili koně vojáků proviantem, zlatem a stříbrem a zmizeli v lese u Mezesnigu.

„A dnes díky Černému Volodovi, tomu zbabělému úkladnému vrahovi, čtrnáct z vás zemře místo něho,“ pokračoval Ojsternig. „A tak se to od této chvíle stane pokaždé.“ Zahleděl se do davu. „Princ Marcus Druhý ze Saxie sám začne se stahováním z kůže na znamení toho, že tvoříme jediné silné knížectví.“ S těmito slovy ukázal bývalému sirotkovi, který zbledl jako křída, že může začít.

Kat podal údajnému princi nůž. Před nimi stál a třásl se první odsouzenec, starý muž, kterého dva vojáci drželi za paže. Kat mu kouskem uhlu naznačil na těle čáru od šíje muže zasvěceného smrti až na konec zad ke kostrči. Pak ještě dvě další linie od počátku šíje k oběma ramenům.

Marcus držel nůž v ruce a třásl se stejně nezvladatelně jako stařec, kterého měl před sebou.

Ostatních třináct odsouzenců bylo rovněž nahých. Spoutaní na rukou a nohou stáli seřazení za katem a Marcusem. Devět mužů a čtyři ženy. Tři muži byli skoro ještě děti. Někteří odsouzenci plakali, jedna žena se zhroutila k zemi.

Když kat viděl, že se Marcus k ničemu nemá, uchopil na Ojsternigovo znamení jeho ruku s nožem a nasadil hrot na starcovu šíji. Probodl čepelí nešťastníkovu kůži a vedl řez dolů, takže se nůž zařízl hluboko do zad hlasitě křičícího muže, který se bránil tak silně, že ho oba vojáci sotva udrželi.

Když kat pustil mladíkovu ruku, Marcus ustoupil, zkroutil se a vyzvracel se na trámy dřevěného lešení.

Ojsternig se zasmál, ale bylo cítit jeho pohrdání. „Ty nejsi jako on, že?“ zašeptal Mikaelovi do ucha.

„On cítí jen hnus. Ale ty… ty trpíš s nimi.“ Usmál se. „A to tě oslabuje.“

Mikael neodpověděl. Vzpomněl si na první popravu, které se účastnil společně s Ojsternigem –tehdy se také pozvracel. Odvrátil hlavu, aby už nemusel ničemu přihlížet.

Ojsternig se zasmál a skoro vztekle ho uchopil za vlasy, aby zůstal hlavou otočený k šibenici.

Kat mezitím nařízl starcovu kůži od šíje až k ramenům. Tam, kde se oba řezy křížily, nadzvedl nožem konce kůže.

Starý muž bezmocně sténal.

Nyní kat odložil nůž a uchopil konce kůže dvěma plochými kleštěmi, jejichž konce byly tvarované jako kachní zobáky. Jediným škubnutím kůži stáhl, jak se to dělá u srnců a králíků.

Starcův křik nedokázal přehlušit strašlivý zvuk, s nímž se kůže oddělovala od masa.

Ojsternig blaženě zasténal a dál pevně držel Mikaela za vlasy. Mladík prudce otevřel ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek. Hledal Eloisiny oči.

Eloisa se však na něho nedívala. S pláčem a tvářemi mokrými od slz sledovala, co se děje pod šibenicemi. A celý zástup plakal s ní.

Mikael zavřel oči a po celou nekonečnou dobu poprav je neotevřel. V uších mu ale přesto pronikavě zněly výkřiky odsouzenců; slyšel děsivý zvuk kůže, když ji strhávali z těl.

Stažené kůže byly přihlížejícím lidem ukázány jako lovecké trofeje a pak jich Agomar sedm přibil na velké břevno nad vchodem do dolu. Na každou kůži napsal jméno mrtvého vojáka, které předtím hlasitě oznámil. Zbývajících sedm kůží mělo být přibito na zábradlí mostu přes Uquu, který vedl do Raühnvalu.

„A teď zmiz!“ vyzval Ojsternig Mikaela, když bylo po všem.

Mikael sklouzl z koně a s podlamujícími se koleny zamířil k Eloise a Agnete. Eloisa nedokázala zastavit pláč a v očích se jí zračil nevýslovný strach. Přesto se Mikael neodhodlal k tomu, aby ji objal.

„Teď jděte domů!“ zakřičel Ojsternig. „A pořád myslete na to, že ode dneška je váš skutečný nepřítel Černý Volod.“

Dav se mlčky rozcházel. Všichni měli skloněné hlavy a byli ještě otřesení z právě prožité hrůzy.

Rodinní příslušníci obětí naopak zůstali stát u lešení se šibenicemi a zoufale čekali, až jejich milovaní konečně podlehnou milosrdné smrti.

Ojsternig hleděl za svými nevolníky a pak prohodil k Agomarovi: „Potřebujeme nové vojáky.“

„Mezi těmihle selskými ťulpasy je nenajdeme,“ odpověděl Agomar.

„Ti nemají sebemenší tušení, jak se bojuje.“

„Můžeme to přece ty nejmladší naučit,“ navrhl Ojsternig. „Třeba se mezi nimi najde nějaký rváč.“

„Ale jak je máme vybrat?“ zeptal se Agomar.

„Něco mě napadlo,“ prohlásil Ojsternig a v očích mu zlověstně zajiskřilo. „Musíme si je vychovat – stejně jako se staráme o všechen dobrý jateční dobytek.“

Mikael několik dnů odmítal chodit s ostatními do práce. V noci nespal, a když se mu to podařilo, za chvíli se s výkřikem probudil z noční můry. Za svítání vzal šíp a luk, naložil si Harra na ramena a zmizel v lese. Hledal roklinu, kde s Eloisou sbíral lišky a kde ho bříšky prstů pohladila po dlani.

Tam se posadil na odumřelý kmen, na kterém se uchytily tuhé stromové houby. Harro se zatím šťastně toulal lesem, strkal čumák do myších děr a vstupních otvorů do podzemních úkrytů hranostajů a lasiček, očichával stopy srnců a jelenů a ježila se mu srst, když narazil na vlčí pach.

Mikael ho chvíli sledoval, ale myšlenky se mu nevyhnutelně vraceli ke strašlivým událostem z minulé neděle. K zoufalému křiku odsouzenců zaživa stahovaných z kůže. K žalostnému nářku jejich rodinných příslušníků. Hlavně však znovu cítil těžkou Ojsternigovu ruku na svém rameni. Říkal si, že ji měl setřást, sesednout z koně a celé svoje pohrdání vykřičet knížeti do tváře, i kdyby ho za to měli pověsit. Ale neudělal to. Zůstal nehybně sedět. Je zbabělec. Jako Gregor, když mu sebrali Emöke. Jako všichni nevolníci, kteří tam byli v neděli s ním.

Od oné noci, kdy si předsevzal, že zabije Ojsterniga a ožení se s Eloisou, uplynulo šest let. Dosud však neuskutečnil ani jeden z těchto dvou záměrů.

„Jseš nula!“ vyplísnil sám sebe nahlas a ucítil v srdci prázdnotu.

Každé ráno byl už za kuropění na poli, které nepatřilo jemu, nýbrž lennímu pánovi, který vládl celému knížectví. Oral půdu, která nebyla a nikdy nebude jeho. Sklízel plodiny, které mu nenáležely.

Každý den prožíval od rána do večera život, který mu vůbec nepatřil. A večer se po jídle uložil na chudobný kavalec a upadl do hlubokého spánku.

„Jseš nula!“ zopakoval. „Nevolník. Nic lepšího než kus dobytka.“ A pak znovu ucítil v srdci to děsivé prázdno.

Ojsternig mu položil ruku na rameno jen proto, že on, Mikael, je nula. Ze stejného důvodu mohl kníže nechat popravit nevinné lidi: v jeho očích nebyli ničím. Nebyli to muži, ženy nebo děti, nýbrž psi, krávy, kozy, osli. Tažná zvířata, jateční dobytek. Nevolníci.

Když se v lese začalo stmívat, znovu si naložil Harra na ramena a vrátil se do chýše.

„Chci, abys zítra zašel za Rafaelem,“ upozornila ho jednoho večera Agnete.

„Proč?“

„Protože mě před ostatními uvádíš do rozpaků,“ odpověděla tvrdě Agnete. „Tady všichni dřou až do úpadu.“

Ale Mikael poznal, že jde o něco jiného. A věděl i to, že by mu to Agnete nikdy neprozradila.

„Postarám se o Harra,“ navrhla Eloisa.

„Ne, ten půjde se mnou,“ odtušil úsečně Mikael. Vstal a natáhl se na své lůžko. Od té strašlivé neděle mluvil jen velmi neochotně, dokonce ani s Eloisou se nechtěl bavit – a neodpověděl jí, ani když mu popřála dobrou noc. Byl nezvratně přesvědčený o tom, že i ona jím pohrdá za to, že se nevzepřel Ojsternigovi.

Následující den si vzal Harra na plece a vystoupal na Mezesnig. Nevybral si stezku vedoucí přes průsmyk, protože znal tenhle les líp než kdokoli jiný v údolí a vlků se nebál.

Když přišel k Dračí jeskyni, starý Rafael ho uvítal se širokým úsměvem na rtech. „Co tu děláš, chlapče?“

„Agnete mi přikázala, že k vám mám zajít,“ odpověděl Mikael a posadil se na zem.

„A ty jsi poslušný chlapec,“ zasmál se Rafael. Potom se zadíval na Harra, který po starci nedůvěřivě pokukoval. „Už i já jsem se doslechl, že máš psa.“ Nebojácně zamířil k Harrovi. Dva kroky před ním si klekl k němu zády, ale natáhl dozadu ruku.

Harro k němu přiběhl a očichal mu ji. Vzápětí zavrtěl ocasem.

Stařec se otočil, vstal a pohladil ho drsnou rukou po hlavě. „Nádherné zvíře.“ Posadil se vedle Mikaela. „Když se k němu otočíš zády, pochopí, že mu nechceš nic udělat.“

„Vy taky víte všechno, že?“ zareagoval podrážděně Mikael.

Rafael mlčel a hleděl na hory, které se před nimi rozkládaly. Byl jasný den a sníh bělostně zbarvil nejvyšší vrcholy. „Vidím, že jsi zase jednou ve skvělé náladě,“ prohodil pobaveně.

Mladík pokrčil rameny. „A můžu tu zůstat?“

„Ano, ale musíš mi za to naštípat dříví,“ odpověděl stařec. Mikael se upřeně zadíval na les.

„Ojsternig ho zničí.“

„Ano. Zničí všechno.“

Mladík vstal a vzal si z kůlny na nářadí sekeru. Než zavřel dveře, všiml si motyky, prvního nástroje, se kterým se naučil zacházet. Při tom pohledu ho píchlo u srdce. Odebral se do lesa a pracoval až do večera. Tahal kmeny stromů, které pokácel, na mýtinu, tam je rozřezal na špalky a větší z nich naštípal sekerou.

„Zesílil jsi,“ poznamenal Rafael později u jídla. Mladík neodpověděl.

„Máš ještě tu knihu, co jsem ti dal?“ zeptal se stařec.

Mikael přikývl a sklonil hlavu hlouběji nad zeleninovou polévku ochucenou kouskem masa.

Mlčky dojedli. Rafael otevřel kameninovou láhev. „Pij pomalu, tohle je silné,“ poradil mu, zatímco naléval dva pohárky.

Mikael se napil. Hrdlo se mu stáhlo, ale pak se mu po celém žaludku rozlilo intenzivní teplo.

„To je kořalka, kterou pálí mniši v Dravocniku. Je dobrá na trávení.“ Mikael cítil, že nápoj jako by rozpouštěl jeho zatvrzelost. „Slyšel jste, co se stalo minulou neděli?“

„Ano,“ odpověděl vážným hlasem stařec.

„Byli jako dobytek na porážce!“ rozhořčil se vztekle Mikael. „Jak jenom může Bůh něco takového připustit?“ Jen stěží dokázal opanovat hněv.

„Myslíš, že jsem kněz a vím, co si myslí Bůh?“ odvětil Rafael. „Domníváš se, že i kdyby chtěl zasáhnout, že by skutečně dokázal odstranit veškerou nespravedlnost z tohoto světa?“ Naklonil se k Mikaelovi.

„I kdyby se Ojsternig a všichni ostatní darebáci vymazali ze zemského povrchu, pořád tu jsou ještě děti, z nichž jedno přežije zimu, ale ostatní nikoli, nebo ženy, z nichž jedna porodí mnoho dětí, ale ostatní zůstanou neplodné. A i kdyby se odstranily všechny nespravedlnosti a veškeré neštěstí, pak by se určitě ještě našlo pole, na kterém roste víc ovsa než na jiném. Copak to snad není nespravedlivé?“

„A nač tedy potřebujeme Boha?“ zeptal se rozčileně Mikael.

„Vypadám snad jako kněz?“ opáčil stařec.

„Ne.“ Mladík se zdál ještě zasmušilejší než předtím. Znovu se rozhostilo mlčení.

Rafael vstal, aby se uložil ke spánku.

„Život je k zblití,“ poznamenal Mikael.

„Život sám o sobě není ani dobrý, ani špatný,“ odporoval stařec.

„Vy pořád jenom mluvíte!“ rozzlobil se Mikael. „Jste tady nahoře v ústraní a nic jiného se vás zkrátka netýká. Vy vůbec nevíte, co je to život.“

Stařec se natáhl na lůžko a přikryl se vlčí kožešinou. „Ano, asi máš pravdu.“

Tu noc Mikael skoro nezamhouřil oka, a když se následující ráno probudil, byl unavený a špatně naladěný. „Mýlil jste se,“ obořil se na Rafaela, zatímco stařec ohříval včerejší polévku k snídani.

„V čem?“ zeptal se stařec, aniž se otočil.

„Když jsem byl dítě, řekl jste mi, že nenávist nepřináší dlouhé uspokojení,“ prohlásil Mikael. „Ale to není pravda.“

„Opravdu ne?“ odtušil Rafael zdánlivě nepřítomně. Mikael rozčilením zrudl. „Ne!“

„Ale hořká pachuť v ústech zůstává,“ poznamenal stařec.

Mladík pokrčil rameny. „Na to se dá zvyknout. A nakonec to už úplně přestanete vnímat.“

Rafael se otočil a pohlédl mu zpříma do očí. „Lžeš,“ řekl a tvářil se přitom velmi vážně.

„Copak ty o tom můžeš vědět, starče?“ zaječel Mikael.

Rafael se na něho stále nepohnutě díval a mlčel. V očích se mu zračila hluboká bolest, jako u někoho, kdo se nechce ohlížet a postavit se tváří v tvář vlastní minulosti, ačkoli mu pořád sedí v zátylku.

Ten pohled Mikaela dojal a cítil, jak se něco v jeho nitru zlomilo. Otočil se a vyběhl ze salaše, než Rafael mohl odhadnout, jak se zachová.

„Mikaeli!“ zvolal stařec, když ho dohnal.

„Ten muž zabil mého otce – a já… já…,“ vytrysklo z mladíka. Když se otočil, měl obličej zrůzněný vztekem a bolestí.

„Ty nemáš otce…,“ začal Rafael.

„Ale měl jsem ho! Byl to kníže Marcus První ze Saxie!“ zakřičel Mikael. „Už mi nemusíte pořád něco namlouvat! Měl jsem otce! Viděl jsem, jak mu usekli hlavu! A vím, kdo rozkázal, aby ho zabili!“

Rozčileně se přehraboval v kapsách, dokud nenašátral prsten roztavený v plamenech, který před šesti lety našel v troskách hradu. „Podívejte se!“ zvolal se slzami v očích. „To je prsten mého otce!“

Vzápětí se zhroutil na zem. Harro se k němu přiblížil a olizoval mu slzy. „A nejsem schopen ho pomstít…,“ přiznal potichu. „To je jediný příběh, který je napsaný v té vaší hloupé knize.“

Rafael uchopil trojnožku a postavil ji před Mikaela.

„Třeba si i můj otec myslel, že nevolníci nemají žádnou hodnotu. Že to nejsou lidé, ale jenom dobytek,“ nadhodil Mikael.

„Tvůj otec byl spravedlivý kníže…“

„Co vy o tom můžete vědět?“

„Zeptej se jeho poddaných…“

„Jeho pacholků!“ Mladík zaťal pěsti. „Jeho dobytka!“

„Tak je to podle zákona našeho světa…“

„Pak je to nespravedlivý zákon!“

„Nespravedlivý je pouze tehdy, je-li nespravedlivý kníže,“ připomněl Rafael.

„A co tedy mám dělat?“ zeptal se zoufale Mikael a otočil ke starci obličej zalitý slzami.

Rafael se na něho zničehonic přísně podíval. „Přestaň už tady proboha fňukat!“ napomenul ho důrazně. „Vždyť už nejsi malý kluk. Začni se konečně chovat jako muž.“

Jeho slova Mikaela hluboce zranila.

„Životní cíl muže spočívá v tom, aby se stal tím, čím má být a čím pak také natrvalo bude,“ pokračoval Rafael tvrdě a nelítostně. „Proto už konečně udělej první krok, rozhodni se, kým chceš být, a přestaň s tím věčným nářkem.“

Mikael se na něho upřeně zadíval.

„Máš velké srdce,“ dodal potichu Rafael. „Poslouchej ho!“

„Už mám těch hloupostí plné zuby! To není pravda!“ zakřičel Mikael.

„Nejsem nic jiného než zbabělec, a to, co mi tady povídáte, je jenom stařecké tlachání!“ Vstal, naložil si Harra na ramena a zmizel v lese.

Když dorazil do Raühnvalu, začalo se už stmívat. Zašel na malý hřbitov za kaplí Panny Marie Sněžné.

Zamyšleně se zadíval na dřevěný kříž, který už šest let označoval místo, kde pohřbil prach svých rodičů, malé sestřičky a Eiliky. Zastavil se u něho, ale nenašel vhodná slova na modlitbu. Pořád ještě ho na rameni tížila Ojsternigova ruka stejně jako v den poprav a cítil vůči sobě hluboké pohrdání.

„Zahlédla jsem tě, jak se vracíš,“ uslyšel za sebou Eloisin hlas.

Mikael se neotočil, ale rozbušilo se mu srdce. Zaslechl, jak Harro radostně zakňučel. A teprve nyní si uvědomil, že v neděli mohl vidět stát na lešení pod šibenicemi i Eloisu. Nejraději ze všeho by se otočil, objal ji a pevně držel v náručí. „Kdy skončí všechna tahle hrůza, jestliže s ní neskoncujeme my sami?“ pronesl místo toho odmítavě znějícím hlasem.

„Co tím chceš říct?“

„Jsme bezvýznamné nicky,“ prohlásil Mikael ponuře. „Takhle žít nechci.“

„A jak tedy chceš žít?“ zeptala se ho.

„Jak ty chceš žít?“ opáčil. „Zamlouvá se ti snad představa, že tě jednoho dne prostě jen tak z něčího rozmaru můžou popravit?“

„Proti tomu nemůžeme nic dělat.“

„Ale to víš, že můžeme!“ zvolal Mikael. „Setkal jsem se s Černým Volodem.“ S tím se dosud nikomu nesvěřil.

„Hlavně se o tom nikomu nezmiňuj!“ varovala ho ustaraně Eloisa.

„Ano, to je přesně ono, všichni budeme hezky zticha! Jako ovce čekající na to, až je odvedou na porážku!“ Mikael znovu ucítil, jak se ho zmocňuje vztek. Připadal si strašně bezmocný a zbabělý.

„Když jsem byl malý, ničeho jsem si nevšiml,“ pokračoval a v hlase se mu chvěl vztek a pohrdání.

„Ale i tehdy jste všichni, ty a ostatní nevolníci, byli jen majetek. Jediný rozdíl spočíval v tom, že jste poslouchali mého otce. Ale určitě jste pro něho neměli žádnou hodnotu – přesně jako pro Ojsterniga!“

Vtom se údolím rozezněl zvuk rohu.

„Co je to?“ podivila se dívka.

Mikael ji však vůbec neslyšel, natolik ho zaměstnávaly vlastní city, které bouřily v jeho nitru. „Můj otec byl stejný jako Ojsternig!“ zaječel a vztekle kopl do dřevěného kříže.

Eloisa ho udeřila do obličeje.

Mikael se na ni upřeně zadíval. Zvedl kříž a vtiskl jí ho do ruky. „Jen do toho, prašti mě s ním!

Budeš se ale muset trochu snažit, jestli chceš, aby mě to zabolelo,“ upozornil ji hořce. „Já už nejsem malej kluk.“

Eloisa kříž narovnala a opět ho zarazila do země. „Ale nejsi ještě ani muž,“ namítla a šla dál.

Mikaela ponížením a hněvem polilo horko. Už podruhé mu dnes někdo řekl, že není muž.

„Eloiso!“ zakřičel.

Dívka se zastavila u hřbitovní brány a podívala se na něho. „Co je?“ Mikael tam beze slova stál a zatínal pěsti.

Eloisa ho chvilku sledovala a pak znovu vykročila.

„Eloiso!“ zvolal znovu.

„Nech mě na pokoji, Mikaeli Veedone!“ opáčila, aniž se otočila, a opustila hřbitov.

Mikael sevřel pěsti ještě pevněji. Chtěl se za ní rozběhnout a svěřit se jí, co k ní cítí, ale nedokázal to.

„Jseš jen kluk!“ vynadal si pohrdavě.

„Nejsi nic jiného než ubohý zbabělý fakan!“ Se slzami zklamání v očích se otočil k Harrovi. „Jdi domů.“

Velký pes se otočil k Agnetině chýši.

„Padej domů, Harro!“ zaječel Mikael. Zvíře váhavě zamířilo k chatrči.

Vtom se Mikael vzpamatoval a rychle vyběhl ze hřbitova. „Eloiso!“ zavolal, ale vzápětí zmlkl, když uviděl průvod povozů a jezdců, který zastavil před kaplí. Všichni vesničani se seběhli a obklopili jezdce.

Ojsternig seděl na koni jako svíčka a nedůvěřivě se rozhlížel po okolí. Přivázal si k tělu dvě chudě oblečené děti – jedno na hruď a druhé na záda, aby se tímto lidským štítem chránil před šípy rebelů.

Klučina na jeho zádech usedavě plakal.

Mikael se předklonil. Hledal očima v zástupu Eloisu, ale nepovedlo se mu ji objevit.

„Ode dneška bude kníže přebývat v novém hradě,“ vyhlásil zvučně Agomar. „Postavíte domy pro lesní dělníky Jeho Jasnosti a vybudujete ohrady a stáje. Příští týden sem dorazí stádo tří set ovcí a kromě toho padesát telat a dva plemenní býci. A vyřiďte rebelům, že za každý kus dobytka, který ukradnou, přijde někdo z vás o jeden prst.“

Mikael se protlačil do zástupu a dál pátral po Eloise.

„Vaše Jasnost hledá nové zbrojnoše a vojáky!“ pokračoval Agomar.

„Všichni mladíci z vesnice se příští neděli dostaví na hrad, kde budou podrobeni zkoušce. Každý, kdo se neobjeví, bude považován za rebela a zrádce!“ zakřičel hrozivě. „Budou se konat souboje –a vy budete bojovat, abyste zvítězili.“

„Nebo zemřeli!“ doplnil Ojsternig a jeho ohlušující chechtot přehlušil pláč dítěte na jeho zádech.

Nasadil koni ostruhy a zamířil nahoru na hrad.

Průvod povozů a jezdců ho následoval.

Jako psi, napadlo Mikaela. A najednou ho v zádech strachem zamrazilo. Uvědomil si, že by mohl zemřít, kdyby bojoval pro Ojsternigovo potěšení. Jako bojoví psi, pomyslel si.

Vtom zahlédl Eloisu, která vyběhla z vesnice. Viděl, jak zamířila k mostu přes Uquu, kde byly pověšené kůže umučených odsouzenců. Eloisa se zastavila a dotýkala se jedné kůže po druhé.

Mikael musel počkat, než kolem něho projedou všechny vozy a jezdci, aby mohl přejít ulici. Cítil stále silnější strach. Uvědomil si, jak nepatrnou hodnotu má jeho život – stejně jako život ostatních vesničanů.

„Eloiso!“ zakřičel, jakmile se uvolnila cesta, a střemhlav pádil k mostu. Dívka ho však neslyšela.

Přešla přes řeku a pokračovala podél štěrkového řečiště Uquy.

Mikael ještě zrychlil, takže břevna mostu pod jeho kroky hlasitě skřípala. Koutkem oka zahlédl kůže nebohých obětí, zavěšené na zábradlí. Nestojíme vůbec za nic, projelo mu znovu hlavou.

A zničehonic mu bylo jasné, že ho už nesvírá úzkostný strach, ale naplňuje ho chuť do života.

Vzpomněl si na noc, kdy si všichni mysleli, že je mrtvý, ale on v tmavém úkrytu pod Agnetinou chatrčí Huberta ujistil: Budu žít! A znovu pochopil, že nemohl zůstat skrytý pod poklopem, aby na sebe nijak neupozornil. To totiž není život…

Rychle seběhl po příkrém břehu říčky. „Eloiso!“ volal. Zastavil se a doufal, že uslyší odpověď, ale neozval se ani hlásek. Sešel ještě níž a přelezl přes hromadu větví, které tam naplavila povodeň.

„Eloiso!“ křikl znovu.

Vtom dívka vystoupila zpoza keře. „Co je?“ zeptala se ho stejně vyzývavě jako před chvílí.

Mikael se k ní rozběhl. V hlavě měl jako vymeteno. Na nic nemyslel. Prostě jen uchopil její ruku, stiskl ji a vášnivě se na dívku podíval.

Eloisa se pokusila ruku odtáhnout, ale Mikael ji sevřel ještě pevněji.

„Ne…,“ zasípal chraptivě. „Vím, že jsem pro tebe jen hlupák a že se ti nikdy nebudu líbit, ale já… ty…,“ koktal. Pak se odmlčel.

Eloisiny rty se zlehka pootevřely, aniž si to uvědomila.

Zvedla ruku, která držela její, k ústům a políbila ji. „Hlavně teď nepřestávej, Mikaeli Veedone,“ zašeptala.

Mikaelovy prsty jí něžně přejely po rtech, nesmírně jemně a ostýchavě; mladíka napadlo, že jsou mnohem hebčí než mech. Roztřásla se mu kolena a veškerá odvaha, která ho dohnala až sem do dívčiny náruče, ho opustila.

Eloisiny oči se naplnily slzami.

„Proč pláčeš?“ zeptal se zmateně Mikael.

„Protože ti to trvalo tak dlouho,“ odvětila Eloisa.

„Ale tys přece říkala…,“ zajíkl se Mikael.

„Já vím, co jsem říkala,“ ujistila ho Eloisa. „Ale proč jsi mi to věřil?“ Mikael se začervenal.

„Protože jsem hlupák…“

Eloisa mu líbala bříška prstů. Olízla je špičkou jazyka a zakousla se do nich – nejdřív váhavě, pak pevněji.

Mladík zrudl ještě víc. Oběma se zrychlil dech.

„Co… mám dělat?“ zeptal se Mikael.

Eloisina ruka náhle projela jeho světlými vlasy a skoro hrubě za ně zaškubala.

Mikael se lehce zaklonil a otevřel ústa.

Eloisa začala prsty něžně zkoumat mladíkovy rty; oba přitom ze sebe nespustili oči. Jemně ho zatlačila dozadu a přiměla, aby si lehl na louku. Klekla si nad ním a přiblížila svá ústa k jeho.

Nepolíbili se hned. Jejich rty chviličku těsně u sebe, tak blízko, že by se mezi ně nevešel ani prst, vyčkávaly. Sotva viditelně se otvíraly a zavíraly, nasávaly dech toho druhého.

„Tak dlouho jsi mě nechal čekat…,“ zašeptala Eloisa. „Tak dlouho…“

„Tak dlouho…,“ opakoval Mikael.

A pak se políbili. S neobratnou, ale nezadržitelnou vášnivostí se vzájemně dotýkali jazyky, naráželi na sebe zuby, jemně se kousali, prsty se dotýkali místa po polibku, jejich prvním polibku, jako by si jej chtěli navždy vpálit do paměti.

Eloisina ruka klouzala Mikaelovi po hrudi a mladíka pod jejími doteky blaženě mrazilo. Poté mu sjela níž k bedrům a osahala jeho tvrdý úd.

„Takhle se cítí muž, když touží po ženě,“ zasípala a předstírala sebejistotu. „Řekly mi to starší holky.“

Dosedla na Mikaela, uchopila jeho ruku, zavedla si ji pod sukni mezi stehna a umožnila mu, aby cítil její vlhký klín. „A tohle cítí žena, když touží po muži,“ zasténala, vzepjala se a zavřela oči rozkoší.

Mikael byl zpočátku jako strnulý, ale teď ji roztřesenými prsty zkoumal a objevil vzrušující vlhkost jejího klínu.

Eloisa mu rozepnula kalhoty a podívala se na místo mezi jeho nohama.

Mikael si chtěl instinktivně zakrýt nahotu, ale vypadalo to, jako by si to najednou rozmyslel.

Eloisa ho hladila a všimla si, že i on zvlhnul. Pronikavě se mu podívala do očí a v pohledu zastřeném žádostivostí se mihl odstín strachu. Uchopila jeho úd a zavedla ho do sebe. „A tohle dělají muž a žena, když po sobě vzájemně touží…,“ zasténala. „Aspoň… si to… myslím.“ Poté se k němu prudce přitiskla.

Mikael ucítil tlak, jakousi zvláštní překážku, ale pak se něco roztrhlo a zaplavil ho teplý hebký proud.

Eloisa bolestně zasténala. „Nepře… stávej…,“ zašeptala, zatímco bolest ustoupila pocitu blažené rozkoše; dívka začala na Mikaela nasedat stále rychleji. Přijala ho do sebe celého, třela se klínem o jeho podbřišek a pevně ho držela za vlasy.

Znenadání, aniž by byl na to kdokoli z nich připravený, se jejich těla téměř současně zachvěla.

A čím víc se požitek stupňoval až k závěrečnému vyvrcholení, tím vášnivěji se o sebe třeli.

Nikdo z nich nevykřikl, když dosáhli vrcholu. Setrvali nehybně, polekaně i překvapeně, s němými ústy a vytřeštěnýma očima – a v pohledu svého protějšku poznali stejný údiv, stejný strach a stejnou žádostivost.

Velmi pomalu, zatímco odeznívaly stahy v klíně, Eloisa ochable nalehla na Mikaela. A tak zůstali ležet, jako by splynuli v jediné tělo, dokud se nesetmělo.

„Tušil jsi, že muž a žena mohou být takhle šťastní?“ zeptala se.

„Takže teď už jsem muž?“ opáčil s rozzářeným úsměvem.

„Tušil jsi to?“ zopakovala Eloisa a třela se mu hlavou o hruď.

„Jak bych to mohl tušit?“ nadhodil a něžně ji pohladil po hladkých vlasech. „Vždyť jsem si dokonce myslel, že kluci přicházejí na svět zadem.“

A oba se tomu srdečně zasmáli.

V následujících dnech se zdálo, jako by Mikael a Eloisa vůbec nevnímali okolní svět. Oba měli oči jenom pro sebe.

Všechno, co Mikaelovi připadalo zcela nedosažitelné, se teď najednou stalo přirozenou součástí jeho života. Konečně jsem vyšel z té temné díry, opakoval si pořád v duchu. Jestliže dříve pro něho bylo jako něco nepředstavitelného, že by se Eloisy třeba jen zběžně dotkl, nyní využíval každou příležitost jak se k ní přiblížit. Jak to jen šlo, bral ji za ruku, laskal jí ňadra nebo přivoněl na její šíji k vlasům. A ona stejně často vyhledávala kontakt s ním. Mikael nikdy nevěděl, jestli se jako první dotkl on jí nebo ona jeho, když to právě chtěl udělat. Oba naplňovala stejná touha tak silně, že jim srdce tloukla v obdobném rytmu; vytvořila se mezi nimi taková souhra, že se jim z toho až točila hlava. A jakmile Agnete večer usnula, spěchala Eloisa na jeho lůžko vedle krbu a přitiskla se k němu.

Vzájemně se zkoumali, poskytovali jeden druhému rozkoš a splývali spolu. A byli ke svému okolí tak zaslepení, že věřili, že si nikdo ničeho nevšiml.

Jednoho večera Mikael natáhl pod stolem nohu, aby se dotkl Eloisina chodidla. Když je našel, pohladil ho a posunul prsty u nohy něžně až ke kotníku. Vzápětí ucítil silný kopanec do holenní kosti.

„To je moje noha, ty hlupáku!“ zaláteřila Agnete.

Mikael zrudl a Eloisa jen namáhavě potlačila zachichotání.

„S vámi dvěma se to už nedá vydržet!“ zabědovala Agnete a udeřila pěstí do stolu. Pak zvážněla a vzala oba za ruku. „Kam tohle povede?“ podívala se na ně ustaraně. „Vzpomínáš si na Gregora?“

zeptala se Mikaela. A další pohled vrhla na Eloisu: „A co ty, pamatuješ ještě, co se stalo s Emöke?“

Pevně stiskla ruce obou mladých lidí. V obličeji se jí zračila zlost i bolest. „Nevím, co právě prožíváte,“ přiznala a hlas jí přitom zněl nesmírně smutně. „Ale jste si opravdu jistí, že právě tohle je štěstí? Jste majetek strašlivého člověka, který se živí neštěstím jiných. On je váš pán a rozhoduje o vašem životě.“ Potom pustila jejich ruce a poprvé je oba pohladila po tváři. „Jste přece moje děti… a já nechci, aby se vám něco stalo.“ V očích se jí zaleskly slzy.

Tu noc Eloisa za Mikaelem nepřišla a on ani nezamhouřil oka. Teď mohl v životě opravdu něco ztratit, a tak poprvé s neobvyklou silou pocítil celou tíhu své nevolnické existence. Jeho život mu nepatřil – stejně jako láska k Eloise. Pro Ojsterniga totiž nebyl nic víc než kus dobytka.

Jen co následující ráno s Eloisou osaměl, rozhodně prohlásil: „Musíme uprchnout.“

„A kam?“ zeptala se polekaně.

„To nevím. Ale jestli se rok nějak protlučeme ve městě, jsme ze zákona svobodní lidé,“ odpověděl.

Eloisa zavrtěla hlavou. „Nemůžeme tady nechat mou matku samotnou,“ připomněla, ale z jejího nejistého hlasu se dal vytušit citový rozpor.

„To by ji zabilo…“

„A co bude s námi?“ Mikael uchopil Eloisu za ramena. „Přece tu nezemřeme?“

Eloisina tvář prozrazovala vnitřní napětí. Dívka ze sebe nevypravila ani slovo, jenom pomalu potřásla hlavou. „Já…,“ vypravila ze sebe konečně, ale pak zmlkla.

„Já co?“ naléhal Mikael nesmlouvavě.

„Vychovala tě. Darovala ti život, který teď vedeš…“

„Ne, tos byla ty!“

Eloisa ho jemně pohladila po rtech. „Víš, že mám pravdu, viď?“ nadhodila s mírností dospělé ženy.

Mikael uhnul před její rukou, otočil hlavu na stranu a rozzlobeně se na ni zadíval. Potom procedil skrz sevřené zuby: „Pán rozhoduje, s kým se mají jeho zvířata pářit. A jeho zvířata se proti tomu nikdy nevzepřou! Ano, máš pravdu!“ vykřikl rozhněvaně.

Z Eloisy rázem čišel ledový chlad. „Ty jsi jen nevychovaný, nafoukaný a sobecký malý kluk!“

zasyčela na něho. „Z tebe by byl velkolepý kníže.“ Otočila se k němu zády a připojila se k Agnete.

Mikael po celý den pracoval bez jediného slůvka, hluboko pohroužený do ponurých myšlenek.

Večer tiše naznačil Eloise: „Musím s tebou mluvit.“

Jen co Agnete usnula, Eloisa k němu vklouzla pod deku.

„Spát s nejkrásnější dívkou na světě nestačí k tomu, aby se ze mě stal muž, že?“ otázal se Mikael.

„Ne.“

„Chci se stát mužem.“

„Díky,“ zašeptala Eloisa po dlouhé odmlce, přitáhla ho k sobě a políbila. „My to dokážeme.“

„My to dokážeme,“ zopakoval Mikael dívčina slova.

„Mám strach…,“ přiznala Eloisa.

„Z čeho?“

„Zítra je neděle a ty budeš muset bojovat.“

„Nebudu bojovat,“ prohlásil Mikael. „Nejsem jeho pes.“

Eloisa se zádumčivě odmlčela. Potom ho ale pohladila a zanedlouho jejich vzrušený dech umlčel všechny myšlenky. Jakmile však jejich milostná hra skončila, Eloisa opakovala: „Mám strach…“

Když Mikael následující den přišel s Agnete a Eloisou na hrad, tísnila se na nádvoří už spousta lidí.

Přes zimomřivý chlad a špatné počasí, které se každé ráno ohlašovalo zataženou olověně šedivou oblohou, pokácely Ojsternigovi dřevorubci velmi mnoho stromů, téměř výhradně buků. Místní obyvatelé dopravili kmeny do vesnice a začali stavět budoucí chýše pro nově příchozí rodiny dřevorubců a stáje pro ovce a krávy. Hora vypadala, jako by jí někdo způsobil hlubokou ránu. Za rozbřesku bylo vidět, jak se tam srnci zmateně rozhlížejí.

Zatímco nově příchozí a obyvatelé údolí spolu začali navazovat známosti a vytvářet – i když nedůvěřivě a pečlivě volenými slovy – podmínky pro společné soužití, mladí lidé mluvili pouze o jediném: o výběrových soubojích, které kníže ohlásil na neděli. Mnozí mladíci na to čekali s neskrývaným vzrušením. Možnost stát se zbrojnošem nebo vojákem naplňovala jejich noci sny o slávě a cti; už teď si představovali život bez práce na poli. Eberwolf se to ráno dostavil jako první.

Když Mikael vstoupil na hradní nádvoří, všiml si, že tam postavili pódium, na kterém sedí Ojsternig, Agomar, princezna Lukrécie, princ Marcus, Arialdus z Tarvisu a hradní farář. Kolem pódia se tísnili sluhové, vojáci, obyvatelé údolí, mladí muži čekající na vyřazovací souboje a vojenské děvky. Mikael mezi nimi zahlédl i Emöke.

Prohlédl si šedesát krát třicet stop velký obdélník přímo před pódiem, který byl obehnaný lany připevněnými k dřevěným kůlům zaraženým do země, a vybavila se mu představa dobytčí ohrady.

Zvedl hlavu a podíval se na zrekonstruovaný hrad. Velmi se podobal tomu, v němž vyrůstal.

Zabloudil pohledem k oknu, kde kdysi bývala jeho komnata. V nose ho štiplavě zalechtalo kouřící dřevo v krbu a cítil měkkou, husím peřím naplněnou matraci na své posteli, kde spal pěkně v teple pod přikrývkou z vlčí kožešiny potaženou jemným plátnem. Neubránil se ani vzpomínce na svou chůvu Eiliku, která spala na prostém slaměném lůžku v nohách jeho postele. Tehdy to považoval za samozřejmé. Nikdy se neptal, jestli je správné, že Eilika, o které tvrdil, že ji má rád, tam spí jako pes.

„Vždyť taky pro mě nebyla nic víc než kus dobytka,“ zašeptal.

„Cos říkal?“ zeptala se Eloisa, která stála vedle něho.

Mikael se na ni podíval. Vzpomněl si na den, kdy jí věnoval svou jelení paštiku. Nyní, když jako všichni nevolníci poznal, co znamená hlad, věděl, co musela Eloisa cítit, když polykala tu lahůdku.

Pro něho však ten vybraný pokrm nic neznamenal. „Za kousek jelení paštiky jsi mi zachránila život,“ připomněl jí.

Eloisa mu pohlédla do očí. Pak sklouzla očima po hradním nádvoří a stejně jako Mikael ho viděla zkrvavené a zpustošené ohněm. „To bylo to nejlepší, co jsem v životě jedla,“ odvětila.

Mikael se zastyděl. Tu paštiku jí dal jenom proto, aby se jí zbavil, protože si chtěl hrát na schovávanou s Eilikou, svým věrným psem.

„To všechno není správné…,“ zašeptal.

Vtom vstal ze svého místa Agomar. „Projdete popořadě kolem svého knížete!“ přikázal chlapíkům, z nichž mnozí už netrpělivě podupávali nohama jako mladí býčci.

Eberwolf odstrčil ramenem mladíka před sebou a přistoupil k pódiu jako první. Přes citelný chlad měl na sobě jen kabátec bez rukávů, aby se pochlubil svými svalnatými pažemi. Neomylně věděl, že je ze všech nejsilnější, a proto nepochyboval, že ho vyberou a že se mu od té chvíle celý život úplně změní.

Ojsternig na něho vrhl z pódia letmý pohled. „Vzpomínám si na tebe,“ utrousil. „Ty jsi ten podlý chlap.“

Eberwolf, který před ním stál s hrdě vypjatou hrudí, se schoulil, jako by dostal kopanec do žaludku.

„Uvidíme, co umíš,“ prohodil Ojsternig a mávnutím ruky ho propustil.

„Jdi za tu bariéru a postav se napravo.“

Mikael si všiml, že údajný princ Marcus si Eberwolfa se zájmem prohlíží. Neuniklo to ani Eberwolfovi, který se princi neohrabaně uklonil.

Druhý mladík, který se představil, měl velké ruce, ale úzká ramena a malý hrb.

Ojsternig se při pohledu na něho zasmál. „Ty tam, doleva,“ vyzval ho. Pak vrhl pohled na svou dceru, která působila nepřítomným a znuděným dojmem.

Hrbatý mladík přelezl přes lanovou ohradu a postavil se naproti Eberwolfovi.

„Pastýř vybírá dobytek na porážku,“ zašeptal chmurně Mikael.

„Buď zticha, proboha!“ napomenula ho Agnete.

Venkovští mladíci se jeden po druhém podrobovali prohlídce. Ojsternig je dělil do dvou skupin tím, že je poslal buď na pravou, nebo levou stranu.

Mikael si ty chlapíky prohlédl. Ti, kteří doufali, že se stanou vojáky a uniknou úmorné práci na poli, se chovali jako samci, kteří narazili na svého vyzyvatele. Pokoušeli se vypadat větší a silnější, než byli ve skutečnosti. Bázlivci se naopak pohybovali jako oběti se sklopenýma očima a staženými rameny.

„Předstup, hovnožere, jsi na řadě!“ přivolal Ojsternig Mikaela. Eloisa mu krátce stiskla ruku. „Běž – a hlavně nevyváděj žádné hlouposti,“ nabádala ho.

„Tak pohyb, hovnožere!“ křikl pánovitě Ojsternig.

„Jen jdi, chlapče, ničeho se neboj,“ povzbudila ho Agnete.

„On už není chlapec,“ namítla Eloisa.

Mikaela to hluboce dojalo. Nebojácně a odhodlaně přistoupil k pódiu.

Ojsternig se však na něho nedíval, jeho pohled ulpěl na někom za mladíkem.

Mikael se zvědavě otočil a pochopil, že Ojsternig civí na Eloisu, která pohled knížete hrdě opětovala.

Nedívej se na něho, pomyslel si znepokojeně Mikael. Potom se Ojsternig zaměřil na Mikaela.

„Doleva!“ přikázal.

Mikael se přehoupl přes lano zátarasu a připojil se k ostatním mladíkům.

Nevolníci napjatě přihlíželi, co se bude dít.

Agomar pokračoval: „Jste dva vojenské oddíly,“ oznámil mladíkům a přivolal dva sluhy, kteří měli připravené úzké zelené a černé lněné stužky. „Pravý oddíl si uváže kolem krku černé stuhy, levý zelené. Jsou to rodové barvy našich pánů, knížete Ojsterniga a prince Marcuse Druhého ze Saxie.“

Mikael ucítil, jak v něm bobtná vztek. Rozhořčeně zaťal ruce v pěst. Sluhové rozdělili barevné stuhy a mladíci si je uvázali kolem krku.

Černých na pravé straně bylo dvacet, Zelených nalevo jen devatenáct.

„Jste nepřátelé,“ vysvětlil jim Agomar. „Na znamení našeho knížete začnete všichni spolu bojovat.

Jeden oddíl proti druhému. Černí proti Zeleným. Nejsou žádná pravidla. Jakýkoli druh úderu je dovolený.“ Znovu se posadil.

Je to něco jako psí zápasy, pomyslel si Mikael, který byl vzteky rozpálený doběla, a otočil se k Eloise. Viděl, jak moc je ustaraná. Pak si všiml, jak ji Agnete k sobě přitáhla a položila jí paži na ramena.

Ojsternig uchopil vyšívaný kapesník a zvedl ho vysoko do vzduchu.

„Až se tento kapesník dotkne země, započne boj.“

Rodinní příslušníci mladíků se na sebe zmateně a bojácně tlačili.

Mikael si uvědomil, že stojí na půdě, na které jeho otec statečně bojoval proti Agomarovi a jeho lidem, na tomtéž místě, kde zemřel. Opanoval ho neovladatelný vztek. Když však pohlédl na Černé, pochopil, že oni nejsou jeho nepřátelé. Tohle jsou psí zápasy, pomyslel si znovu, tentokrát dokonce s ještě hlubším přesvědčením.

Ojsternig pustil kapesník, který krátce zavlál ve vzduchu a snesl se na prkennou podlahu pódia.

„Boj!“ zařval Agomar.

„Nebojujte,“ vyzval Mikael mladíky ze svého oddílu. „Ukažte jim, že nejsme žádní psi.“

Mladíci na něho nechápavě zírali. Někteří udělali pár váhavých kroků k soupeřům. Ostatní se nejistě usmívali.

„Bojujte, k čertu!“ zakřičel Agomar.

Eberwolf se nejdřív ujistil pohledem na Ojsterniga a prince Marcuse, vystoupil z řady a strčil do jednoho mladíka ze Zelených, který byl jen zpola tak silný jako on.

Ojsternig se zasmál. „Do toho, podlý zrádce! Vyřiď ho,“ popichoval ho.

Eberwolf se rozmáchl a zasáhl soka pěstí do brady, takže ten se zhroutil na zem jak široký, tak dlouhý.

Ostatní členové z obou oddílů se dosud ani nepohnuli.

„Nejsme jeho psi,“ opakoval Mikael. „Nejsme jeho psi.“

Ojsternig rozzlobeně vyskočil a ukázal na jednoho ze Zelených.

„Kde je tvoje matka?“ zeptal se ho.

Mladík se předklonil a hledal mezi přihlížejícími matku. Poté na ni váhavě ukázal.

„Uřízni jí ucho!“ přikázal Ojsternig jednomu z vojáků, který chvatně vytáhl nůž a zamířil k ženě, která hledala ochranu v náručí svého muže.

„Ne…,“ ozval se sotva slyšitelně mladík.

„No tak bojuj!“ zakřičel na něho Agomar.

Mladík se pořád ještě nehýbal, dokonce ani když voják hrubě uchopil matku za paži.

„Bojuj, synu!“ zapřísahal ho otec, zatímco se pokoušel dostat svou ženu z vojákova dosahu. „Bojuj za svou matku!“ opakoval se slzami v očích.

Mladík křečovitě sevřel pěsti a s divokým řevem se vrhl na jednoho z Černých, přičemž kolem sebe naslepo tloukl rukama.

Překvapeného soupeře zasáhl naplno do břicha. Po úderu se však otočil, aby se přesvědčil, jestli voják matku pustil, čímž poskytl soupeři z černého oddílu čas na to, aby vstal a udeřil ho do týla.

Všichni se okamžitě začali sápat na protivníky.

Rozpoutala se nelítostná bitka. Někteří se dost často prali, jiní málokdy, ale v nastalém zmatku všichni kolem sebe divoce mlátili a kopali.

Jedni se okamžitě zhroutili na zem, jiní polekaně ustupovali před útokem, ale našlo se i dost takových, kteří se nechali bojem rozpálit a zapomněli na jakékoli rozpaky.

Netrvalo dlouho a obličeje mladíků byly potřísněné krví.

Mikael zpočátku ještě zůstal stát, ale když viděl, že jeho oddílu hrozí porážka, vrhl se do vřavy a pokusil se chránit nejslabší Zelené. Odrážel údery, ale neopětoval je. Omezoval se pouze na to, že bránil sebe i ostatní, a přitom neustále opakoval: „My nejsme takoví! Nejsme jeho psi.“

Ojsternig ho nadšeně pozoroval. „Hovnožera bych měl rád v bitvě po svém boku,“ poznamenal k Agomarovi. „Někdo takový ti nevpadne do zad ani nevezme nohy na ramena.“

Agomar ukázal na Eberwolfa, který si nemilosrdně razil cestu mezi bojujícími. Útočil zezadu, vrhal se na nejslabší, kopal své protivníky do podbřišku a zasazoval ošklivé rány hlavou komukoli, kdo se ocitl v jeho blízkosti. „Ale tenhle nakonec zůstane stát,“ prohlásil Agomar.

Ojsternig se ohlédl po své dceři. Všiml si, že Lukrécie upřeně zírá na Mikaela a její pohled už delší dobu vůbec nepůsobil nepřítomně.

Po chvilce byl Mikaelův obličej nejzakrvácenější ze všech. Dosud stále, pokud to bylo jen trochu možné, žádný úder neopětoval. Několikrát se postavil Eberwolfovi, když výrostek mlátil někoho, kdo už ležel na zemi. Jednou přiběhl k zrzavému mladíkovi, který pěstmi zpracovával trochu podsaditějšího zrzka. „Je to přece tvůj bratr, Richarde!“ zakřičel na něho a zatlačil ho nazpět.

Richard vypadal jako posedlý, ale Mikaelův výkřik jím zřejmě na okamžik otřásl. Zastavil se a podíval se na bratra, který měl zlomený nos. Avšak vzápětí se vrhl v zápalu boje jako zvíře na jiného mladíka a divoce do něho bušil rukama i nohama.

„Padni na zem a vzdej se!“ poradil Mikael zrzavému mladíkovi, kterého bránil.

„Ne!“ zakřičel zrzek a vrhl se na vlastního bratra.

Nakonec stálo na nohou ještě deset Černých a dva Zelení. Jedním z té dvojice byl Mikael, druhý Fabio, syn muže pracujícího s pluhem. Na rozdíl od svého otce nebyl silný ani urostlý, ale zato si v pranici počínal obratně a mrštně. Mezi Černými byl i Eberwolf. Mladíci na sebe upřeně zírali a těžce oddechovali. Bylo vcelku jednoznačné, kdo zvítězí.

„Až do konce!“ zakřičel Ojsternig.

Mikael si odplivl na zem. Jeho slina byla krvavě červená.

„Musíme je obklíčit,“ vyzval Eberwolf své spolubojovníky.

Deset Černých vytvořilo kruh, který se kolem Mikaela a Fabia svíral stále těsněji; oba Zelení si vzájemně kryli záda a čekali se zvednutými pěstmi.

Když už Černé dělil od útoku jediný krok, který by přivodil konec, Mikael se na ně vyzývavě podíval.

„My nejsme takoví! My nejsme takoví, jaké nás chce mít!“ Prudce zavrtěl hlavou.

Avšak Černí se na ně společně vrhli jako vlčí smečka. A nepřestali bojovat, dokud oba zbývající Zelené nesrazili na zem.

Ojsternig se jízlivě zasmál.

Mikael teď klečel právě tam jako kdysi jeho otec. Přesně na tom místě, kde ho usmrtili. A jako jeho otec hleděl hrdě na Eberwolfa, který se k němu blížil, aby ho dorazil.

Výrostek ho udeřil sepjatými dlaněmi do zad.

Mikael ucítil nesnesitelnou bolest a padl tváří do prachu.

Ojsternig vyhlásil Černé za vítěze a oznámil, že příští neděli začnou individuální souboje.

Eberworf se na knížete triumfálně podíval.

Ojsternigovi však nestál ani za pohled. Nakonec vstal a odešel. Princ Marcus však svým obvyklým smyslně nedbalým krokem zamířil k Eberwolfovi. „Ty jsi skutečný vítěz,“ ujistil ho příjemně znějícím hlasem. „A jestli budeš dál vítězit, smíš jednou za odměnu opíchat mou děvku.“

Eberwolf se uklonil skoro až k zemi. „Děkuju, pane.“

Marcus, který nebyl zvyklý na to, aby se mu někdo klaněl nebo ho oslovoval „pane“, poplácal Eberwolfa po tváři a ujistil ho: „My dva společně ještě vykonáme velké věci.“ A na odchodu se ještě jednou otočil a zamrkal na něho.

„Můžeš vstát?“ zeptala se Eloisa Mikaela.

Mikael se na ni podíval. Ucítil dotek jejích rukou na obličeji, ale srdce mi překypovalo zoufalstvím.

„Nejsme takoví… Nejsme divocí psi…,“ vyrazil ze sebe bolestně. „My přece nejsme takoví… je to tak?“

Eloisa neodpověděla.

„Postarej se o Harra,“ požádal Mikael o dva dny později Eloisu.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

Oba se na sebe mlčky podívali. Eloisin pohled vypadal ustaraně.

„Postarej se o Harra,“ zopakoval Mikael a odešel.

Celé tělo měl pokryté modřinami, ale na fyzickou bolest už vůbec nedbal. Skutečně zesílil – jako každé tažné zvíře.

Rychlými kroky prošel vesnicí, kde rostly nové domy pro dřevorubce a jejich rodiny.

Když dorazil k mostu přes Uquu, zastavil se nakrátko u kůží pověšených na zábradlí. Viděl, že je myši začaly zespoda ohlodávat. Mikael se postupně dotýkal jedné kůže po druhé a hlasitě přitom vyslovoval jména sedmi obětí. Ačkoli už Bohu nerozuměl a i s vírou byl na štíru, sedmkrát se pokřižoval. „Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové. To je náš osud a prokletí,“ pronesl potichu, čímž zopakoval poslední slova, která mu kladl na srdce otec, než ho zabili. A jako při ukončení modlitby dodal: „Amen.“

Bez váhání vstoupil do lesa. Nešli mu z hlavy dva zrzaví bratři, kteří na sebe brutálně zaútočili v boji, který nařídil Ojsternig. Neustále před sebou viděl ten slepý, nespoutaný vztek, s nímž se deset černých vrhlo na něho a toho druhého mladíka, který ještě zbyl ze Zelených na nohou. A vzpomněl si na Eloisu, která mu zůstala dlužná odpověď, když se jí zeptal: „My přece nejsme takoví… je to tak?“

Ale přesně tuto odpověď Mikael vyžadoval. Někdo mu jí musí poskytnout. Rafael to ovšem být nemohl. Jeho vytříbený úsudek nebylo to, co teď mladík potřeboval. Hledal něco jiného.

Začal stoupat lesem na Mezesnigu, pořád dál nahoru až k roklině, kde s Eloisou sbíral lišky.

Nakonec stanul u skaliska, které bylo uprostřed rozštěpené; vyrůstala z něho zkroucená borovice označující hranici, od které už bylo nebezpečné pronikat hlouběji do divokého lesa. Když byl Mikael ještě malý, podivoval se stromu v této výšce. Dnes ho však při pohledu na něj zaplavil jenom smutek; napadlo ho, že všichni jsou nuceni zakořenit v chudé neúrodné půdě a naučit se jak přežít bez potravy.

Znovu vzhlédl k borovici. K růstu si mohla vyhledat jakékoli místo v lese, ale jako všichni nejspíš i ona vycítila, že jí les nepatří, že jí nestojí za to, aby zakořenila do úrodné vlhké půdy, a tak se spokojila se skálou. Takový byl život, který mu Agnete názorně popsala, když byl ještě malý chlapec.

Jednoho dne se jí Mikael zeptal, proč jsou krávy ve vesnici tak vychrtlé, a Agnete mu odpověděla: Naše krávy žerou jenom zbytky. Tak jako my. A když se jí Mikael ve své dětinské nevinnosti otázal, proč krávy neupláchnou a nenajdou si nějaké lepší místo, Agnete mu řekla: Protože jsou jako my. My přece taky nikam neutíkáme.

Zasmušile pronikal stále hlouběji do lesa.

Hledal Černého Voloda. Jediného člověka, který mu nejspíš odpoví na jeho otázku.

Mikael si jen matně vzpomínal na rebelův domnělý úkryt. Musí vystoupat zhruba do poloviny hory a pak sešplhat do úzké skalní rokliny, která se dala snadno přehlédnout, protože její vchod tvořila úzká škvíra mezi vápencovými bloky, na které se nedalo vylézt. Při svých toulkách lesem ji zahlédl pouze jednou, a proto si teď nebyl jistý, jestli ji znovu objeví. Ani po hodině hledání však neztrácel naději, proto měl pocit, že znovu poznává některá výrazná vodítka: buk, jehož mohutný kmen rozpoltil blesk, kámen vypadající jako žába a kořen, který se vypínal do vzduchu jako útočící had.

Opatrně se rozhlédl. Nikdo neznal les lépe než on. Všiml si zlomených větviček v ostružiní a pošlapaného kapradí. Takové stopy samozřejmě mohl za sebou nechat i jelen, ale Mikael se je přesto rozhodl sledovat.

Pohroužil se do stopování natolik, že ho neudivilo zatokání tetřeva, které se ozvalo z vrcholku jednoho stromu – na tohoto ptáka to bylo příliš vysoko. A přeslechl i druhého tetřeva, který odpověděl z určité vzdálenosti. Zničehonic stopy zmizely. Lesní podrost byl nedotčený a nikde nebylo vidět, že by tu někdo nebo něco prošlo. A právě to je nanejvýš podivné, pomyslel si. Les vypadal naprosto netknutě.

Vtom na něho zezadu zaútočil nějaký muž. Útočník seskočil z větve modřínu, na které se skrýval, a překvapil ho. Přidržel mu nůž u krku a hrozivě se zeptal: „Co tu pohledáváš?“

Mikael cítil, jak mu ostrá čepel tlačí na kůži, a tak nekladl sebemenší odpor. „Hledám Černého Voloda,“ odpověděl.

„Žádnýho Černýho Voloda neznám,“ odmítl muž a zatlačil na jeho hrdlo silněji.

Mikael nasucho polkl a cítil, jak se mu přitom ohryzek tře o ostří nože. Mlčel.

„Kdo jsi?“ zajímal se muž.

„Jmenuju se Mikael Veedon. Já… jsem rolník.“

„A co chceš?“

„Chci mluvit s Černým Volodem.“

„Žádnýho Černýho Voloda neznám,“ zopakoval muž.

„Pak mě tedy nech jít,“ navrhl Mikael. „Nevyhledávám žádné spory.“

Lesem se znovu rozlehlo tetřeví tokání. Muž na něj odpověděl.

A hned nato se ozvala dvě volání odjinud z lesa. Za chvíli se objevili tři muži ozbrojení luky a dýkami.

„Kdo je to?“ zeptal se jeden z nich, neuvěřitelně vysoký chlap s roztrženým kabátcem.

„Tvrdí, že je rolník, Malvoglio,“ odpověděl muž, který pořád ještě držel nůž na mladíkově hrdle.

„Je to špion,“ prohlásil uhrovitý mladík, jehož nažloutlá kůže prozrazovala, že se mu nedostává dostatek jídla. „Zabijme ho.“

„Já jsem přítel,“ ujistil je Mikael.

„Zabijme ho,“ zopakoval mladík s uhry.

„Buď zticha, Baldo!“ odbyl ho úsečně Malvoglio. „A ty ho pusť!“ přikázal pak muži, který Mikaela ohrožoval nožem.

Mikael cítil, že tlak čepele na hrdle povolil. Muž ho od sebe odstrčil. Malvoglio vložil šíp do luku, napnul tětivu a namířil na Mikaela.

„Jestli se pohneš, střelím tě do oka,“ varoval ho.

„Oddělej ho, Malvoglio!“ rozhorlil se znovu vyzáblý mladík.

„Řek jsem ti, že máš bejt zticha!“ rozčílil se Malvoglio, ale dál držel luk připravený ke střelbě. „Co tady hledáš?“ otázal se Mikaela.

„Jdu za Černým Volodem,“ odpověděl.

Malvoglio si ho pozorně prohlížel. Paže, kterou držel napnutý luk, se mu už chvěla vyčerpáním.

Bylo na něm vidět, že i on trpí hladem.

Mikael sáhl do tašky, která mu visela přes rameno.

„Ať tě to ani nenapadne!“ okřikl ho Malvoglio.

Mikael odevzdaně rozpřáhl paže. „Mám tam chleba,“ upozornil je a ukázal bradou na tašku.

„Vezměte si ho.“

Muži zaváhali. Malvoglio přikázal uhrovitému mládenci: „Podívej se tam.“

Mladík opatrně přistoupil k Mikaelovi a namířil mu nůž proti břichu. „Pohneš se a seš mrtvej,“ prohodil. To už mu ale ruka vklouzla do jeho tašky a uchopila žitný chléb; mladík vzápětí uskočil.

Zadíval se na chleba, jako by celé týdny nic takového nevložil do úst. Potom se do něj zakousl a žvýkal tak lačně, že se přitom div neudávil.

„Baldo!“ napomenul ho Malvoglio.

Uhrovitý mladík sklonil hlavu a rozkašlal se. Podal chléb dalšímu muži, který sice vrhl na pokrm žádostivý pohled, ale pak ho přece jen schoval pod šaty.

„Když tě k němu přivedeme a on řekne, že nejsi v pořádku,“ upozornil Malvoglio Mikaela a sklonil luk, „není pro tebe cesty zpátky. Pak tě tady pohřbíme.“

Mikael cítil, jak mu po zádech stéká ledový pot. „Já to riziko podstoupím,“ prohlásil.

„Zavažte mu oči!“ přikázal Malvoglio jednomu ze svých mužů. Ten uchopil šátek, který měl uvázaný kolem krku, a udělal, co se po něm požadovalo. Poté Mikaela vyzvali, aby se sám točil na místě, dokud neztratil rovnováhu a neupadl. Postavili ho na nohy, dva muži ho uchopili za paže a kamsi s ním vykročili. Mikaela zaštípal v nose pronikavý pach. Za chvíli odbočili doprava, pak doleva a zase doprava. Pokračovali v tom tak dlouho, až se Mikael úplně přestal orientovat.

Po nějaké době uslyšel, jak muži odklízejí stranou větve, a pak ho postrčili na nějaké skalnaté podloží. Kdesi v dálce slyšel zurčet vodu. Určitě se nacházeli v jakémsi průchodu mezi skalami, protože muži, kteří ho vedli, se k němu tu a tam přitiskli.

Po krátkém nerovném úseku cesty ucítil pod nohama trávu. Muži se zastavili. Mikael slyšel hlasy, které zničehonic zmlkly.

„Volode!“ zařval Malvoglio.

Mikael vytušil, že se k nim někdo blíží.

„Říká, že chce s tebou mluvit,“ vysvětlil Malvoglio.

Mladík cítil, jak mu čísi ruka sejmula pásku z očí, a uviděl, že stojí tváří v tvář Černému Volodovi, který se na něho podíval svýma světlýma vlčíma očima.

„Aha, to jsi ty, rolník,“ pronesl Volod lhostejně. „Jak je na tom tvůj pes?“

„Je starý,“ odpověděl Mikael, „ale houževnatý.“

Volod stáhl koutky úst do neradostného úsměšku. I jeho už poznamenal hlad.

Muž, který schovával chléb pod šaty, mu ho podal.

Volod se na nabízený pokrm zadíval. „Chléb…,“ zamumlal. „Malvoglio, rozděl ho ostatním.“

„Ať ti Bůh žehná, Volode,“ odvětil Malvoglio.

Mikael se rozhlédl. Nacházeli se na malé mýtině obklopené vysokými skalními stěnami. Místo vypadalo jako přírodní pevnost, dokonale skrytá očím okolního světa. Půda pod nohama tu byla rovná, přesně uprostřed rostl obrovský modřín a ze skály vytékal malý vodopád do průzračného rybníčku. Mikael napočítal asi dvacet mužů, kteří vypadali velmi vyčerpaně a hladově.

Malvoglio k nim přistoupil a nalámal chléb na přesně tolik kusů, kolik mužů měl kolem sebe.

Potom se sem ještě dobelhal silně kulhající chlapec. Malvoglio, který držel v ruce poslední kus chleba, mu ho celý bez sebemenšího zaváhání podal. Chlapec ho lačně spolkl, aniž by sousto rozkousal. Další muž mlčky rozlomil půlku z toho, co mu ještě v ruce zbývalo, a podal ji Malvogliovi. A ostatní, kteří ještě nestačili chléb sníst, následovali jeho příkladu.

„Co tady chceš?“ zeptal se zhurta Volod návštěvníka.

„Odpověď,“ řekl Mikael, jehož očividně dojala scéna, kterou právě viděl na vlastní oči. „Ale myslím, že už jsem ji našel.“

Volod se k němu otočil zády a vykročil k jeskyni, které si Mikael předtím nevšiml. „Tak se měj dobře,“ utrousil.

Mikael ho ale následoval.

Uvnitř bylo tepleji. Na třech ohništích obložených kameny praskaly plameny.

„Veverky,“ objasnil Volod a ukázal na malý rožeň. „Člověk zkrátka musí brát to, co je. Jelenů je tu málo, a navíc je vlci loví úspěšněji než my.“ Usmál se, ale jeho pohled směřoval doprázdna. „Ty veverky zase nechutnají tak špatně, když se nemáš do čeho jiného zakousnout.“

Mikael se posadil na místo, které mu Volod vykázal. „Slyšel jste o těch popravách, pane?“ zeptal se.

Na Volodově obličeji se zračil vztek, který vyústil do bolestného úšklebku. „Právě proto hladovíme.

Přestali jsme napadat Ojsternigovy zásobovací povozy. Nemůžeme přece připustit, aby vás ten zkurvysyn zabíjel jako krysy.“ Jeho tvář se zachmuřila.

„To přece není vaše vina, pane,“ ozval se Mikael.

„Ale to víš, že je. Selhal jsem,“ opáčil Volod s neskrývanou lítostí, „protože jsem ho nezabil, když jsem k tomu měl příležitost. Ti mrtví mi způsobují těžké výčitky svědomí.“ Podíval se na Mikaela.

„A už mi konečně přestaň říkat pane a vykat mi.“

„Promiňte… ech, promiň.“

„Pověz mi, proč jsi tady. A nemarni můj čas zbytečným tlacháním.“

Mikael mu vyprávěl o souboji z minulé neděle. Popsal mu, co viděl v očích mladíků, když se spolu prali. „My přece nejsme takoví, ne?“ zeptal se nakonec.

Volod na něho pohlédl vlčíma očima. „Ale ano, přesně takoví jsme, chlapče,“ odpověděl pak bez obalu.

„To není pravda! Právě jsem viděl, jak se tvoji lidé dělili o chleba…“

„Jsme úplně stejní,“ přerušil ho hrubě Volod a potom se na notnou chvíli odmlčel. „Podřízli jsme zraněným vojákům krk, když leželi bezbranní na zemi. Bez sebemenšího zaváhání. Jako divocí psi.“

„A to je špatné?“ zajímal se Mikael.

„To nevím, rolníku. Chlapovi jako já kladeš příliš těžké otázky.“ Volod ukázal rukou na muže před jeskyní. „Nevím, jak dlouho to ještě potrvá, než se z nás taky stanou sprostí lapkové. Sotva se dokážeme udržet na nohou. Hlad nedá člověku spát, víš to?“

„Ne…“

„Nedá člověku spát,“ zopakoval Volod a jeho hlas zněl vyčerpaně.

„Najednou ti život připadá moc dlouhý a noci příliš tmavé. A pak už ani nevíš, co je správně a co špatně.“ Povzdechl si a potřásl hlavou. „Musíme odsud pryč.“

„Kam?“ zeptal se Mikael.

„To je jedno – někam, kde nám dají najíst,“ vysvětlil Volod s hořkým úsměvem.

„Nemůžete nás nechat na holičkách!“ vykřikl Mikael. Volod se na něho dlouze zadíval. „Kdo jsi, že mi to říkáš?“

„Co je svoboda?“ naléhal Mikael.

Volod zavrtěl hlavou. „To nevím, rolníku. Nikdo z nás se nenarodil svobodný, a proto to nemůžeme vědět. Je to jen taková představa v hlavě. Ale právě teď určuje naši představu o svobodě hlad.“

„Co máme dělat, když odejdete?“ zeptal se Mikael.

„Co máte dělat?“ zakřičel vztekle Volod. „Stačí přece jen najít někoho, kdo vám utře zadek, protože vy sami to nedokážete!“ Uchopil Mikaela za ruku a pevně ji sevřel. „Ptal ses mě, jestli jsme divoká zvířata jako ti mladíci, kteří se rvali jako psi. Ano. Odpověď zní ano. Jediný rozdíl je v tom, že my bojujeme za svou věc a jen pasivně nepřihlížíme jako vy.“

„Kam chcete jít?“

„Do toho ti nic není.“

„A co si tedy máme počít?“

„Budete se muset sami rozhodnout, jestli jste muži, nebo, jak říkáš, zvířata,“ prohlásil s veškerou vážností Volod. „My bojujeme za svou důstojnost. A až budeš mít tohohle celého marasmu až po krk a staneš se mužem, čeká i na tebe zjištění, že jsi divoký pes.“

„Prosím neodcházej,“ zapřísahal ho Mikael. „Bez tebe skončí i pro nás veškerá naděje.“

„O to hůř pro vás. To totiž znamená, že vaše naděje za moc nestojí,“ poznamenal Volod a přimhouřil oči. „Já musím myslet na sebe a svoje lidi. A nepřipustím, aby se z těchto odvážných chlapů stali sprostí a podlí loupežníci. Nedovolím, aby ztratili svou důstojnost. To je všechno, co nám ještě zbývá.

Náš jediný výdobytek.“

Mikael zůstal beze slova sedět a rezignovaně sklonil hlavu.

„Je načase, abys odešel,“ upozornil ho úsečně Volod. „A zapomeň, jak jsi sem přišel.“

„Chci odejít s vámi,“ vyhrkl najednou Mikael.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jen bys mé muže ochuzoval o jídlo. Nepotřebuju rolníka, který neumí bojovat a zmůže se jenom na vznešená slova.“

Mikael zrudl.

„Tak už jdi,“ vyzval ho Volod.

Mikael se zvedl. „Doufám, že najdeš v noci slunce.“ Volod udiveně zvedl obočí. „Co to znamená?“

„Před mnoha lety jsem slyšel dva staré lidi říkat, že vy, rebelové, jste lidé, kteří v noci hledají slunce.“

Volodův obličej ztvrdl. „Nesmyslné klevety. Odejdi!“

Mikaelovi znovu zavázali oči a muži ho opět vodili různými oklikami lesem, aby ztratil orientaci.

Pak mu sejmuli pásku a počkali, než se jim ztratil z očí.

Když Mikael došel do vesnice, spatřil tam uprostřed skupiny mladíků s černými stuhami kolem krku stát Eberwolfa. Na chvíli přemýšlel, jestli nemá jít domů jinudy, aby se jim vyhnul. Potom se ale rozhodl, že půjde dál.

„Uvidíme se v neděli na hradě, Kozí lejno!“ zvolal Eberwolf, když ho Mikael míjel.

Ten beze slova pokračoval v chůzi. Měl – stejně jako dříve – sklopené oči a hlavu staženou mezi ramena, zatímco se mu Eberwolf a jeho kumpáni vysmívali. Najednou se ale zastavil, otočil se a zamířil nazpět.

Eberwolf se odpoutal od plotu, o který se opíral, a povýšenecky se před ním napřímil.

Mikael na něho mlčky pohlédl – a najednou pocítil cosi podivuhodného. „Víš co?“ ozval se konečně a vychutnával si přitom ten nezvyklý pocit, který právě v sobě objevil.

„Co, Kozí lejno?“

„Já se tě nebojím… Elderstoffe,“ pronesl Mikael s ledovým klidem – a šel dál.

„Jmenuju se Eberwolf !“ zakřičel za ním výrostek. Ale Mikaelovi nestál ani za to, aby se otočil.

Následující neděli se oddíly Černých a Zelených postavily na protilehlé strany ohraničeného prostranství. Na pódiu stejně jako minule seděl Ojsternig, Agomar, Arialdus z Tarvisu, princezna Lukrécie, princ Marcus a hradní farář. Rodinní příslušníci mladíků se s úzkostným výrazem v obličeji tísnili v zadní části nádvoří. Kolem lana zaujali místo četní sluhové a hradní vojáci; většina z nich svírala v ruce džbán silného piva. Dorazily dokonce i nevěstky, které v nepočetných skupinách postávaly stranou.

Byl chladný den, ale obloha byla jasná a zářila tak průzračně modře, jak se to vidí jen na horách.

Slunce vrhalo na hradní nádvoří jasně ohraničené stíny.

Černí, kteří se po jednoznačném vítězství z minulé neděle cítili silní, neklidně přešlapovali jako koně, kterým handlíř vetřel do zadku pepř, aby se líp prodávali. Naopak Zelení nerozhodně postávali a očividně byli až do morku kostí zastrašení tím, co je očekává.

„Dnes budete bojovat muž proti muži,“ oznámil Agomar. „Tak může každý z vás prokázat své schopnosti.“

Eberwolf zaťal v radostném vzrušení pěsti. Krátce vzhlédl k princi a lehce se mu uklonil; Marcus jeho pozdrav opětoval jemným úklonem hlavy.

Mikael stál uprostřed své skupiny a byl pohroužený do vlastních myšlenek. Setkání s Volodem ho nesmírně rozrušilo. Nevěděl, jestli ho má i nadále obdivovat. Volodův cynický postoj ho dost vyvedl z míry. Vydal se za ním, aby dostal jednu jedinou odpověď, a místo toho se vrátil s mnoha novými otázkami. Právě o tom dlouho rozmlouval s Eloisou.

„To není žádný hrdina!“ zvolal nakonec rozčileně Mikael. „Jsi zaslepená tím, co se o něm vypráví, ale vůbec nic o něm nevíš!“

„Podle toho, cos mi povídal, vím alespoň to, že to není muž, který by se jen schovával za krásná slova,“ opáčila stejně rozhořčeně.

Mikael se pak ublíženě stáhl do ústraní. Ukončil rozhovor a i v noci se k ní choval naprosto nevšímavě.

Ale teď, když se kolem něho shromáždili jeho spolubojovníci, protože si pamatovali, jak se naposledy za každého z nich zasazoval, uznal, že Volod měl pravdu. Oni skutečně hledají někoho, kdo jim utře zadek, protože ani to nedokážou udělat sami, aby to vyjádřil jeho slovy.

Mikael se otočil a hledal mezi vesničany vzadu na nádvoří Eloisu. Když zachytil její pohled, položil si ruku na srdce.

„Nyní náš milovaný pán, vládce nad vašimi životy, vybere první dva bojovníky!“ vyhlásil Agomar.

Ojsternig vstal a pohlédl směrem k Černým. Eberwolf vystoupil o krok vpřed.

Ojsternig si ho nevšímal a ukázal na menšího zavalitého mladíka s přihlouplým výrazem v obličeji.

„Ty,“ vyzval ho. Potom se obrátil k Zeleným.

Všichni mladíci kromě Mikaela upřeně zírali k zemi.

„Dívejte se na mě!“ zakřičel pánovitě Ojsternig.

Zelení polekaně zvedli oči a každý se v duchu modlil, aby ho kníže nezvolil.

Ojsternig ukázal na hubeného, vysokého, asi třináctiletého chlapce, který příliš rychle vyrostl, než aby se mu vytvořily svaly; nic na tom nedokázala změnit ani tvrdá práce na poli. Měl slepičí hruď a svěšená ramena.

„Ať oba bojovníci předstoupí!“ zvýšil hlas Agomar.

Ojsternig viděl, že Mikael uchopil chlapce z oddílu Zelených za paži, poté co si všiml jeho zaváhání, a něco mu pošeptal. A potom sledoval, že s dalším spolubojovníkem si počíná stejně. „Co říkal?“ zeptal se Agomara.

Kapitán zavrtěl hlavou.

„Důstojnost,“ ozvala se princezna.

Ojsternig se udiveně otočil k dceři, která jen zřídkakdy promluvila.

„Důstojnost?“ udiveně zvedl obočí.

Lukrécie už neodpověděla, ale pořád upřeně hleděla na Mikaela.

Ojsternig hněvivě vytáhl z rukávu italské tuniky zlatě vyšívaný kapesník. Pak se otočil k dceři, která dál sledovala Mikaela: „Tobě se snad to představení nelíbí?“

„Ale ano, velmi,“ odtušila Lukrécie.

„A přesto máš oči jen pro toho hovnožera,“ poznamenal.

„Stejně jako vy, otče,“ opáčila.

„Ale o něho přece vůbec nejde,“ namítl rozčileně Ojsternig.

„Myslíte?“

„Raději bys měla hledět na svého manžela!“ napomenul ji kníže.

„Nedívám se na něho častěji než vy,“ odvětila Lukrécie.

Ojsternig na ni mlčky zíral. Potom se otočil k vymezenému prostranství a naznačil, že co nevidět upustí kapesník na znamení, že boj může začít.

Mezitím se od skupiny nevěstek oddělila Emöke a zamířila k Mikaelovi. Uchopila ho za paži a zeptala se: „Ty víš, že Gregor už nebydlí v domě své matky?“

Mikael jí sevřel ruku a s neskrývaným soucitem se na ni zadíval. Už několikrát otvíral ústa, že jí poví o Gregorově smrti, ale nikdy to nedokázal přenést přes srdce. „Takže ses už dozvěděla, že…“

„No jistě,“ odpověděla Emöke.

„Je mi to moc líto, já…“

„On teď žije tady,“ přerušila Emöke jeho koktání a oči jí rozjasnil zastřený, šílený úsměv. „Žije u mě tady na hradě.“

Mikaela to ještě víc rozesmutnilo.

Ojsternig sledoval jejich rozmluvu s kapesníkem nad hlavou.

„Mám ti od Gregora něco vyřídit,“ pokračovala Emöke zasněným hlasem.

„Tak dobrá, ven s tím,“ vyzval ji Mikael a na chvíli se smířil s dívčinou pomateností.

„Gregor ti vzkazuje, že ty nejsi zbabělec jako on.“

Mikaela zamrazilo. Odkud znala jeho myšlenky? Ustoupil o krok.

Emöke ho však pevně držela. „Neboj se,“ uklidňovala ho, zatímco její oči bloudily ve světě, který mohla vidět jen ona. „Řekl mi, že ti podle svých možností pomůže.“

Mikael cítil, jak mu stoupají slzy do očí.

„Tak co, předpovídáš budoucnost, ty pomatená ženská?“ nadhodil Ojsternig s posměšným úšklebkem.

Emöke se otočila ke knížeti. Zadívala se na něho a naklonila přitom hlavu na stranu jako zvíře, které zaslechlo neobvyklý zvuk.

„Jen do toho, poděl se s těmi svými proroctvími i s námi,“ vysmíval se jí dál Ojsternig. „Pobav nás před soubojem jako pravý dvorní blázen.“

„Co chceš vědět, pane?“ zeptala se Emöke. Mikael ji zatahal za paži. „Emöke, ne…“

„Pusť ji!“ přikázal drsně Ojsternig.

Mikael poslechl a vrhl pohled na Eloisu, která rovněž znepokojeně sledovala, co se děje.

Emöke se postavila před pódium. „Co chceš vědět, pane?“ Vojáci, kteří byli vesměs pověrčiví, zneklidněli.

Ojsternig klouzal pohledem po lidech sedících vedle něho nahoře na pódiu a poté ukázal na Arialda z Tarvisu. „Pověz mi, co vidíš? Je mi věrný?“

Emöke se upřeně zahleděla na letitého správce. „Jsi dobrý člověk,“ řekla mu. „Ale musíš vymýšlet špatné věci. Jsi jako řeka prodírající se do údolí – ani na jediný okamžik tvého života se ti nepodaří zvolit si jinou cestu.“

Ojsternig se uchichtl. „Věštba tedy tvrdí, že mi zůstaneš věrný, Arialde. To je pro tebe dobře,“ poznamenal.

Starcova tvář ale zničehonic zesmutněla a ramena mu sotva postřehnutelně poklesla.

„Cos říkala tomu mladíkovi?“ zeptal se Ojsternig Emöke.

„Vyřídila jsem mu něco od svého muže, pane.“

„Tvůj muž je mrtvý, ty bláznivá couro. Oběsil se,“ prohlásil brutálně Ojsternig.

Emöke na sobě nedala znát, jestli ho slyšela, a stále na něho soustředěně zírala.

„Umíš předpovědět i budoucnost toho mladíka?“ pokračoval ve vyptávání Ojsternig.

„Samozřejmě, pane.“ Emöke se obrátila k Mikaelovi. „Naplní svůj osud mečem, pod kterým se všichni sjednotí. Ale nejdřív musí spáchat zločin, který ve skutečnosti žádným zločinem nebude.“

„Co to znamená?“ vyzvídal Ojsternig.

„Každá věc znamená přesně to, co znamená, pane,“ odvětila Emöke. Ojsternig ukázal na Agomara.

Emöke se na kapitána pozorně zadívala. Vstoupila do vymezeného prostranství, kde měli bojovat mladíci, a upřeně si prohlížela zem, jako by něco hledala. Zatímco beze slova chodila sem a tam, sluhové, kteří se jí nebáli, se hihňali. Najednou se zdálo, že Emöke našla, co hledala, protože se zastavila a položila ruku na zem. Otočila se k Agomarovi. „Tady,“ prohlásila a pohlédla na něho.

„Co tady?“ vyhrkl arogantně Agomar, který se tak pokoušel skrýt vnitřní napětí.

„Tady,“ zopakovala Emöke. „Stane se to tady. Stejným způsobem jako s ním.“

„A co vlastně?“ zavrčel podrážděně Agomar.

„A on sám rozhodne, jestli ti tu službu prokáže.“

Mikaelovi se sevřel žaludek. Bylo to přesně to místo, kde zavraždili jeho otce. A usmrtil ho Agomar.

Kapitán si uplivl směrem k Emöke tak, jak se zažehnávají čarodějnice.

„Jsi jen ubohá bláznivá ženská.“

Ojsternigovi neunikl jeho neklid. Pobaveně se otočil k Marcusovi.

„A co nám povíš o tomhle slabochovi?“

Emöke se vrátila k pódiu a vrhla letmý pohled na údajného prince.

„Nikdy nebude vlastnit víc než oděv někoho jiného,“ prohlásila stručně a srozumitelně.

„Zato já tě budu vlastnit, kolikrát se mi zachce,“ zaprskal nepřátelsky Marcus.

Většina vojáků se zasmála.

„A moje dcera?“ zeptal se Ojsternig.

„Paní, je mi líto, budeš mít malého muže,“ sdělila Emöke princezně a v jejím hlase zazněl smutek.

„Ale nebude tvůj.“

„To nevadí, dobrá ženo,“ odtušila Lukrécie s nepřítomným úsměvem. „Já jsem poznala už hodně malých mužů.“

„A nakonec mi pověz něco o těch mladících,“ vyzval Ojsternig Emöke, rozjařený tím nepředvídaným odklonem od programu. „Vyber toho, který turnaj vyhraje.“

Emöke se bez váhání otočila k oddílu Černých. Ale zatímco se k nim blížila, byly její kroky stále váhavější. Když stanula před Eberwolfem, nejdřív si ho dlouho prohlížela a pak si rukama zakryla oči. Když je zase sundala, měla tváře zalité slzami. Upřeně hleděla na Eberwolfa, potřásala hlavou, ale dlouho ze sebe nevypravila ani slovo.

„Ty rozpláčeš i anděly,“ pronesla poté s neskrývanou bolestí.

„A skončíš ve vlastních lejnech.“ Nakonec se opět otočila k Ojsternigovi a po obličeji jí pořád stékaly slzy.

„No výborně, to bylo velmi zábavné,“ poznamenal Ojsternig a nuceně se zasmál, protože stejně jako ostatní přítomné se ho zmocnila lehká stísněnost. „Popřemýšlím o tom, jestli tě mám povýšit na dvorního blázna. Ale už teď vidím, že projevuješ sklon k trudnomyslnosti.“

Emöke si osušila slzy. „A ty sám, pane, nechceš vědět, co ti uchystala budoucnost?“ zeptala se vyzývavě.

Ojsternig na ni beze slova zíral.

Emöke na něho namířila prst a pevně stiskla rty. Prst se jí ve vzduchu chvěl jako kletba. „Ty… se zamiluješ!“ prohlásila bez okolků.

Ojsternig se ohlušivě zachechtal. „To se nikdy nestane!“ opáčil pobaveně. „Přece jen nejsi jako věštkyně tak dobrá. Ale aspoň jsi mě rozesmála.“ Potom přikázal vojákům: „Odveďte tu bláznivou ženskou pryč!“

Vojáci drsně uchopili Emöke pod pažemi a odtáhli ji do paláce.

Ojsternig zůstal mlčky sedět. Cítil, že se na něho upírají všechny pohledy. Po chvilce se zvedl.

„Konec, je po všem, všichni zmizte!“ nařídil.

„Už toho mám dost.“ S těmi slovy opustil pódium a uchýlil se do svých komnat v prvním patře.

Nevěděl proč, ale ta pomatená ženská ho rozhodila. Pořád dokola si opakoval, že to celé nedává smysl. Od přírody je chladný jako led a není schopen projevit city. Jak by mohl pocítit něco jako lásku? To je směšné. A přesto, zatímco si to s vynucenou úporností stále opakoval, něco v jeho nitru se začalo lámat.

„Ne!“ zakřičel vztekle.

Zašel do místnosti, kde se zdržovaly nevěstky, ale Emöke tam nenašel. Řekli mu, že je u prince.

Když Ojsternig došel k Marcusově komnatě, byly dveře jen přivřené. Škvírou viděl Emöke, jak s vyhrnutou sukní stojí opřená o stůl. Eberwolf do ní právě s těžkým zasupěním zezadu vstoupil a Marcus ho pobaveně povzbuzoval. Princovy oči se chlípně leskly, zatímco náruživě hnětl Eberwolfův zadek a postrkoval ho dopředu v taktu výrostkových přírazů.

Ojsternig se zastavil a jako opařený přihlížel.

Vtom Emöke vzhlédla, jako by ho zaslechla. Pohlédla mu přímo do očí a její rty se pomalu pohybovaly, jako by něco šeptala.

Pomatená žena se na něho dívala a její pohled byl vážný a pronikavý. Byli sami, stáli tváří v tvář.

Slyšel, jak se Emöčin dech zarazil – a jak se spolu s ním nedostává dechu ani jemu. Zalapal po vzduchu; cítil se tak, jako by se topil. A potom, chviličku předtím, než skutečně zemřel, se ta bláznivá coura usmála a nadechla. A společně s ní se zase dostalo vzduchu i jemu; zasípal jako po dlouhé zástavě dechu.

Ojsternig se probudil zpocený a s výkřikem na rtech. Okamžitě k němu přispěchal znepokojený komorník.

„Vypadni, ty pitomče!“ obořil se na něho Ojsternig. Sluha se uklonil a zavřel za sebou dveře.

Ojsternig ležel pod vlčí kožešinou a ztěžka oddechoval. Potil se, ale zároveň ho mrazilo. Mohl za to chlad, který nepronikal do komnaty zvenčí ani ho nevydechovaly šedé kamenné stěny, neměl nic společného s vyhaslým ohněm v krbu ani s velmi studeným podzimem, který ledově dýchal na velké okno a kreslil na skle třpytivé pavučiny z ledu. Tenhle chlad byl jiný než jeho útěšný protějšek v srdci, který kníže cítil po celý život, a zasluhoval si opravdovou nenávist. Jako by v Ojsternigově nitru cosi ztuhlo a čekalo na to, až se to rozpustí.

Co se to se mnou děje? ptal se bojácně sám sebe.

Roztřesenou rukou si prohrábl vlasy. Byly celé propocené a lepily se mu na spánky a čelo.

„Ty… se zamiluješ,“ předpověděla mu ta pomatená coura a její hlas do něho vnikl jako kletba čarodějnice. Ojsternig věděl, že kletby lidí, jimž se stalo bezpráví, mají nejmocnější účinek ze všech.

Ta bláznivá ženská ho začarovala. Sám ďábel jí vtiskl do ruky klíč, který jí zjednal bezprostřední přístup do jeho srdce. A ona tam pronikla. Proklela ho.

Natrhla mu srdce a tou štěrbinou mu do něho pronikalo teplo. Je to snad vroucnost citů? ptal se sám sebe. Je mu právě proto takové chladno? Proč ho ta zatracená čarodějnice zasáhla citovou chorobou?

„Ne!“ zakřičel znovu.

Nikdy neprojeví takovou slabost.

A přesto zůstal celý den až do pozdního večera ležet v posteli, zakutaný do ochranné vlčí kožešiny.

Ty… se zamiluješ. Ojsternigovi nyní připadalo, jako by tu kletbu pronesl sám svým vlastním hlasem.

Jako by si v nejhlubším nitru připouštěl možnost, že se skutečně zamiluje.

„Otče…,“ vyslovil potichu a pokoušel se naslouchat svému srdci.

„Otče…,“ zopakoval a znělo to skoro dětsky. A pak: „Matko…“ Nehybně strnul a vyčkával.

A najednou měl dojem, jako by ho v hrudi, tam, kde měl srdce, trochu zamravenčilo.

„Ne!“ vykřikl znovu a prudce se zvedl.

Zavolal komorníka, který mu vždy pomáhal s oblékáním. Pak vyšel ze své komnaty a spěšně zamířil ke stájím, kde si nechal osedlat svého nejrychlejšího koně. Rozkázal, aby otevřeli hradní bránu, uchopil pochodeň a nechal si ji zapálit.

„Kam jedete, pane?“ zeptal se znepokojeně Agomar, kterého uvědomil pacholek, a postavil se knížeti do cesty.

„Zmiz!“ přikázal Ojsternig a Agomar hbitě ustoupil stranou.

To už kníže nasadil koni ostruhy. Tryskem se prohnal vesnicí, rozechvěl dřevěné trámy na mostě přes Uquu a pokračoval po lesní cestě k průsmyku. Když si všiml, že zvíře je unavené a zpomalilo, znovu mu vztekle zabořil ostruhy do slabin. Konečně dorazil do průsmyku. Zatímco sjížděl do údolí, měl už zpěněný hřebec od ostruh rozdrásané slabiny. Ojsternigovi nestál Dravocnik za jediný pohled, když se rozzuřeně řítil vesnicí. Cválal k hradu, ve kterém přišel na svět a který teď byl liduprázdný.

Koně nechal stát jen tak na nádvoří, aniž by ho uvázal, a s pochodní v ruce pádil do prvního patra.

Tam se zastavil před mohutnými dubovými dveřmi. Srdce mu bušilo až v krku.

Vešel po špičkách, ačkoli věděl, že tam nikdo není.

Přistoupil k místu, kde kdysi stála jeho postel, zavřel oči a nedočkavě naslouchal. Zdálo se, že mravenčení v srdci se utišilo. Vtom si všiml zrcadla z leštěné mosazi, které tu zůstalo zapomenuté na podlaze. Zvedl ho s úzkostným očekáváním, co v něm asi uvidí, a přiložil si ho k obličeji. Důkladně zkoumal výraz svých očí a hledal v nich sebemenší stopu citů.

„Otče, proč mě nemilujete?“ zeptal se. Dál upřeně zíral do zrcadla. Nic.

„Matko, proč mnou pohrdáte?“ zeptal se a snažil se, aby to znělo jako od malého chlapce.

Znovu se zaposlouchal. Nic. V jeho srdci nebyl ani náznak nějakého citu.

Ohlušivě se rozesmál. „Ty nebudeš milovat!“ zaječel spokojeně. A roztříštil zrcadlo vedví.

Pak zamířil zpátky na hrad v Raühnvalu, ale tentokrát už koně nepopoháněl. A s každým těžkým krokem, kterým teď už hřebec našlapoval, se vracela jeho stará bezuzdná ukrutnost. Štěrbina, která se mu vytvořila v srdci, se opět zavřela. Strach zeslábl, ustoupil a opustil ho, jako by nikdy nebyl jeho součástí. Opět se ho zmocnila mrazivá bezcitnost, která všechno zahalila a skryla jako těžký tmavý poklop. Vybavil si mrtvé dláždící jeho cestu životem. Vzpomněl si na nevinně sťaté a oběšené oběti, na Agomarovu bandu úskočně zmasakrovanou ze zálohy, na svého původního kapitána, kterého bez sebemenší lítosti zradil, na rozkaz vyhladit knížecí rod ze Saxie ze zemského povrchu. Pomyslel na krev, která ho živila a tišila jeho žízeň. Na bezpráví, jež vládlo v jeho knížectví. Na svou ženu Lukrécii, které se násilně zmocnil poté, co ji brutálně zbil, a na svou dceru, kterou připravil o nevinnost a radost ze života. Vybavil si všechny výkřiky, jejichž ječivý hlahol uspokojil jeho knížecí sluch.

„Ty nebudeš milovat!“ zakřičel znovu a kochal se tím triumfem.

Jakmile se však vrátil na hrad v Raühnvalu, znovu mu zazněla v uších kletba šílené ženy.

A Ojsternig znal pouze jediný způsob jak takovou kletbu umlčet.

Příští ráno posel, kterého předcházelo mohutné víření bubnů, v celém údolí vyhlásil: „Emöke Albathová, známá jako šílená věštkyně, byla jménem Všemocného Boha a jeho pozemské spravedlnosti obžalována z čarodějnictví!“ Posla doprovázel hradní farář, který žalobu formálně vystavil poté, co byla Emöke shledána vinnou.

Rolníci pustili z rukou motyky, pily a sekery a přestali vrstvit stohy sena, dřevorubci si sundali z hlavy čepice z kožešiny svišťů, matky odložily kojence od prsu a všichni spěchali za poslem, bubeníkem a hradním farářem, takže se vytvořilo němé procesí, zatímco muž, který byl pověřen šířením této špatné zprávy, znovu a znovu z plna hrdla volal: „Emöke Albathová, známá jako šílená věštkyně, byla jménem Všemocného Boha a jeho pozemské spravedlnosti obžalována z čarodějnictví!

A po zevrubném prozkoumání pozemským služebníkem božím, otcem Mikulášem z Wormsu, byla shledána vinnou, že osobně uzavřela hanebný pakt se satanem. Proto ji vládce tohoto území, kníže Marcus Druhý ze Saxie, v zastoupení regentem knížetem Ojsternigem, odsoudil k tomu, že za tři dny, v pátek, v den pokání, bude na hradním nádvoří zaživa upálena, aby tak její prokletá duše došla očisty!“

Mikael stiskl Eloise ruku.

„To nesmíme připustit!“ prohlásil. A jeho hlas zněl tak tvrdě a odhodlaně, že Eloisu strachem zamrazilo.

„My jsme úplné nuly, rozumíš, Eloiso? Když se mu zkrátka jen tak zamane, může nechat Emöke zaživa upálit!“ Mikaelovi se zlomil hlas. Stál v seníku, do kterého se uchýlili, a díval se na dívku hněvem zrudlýma očima. „Rozhoduje o našich životech se stejně lehkým srdcem jako my o tom, že zakroutíme slepici krkem! Přesně to jsme! Slepice! Psi! Dobytek!“

Eloisa pomalu zavrtěla hlavou a z očí se jí dalo vyčíst, jak hluboce je znepokojená. „To nemůžeš udělat, Mikaeli!“ varovala ho tiše.

„Ale to víš, že můžu! A udělám to!“ div nevykřikl Mikael. „Udělám to, protože nechci být jeden z Ojsternigových psů!“

„Ale to znamená, že zemřeš!“ zdůraznila Eloisa.

„Neumřu!“ odmítl Mikael a pohlédl na ni. „A pokud ano, pak aspoň nezemřu jako kus jeho dobytka.“

Eloisa k němu vzhlédla polekaně, ale vzápětí jí rysy ztvrdly a úlek v očích vystřídal nespoutaný hněv.

Vší silou mu zabušila pěstmi do hrudi.

„Kdo si vlastně myslíš, že jsi?“ zakřičela na něho.

Mikael ji objal a pevně sevřel. Cítil, jak se její tělo chvěje, jako by jí třásla horečka. „Já neumřu!“ opakoval.

Eloisa se vymanila z jeho rukou a udeřila ho do obličeje. Oči jí zkalily slzy a strach. „Jestli zemřeš, přijdu ti každou neděli plivnout na hrob.“

„Neumřu!“ trval na svém Mikael. Znovu ji objal a držel ji tak dlouho, dokud se neuklidnila. „Ale musím odsud zmizet,“ dodal za chvíli.

Eloisa zavrtěla hlavou a objala ho rukama v pase. „Ne…,“ zašeptala slabě.

„Nemůžu tu zůstat…“

„Ne,“ odmítla Eloisa. Pomalu se uvolnila z mladíkova objetí a pronikavě se na něho zadívala.

Rukou mu něžně přejela po obličeji, pohladila prstem jizvu na čele a dotkla se jeho obočí. Zavřela oči. „Nehýbej se.“ Znovu mu pohladila jizvu na čele, obočí, víčka, přejela mu po hřbetě nosu, rtech, bradě a uších. „Musím si každičkou tvou část vrýt do paměti,“ ozvala se a dál měla oči zavřené, „abych se tě aspoň v duchu mohla něžně dotýkat, až už se mnou nebudeš.“ Povzdechla si a zaplavila ji taková bolest, že ji nedokázala vyjádřit slovy. „A jen Bůh ví, jak vroucně se modlím, abys tu už zítra nebyl.“ Otevřela víčka a pronikavě na něho pohlédla. „Protože jestli tu zítra ještě budeš… bude to znamenat, že jsi mrtvý.“

Pořád ještě stáli ve starém seníku na okraji vesnice. Venku bylo chladno a na obloze visely tmavé mraky, ale seno působilo lákavě a příjemně vonělo.

Mikael rozprostřel svůj starý přehoz a s Eloisou se na něj natáhli. Oba si dlouho hleděli do očí, aniž prohodili jediné slovo.

„Tak už dělej, trumbero,“ ozvala se Eloisa a pokusila se o úsměv.

„Co je – políbíš mě konečně, nebo ne?“

Mikael se ústy přiblížil k jejím rtům, které se pootevřely a vsály jeho jazyk. Byl to jemný vroucí polibek, jediná smutná pusa, kterou si prozatím dali. Eloisa mu vjela rukama pod košili a zaryla mu nehty do zad. Mikael zasténal, když ho začala škrábat, a oči se mu naplnily slzami. Možná jsou takhle spolu naposledy. Uchopil ji za vlasy a zatahal za ně tak silně, jako kdyby je chtěl vytrhnout. Eloisa ho kousla do rtů tak, až ucítila pachuť krve.

„Kousni mě taky!“ vyžadovala od něho. Mikael ji kousl do rtu.

„Pořádně!“

Mikael to zopakoval, až i on ucítil v ústech její krev, která se smísila s jeho.

„Teď jsem tvoje,“ zašeptala Eloisa. „A ty jsi můj.“

Mikael do ní bez váhání pronikl a Eloisa ho přijala s vášnivým zasténáním. Milovali se s vynaložením veškerého vzteku a zoufalství, škrábali se, kousali a škrtili, div se neudusili. A když dosáhli vyvrcholení nejvyšší rozkoše, oba zároveň ucítili velkou bolest.

Na zpáteční cestě šli vedle sebe mlčky, dokud neměli domov na dohled.

„Musíme to říct matce,“ poznamenala Eloisa.

„Ne,“ namítl Mikael. „Ta by mi rovnou uřízla nohu, jen abych se o to nepokusil.“

„A já bych jí s tím pomohla,“ utrousila vztekle Eloisa.

„Tak to není,“ zareagoval Mikael. „Ty přece víš, že je to správné a že to musím udělat.“

„Ne, to tedy nevím. Co mám vlastně poslouchat, hlavu, nebo srdce? Říkají mi totiž vždycky něco jiného.“

„Postaráš se o Harra?“ zeptal se Mikael.

„To bych udělala i tehdy, kdybych ho nenáviděla,“ ujistila ho Eloisa.

„On je přece všechno, co mi po době zbude.“

Když došli k chýši, Mikael se sehnul, aby starého bulmastifa objal. Přitiskl ho k sobě tak silně, že pes ztratil rovnováhu. Pokradmu vytáhl ze zásob na zimu velký kus sušené ryby a podal mu ho; předtím mu rybu nalámal na malé kousky, aby ji Harro s několik zbylými zuby dokázal sežrat.

V duchu se sám sebe ptal, jestli se s ním ještě shledá.

Večer, než se zvedli od stolu, vzal po jídle Agnete za ruku.

„Co to děláš, chlapče?“ zeptala se překvapeně rozpačitá Agnete a pokoušela se vymanit.

Ale Mikael ji držel pevně. Tak rád by teď řekl něco významného. Místo toho však mlčel, zůstal prostě jen sedět, tiskl Agnete ruku a hleděl jí do očí.

„To už ti úplně hráblo, chlapče?“ vyhrkla nevrle Agnete. „Jestli mi okamžitě tu ruku nepustíš, zmlátím tě jako žito.“

Mikael se zasmál a uvolnil sevření, ale jeho smích nezněl vesele.

Agnete se na něho krátce podívala a zavrtěla hlavou. „Měli bysme jít na kutě, zítra se zase musíme hrbit na kapustovém poli.“ S těmi slovy ulehla na lůžko.

Mikael vstal dvě hodiny před východem slunce. Naposledy pohladil Harra, který potichu, ještě ospale krátce zavrněl.

Eloisa na něho čekala u dveří. V ruce držela plátěný vak, do kterého zabalila čtyři malé krajíce chleba, tři silné plátky šunky, šátek s pěti nasolenými rybami, láhev silného piva a dvě přikrývky.

Doprovodila ho ven a opřela se o dveře.

„Tumáš, vem si to,“ vyzvala ho potichu a podala mu velký nůž.

„Doufám, že ho nebudeš muset použít.“

Mikael si ho zastrčil za opasek a přibalil do vaku luk a šípy.

„Víš už teď přesně, kde je ten tajný průchod?“ zeptala se Eloisa.

„Jistě, vždyť jsi mi to řekla nejmíň stokrát,“ připomněl jí s úsměvem.

„Nezapomeň, že lesní porost už zhoustl – jo, a musíš…“

„To už jsi mi taky říkala.“

„Ano, já vím,“ povzdechla si.

Na obloze nebylo vidět měsíc ani hvězdy. Noc byla tak tmavá, že sotva rozeznali obličej toho druhého.

„Zabalil jsi i svíčky a pazourek?“

„Ano.“

Mlčeli; nikdo z nich se ani nepohnul, jen k sobě byli otočení tváří.

„Je to tak správně – a ty to víš,“ poznamenal tiše Mikael a uchopil Eloisu za ruku. „Pokud nikdo nezačne, zůstane to takhle navždy. Něco se přece musí změnit.“

„Ale proč to musíš být zrovna ty?“ vydechla Eloisa zlomeným hlasem.

„Protože se nechci oběsit jako Gregor.“ Eloisa mlčela.

„Počkáš na mě?“ zeptal se.

Eloisa ho něžně pohladila po obličeji, až se jí srdce v hrudi málem rozskočilo. „Budu na tebe čekat až do skonání světa.“

Mikael ji k sobě přivinul. „Náš svět nikdy neskoná,“ zašeptal jí do ucha.

Eloisa cítila, že se už dlouho neubrání slzám. Skoro drsně ho od sebe odstrčila. „Jsi strašlivý trumbera, víš to?“

„Ano… vím…“

„Tak už konečně zmiz, na co ještě čekáš?“

Mikael se otočil a velmi pomalu udělal první krok, který ho vzdálil od Eloisy. Těžce kráčel dál, jako by se mu chodidla bořila do písečných dun. Pryč od Eloisy. Pryč od Agnete. Pryč od svého dosavadního života.

„Ať ti Bůh žehná, Mikaeli Veedone!“ zavolala za ním. „Budu na tebe čekat…“ Když Mikaelovy kroky v temné noci utichly, vrátila se do chýše. Děsila se budoucnosti, která se před ní rozevřela jako strašlivá propast a hrozila, že ji pohltí.

Mikael dorazil k mostu přes Uquu, překročil ho a schoval svůj plátěný vak v hustém křoví; předtím si ale zabalil plátek šunky a chléb do menší příruční tašky.

Otočil se a začal stoupat k hradu.

Měl jednoduchý plán, ale nevěděl, jestli mu opravdu vyjde.

Zatímco kráčel po jinovatkou lemované cestě vedoucí k hradu, uvědomil si, že má velký strach.

Musel se několikrát zastavit, protože se mu nedostávalo dechu. A nejednou se zamyslel nad tím, nemá-li se vrátit. Konečně před sebou spatřil hradby. Při pohledu na ně se jeho strach změnil v čirou paniku. Hruď se mu sevřela, nohy rozklepaly, kvůli strachu, který otřásal jeho duší až do jejího posledního zákoutí, nic neviděl ani neslyšel. A když už to bylo tak zlé, až si myslel, že kvůli němu zešílí, strach se vytratil stejně rychle, jako přišel. Mikael naslouchal svému srdci, které se pozvolna uklidňovalo, a cítil, že plíce se zase bez námahy plní vzduchem. Teď už snášel i ponuré ticho noci, která pomalu ustupovala červánkům. A s jistotou věděl, že je dostatečně silný na to, aby svůj úkol splnil. Nepochyboval o tom, že svůj plán dovede do zdárného konce.

Opatrně, aby ho nikdo nezahlédl, obešel kopec, na kterém se vypínal hrad, až se ocitl na východní straně úbočí. Tam vyšplhal po svahu nahoru. Když stanul u mocných hradeb, zamířil k severnímu rohu a odpočítal padesát kroků.

„Padesát malých kroků,“ vštěpovala mu Eloisa, protože je sama spočítala, když ještě byla malé děvčátko.

Na konci této trasy si prohlédl hradby pozorněji. Uviděl skalnaté podloží, které mu popsala. Hrad byl obklopen hustým křovím, ale přesně u skalního výběžku stála stará pokřivená borovice. Rychle odsunul větve stranou, popíchal se přitom o silné jehličí vonící pryskyřicí, a snadno našel vchod do tajného průchodu.

Nevýslovně rozrušený se na něj upřeně zadíval a zastavil se. Tímhle úzkým temným otvorem, před kterým teď stál, ho před sedmi lety malá holka se zašpiněným obličejem a světlými, nakrátko zastřiženými vlasy vytáhla za nohy ven, zatímco hradu se zmocnily plameny, a tak mu zachránila život.

„Kvůli plátku jelení paštiky,“ zamumlal.

Pocítil hluboké dojetí. Eloisa mu sice o tom vyprávěla, ale on sám ten vchod nikdy neviděl. Za tím tajným průchodem začal jeho nový život. A vzpomínka na něj ho přiměla k pokusu o naplnění odvážného plánu.

Nyní stál tam, kde všechno začalo. Teď se tím průchodem vrátí nazpět, a když mu štěstí bude přát, daruje zase on někomu nový život.

Emöke.

Mikael udělal krok vpřed. Okamžitě ho obklopila temnota, takže pazourkem zapálil svíčku. V jejím svitu rozeznal úzkou chodu vysekanou pod hradem do skály. Asi po třiceti metrech, které musel urazit po všech čtyřech, se chodba rozšířila, takže se mohl narovnat a pokračovat jen mírně shrbený.

Svíčka osvětlovala stopy, které ve skalní stěně zanechaly motyky a sekáčky. Půda byla vlhká, ale pečlivě uhlazená. Po dalších nejméně sto padesáti metrech se chodba trochu rozšířila do malé místnosti. Na stěnách visely držáky na pochodně, které už téměř úplně rozežrala rez. Pochodně, které tam kdysi byly zastrčené v kovových prstencích, ztrouchnivěly a jejich zbytky spadly na zem. Smůla, kterou byly potažené, vytvořila skvrny připomínající tratoliště krve.

Mikael si všiml úzkého schodiště vysekaného do skály, které vedlo příkře nahoru – přesně tak, jak mu to popsala Eloisa.

Jak jsi tu tajnou chodbu vůbec objevila? zeptal se jí Mikael předchozího dne, když promýšleli celý plán.

Protože dokážu zkazit každou hru, odpověděla Eloisa a zasmála se. To byla jedna z prvních věcí, kterou jsi mi řekl poté, cos mi vynadal, že jsem hloupá a nevychovaná. A Mikael si znovu vzpomněl na onen den, kdy jí dal plátek jelení paštiky ze strachu, že prozradí Eilice jeho úkryt. Nechal ji dokonce přísahat, že nic neřekne. „Přísahám… Víš, tvoje dětské hrátky mě stejně nezajímají,“ odpověděla mu na to Eloisa a dál upřeně zírala na jeho paštiku. A on jí pak opáčil: „Ale vypadá to, že bys mi je nejradši ze všeho překazila.“

Se zasněným úsměvem teď hleděl na schody a znovu se sám sebe ptal, jak se devítileté dívce mohlo podařit odtáhnout ho z hradu.

Začal stoupat vzhůru. V uších mu znovu duněl tlukot srdce a kolena se pod ním zase trochu podlamovala. Opřel se o skalní stěnu, jako by mu mohla pomoct načerpat sílu. Na horním konci schodiště to vypadalo, jako by stupně končily bezprostředně pod napevno zazděným stropem, ale Eloisa mu vysvětlila, že se prostředním kamenem dá pohnout. Zlehka na něj zatlačil. Jako déšť ho zasypala zemina a prach, které se během posledních let usadili ve škvírách. Pak ale bylo možné kámen vyjmout, navíc mu připadal nezvykle lehký. Když si ho pozorněji prohlédl, zjistil, že je ze dřeva; byl ale tak natřený, že vypadal jako kámen. Každý, dokonce i devítiletá dívka, by ho dokázal nadzvednout. Geniální nápad.

Z opatrnosti zhasnul svíčku. Eloisa mu sice objasnila, že vyleze ve sklepě šikmo vedle kuchyně, do kterého nikdo nikdy nechodí, ale Mikael nevěděl, jestli se po rekonstrukci něco nezměnilo v uspořádání hradních místností. Zastavil se a naslouchal. Neslyšel vůbec nic. Vystoupal tedy po posledních schodech a ocitl se v nízké, vlhce chladné místnosti, vysekané přímo do skály. Proto se tady oheň nemohl rozšířit. Eloisa si tudíž mohla být tehdy jistá, že tajná chodba pořád zůstává schůdná. Ve sklepě se povalovalo nějaké harampádí: rozviklaný stůl, dva sudy s proraženými dny, židle bez sedáků a truhly, na kterých bylo vidět stopy po myších zoubcích.

Mikael se otočil doprava. Ve zdi byly zapuštěné malé dveře. Vypadaly jako nové, ty staré určitě padly za oběť plamenům. Když natáhl ruku ke klice, v duchu se modlil, aby dveře nebyly zamčené zvenčí.

Bez jakékoli námahy se však s lehkým zavrzáním otevřely.

V přízračně chladném světle svítání spatřil další malou místnost. Byla kousek pod kuchyní, která se nacházela na úrovni hradního nádvoří. Mikael se znovu zhluboka nadechl, zaťal pěsti, aby trochu uvolnil vnitřní napětí, přetáhl si kapucu přes hlavu, aby ho nikdo nepoznal, a vystoupal po sedmi schůdcích, které ústily za kuchyní.

Slyšel, jak se tam kuchaři a kuchyňské děvečky už mají čile k dílu. Právě vyndávali chléb z pece a otáčeli prskající šunku na špízech. Mikael prošel se skloněnou hlavou kolem dokořán otevřených kuchyňských dveří a vzápětí se ocitl na nádvoří. Tady dosud nebylo ani živáčka. Mikael spěšně zamířil k malé budově, kde byly ubytované nevěstky. Doufal, že Emöke tam pořád ještě je a že ji nezavřeli do hradního sklepení, protože pak by jeho plán ztroskotal. Do jisté míry oprávněně se však dalo předpokládat, že v případě Emöke se nikdo neobával, že by mohla uprchnout. Útěk by byl obtížný, ne-li nemožný, pro každého, dokonce i pro ozbrojeného bojovníka. Dalo se tedy těžko čekat, že by se šílené ženě podařilo projít kolem pěti strážných u hradní brány.

Mikael se skloněnou hlavou opatrně nahlédl do budovy, kde přebývaly nevěstky.

Emöke objevil okamžitě. Seděla trochu stranou, měla jasný a uvolněný pohled a rozmlouvala s někým, koho zřejmě viděla jen ona. Avšak kromě ní tu byly ještě další ženy, takže Mikael tam nemohl jen tak vpadnout a odvést ji pryč. Některá z žen by mohla křičet na poplach, i kdyby to mělo být jen proto, že se obává o vlastní život. Nenapadalo ho však nic, čím by mohl zaujmout její pozornost.

Vtom Emöke svraštila čelo, jako by jí její neviditelný protějšek sdělil něco pozoruhodného.

Podívala se ke dveřím a spatřila Mikaela. Okamžitě se zvedla a zamířila k němu. Ostatní ženy si jí nevšímaly.

Když stanula před Mikaelem, vůbec nevypadala překvapeně a na nic se neptala, jen na něho klidně hleděla.

„Půjdeme, Emöke,“ vyzval ji Mikael strachem přidušeným hlasem. Když se nehýbala, uchopil ji za ruku. „Pojď prosím se mnou,“ pobídl ji. A najednou se znovu neubránil vzpomínce na den, kdy ho Ojsternig donutil, aby přivedl Emöke z pole, po kterém bezcílně bloumala sem a tam v tenatech nevýslovné bolesti, která ji nakonec připravila o rozum. I onoho dne Mikael řekl: Pojď prosím se mnou. A pak ji předal Ojsternigovi. Možná proto cítí jako svou povinnost tu ženu osvobodit –protože se cítí odpovědný za její osud.

Emöke se na něho usmála a nechala se poslušně vést přes nádvoří. Prošli kolem kuchyně, sestoupili po sedmi schodech do malé komory a otvorem v podlaze vklouzli do tajné chodby. Mikael opět zasadil falešný kámen na své místo, a teprve když měli za sebou celé schodiště, uvědomil si, že celou dobu zadržuje dech. Sípavě zalapal po vzduchu.

Emöke vypadala vesele a uvolněně. Ani teď se ho na nic neptala.

„Pojď, Emöke,“ řekl Mikael, pustil její ruku a vstoupil jako první do tajné chodby.

„Pojď, Gregore,“ ozvala se Emöke za ním.

Když došli tam, kde se chodba zužovala, než je nakonec vyvede na svobodu, Mikael se zastavil.

„Musíme tady počkat, než se setmí,“ vysvětlil jí a rozprostřel svůj přehoz. „Posaď se, Emöke.“

Žena ho poslechla a mlčky zírala před sebe.

O hodinu později Mikael prolezl k východu, kde se však přikrčil za větvemi borovice. Viděl, jak jezdci pročesávají pole a lesní podrost. Takže je už hledají. Kdyby s Emöke hned uprchli z hradu, určitě by je dopadli. Musí tedy setrvat zde, v jámě lvové, ať už jim to připadalo jakkoli děsivé.

Jakmile se setmí, pátrání bude přerušeno do příštího rána. To je jejich příležitost. Jestli se jim v noci podaří nepozorovaně se vzdálit od hradu, budou mít dobré vyhlídky, že z toho vyváznou se zdravou kůží.

V poledne se podělili o plátek šunky. Chleba se však nikdo z nich ani nedotkl.

Mikael musel pořád myslet na Eloisu.

„Chápeš, co děláme, Emöke?“ zeptal se Mikael a pocítil, jak je mu u srdce těžko. „Už se sem nikdy nevrátíš.“

„Já ne. Ale ty ano.“ Emöke se na něho zadívala bezvýraznýma očima, jako by byla úplně mimo.

„Tady se naplní tvůj osud.“

Mikael sklopil pohled a zůstal sedět potichu až do večera. Pak si uvědomil, že je načase vyrazit.

Jestli je dopadnou, bude to pro oba znamenat smrt. Mikael nevěděl, je-li opravdu připraven zemřít, jak řekl Eloise. A právě strach ze smrti ho držel v téhle ponuré chodbě, stejně jako ho držel v temném sklepním úkrytu pod Agnetinou chýší, když byl ještě mladý chlapec. Pořád se nemohl odhodlat, dokud znenadání neuslyšel zašustění u vchodu. Oni nás našli! pomyslel si zoufale.

„Pojďte ven!“ zašeptal nějaký hlas. Mikael překvapením otevřel ústa.

„Jsi tam, Mikaeli?“ zeptal se ustrašený hlas. „Řekni mi, že tam jsi.“

A Mikaela rázem zaplavila nekonečná radost. Co nejrychleji dolezl k východu a nedbal o to, že si na tvrdé studené skále rozdírá ruce a kolena. Jakmile se ocitl venku, vrhl se k Eloise a objal ji kolem ramen. „Proč? Proč? To je přece šílenství!“ vynadal jí chraptivým hlasem. Zároveň ji však pevně objímal; zcela ho přemohly city, které nedokázal potlačit.

Eloisa se k němu přitiskla se zoufalou vroucností. „Protože jsem tě chtěla ještě naposledy vidět,“ zavzlykala. „Protože jsem se chtěla na vlastní oči přesvědčit, že jsi naživu…“

„To je šílené…“

„A protože jsem ti chtěla říct…,“ Eloisa se odmlčela, jako by ji následující slova stála nevýslovné úsilí, „že… to, co děláš… je správné. A že jsem na tebe pyšná.“

Mikael se rozplakal radostí, přitiskl Eloisu k sobě ještě pevněji a jeho slzy se smísily s jejími.

„A Emöke…?“ zeptala se.

„Je tady u mě.“ Mikael se otočil ke vchodu do tajné chodby. „Pojď ven, Emöke.“

Když se zakrátko Emöke objevila, Eloisa objala i ji. Zdálo se ale, že to Emöke vůbec nevnímá a jen se všemu nezúčastněně podvoluje. Eloisa se znepokojeně otočila k Mikaelovi.

„Dokážeme to,“ uklidňoval ji, pohladil po obličeji a něžně jí přejel prsty přes rty. „Chci, abys teď odešla.“

„Ne!“ odmítla rezolutně.

Mikael ji uchopil za ramena. „Když jsem ti řekl, že bychom oba měli vzít nohy na ramena, odpověděla jsi mi, že nemůžeš nechat matku samotnou.“

„Doprovodím vás jen k mostu.“

„Ne,“ nesouhlasil Mikael. „Jestli nás tam najdou…“

Eloisa mu přitiskla ruce na ústa. „Neříkej to! Neopovažuj se to vyslovit!“

„Tak už jdi,“ naléhal Mikael.

Eloisa se ještě jednou vší silou přitiskla k jeho hrudi a pevně ho objala. Mikael se z jejího sevření energicky vymanil. „Tak už běž,“ opakoval.

„Ničeho se neboj, Eloiso,“ ozvala se Emöke.

Eloisa se na ni podívala, a když v jejích šílených očích spatřila vlastní odraz, cítila se najednou klidněji, aniž by k tomu měla nějaký rozumný důvod.

„Vrátím se, to ti přísahám,“ ujistil ji Mikael zajíkavým hlasem.

„Ano, vrátíš se,“ přikývla rozhodně Eloisa. Potom zmizela rychle a tiše jako kočka v noční temnotě.

Vzápětí se Mikael obrátil k Emöke: „Půjdeme.“

Když se přiblížili k mostu, Mikael viděl, že Ojsternig tam umístil dva strážné. Seděli asi třicet kroků před mostem na zemi zády k řece. Před nimi hořel oheň a oni si vzájemně předávali láhev vína.

Přitom se smáli a rozmlouvali spolu. Do země vedle nich byly zabodnuté meče, které ve svitu plamenů vypadaly jako dva chvějící se kříže.

Jeden pro mě a jeden pro Emöke, napadlo Mikaela a zamrazilo ho.

Pokud se měli dostat do lesa, vedla v tomhle ročním období cesta pouze přes most. Koryto Uquy přetékalo dravou ledovou vodou, takže on ani Emöke by tuto noc nepřežili, kdyby ji chtěli přebrodit.

Mikael cítil, jak ho opouští naděje.

Jsem zkrátka blázen, vynadal si.

Ale kdyby zůstali v údolí, měli by ještě menší šanci na přežití.

Zadíval se na oba vojáky. Seděli zády k mostu, protože sice měli zadržet každého, kdo by se pokusil opustit údolí, nikoli však ty, kteří se do něj chtěli dostat. Dál popíjeli a chechtali se.

„Pojď,“ zašeptal Mikael. Vzal Emöke za ruku a vydali se širokou oklikou, až dorazili na místo severně od obou mužů, kde řečiště Uquy bylo širší a mělčí. Pak se řečištěm, které se zařízlo hluboko do země, opatrně vrátili k mostu. Asi padesát kroků od mostu Mikael vyzval Emöke: „Zuj si boty a buď úplně potichu.“ Jediná možnost spočívala v tom, že se nepozorovaně dostanou za vojáky na most a pak budou doufat, že je muži neuslyší nebo se neotočí, až se ho pokusí přejít.

To se nám nikdy nepovede, pomyslel si, a srdce mu bušilo jako splašené.

Stiskl Emöčinu ruku. „Půjdeme.“

Vzápětí oba vykročili. Mikael netušil, jak dlouho jim trvalo, než stanuli na mostě. Teď stačilo, aby se jeden z vojáků otočil, a bylo by po všem. Mikael sevřel velký nůž, aby si dodal odvahy.

Uvědomoval si však, že by jím moc nepořídil proti dvěma mečům a dvěma vojákům, kteří s nimi uměli zacházet a byli zvyklí zabíjet.

Položil chodidlo na první trám mostu. Emöke ho potichu následovala, aniž na sobě dala znát, jestli je znepokojená. Mikael vykročil. Nejraději ze všeho by se rozběhl, ale pohyboval se záměrně pomalu a obezřetně kladl jednu nohu před druhou. Opačný konec mostu mu připadal na míle daleko.

To nikdy nedokážeme, pomyslel si znovu.

V půli cesty jeden trám najednou zaskřípal strašně hlasitě, když se prohnul pod jeho váhou. Mikael zapomněl dýchat. Svaly mu ztuhly a se strachem vytřeštěnýma očima se otočil k vojákům. Ten zvuk v nočním tichu nemohli přeslechnout.

„Neboj se,“ ozvala se Emöke a podívala se na něho nepřítomnýma očima a se šíleným úsměvem na rtech.

„Proboha, buď zticha!“ zasyčel Mikael.

„Nemůžou nás slyšet,“ odtušila Emöke a ukázala na strážné, kteří pořád ještě popíjeli víno a hulákali.

„Gregor jim zacpal uši, copak to nevidíš?“ Bez váhání vykročila a bez jakékoli přehnané opatrnosti převedla Mikaela bezpečně na druhý konec mostu.

Teď už byli na cestě dvě hodiny.

Mikael vytáhl z úkrytu vak se zásobami, přikrývkami a lukem a zamířil do lesa. Tam však postupovali vpřed jen namáhavě a zdlouhavě. Panovala tu neproniknutelná tma, a ačkoli se Mikael orientoval v lese velmi dobře, přesto neviděli, kam šlapou, a často klopýtali. Čím výš stoupali, tím byl zimomřivý chlad citelnější. Mikael zabalil Emöke do dek, ale když ji vedl za ruku, všiml si, že se přesto chvěje zimou. On sám už měl úplně strnulé nohy a všechny svaly křečovitě napnuté. Kdyby se však zastavili, nejspíš by zmrzli. Bezpodmínečně museli najít nějaký úkryt.

„Dokážeš to, Emöke?“ zeptal se Mikael.

„Ano,“ ujistila ho, ale její cvakající zuby v něm přesto navodily velké pochybnosti.

„Hned tam budeme,“ zalhal. Existuje pouze jediné místo, kde nezmrznou – a to bylo vzdálené nejmíň hodinu chůze. Svlékl si přehoz, položil ho Emöke na ramena a kráčeli dál.

Když nechali za sebou les a stromy je přestaly chránit, znovu se citelně ochladilo. Emöke se už jen ztěžka vlekla, byla na konci se silami. Ale teď už to skoro zvládli. Od Dračí jeskyně je dělilo sotva tři sta stop.

Když Mikael zaklepal, necítil už skoro ruce.

Z chýše se ozvalo bouchání, pak se rozsvítila lucerna a nakonec otevřel dveře Rafael s dlouhým nožem v ruce.

„Chlapče,“ vydechl, ale nevypadal vůbec překvapeně. Spíš se zdálo, jako by ho očekával. Vrhl rychlý pohled na Emöke, než ustoupil stranou.

„Pojďte dál.“

„Nechci vám způsobit potíže,“ poznamenal uvnitř Mikael. „Za rozbřesku zmizíme.“

Rafael na to neodpověděl, jen mlčky přiložil do krbu pár pořádných polen a znovu rozdělal oheň.

Otevřel láhev bylinného likéru od mnichů z Dravocniku a velkoryse ho nalil do dvou pohárů – jeden byl určený pro Mikaela a druhý pro Emöke. Naznačil, aby se posadila blíž k ohni, odebral jí úplně promočené přikrývky a přehoz a zahalil ji do dvou hřejivých vlčích kožešin. Vzápětí jí zul tenké botky a důkladně jí masíroval ledová chodidla.

Mikael seděl bez jediného slova, upřeně pozoroval Rafaela a třásl se chladem.

„Pij, chlapče!“ přikázal mu Rafael. „Jsi silnější než ona, ale i ty si můžeš uhnat smrt. Je načase, aby sis to uvědomil. Ohřej si chodidla, protože jestli přijdeš jen o jeden jediný prst, nebudeš moct dlouhé dny chodit. A předpokládám, že před sebou máte dlouhou cestu.“

Mikael se posadil vedle Emöke, zul si promáčené plstěné boty a poslušně si třel chodidla.

„Tak už se konečně napij, panebože!“ opakoval důrazně Rafael. Potom přiložil pohár ke rtům Emöke.

„A ty taky, paní!“

„Jmenuje se Emöke,“ poznamenal Mikael.

„To už vím,“ odtušil zachmuřeně Rafael, zatímco jí dál hnětl chodidla. „Myslíš snad, že poté, co tuhle ženu všichni celý den hledali, sem ta novinka nepronikla?“

Emöke se mezitím schoulila pod vlčími kožešinami jako malé dítě a hned usnula. Stařec proměřil její chodidla a zabalil je pak do vlněné přikrývky. Vstal a začal v mihotavém světle lucerny hledat různé nářadí a materiál: kus silné plsti, pár vlčích kůží, králičí a jelení kožešinu a velkou hrubou kůži, krátký nůž, kovový drát, voskovanou konopnou přízi, kleště a jehly. Mlčky se posadil ke stolu a nastříhal nejdřív hrubou kůži a pak plsť. Provlékl konopnou nit ouškem jehly a přišil plsť na kůži; obojí si přitom přidržoval kleštěmi.

Mikael se posadil vedle něho.

Rafael přerušil práci a nalil mu ještě víc bylinného likéru.

Poslušně se napil. V hlavě se mu všechno točilo, ale zimnice pozvolna pomíjela.

Stařec se opět chopil šití. Najednou znehybněl a pohlédl na mladíka.

„Co má ten šílený čin znamenat?“ Mikael mlčel.

Rafael zavrtěl hlavou a pokračoval v šití.

Mikael si všiml, že i jeho samotného zmáhá únava. Položil si hlavu na stůl a zavřel oči. „Zapomněl jsem… vzít… vaši knihu…,“ vykoktal a konečně usnul.

„To už nemusíš,“ zašeptal stařec a na vrásčitých rtech mu hrál úsměv. Když se Mikael probudil, Rafael v salaši nebyl. Venku svítalo. Na stole stály dva páry vysokých plstěných bot s podrážkou z pevné kůže; obuv byla podšitá králičinou a potažená vlčí kůží, svrchník z jelení kůže s límcem z králičiny, dvoje kalhoty z česané vlny a další svrchník z vlčí kůže. Stařec pracoval celou noc.

Mikael vstal a vyšel přede dveře.

„Zůstaň laskavě uvnitř, chlapče! Přeskočilo ti?“ uslyšel vedle sebe Rafaelův hlas.

Mikael se otočil. Viděl, jak starý muž právě něco vkládá do velkého koženého vaku, ale nedokázal rozeznat, co to je. Na jedné straně vaku bylo připevněné dlouhé úzké plstěné pouzdro. „Co je to?“ zeptal se.

„Jdi dovnitř, zatraceně!“ ulevil si Rafael.

Mikael se vrátil do salaše. Emöke se už také probudila a s úsměvem se na něho podívala.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Mikael.

Žena se na něho dál mlčky usmívala.

Za chvíli byl Rafal zase u nich. Ukázal na kusy oděvu ležící na stole a pobídl uprchlíky: „Odložte si svoje věci a oblékněte si tyhle.“

Emöke vstala a nechala na podlahu sklouznout lehké šaty, které jako nevěstka nosila na hradě. Při pohledu na její nahé tělo se Mikael rychle odvrátil a zrudl jako pivoňka.

Rafael se hlasitě zasmál. Podal jí jedny kalhoty, přinesl ještě košili ze silné vlny, pomohl jí při oblékání a zkrátil nožem rukávy na správnou délku. Podržel jí svrchník z jelení kůže s límcem z králičiny, aby si ho mohla přetáhnout přes hlavu. „To tě udrží v teple,“ poznamenal a pohladil ji jako vlastní dceru po hlavě. Nakonec se otočil k Mikaelovi. „Potřebuješ snad taky pomoct?“ zeptal se ho.

Mikael si vzal šaty, otočil se ke starci a Emöke zády a oblékl se. Boty byly hřejivé a pohodlné, stejně jako vlněné kalhoty a kožešinový svrchník.

„Počkáme do západu slunce,“ upřesnil pak Rafael a uvařil výživné jídlo z králičího masa, ovesné kaše, medu a silného piva.

„A co když přijdou?“ zeptal se Mikael, zatímco do sebe ládoval chutný pokrm.

„Pak prodáme svou kůži co nejdráž,“ odvětil zasmušile stařec. Když viděl, že mladík zbledl jako stěna, hlasitě se zasmál a pobaveně potřásl hlavou. „To byste se tamhle schovali,“ ukázal na otvor a zamrkal na Mikaela. „No, ty už to znáš, že?“

Mikael se zastyděl, že Rafaelovi dal najevo, jak se bojí.

„Mít strach je dobré,“ vysvětlil stařec. „A ty už jsi prokázal dost odvahy a lehkomyslnosti,“ dodal pyšně. „Teď si odpočiňte. V následujících dnech budete potřebovat všechny své síly.“

Emöke se natáhla na slamník. Rafael se na ni podíval.

Zdálo se, že ucítila na sobě starcovy oči a upřeně jeho pohled opětovala. Oba na sebe dlouho hleděli; nakonec se Emöke usmála a zavřela oči.

„A co budeme dělat při západu slunce?“ zeptal se Mikael.

„Copak jsi měl v plánu?“ opáčil Rafael.

Mikael opět zrudl. „Já jsem neměl vůbec nic…“

„No jo,“ přikývl stařec a pokrčil jen rameny. „Vždyť jsi měl dobrý plán jak zachránit Emöke.

A věděl jsi, že sem musíš dojít. To je na jednoho chlapce opravdu dost.“

„Já přece nejsem…,“ chystal se právě namítnout Mikael, ale když viděl Rafaelův vrásčitý obličej a všiml si, že se stařec na něho pyšně usmívá, zasmál se. „Tak co budeme dělat při západu slunce?“ zeptal se znovu.

„Počkáme na jednoho přítele,“ objasnil Rafael.

„Na koho?“

„Na někoho, koho znáš.“

„Na Eloisu?“ zeptal se Mikael a jeho obličej se okamžitě rozzářil. Rafael smutně svraštil obočí.

„Ne, chlapče… Je mi líto.“

„Dáte na Eloisu pozor?“ požádal ho naléhavě Mikael.

Stařec vážně přikývl a zvedl se. „Když někoho uslyšíte přicházet, schovejte se za tím bedněním.

Mám teď práci,“ prohlásil a začal se chystat k odchodu.

„Kam jdete?“ vyzvídal Mikael.

Rafael mu však neodpověděl a zavřel za sebou dveře.

Čas v salaši neutíkal a Mikael musel stále myslet na Eloisu. Bolelo ho u srdce, jako by měl vysokou horečku. Tělo se mu chvělo při vzpomínce na rozkoš, kterou spolu zažili. V hlavě se mu neustále střídaly vášnivé a strašlivé obrazy.

Hodinu před západem slunce se Rafael vrátil. Přivedl s sebou čtyři ovce, které nechal pást na louce.

Pak zašel do salaše a vynesl ven soudek se sušeným srnčím masem. Když se vrátil, nesl s sebou kožený vak, který ráno plnil před salaší.

„Posaď se,“ vyzval mladíka a přistoupil ke stolu. Mikael si sedl naproti starci.

Rafael rozvázal plstěné pouzdro, otevřel ho a vytáhl z něj meč s umělecky zdobenou rukojetí, do které byly vsazeny tři velké smaragdy. Položil zbraň mezi sebe a Mikaela na stůl.

Mladíkův pohled obdivně klouzal po nádherném meči. Čepel z tvrzené oceli byla nesmírně pečlivě naleštěná. Ta zbraň se podobala meči jeho otce. Rozhodně to byl knížecí meč.

„Pro bojovníka je jeho meč mnohem víc než zbraň,“ začal Rafael svým temným hlasem, přičemž stále upřeně zíral na čepel před sebou.

„Je to duše. Je to něco, co tvoří jeho podstatu. Jeho osud.“

Mikael pozoroval starého muže, když vyprávěl, a najednou mu připadal jako vyměněný. V jeho očích se zračila nikdy nevídaná hrdost, ale také zoufalá bolest. A možná dokonce i stud, pomyslel si.

„Majitel toho meče,“ pokračoval Rafael, „mu neudělal velkou čest.“ Nadlouho se odmlčel, pohroužený do vlastních myšlenek. Pohledem zabloudil k Mikaelovi. „Ty máš teď příležitost vrátit té ušlechtilé zbrani čest. Očistit ji od hanby, kterou ji její předchozí majitel poskvrnil.“ Posunul meč k němu.

Mladík si skoro bázlivě odsedl.

„Sáhni si na něj,“ vybídl ho Rafael. Mikael ostýchavě natáhl ruku k čepeli.

„Ne. Uchop ho za rukojeť,“ naléhal stařec tak energicky, jako by byl zvyklý udělat rozkazy.

Mikael se zhluboka nadechl a jeho ruka opatrně sevřela držadlo meče.

„Silně! Jako muž!“ zvolal Rafael. Mikael zesílil stisk.

„A teď ho zvedni do výšky.“ Mladík ho poslechl.

„Tak, teď patří tobě,“ prohlásil Rafael. „A ty jemu.“

Mikael zůstal stát s napůl zdviženým mečem a nevěděl, co má dělat.

„Takže vy jste byl rytíř?“ zeptal se posléze.

Rafael mlčel.

„Patřil ten meč vám?“

„Muž, kterému patřil, před mnoha lety zemřel,“ odpověděl Rafael.

„Byl to nehodný člověk, o kterém se nevyplatí ztratit ani slovo.“

„Tomu nevěřím.“

Stařec se na něho klidně podíval. „Věř si, čemu chceš… Mikaeli.“ Vtom si všimli, že Emöke už není v salaši, a zneklidněně vyskočili.

Rafael vyběhl z chýše, Mikael odložil meč a následoval ho.

Stařec neušel daleko. Mlčky tam stál a ukázal doprostřed louky.

Mikael spatřil Emöke, jak sedí zahalená do čehosi jako mlhy, která rozmazávala její obrysy.

A zdálo se, že se ten opar kolem ní mírně pohybuje.

„Zaveď ji opět dovnitř, chlapče,“ požádal ho Rafael a pokřižoval se. Mikael přistoupil k ženě, a teprve když ho od ní dělilo pár kroků, pochopil, nač se vlastně dívá.

Seděla vzpřímeně s překříženýma nohama a ruce měla položené na kolenou. Kolem ní mihotavě poletovaly stovky různobarevných motýlů – bílí, žlutí, azurově modří i pestrobarevní.

Mladík se polekaně zastavil. „Emöke…,“ pronesl rozechvělým hlasem.

„Pojď dovnitř…“

Emöke vstala a motýli vzápětí zmizeli ve tmě.

„Jak jsi to udělala?“ zeptal se Mikael, stále zmatený z toho, co právě viděl.

„Co jsem udělala?“ opáčila.

Mikael neodpověděl. Když pak zase byli v salaši, všiml si, že i Rafael zbledl.

Za chvíli uslyšeli velmi blízko zaržát koně.

Rafael naznačil Mikaelovi, že se nemá ničeho obávat. „Pojďte,“ vyzval oba návštěvníky, „je čas vydat se na cestu.“

Venku je očekával Černý Volod na mimochodníkovi, kterého ukradl Ojsternigovi. Sjel pohledem z Emöke na Mikaela a potom uctivě sklonil hlavu před Rafaelem.

„Tihle dva půjdou s tebou,“ prohlásil stařec.

„Už jsem vysvětloval, že nepotřebuju žádného rolníka, který by mým lidem ubíral jídlo,“ opáčil Volod.

„Nepřipraví tě vůbec o nic,“ ujistil ho Rafael a ukázal na čtyři ovce a soudek se srnčím masem.

„Má toho s sebou dost, aby na cestě uživil i vás.“

„Takže ty opravdu odcházíš?“ zeptal se zklamaně Mikael. „A ponecháš tu všechny svému osudu?“

„Svým hrdinským kouskem ses postaral o pěkný poprask, rolníku,“ odpověděl Volod. „V lese se to hemží vojáky. I kdybysme chtěli zůstat, nebylo by to teď už možné. Dřív nebo později by nás vyčmuchali.“

„To je mi líto…“

„A mně je líto, že s sebou musím vláčet ženu a rolníka, který ani neumí bojovat,“ odtušil Volod obrácený k Rafaelovi.

Stařec opětoval jeho pohled. „Přines si svoje věci, Mikaeli,“ vybídl ho. Mikael vzal kožený vak s plstěným pouzdrem a meč.

Volodův pohled upoutala působivá zbraň. „Umí s tím zacházet?“

„Rychle se to naučí,“ odpověděl stařec.

„Takže si musím hrát na chůvu?“

„Ne,“ odtušil vážně Rafael. „Být jeho učitelem.“

„Proč jsi ho to nenaučil ty?“

„Protože jsem doufal, že to nebude nikdy potřebovat,“ přiznal Rafael.

„Ale zřejmě je to jeho poslání.“ Položil mladíkovi ruku na rameno a počínal si přitom stejně slavnostně a vážně jako při pasování na rytíře.

„Vždycky jsem věděl, že z něho nebude dobrý rolník.“ Oba muži na sebe mlčky pohlédli.

Volod sklopil oči jako první. „Podle vašeho rozkazu, barone,“ pronesl s hlubokou úctou.

Mikael se udiveně otočil k Rafaelovi.

„Děkuju ti, Volode,“ řekl stařec, aniž se na Mikaela podíval. Avšak pevný stisk na mladíkově rameni působil jako srdečné rozloučení.

„Musíme jít. Muži už na nás čekají,“ poznamenal Volod. Přijal od Rafaela soudek se srnčím masem a připevnil si ho k sedlu. Pak obrátil koně a popohnal ho krokem k lesu. „Víš aspoň, jak máš vést svoje stádo, rolníku?“ zvolal se smíchem přes rameno.

„Ulož meč do pouzdra,“ upozornil mladíka starý muž. Sehnal ovce dohromady, svázal je provazem kolem krku a konec provazu podal Mikaelovi. „Na noc je neodvazuj. Přes den tě budou následovat samy.“ Rafael chlapce objal a pevně ho k sobě přitiskl. Když ho pustil, Mikael si všiml, že stařec má vlhké oči.

„Ať tě Bůh ochraňuje…“

„Pojď, Emöke,“ vyzval ženu Mikael a zamířil k lesu, na jehož okraji na něho čekal Volod na nervózně podupávajícím mimochodníkovi.

„Proč jsi mu říkal barone?“ zeptal se ho Mikael, když k němu dorazil.

„On ti nevyprávěl svůj příběh?“

„Ne…“

„Tak to asi nechtěl, aby ses ho dozvěděl,“ usoudil Volod. „A teď si pospěšte. Aby bylo hned od začátku jasno: Nebudeme na vás čekat. Nedovolím, abyste nás na cestě zdržovali.“

Mikael držel v jedné ruce provaz s ovcemi a ve druhé Emöčinu ruku. A jak zvířata, tak i žena se jím nechali poslušně vést.

„Stařec to neví, ale všichni mu dávno odpustili. Svou vinu už odčinil,“ poznamenala Emöke po několika krocích. „Jednoho dne bys mu to měl říct.“

„Co mu odpustili?“ Emöke neodpověděla.

A pak je naráz pohltila tma.

Neviděli kolem sebe ani na krok. Volod však nikdy nezaváhal a Mikael i Emöke ho mlčky následovali. Sestoupili dolů roklinou, kterou Mikael neznal a která končila údolím. Nebyl to však Raühnval ani údolí Dravocniku.

Na jednom místě, kde byl les jasnější, se přidali k Volodovým mužům, kteří zatím rozbili tábor a zapálili velký oheň.

Mikael si dobře všiml, že rebelové na něho hledí s neskrývaným respektem.

„Počkáme tady, dokud se nerozední,“ obrátil se Volod na Mikaela.

„Poslední úsek sestupu do údolí je tvořen skoro výhradně skalními stěnami. V noci by to mohla být naše smrt. Uvaž svoje tři ovce.“

„Jsou čtyři,“ opravil ho Mikael.

„Ne, jsou tři,“ poučil ho Volod. „Dnes večer se moji muži najedí.“ Muži proseděli celou noc zahalení do dek u ohně a skoro nezamhouřili oka. Potichu spolu rozmlouvali a rozkousali jako vyhladovělí psi dokonce i ovčí kosti.

Mikael strávil celou noc pohroužený do vlastních myšlenek, jako by mu poprvé došlo, co udělal.

Opustil jsi Eloisu, napadalo ho pořád dokola, a jeho život mu připadal ještě temnější než noc, která ho obklopovala. I přes oheň cítil, jak ho v nitru mrazí – to se ho zmocnil strach z nejisté budoucnosti, ke které se sám odsoudil.

Před rozbřeskem vstal a opustil tábor. Měl pocit, že se mu tam nedostává vzduchu. Přistoupil k velkému buku a objal jeho kmen.

„Nevím, jak jsi to navlekl, chlapče,“ ozval se mu zanedlouho za zády Volodův hlas. „Ale každopádně jsi prokázal odvahu.“

Mikael se prudce otočil, rozpačitě a zároveň polekaně.

Volod na něho pronikavě pohlédl. „Strach přichází vždy až následně,“ ujistil ho. „Tak to prostě je.“

Mikael mlčel.

„Ty ještě nechápeš, co jsi udělal,“ pokračoval Volod, „ale v srdcích zdejších lidí váží tvůj skutek víc než sto útoků na Ojsternigovy obchodní karavany.“ Upřel na mladíka velmi vážný pohled. „Ode dneška už nejsi rolník.“

„A co tedy jsem?“ zajímal se Mikael.

„Naučím tě zacházet s mečem, ale nejsem tu proto, abych ti vykládal, kdo jsi,“ odtušil suše Volod.

„Už jsem to řekl Rafaelovi a teď to ode mě uslyšíš i ty: Nečekej, že ti budu dělat chůvu.“ Plácl ho do ramene. „Teď pojď a pomáhej. Vydáme se na cestu.“

Mladík ho následoval.

Muži uhasili oheň a složili přikrývky. Emöke je přitom pozorovala, ale jako vždy se zdálo, jako by ostatní vůbec nebrala na vědomí.

„Jak ti je?“ zeptal se jí Mikael.

Emöke se na něho usmála, ale neřekla ani slovo. Vzápětí se znovu zahleděla do prázdna.

Mikaelovi nebylo jasné, co k Emöke cítí. Kvůli ní se rozhodl změnit svůj život a opustit Eloisu. Na okamžik pocítil k šílené ženě silný hněv. Pak si ale uvědomil, že ona sama se ho přece o nic neprosila. Všechno, co vykonal, byl výsledek jeho vlastního rozhodnutí. Možná to bylo trochu ukvapené, ale takto se rozhodl on sám. Vtom se mu vybavila jedna z prvních vět, které mu Agnete sdělila toho dne, kdy ho Eloisa zachránila: „V životě se volbě nevyhneš, pamatuj na to.“ A právě to udělal – podstoupil volbu, protože hlas v jeho nitru mu našeptával, že se svět musí změnit.

Mezitím se jeden z Volodových mužů přiblížil k Emöke a chlípně se na ni zadíval. „Ty jsi jedna z těch hradních kurev, že jo?“ přejel si rukou po poklopci.

Mikael se mezi ně postavil a podíval se muži do očí. „Nech ji na pokoji,“ vyzval ho energicky a sám se podivil, jak rozhodně zní jeho hlas.

„Proč sebou asi tak taháme děvku?“ zeptal se vyzývavě muž a ruka mu od poklopce sklouzla k noži.

„Nech ji být,“ opakoval Mikael a znovu ho překvapil vlastní klid a rozhodnost.

Volod všemu přihlížel z určité vzdálenosti. „Nikdo se té ženy nedotkne!“ upozornil zvučným hlasem.

„Nebo bude mít co činit se mnou!“

Muž, který stál vyzývavě proti Mikaelovi, pustil nůž z ruky. „Proč ji tedy s sebou vůbec vláčíme?“

zeptal se vztekle. „Bude nás jenom zdržovat. Co si k čertu máme počít se ženskou?“

„Dnes večer ses najedl, Paolo. A za to, že máš plný žaludek, vděčíš právě jí. To mi připadá jako docela dobrý důvod,“ objasnil Volod.

„Jestli s námi ta žena neudrží krok, zanecháme ji jejímu osudu. Mladík o tom ví.“

Paolo pokrčil rameny. Vrhl na Emöke poslední chtivý pohled, vrátil se ke svým lidem a pomáhal jim při balení.

Mikael se otočil k Emöke, která si zřejmě ničeho nevšimla, a posadil se vedle ní. „Musíme se zase vydat na cestu, Emöke,“ upozornil ji jemně. A když se podíval do jejích jasných, prázdných a bezbranných očí, uvědomil si, že by se ji kdykoli pokusil znovu zachránit. Nepřipustil by, aby ji rožnili jako dobytek. Kdyby bylo po jeho, vzduchem už by se nikdy nešířil pach spáleného lidského masa. Už není malý kluk jako tehdy, když došlo k přepadení otcova hradu. Dnes bych po boku svého otce zemřel, pomyslel si.

Náhle však byly jeho úvahy přerušeny výkřikem. Rychle se otočil a viděl, že jeden z Volodových mužů svírá šíp, který se mu zabodl do hrdla.

A vzápětí je přepadla skupina vojáků.

Byl to sotva tucet mužů, tedy jen zhruba třetina bojovníků, které kolem sebe shromáždil Volod, ale byl to jízdní oddíl, na jehož straně byl navíc i moment překvapení.

Volod zareagoval jako první. Vyhoupl se na mimochodníka a popohnal ho, jako by se chystal uprchnout. Ve skutečnosti však potřeboval získat jen trochu času, aby tasil meč, protože po několika stopách koně strhl nazpět a s hlasitým křikem vyrazil tryskem proti vojákům.

Jeho muži nebyli tak rychlí jako on, takže dva padli pod údery meče útočníků, aniž by se vůbec dokázali bránit.

„To je ta šílená ženská!“ zakřičel jeden z vojáků, když si všiml Emöke, která v nastalém zmatku zůstala klidně sedět.

Mikael přiběhl ke koženému vaku a pokusil se rozvázat pouzdro s mečem. Ruce se mu však třásly a ten voják už s taseným mečem cválal k Emöke.

Volod mu odřízl cestu a zasáhl ho přesně mířenou ranou do podpaží, takže hrot meče projel pod výstřihem pro rukáv do vojákovy kroužkové košile. Zbraň pronikla mezi žebry přímo do jeho srdce.

Útočník byl na místě mrtvý.

Rozpoutal se nelítostně urputný boj. Volodovi muži překonali překvapení a rychle se rozdělili v lese podle plánu, který zřejmě probrali předem. Tím vojáky donutili opustit původně sevřený útočný šik.

Kromě toho je skrytí za stromy mohli ostřelovat smrtelnou sprškou šípů.

Druhý voják docválal k Emöke, sklonil se ze sedla a uchopil ji za vlasy tak silně, že ji skoro celou zvedl ze země.

„Ne!“ zakřičel zoufale Mikael, který dosud stál jako ochromený. Vrhl se na jezdce a prudkým máchnutím paží ho srazil ze sedla tak prudce, že útočník ztratil helmici.

Oba se v lítém souboji převalovali po zemi. Voják se odhodlaně bránil, chtěl přežít a zabíjet.

Mikael se omezil na obranu, a tak voják brzy získal převahu. Pevně držel v ruce dlouhou zašpičatělou dýku a chystal se ji vrazit Mikaelovi do hrdla. Mikael se pokusil zadržet vojákovu ruku, ale jeho soupeř byl odhodlanější a nacházel se v citelně výhodnější poloze.

Mikael zavřel oči a užuž očekával smrtelný úder. Vzápětí však uslyšel temný náraz a voják ho bezvládně zalehl jako pytel brambor. Když oči znovu otevřel, spatřil před sebou Emöke držící v ruce velký kámen.

Opatrně ze sebe vojáka setřásl a vstal.

Emöke tam pořád ještě stála s kamenem v ruce, ale její pohled se opět ztratil v nedohlednu.

Mikael jí jemně sebral kámen a odhodil ho na zem.

„Nenechte ho uniknout!“ slyšel volat Voloda. „Ach, zatraceně!“

Mikael se otočil a viděl, jak se od nich vzdaluje jezdec zasažený šípem do boku.

„Rychle pryč odsud!“ přikázal Volod. „Vezměte jejich koně.“

Mikael napočítal na zemi devět Ojsternigových vojáků a pět rebelů. Jedním z nich byl Malvoglio, který v úkrytu rebelů rozděloval chléb mezi své druhy. Jediný úder mu rozpáral tělo od hrudi až k podbřišku a čepel pronikla tak hluboko, že bylo vidět žebra a vyhřeznuté vnitřnosti.

Volodovi muži pochytali koně zabitých vojáků. Bylo to sedm zvířat. Jeden kůň unikl s jezdcem, který se jako jediný dokázal zachránit, další pošel po zásahu šípem a poslední utekl do lesa.

Voják, který bojoval s Mikaelem, zasténal. Emöčin kámen ho jen omráčil.

Volod k němu přistoupil. Zvedl vojákovu dýku a podal ji Mikaelovi.

„Skonči to!“ vyzval mladíka.

Mikael polekaně ustoupil.

„Vezmi si tu dýku!“ zakřičel na něho Volod.

Mikael ho poslechl, ale ruka se mu přitom viditelně třásla. Podíval se na vojáka, který na zemi postupně přicházel k sobě.

Volod šlápl nohou na mužova záda a násilně ho přitiskl k zemi.

„Skonči to!“ zopakoval a vrhl na Mikaela ledový pohled.

Mladík zavrtěl hlavou.

Volod uchopil vojáka za vlasy a škubl mu hlavou vzhůru. Přitiskl Mikaelovu ruku s nožem na jeho obnažené hrdlo a krátkým rozhodným pohybem ho podřízl.

Mikael pustil nůž z ruky a zavrávoral o dva kroky nazpět. Nedokázal odvrátit pohled od umírajícího muže, jehož tělo se škubalo, zatímco z něho pomalu vyprchával život.

„To je život, který sis vybral, chlapče,“ prohlásil Volod. Sevřel uzdu koně, který patřil mrtvému vojákovi, a podal ji Mikaelovi. „Teď ti to zvíře patří. Zasloužil sis ho.“

Mikaelovi ztuhla krev v žilách. Za chvíli už byli zase na cestě. Nikdo nepromluvil.

Mikael nechal Emöke nasednout. On sám šel vedle koně; v jedné ruce držel uzdu, ve druhé provaz se třemi ovcemi.

Za necelou hodinu dorazili do nehostinné Kanálské doliny obklopené příkrými horami. Uprostřed údolí zurčivě protékala Fella. Slunce se schovalo za vrcholem hory Montaž. Šli po proudu horské bystřiny a po dvou mílích se dostali do Eisentalu.

„Tahle oblast patří k Benátské republice,“ vysvětlil Volod Mikaelovi. Mikael ho však neslyšel.

V uplynulých letech viděl umírat desítky lidí, často za strašlivých okolností, ale dosud nikdo nezemřel jeho rukou. Teprve nyní pochopil, že až do dnešního rána smrt byla pro něho něčím, co se ho osobně zdánlivě netýkalo. Teď se však na ní sám podílel. Smrt se stala součástí jeho života a i nadále mu ho bude určovat. Smrt jeho samotného už změnila, navždy a nezvratně.

A zatímco Mikael kráčel po skalnatých březích Felly, uvědomil si, že ráno neprolil jedinou slzu.

Nyní tedy pominulo i jeho dětství, ve kterém se bolest nebo vina daly smýt slzami. Ne, teď se už nerozpláče.

Urazili zhruba patnáct mil, než krátce před západem slunce došli do městečka Pontebba, jak je zdejší nazývali.

„Přenocujeme tady,“ Volod ukázal na stodolu, „a požádáme o pohostinnost.“ Odvázal z Mikaelova provazu jednu ovci a odešel s ní k rolnické usedlosti.

Ten večer jedli ve stodole nejen ovčí maso, ale i čerstvě upečený chléb, a popíjeli k tomu červené víno.

Když se ukládali ke spánku, Mikael si všiml, že Paolo opět chtivě civí na Emöke.

„Zůstaň se mnou,“ vyzval ji Mikael.

Když usnul, rukou pevně svíral dýku usmrceného vojáka. I ta mu teď patřila.

Jen co se ráno probudil, trápilo ho pomyšlení, že Eloisa se za něho bude stydět, až se dozví, že je teď vrah.

Když vyšel ze stodoly, viděl Voloda, jak mluví s jakýmsi starcem, jehož žlutý knír zežloutl a byl plný drobtů. Oba muži hleděli k severu.

Stařec ukázal na horské pásmo před nimi. „Musíte tam vystoupat nahoru strží mezi horami. Nejdřív směrem na sever, později odbočíte trochu na západ, pak zase na sever,“ vysvětlil. „K horskému hřebenu je to asi šest nebo sedm mil, tam se ocitnete ve výšce čtyři tisíce stop. Odtud sestoupíte dolů do údolí, nemůžete ho minout. Na planině jděte podél potoka… nevzpomínám si už na jeho název…

západním směrem. Dovede vás do Kirchbachu. Tu trasu ale nezvládnete za jeden den, celkem je to nejmíň dvacet mil a přinejmenším deset z nich přes hory.“

„Dokážeme to,“ ujistil ho Volod.

„Nikdy,“ odmítl stařec a zavrtěl hlavou.

„Říkám ti, že to dokážeme,“ trval na svém Volod.

„Jsi paličatý jako mezek.“ Starý muž si odplivl.

„Ne, jsem stejně paličatý jako ty, starče.“

Muž se zasmál. „Nedokážete to,“ zopakoval při chůzi. „Dnes v noci budete spát v dešti, a to u vchodu do údolí, a teprve zítra vás potok zavede do Kirchbachu. Tak jistě jako je Bůh nade mnou!“

Volod se rovněž zasmál. Když mu však pohled padl na Mikaela, okamžitě zase zvážněl. „Nesvírej tu dýku, chlapče,“ napomenul ho.

Mikael si až teď uvědomil, že pořád drží v ruce vojákovu dýku.

„Odlož ji,“ pokračoval Volod. „Dnes je nový den. Neupínej se pořád k minulosti.“

Když se vrátili do stodoly, ležel Paolo na Emöke a právě jí vyhrnoval sukni.

Než Volod stačil zasáhnout, Mikael se už na muže vrhl a přitiskl mu čepel dýky na krk.

„Ne, chlapče!“ vykřikl Volod a zadržel mu paži.

Mikael se třásl vzteky, zatímco hleděl do Emöčiných nevinných očí.

„Nech to na mně,“ vyzval ho Volod a odtáhl ho od Paola. Zezadu uchopil muže mezi nohama a stiskl mu varlata.

Paolo zařval bolestí.

„Vykastruju tě jako kapouna!“ zavrčel zle Volod, aniž by uvolnil sevření. „Ber to jako poslední varování. A pak tě nechám ležet, dokud nevykrvácíš, ať už budeme kdekoli. Rozuměls mi?“

Paolo s bolestným sténáním přikývl.

Volod ho vlekl za varlata za sebou, zatímco muž pronikavě vřeštěl bolestí.

„Jak jsi na tom?“ zeptal se ustaraně Mikael Emöke.

Podívala se na muže, který ji chtěl znásilnit. V jejím pohledu se však nezračila nenávist a jako vždy mlčela.

„Připravte se!“ rozkázal Volod svým lidem. „Čeká nás podělanej den!“

Při západu slunce zastavili vyčerpaní muži a koně na březích potoka, přesně u vchodu do údolí.

Bylo zřejmé, že do Kirchbachu dorazí až následující den – přesně jak předpověděl stařec. A ani v dalším bodě se starý muž nezmýlil: Když usnuli, přihnal se na ně ledový déšť.

V noci se Mikaelovi zdálo o Eloise. Dívka stála úplně sama v Raühnvalu. Byla tma a vesnice působila opuštěným dojmem. Eloisa s pláčem rozprostřela Mikaelův přehoz na rozbahněnou půdu a lehla si na něj. Přistoupil k ní nějaký muž, přitiskl ji nohou k zemi a rozepnul si kalhoty. Vzápětí mu bylo vidět do obličeje. Byl to Paolo. Mohutným škubnutím jí roztrhl sukni a roztáhl nohy, až se odhalilo její ohanbí se světlými chloupky. Celý uslintaný se na ni vrhnul, udeřil ji do obličeje a znásilnil tak brutálně, jako by ji chtěl roztrhat. Mikael se k němu zezadu přiblížil, uchopil ho za vlasy, škubl mu hlavou vzhůru a prořízl mu hrdlo. Paolova krev postříkala Eloise obličej. Mikael se k dívce sklonil a políbil ji. Mužova krev potřísnila i jeho rty.

Když se Mikael následující ráno probudil, zjistil, že se poranil o dýku mrtvého vojáka. Pořezal se na ruce a zranění jentaktak nezasáhlo šlachu.

Všichni ostatní už byli vzhůru a upřeně na něho civěli.

„Jdi a umyj se, chlapče,“ vybídl ho Volod.

Mikael spěšně vykročil k potoku a klekl si na skalnatý břeh. Vycházející slunce ozářilo vodní hladinu a on v odrazu na vodě viděl, že má celý obličej zkrvavený. „Budeš žít v neutuchajícím krveprolití – stejně jako já a všichni naši předkové,“ řekl mu otec v den krvavého přepadení hradu.

„To je náš osud a prokletí.“

Eloisa každé ráno znepokojeně sledovala, jak se vojáci vydávají do lesů hledat Emöke. A každý večer při západu slunce napjatě zadržela dech, když se dřevěný most přes Uquu otřásal pod koňskými podkovami při návratu ozbrojenců. Každé ráno zašla do kaple Panny Marie Sněžné, poklekla a modlila se k Bohorodičce, Jezulátku a všem svatým, jejichž vybledlou, hrubě namalovanou podobu viděla na kamenném oltáři, aby vojáci nedopadli Mikaela. A každý večer, když se strážní vraceli s nepořízenou, navštěvovala kapli znovu, aby jim za to poděkovala. Zbytek dne mezi těmi dvěma krátkými okamžiky prožívala v tak velkém napětí, jako by nepřetržitě zadržovala dech. V noci pak konečně upadala do neklidného spánku, ve kterém ji trýznily stejné obavy jako ve dne, a pokaždé měla polštář mokrý od slz.

Když prozradila matce důvod Mikaelova zmizení, musela si nejprve vyslechnout trpké výčitky.

„Jak jsi mohla něco takového připustit?“ zakřičela Agnete a pak se na ni jako šílená vrhla, aby ji potrestala. Když konečně bolest a starost potlačily její vztek, usedavě se rozplakala a přivinula si dceru k hrudi. „Ne… moje dítě… ne…,“ mumlala si pořád pro sebe jako omámená bolestí. A i ona si zvykla každé ráno a večer ustaraně pozorovat vojáky.

Potom se jednoho dne už dopoledne vrátil do Raühnvalu jediný voják. Byl poraněný a na vesnické ulici v mdlobách spadl z koně. V boku mu vězel šíp, muž určitě ztratil hodně krve. Žádný vesničan se ho nedotkl ani prstem. Všichni hleděli jeho směrem, ale nikdo k němu nepřistoupil, aby mu pomohl.

Nejspíš doufali, že tady před očima všech vypustí duši.

Agnete se však po nějaké době ozvala, že by ho měli odnést do nejbližšího domu; byla to jedna z obytných staveb, které byly nově zbudované pro dřevorubce. Tam nechala zraněného vojáka položit na velký stůl, vytáhla mu šíp z boku a ošetřila ránu.

„Proč to děláš?“ zeptala se potichu Eloisa.

„Protože se ten muž možná setkal s Mikaelem,“ odpověděla stejně tiše Agnete. „A jestli neumře, třeba nám poví, je-li Mikael ještě naživu.“ Eloisiny oči se naplnily slzami. „Jestli Mikaela zabil,“ prohlásila tvrdým a rozhodným hlasem, „oddělám ho hned, jak ho zachráníš.“

„Ne. To bych ho pak sprovodila ze světa sama,“ rozlítila se Agnete.

Zpráva o návratu zraněného vojáka se rychle rozšířila až na hrad. Hned po obědě Ojsternig v doprovodu Agomara a deseti ozbrojených jezdců vstoupil do dřevorubeckého domku poté, co si mocným kopnutím otevřel dveře.

Voják se právě probral z bezvědomí.

Kníže s ním brutálně zatřásl a přikázal, aby mu všechno řekl.

„Já jsem… viděl tu šílenou ženu…, Vaše Jasnosti,“ vypravil ze sebe zajímavě zraněný voják. „Ona je… s těmi… rebely.“

„Zabili jste ji?“ zajímal se Ojsternig. Zmizení Emöke mu nedopřávalo klidu. Nejprve nechal všechny nevěstky mučit. Jedna z nich na svá zranění zemřela, ostatní si odnesly těžké rány, ale žádná mu nedokázala prozradit, jak se Emöke mohlo podařit uprchnout. Potom Ojsternig rozkázal, aby zbičovali strážné od hradní brány, ale ti na svůj život odpřisáhli, že je zhola nemožné, aby jim nepozorovaně proklouzla. A mezi vojáky se rozšířil pověrčivý strach, protože její nevysvětlitelné zmizení jen posílilo dosavadní fámy.

„Ne… Vaše Jasnosti… nemohli jsme… ji zabít,“ odpověděl vyčerpaně voják.

„Zatracení budižkničemové!“ zakřičel Ojsternig a udeřil ho do obličeje. Potom se otočil k Agomarovi a dalším jezdcům. „Slyšeli jste to?“ zařval na ně a zuřivě zamáchal pěstmi ve vzduchu.

„Osvobodili ji rebelové! Nebylo v tom žádné čarodějnictví!“

Jezdci zaraženě sklopili oči. Nikdo se neodvážil promluvit, ale všichni bez výjimky si mysleli totéž: Jestli to nebylo čarodějnictví, tak co to bylo? Jak by se mohla žena bez ďáblovy pomoci rozplynout ve vzduchu?

„Kde jsou rebelové a ta zatracená kurevská čarodějka?“ naléhal Ojsternig na zraněného vojáka.

„Kolik jich je?“

„Bylo jich kolem třiceti… Vaše Jasnosti…,“ zasténal voják. „Zabili jsme… mnoho z nich… než nám…“

Zavřel oči a na chvíli se poddal bolesti.

„Uprchli…,“ pokračoval. „Byli… Chtěli… do Kanálského údolí… Myslím, že hledají… ochranu na benátském území…“

„Agomare, sestav jednotku o padesáti mužích!“ rozkázal Ojsternig.

„Okamžitě! Musíme je pronásledovat! Chci tu děvku zpátky, mrtvou nebo živou!“

„Teď už asi budou dost daleko,“ nadhodil Agomar. „Nemůžeme ozbrojení proniknout na benátské území.“

„Teď! Ihned!“ zaječel Ojsternig ještě pronikavěji. Otočil se ke zraněnému vojákovi a sevřel mu krk.

„Kde jste na ně narazili?“

„Na jižním úbočí… Mezesnigu… kde končí les… a začínají skály a štěrk…“

Ojsternig se obrátil k ostatním jezdcům své eskorty. „Víte, kde to je?“ Muži zavrtěli hlavou.

„Já to vím!“ snažil se na sebe upozornit Eberwolf, který venku poslouchal přede dveřmi.

Mezi vesničany se rozlehlo ponuré šuškání. Eberwolfův otec Ahlwin zrudl hanbou a se skloněnou hlavou odešel.

„Zůstaneš tady a počkáš na Agomara!“ přikázal Ojsternig jednomu z rytířů. „Vyřiď mu, že zanecháme znamení, abyste našli cestu. A tvého koně si vezme tenhle,“ ukázal na Eberwolfa. Potom vyšel z domku, vyhoupl se na hřebce a odcválal v doprovodu svých mužů a Eberwolfa k lesu na Mezesnigu.

Agnete si za chvíli všimla, že se ztratila i Eloisa. A s úzkostí v srdci se ihned dovtípila, kam její dcera zamířila.

Eloisa znala horu stejně dobře jako Mikael. Během posledních let ji spolu přes všechny zákazy podrobně prozkoumali. Věděla, že Eberwolf je povede po silnici skoro až k vrcholku, aby pak na opačné straně sestoupili do údolí. Emöke si naopak vybrala kratší cestu, která nebyla schůdná pro koně.

Jen její matka a ona věděly, že je-li Emöke u rebelů, musí tam být i Mikael.

S bušícím srdcem a slzami zastřeným pohledem klopýtala Eloisa přes kameny a kořeny. A zatímco nízké větve jí drásaly obličej, šaty měla potrhané od ostružiníku a kolena a ruce samou modřinu od četných pádů, musela neustále myslet na slova zraněného vojáka. „Zabili jsme mnoho z nich,“ prohlásil. Byl mezi nimi i Mikael? Najde ho co nevidět tady na zemi zmasakrovaného jako žrádlo pro divokou zvěř?

Když dorazila k okraji lesa a potom se vydala po příkré skalní stěně svažující se do Kanálského údolí, zmocnil se jí nevýslovný strach. Když ušla asi tři sta stop a už se obávala, že místo krvavého boje minula, všimla si zničehonic nasládlého zápachu, který sem do lesa nepatřil. Zůstala stát, protože jí nohy vypověděly službu. Věděla, že tam, za hustým křovím, čeká smrt. Avšak hned vzápětí zadržela dech a razila si cestu nízkými borovicemi a rododendronovými keři.

Vyšla na malou mýtinu. Tady byl pach smrti už nesnesitelný. Když Eloisa viděla ležet na zemi mrtvá těla asi patnácti mužů, zakryla si oběma rukama ústa a zoufalstvím zavřela oči. Na okamžik zůstala nehybně stát a nadechla se vzduchu těhotného smrtí.

Potom ale uslyšela dusot koňských podkov. Ojsternig tu mohl být každou chvíli.

Bez váhání se vrhla k mrtvým tělům. Kdykoli se nad některým sklonila, potlačila trýznivé nucení na zvracení a potichu pronesla, jako by se modlila: „Ty nejsi Mikael.“ Pak uchopila nebožtíka za ramena a otočila ho. A jakmile se přesvědčila, že to není Mikael, vypravila ze sebe přes všechnu hrůzu kolem ní: „Děkuju, Bože.“

Ještě než se na zdejším bojišti stačili objevit jezdci vedení Eberwolfem, Eloisa se přesvědčila, že Mikael mezi padlými není. Schovala se v podrostu a shlížela do údolí, kde končilo Ojsternigovo knížectví a kde teď snad byl Mikael v bezpečí.

Poté se nepozorovaně vrátila do Raühnvalu.

„Je naživu,“ oznámila Agnete.

Matka ji k sobě pevně přitiskla. Uchopila ji za ruku a společně zamířily ke kapli Panny Marie Sněžné; vstoupily a bok po boku poklekly na rozvrzané klekátko. Ačkoli žádná z nich nebyla zvyklá se modlit, poděkovaly Bohorodičce a poprosily ji, aby i nadále držela nad Mikaelem ochrannou ruku.

O dva dny později Ojsternig vzdal pronásledování rebelů, aby se nedostal do konfliktu s Benátskou republikou, a znovu se objevil na nyní už ojíněných polích Raühnvalu. Ukázal vojákům Agnete a ti porodní bábu hrubě uchopili za paže a brutálně ji k němu dovlekli.

Eloisa polekaně běžela za nimi a všichni vesničané ji okamžitě následovali.

„Dozvěděl jsem se, že tvůj syn zmizel!“ zvolal vztekle Ojsternig. Eberwolf, který stál vedle knížete, vypadal nesmírně spokojeně.

„To není můj syn!“ rozhořčila se k překvapení všech Agnete a vypadala ještě rozzlobeněji než samotný Ojsternig. „Je to pouze nevděčnej bastard, kterého jsem koupila na trhu v Dravocniku. Aby ho tak ďas spral!“

Eloisa se na ni udiveně podívala.

Ani Ojsternig se neubránil překvapenému pohledu, protože čekal vyděšený nářek a skučivé prosby o milost.

„A kdyby ho Vaše Jasnost našla a přivedla nazpět, a kdyby pak byla navíc tak velkorysá, že by mi ho předala, než se podrobí vašemu spravedlivému trestu…“ Agnete hrozivě zamávala zaťatou pěstí.

„Och! Odpusťte mi, ale nevím, jestli bych vám ho pak ještě nechala naživu, jako že je Bůh nade mnou.

Ať je ten výrostek navždy prokletý!“

Ojsternig zaraženě svraštil čelo.

Eloisa viděla, jak matka pokradmu za zády zkřížila prsty, aby kletba neplatila.

„On prostě práskl do bot, Vaše Jasnosti!“ pokračovala rozzlobeně Agnete. „Dva dny předtím, než zmizela ta nešťastnice Emöke.“

Na Eberwolfově obličeji se očividně zračilo zklamání.

Ojsternig se prudce otočil k Eberwolfovi. „Idiote!“ osopil se na něho a udeřil ho jezdeckým bičíkem do obličeje. Znovu se obrátil k Agnete. „Tenhle tupec si myslí, že tvůj kluk má něco společného s útěkem té šílené čarodějnice.“

Agnete zavrtěla hlavou a zhnuseně ukázala na Eberwolfa. „Vaše Jasnosti, vy sám jste ho označil za tupce a idiota. S veškerou úctou, jak jste mohl někomu takovému uvěřit? Ten zatracenej lump vzal nohy na ramena už dva dny předtím.“ Odplivla si. „Měla jsem ho opravdu ráda, to mi může dosvědčit Bůh a všichni zdejší vesničani. Ale on zneužil mou náklonnost a důvěru… A teď jenom doufám, že skončil jako žrádlo pro vlky.“ Znovu potajmu zkřížila prsty za zády.

Eloisa pocítila k matce obdiv, protože Agnete se opravdu podařilo Ojsterniga o své historce přesvědčit.

Kníže se na Agnete ještě chvíli pochybovačně díval. „U toho zraněného vojáka jsi odvedla dobrou práci,“ uznal nakonec. „Až mu ještě klesne teplota, snad si vzpomene, jestli byl tvůj syn u rebelů.“

„To si přeju z celého srdce, Vaše Jasnosti,“ odpověděla Agnete. „Ale už jsem vám řekla, že ho už nepovažuju za svého syna.“

Ojsternig mlčky trhnutím otočil koně a odcválal.

Vtom přistoupila k Agnete stará Astrid. „Ten mladík nezmizel už dva dny před Emöčiným útěkem,“ prohodila.

Agnete se div nezastavilo srdce.

„On jí pomohl,“ pokračovala stařena.

„Nemluv takové hlouposti, ty stará hlupačko!“ osopila se na ni Agnete, ale bylo na ní vidět, že má strach.

„Vědí to tady všichni,“ ujistila ji Astrid.

Agnete se otočila k vesničanům a viděla, že na ni všichni hledí s hlubokým respektem.

„Ten chlapec je něčím zvláštní,“ promluvila znovu klidně Astrid.

Agnete ji nedůvěřivě sledovala a v pohledu se jí zračila nevyslovená otázka.

„Nikdo z nás nic neprozradí, s tím si nedělej starosti,“ ubezpečila ji Astrid. „Což ale nejspíš neplatí o tom zraněném vojákovi.“

Večer Eloisa sledovala, jak matka znovu připravuje obklad na mužovo zranění. A pak si všimla, že Agnete s sebou vzala ještě malou zapečetěnou hliněnou lahvičku.

Když se vrátila, řekla dceři: „Musím ještě jednou do kaple.“ Eloisa ji doprovodila a klekla si vedle ní.

Agnete se modlila velmi tiše, ale Eloisa vyrozuměla, že matka prosí Bohorodičku o odpuštění.

Tu noc zraněný voják zemřel.

Když dorazili do Kirchbachu v okrese Hermagor, byli Mikael, Emöke, Volod a jeho muži promočení až na kost. Liják ani na okamžik neustal a bubnoval do nich celých deset mil od jejich odchodu z tábora a nelítostně je provázel dál do údolí až do příchodu do malého města.

Když obyvatelé Kirchbachu viděli, že se blíží pětadvacet jezdců, kteří sice byli oblečeni jako žebráci, ale zato měli důkladnou zbroj v podobě mečů a luků se šípy, všichni se tlačili u oken a přede dveřmi obchůdků.

Volod vedl své lidi na hlavní náměstí a trpělivě tam čekal na vytrvalém dešti.

Zanedlouho přicválala nepočetná skupina vojáků pod velením letitého kapitána v modrém vojenském kabátě.

Starý muž zastavil koně asi deset stop před návštěvníky. „Kdo jste?“ otázal se pevným hlasem.

Volod mu vyjel v ústrety. „Nejsme nikdo.“

Místní kapitán si ho mlčky změřil pohledem. Vyzařoval sebejistotu, dříve to určitě byl silný chlap.

A z jeho hrdého držení těla se dalo usoudit, že nebojoval pouze v jediné válce.

„Jenom projíždíme,“ pokračoval Volod. „Hledáme místo na přespání, kde bysme si mohli usušit věci.“

„Jste na útěku?“ zeptal se starý muž.

„Hledáme místo na přespání, kde bysme si mohli usušit věci,“ zopakoval Volod. „Zítra ráno zase zmizíme.“

„Pronásleduje vás někdo?“ vyptával se tvrdošíjně kapitán. Volod na něho mlčky pohlédl a poté zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Jste lupiči?“ následovala další otázka.

„Ne,“ odmítl Volod s neskrývanou hrdostí.

Letitý kapitán vypadal spokojeně a po chvíli uvažování přikývl. Zařadil se s koněm, který byl snad stejně starý jako on, vedle Voloda a položil dlaň na Ojsternigův cejch. „Ten kůň ti nepatří,“ podotkl.

„Ne.“

Starý muž se na něho upřeně zadíval. Oči měl černé jako noc, což byla v této oblasti spíš vzácnost.

Vypadaly jako dva žhnoucí uhlíky, jejichž svit stáří ještě nezastřelo. „Jsou tu jen dvě místa, kde se můžete vyspat,“ prohlásil nakonec. „V žaláři nebo v klášteře.“ Usmál se. „U mnichů mají lepší jídlo.“

Ani Volod se neubránil úsměvu. „Pak tedy přenocujeme u mnichů, jestli za nás ztratíte dobré slovo.“

„A časně ráno zase zmizíte,“ dodal kapitán a opět zvážněl.

„Časně ráno zase zmizíme.“

„Pojďte se mnou,“ vybídl je starý muž a otočil koně. Přejel přes náměstí a zahnul za kostelem do uličky vedoucí k mohutné budově postavené z kamene a dřeva. Nemuseli ani klepat, bratr vrátník už stál přede dveřmi. „Zavolej převora,“ uvědomil ho kapitán hlasem zvyklým rozkazovat, který nepřipouštěl žádné otázky.

Bratr vrátník se ztratil v klášteře. Zanedlouho se objevil převor v doprovodu tří mnichů. Byl to malý tělnatý muž s přátelským obličejem a zrudlými tvářemi.

„Bratře Stanislave, máme dnes v noci ještě místo v útulku pro poutníky?“ zeptal se ho starý kapitán.

Bratr Stanislav se zadíval na promoklé muže a pak se ušklíbl. „I pro ženu?“ otázal se ho a ukázal zakulacenou bradou směrem k Emöke.

„Chcete ji snad nechat stát tady venku v dešti jen proto, že místo kalhot nosí sukni?“ prohodil stařec.

„Je to bohabojná žena, nebo je…“ Převor nechal otázku otevřenou.

„Je to moje sestra,“ zareagoval rychle Mikael, který celou cestu urazil pěšky a svého koně, na kterém se vezla Emöke, vedl za uzdu.

Volod se na něho překvapeně ohlédl.

Starému kapitánovi ten pohled neunikl, ale mlčel. Emöke zírala jako vždy nepřítomně doprázdna.

„Co s ní je?“ zeptal se nedůvěřivě bratr Stanislav Mikaela.

„Ona nerada mluví, bratře,“ ozval se Volod. „Posadí se do kouta, a ani nebudete vědět, že tam je.

A chlapec… její bratr… s ní zůstane a postará se o ni.“

Převor pořád nic neříkal a přemýšlel.

„Všichni tu promokneme, bratře Stanislave,“ nadhodil naléhavě starý kapitán.

„Tak dobře,“ zafuněl převor. „Pojďte dál. Ale v mém klášteře se nesmí nosit zbraně.“

„Tím si můžete být jistý,“ přikývl starý muž. „Jestli tady chcete zůstat, odevzdáte mi své zbraně a zítra ráno je ode mě dostanete nazpět, než opustíte naše město.“ Obrátil se k Volodovi. „Shodneme se na tom?“

Volod na něho vrhl zkoumavý pohled a vzápětí odložil meč i luk.

„Důvěřuju vám.“

„Stejně jako já důvěřuju vám,“ odtušil starý kapitán s lišáckým úsměvem.

Všichni muži mu předali zbraně. Když byl na řadě Mikael a odvázal pouzdro od sedla, Rafaelův meč trochu vyklouzl, takže se ukázala nádherná rukojeť.

Kapitán na okamžik vytřeštil oči a strnul v sedle své herky. Nepronesl však ani slovo, jen Mikaelovi meč odebral a spěšně zavřel pouzdro.

Mikael si právě zřídil ve velkém klášterním sále, který měřil šedesát na třicet stop a byl vytápěný dvěma krby na obou užších stranách, lůžko ze slámy, kterou přinesli mniši, když tu k němu přistoupil jeden z kapitánových vojáků. „Kapitán chce s tebou mluvit mezi čtyřma očima,“ sdělil mu. „Následuj mě.“

Mladík se otočil k Emöke. Přitom zachytil Volodův pohled.

„Jen jdi,“ uklidnil ho Volod a posadil se vedle Emöke. „Já dám na… tvou sestru pozor,“ prohlásil s úsměvem.

Mikael vyšel s vojákem z kláštera. Přestalo pršet, ale on měl na těle pořád své promočené šatstvo.

Muž ho vedl ulicemi Kirchbachu až k nízké kompaktní budově se dvěma vchody. Levé dveře vedly k žalářům, pravé do domácích prostor starého kapitána.

Když Mikael vstoupil, starý muž ho uvítal s vážným výrazem a naznačil vojákovi, aby je nechal o samotě. Držel v ruce Rafaelův meč.

„Jsi zloděj, mladíku?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ ohradil se ublíženě Mikael.

Stařec ukázal na meč ve své ruce. „Kdes ho vzal?“

„Já jsem ho… nevzal. Dostal jsem ho jako dar,“ objasnil Mikael.

„A od koho?“ chtěl vědět starý muž.

Mikaelovi se zdálo, jako by se jeho protějšku zlehka zachvěl hlas.

„Od jeho právoplatného majitele,“ odpověděl.

Kapitán na něho mlčky hleděl. Z jeho očí se dalo vyčíst, jak hluboce je dojatý. „Pověz mi jeho jméno.“

„Starý Rafael.“

„Starý Rafael,“ opakoval kapitán. „Tak mu říkáš?“

„Ano, pane.“

„Takže on žije,“ zamumlal potichu starý muž, jako by mluvil sám k sobě. Duchem nepřítomen stále zíral na meč. Nakonec ho oběma rukama uchopil u čepele a podržel ho Mikaelovi pod nosem.

„A proč by ti ho měl dávat?“

„Řekl mi…“ Mikael se rozpačitě odmlčel.

„Co ti pověděl, mladíku?“ Kapitánův hlas zněl opět pánovitě.

„Řekl mi…“ Mikael si ještě přesně pamatoval Rafaelova slova, ale jen stěží je ze sebe dokázal vypravit. „Majitel toho meče mu neudělal velkou čest. Ty máš teď příležitost vrátit té ušlechtilé zbrani čest. Očistit ji od hanby, kterou ji její předchozí majitel poskvrnil.“

Starcovy oči se naplnily slzami a na vrásčitých rtech se mu mihl bolestný úsměv. „Ano, to zní jako jeho slova,“ zamumlal. „Je to skutečně on.“ Stále svíral čepel meče a pohroužil se do svých myšlenek.

Potom se vzpamatoval. „Annabel!“ zavolal. „Annabel, pro všechny svaté ještě jednou! Kde všichni jste?“

Ve dveřích se vzápětí objevila tělnatá žena, nejméně o dvacet let mladší než starý kapitán.

Stařec ukázal na Mikaela. „Vyhledej mu nějaké ošacení!“ přikázal.

„Vždyť ten mladík si ještě užene smrt, jestli ho tu nadále necháme sedět takhle zmoklého. A usuš mu jeho šaty,“ dodal. „On zůstane dnes večer na večeři tady. A protože bych nemohl mít vítanějšího hosta, zakruť krkem jedné vykrmené huse!“

Žena se otočila k odchodu.

„Ach Annabel… a pospěš si!“ Žena se usmála a ztratila se.

„On žije…,“ prohodil dobře naladěný stařec a posadil se vedle krbu, zatímco jeho ruce dál svíraly meč.

Děvečka zavedla Mikaela do kapitánovy místnosti, kde našel suchý oděv. Poté odnesla jeho věci a pověsila je v kuchyni vedle velkého krbu na šňůru, aby se usušily.

Když nastala noc, byl už stůl bohatě prostřený. Starý muž se posadil, podíval se na svou ženu Annabel a zeptal se jí: „Víš, jak mu náš návštěvník říká?“ Zasmál se a bouchl dlaní do stolu. „Starý Rafael!“

Zachechtal se ještě hlasitěji. Po celý večer nevěřícně opakoval: „Starý Rafael!“ A pokaždé se znovu zasmál a zavrtěl hlavou. Neodpověděl však na žádnou Mikaelovu otázku. Teprve při rozloučení mu řekl: „Ukazuj ten meč odsud až do Lince a můžeš si být jistý, že se ti otevřou všechny dveře, od nejchudších chatrčí až po nejvznešenější domy. Všude tě přijmou jako pána.“ Potom se na něho vážně zadíval. „Ale na nic se nevyptávej… pokud jde o starého Rafaela.“

„Proč?“ otázal se bez váhání Mikael.

„Protože chtěl svůj příběh pohřbít, mladíku. A naší povinností je ctít jeho přání,“ prohlásil slavnostně starý muž. „A ty bys měl na jeho přání dbát o to víc, že ti poskytl velké privilegium nosit předmět, který pro něho v dřívějším životě znamenal ze všeho nejvíc.“ Stařec se na něho upřeně zadíval.

„Odpřisáhni mi to, mladíku,“ vyzval ho.

„Přísahám,“ vypravil ze sebe hluboce dojatý Mikael.

Kapitán se na něho znovu dlouze zadíval. „Na tobě musí být něco naprosto mimořádného, když ti svěřil svůj meč,“ poznamenal konečně.

„A kdyby ses s ním ještě někdy viděl… vyřiď mu prosím ode mě pozdravy.“

„Vždyť já ani nevím, jak se jmenujete, pane…“

Stařec se usmál. „Nezabývej se jmény, ta nejsou důležitá.“ Rozepnul si vojenský kabátec a odhalil na trupu dvě strašlivé jizvy; jedna vedla od pupku k hrudní kosti, druhá probíhala šikmo přes hrudník a na průsečíku vytvářely fialově se lesknoucí oteklý kříž. „Pověz mu o tom. Určitě pozná, kdo jsem.“

Když se Mikael vrátil do klášterního útulku, všichni už spali – až na Voloda.

„Co chtěl?“ zeptal se.

„Je to přítel… barona,“ odpověděl Mikael.

„A odvyprávěl ti jeho příběh?“

„Ne.“

Volod se usmál a přikývl. „Určitě to byl kdysi statečný voják. Teď se vyspi. Zítra časně ráno vyrazíme.“

Mikael se natáhl vedle Emöke, ale nedokázal usnout. Později v noci hladil dívku po vlasech, opatrně, aby ji nevzbudil, a myslel přitom na Eloisu. A cítil v srdci velké prázdno.

Následujícího dne, když si zabalili věci, předstoupilo před Voloda pět mužů z jeho oddílu; měli skloněné hlavy, jako by je trápily výčitky svědomí.

„Volode,“ ozval se konečně jeden z nich rozpačitě, „mniši povídali, že tu jsou měděné a zinkové doly.“

Volod se na něho zadíval. Věděl, že ten muž byl v Dravocniku horníkem – stejně jako mužův otec a děd. „Za hodinu vyrazíme,“ upozornil.

„Jestli vás pak neuvidím, znamená to, že jste tady našli práci.“

„Volode, my…,“ hlesl další muž.

Volod vstal a přerušil ho úsečným pohybem ruky. „Koně vezmeme s sebou, stejně jako meče.

Horník nepotřebuje meč. Luky si můžete ponechat.“

Pětice mužů si připadala jako zrádci a zastyděla se.

Volod však jednoho po druhém srdečně objal. „Byli jste výborní souputníci,“ ocenil. „Ať vám Bůh žehná. Doufám, že za hodinu už ty vaše hnusný tlamy neuvidím.“

Muži, kteří ze sebe ani tak nedokázali bezezbytku setřást rozpaky, opustili útulek, ale bylo na nich vidět, že jsou šťastní.

„Ty je necháš jen tak odejít?“ zeptal se udiveně Mikael.

„Ale jistě,“ odpověděl bez zaváhání Volod. „A dokonce s radostí.“

„Proč?“

„Viděl jsi jejich oči?“ nadhodil Volod. „Nevím, jestli to, co našli, je svoboda. Ale muž si musí najít práci, aby uživil ženu a děti. Nesmí být připoután k pánovi, který ho z čiré pýchy strhne s sebou do propasti, aniž by si vůbec všiml jeho bezvýznamného žalostného života.“ Položil mladíkovi ruku na rameno. „Podívej se jim do očí. Našli důvod, pro který se vyplatí žít. A možná právě tohle je svoboda: Mít důvod, pro který se vyplatí žít. Kdo jsem já, abych jim v tom bránil? Dokážeš to pochopit?“

„Ale co bude s naším bojem?“ zvolal rozčileně Mikael.

Volod potřásl hlavou. „Máš plná ústa prázdných slov, rolníku, jak jsem tě už dřív upozornil.“

Mikael zrudl.

„Ti muži mi nepatří,“ připomněl mu Volod. „Kdybych to jen na okamžik předpokládal, nebyl bych už sám svobodný.“

Pětice mužů se za hodinu nevrátila.

Byl slunečný den. Obloha vypadala jako umytá deštěm z předchozích dnů a domovní fasády se leskly.

Starý kapitán se dostavil se svými lidmi a vrátil jim zbraně. Jako poslední předal s neskrývaným respektem Mikaelovi meč.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se.

„Do Kostnice,“ odpověděl Volod.

Mikael se k němu překvapeně otočil. Rázem si uvědomil, že se ho nikdy neptal na to, jestli mají nějaký určitý cíl.

Stařec zvážněl. „To je téměř tři sta mil!“ zvolal. „Čeká vás dlouhá a náročná cesta.“

Volod přikývl.

Kapitán pokýval hlavou. „Jeďte na konec údolí,“ ukázal na západ. Pak odbočte na sever k pohoří.

Hory tam nejsou tak vysoké, vrcholky nesahají ani do třech tisíc stop. Na opačné straně sestupte do údolí a pokračujte po proudu Drávy až do Lienzu. Tam byste měli setrvat do jara. V horách už teď leží mnoho sněhu.“

„Pokusíme se dostat tak daleko, jak to jen bude možné,“ odvětil Volod. Stařec znovu přikývl. „Ano, já vím,“ prohodil s úsměvem. Podal Volodovi pergamenový svitek. „Až do Lienzu vám tahle propustka zajistí, že nebudete mít žádné potíže a všude vás uvítají přátelsky. Poté už budete odkázáni jen sami na sebe.“

„Děkuju,“ řekl Volod.

„Ještě poslední věc,“ upozornil starý muž. „Bylo by lepší, kdybys tvrdil, že ta žena je tvoje manželka.“ Potutelně na něho zamrkal. „Jako mladíkova sestra nepožívá takové úcty jako manželka válečníka.“

Volod se uznale usmál. „Jste moudrý muž.“

„Jinou výhodu stáří bohužel nenabízí.“

Volod a jeho lidé se vydali na cestu. Mikael měl nyní vlastního koně a mniši naložili chléb, sýr a víno na čtyři zvířata, která nemusela nést žádného jezdce.

„Dar od města,“ poznamenal převor a vrhl pohled na starého kapitána, který mu pravděpodobně pověděl o Mikaelově meči.

Po deseti mílích dojeli do Kötschachu a přenocovali tam. Průvodní list se jim přesně podle kapitánových slov postaral o přátelské přijetí. A když Mikael vytáhl svůj meč, upekli dokonce na jejich počest podsvinče.

Ráno našlo v okolních zlatých, stříbrných, železných a olověných dolech práci dalších sedm Volodových mužů.

Dál tedy pokračovalo už jen patnáct mužů a jedna žena. Zamířili k horám a potom jeli po proudu Drávy.

O dva dny později dorazili do Lienzu. Znovu použili průvodní list, aby si zajistili pohostinnost.

A i tady Mikael ukázal svůj meč.

Ačkoli je od toho všichni odrazovali, rozhodli se, že zkusí štěstí a pojedou dál. Zamířili do úzkého údolí a začali stoupat severozápadním směrem po břehu řeky Isel. Potom se stočili k jihozápadu a cválali podél skalnaté horské bystřiny, kterou místní obyvatelé nazývali Schwarzach.

Cesta začala být stále příkřejší, a navíc se bořili až po lýtka do sněhu. Po několika mílích se ocitli v nadmořské výšce čtyři tisíce stop. Když je zastihla noc, byli pořád ještě na cestě bez vyhlídky na nějaký přístřešek. Proto rozdělali oheň pod širým nebem a zahřáli se vínem. Jeden kůň však zdechl a muži měli příští ráno na rukou i nohou omrzliny.

Pokračovali v cestě, ale když zapadávali do sněhu stále hlouběji, začali si nakonec pohrávat s myšlenkou, nemají-li se raději vrátit. Krátce před západem slunce však spatřili domy jakési vesničky.

„Jste v Sankt Jakobu v Defereggertalu,“ objasnil jim starosta a bojácně klouzal pohledem po hrozivě vyhlížejících mužích. „Jsme chudí lidé. Neberte nám prosím to málo, co máme.“

„Prosíme vás jen o pohostinnost, dobrý muži,“ odpověděl Volod.

„Jsme na cestě do Kostnice.“

Představený obce svraštil čelo. On ani ostatní vesničané se nikdy nedostali dál než na okraj obce.

Neměli sebemenší představu o tom, kde se nachází Kostnice.

„Řekli nám, že musíme k jezeru Antholzer See a odtud podél hor do Brunecku,“ vysvětlil Volod.

„V tomhle ročním období to nikdo k jezeru nezvládne,“ odtušil starosta a potřásl hlavou. „Tam nahoře teď už leží nejmíň sedm stop sněhu. Musíte počkat do jara. Je ostatně zázrak, že jste se živí dostali až sem.“

„Můžete nám prokázat pohostinnost?“ zeptal se Volod. Starosta sklonil hlavu. „Jsme chudí lidé, pane…“

„Můžeme vám dát tři koně,“ navrhl Volod.

Představený obce překvapeně vytřeštil oči. „Tři koně?“ zvolal. Vzápětí se obrátil k ostatním venkovanům, kteří rozmluvu mlčky sledovali.

„Tři koně jsou příliš,“ odpověděl s veškerou upřímnou nevinností.

„Ne, tři koně jsou přiměřená cena,“ přihlásila se o slovo jedna žena.

„Musíme vařit a dělit se s nimi o naše zásoby. A kam je vlastně máme uložit ke spánku? Do seníku?

Tam by zmrzli. Proto musíme v seníku postavit krb a věnovat jim část našeho dříví. Tři koně jsou vlastně dost málo.“

Volod si pozorně prohlédl ženu, která si dala ruce v bok. „Přidáme vám ještě tři sedla, ale víc vám zaplatit nemůžeme,“ navrhl.

„Tři koně a tři sedla, souhlasím,“ přikývla žena a oči jí radostně zazářily. „Ale budete taky sekat dříví a přiložíte ruku k dílu, kde to bude zapotřebí.“

„Odpusťte mé ženě, pane…,“ hlesl starosta.

„Tvoje žena neudělala nic, co bych jí měl odpouštět,“ odtušil Volod.

„Ale ty nám dáš pokaždé dosyta najíst a hned ráno se pustíte do práce a postavíte ten krb. A taky od tebe vždy dostaneme teplé přikrývky.“

Žena na znamení souhlasu přikývla. Tvářila se, že ji ten obchod víc než uspokojil. V okolních vesnicích nebyl nikdo, kdo by vlastnil tři koně.

„A ubytujeme v seníku ještě krávy. Jejich pšouky vás taky ohřejou!“ zvolala se smíchem.

Volodovi muži a vesničani se srdečně zachechtali.

Starostova žena výhrůžně namířila prst na Voloda. „A necháte ženy na pokoji!“

„Jen jestli nás nechají na pokoji ony,“ opáčil jízlivě Volod.

„Od vdaných se ho určitě dočkáte, když si to přeješ,“ odpověděla žena, ale zdálo se, že sama nebere vlastní slova úplně vážně, protože na něho šelmovsky zamrkala.

Když Volodovi muži vstoupili do seníku, vesničané už přehazovali seno na jednu stranu a vzápětí přivedli pět krav. Začali rozprostírat slámu, aby návštěvníci měli kam ulehnout.

„Zítra ráno vytáhneš z pouzdra svůj meč,“ oznámil Volod po večeři Mikaelovi. „Je načase udělat z tebe válečníka.“

Mikael pocítil, jak ho vzrušeně zamrazilo.

„A teď se vyspi,“ pobídl ho Volod. Tu noc Emöke zanotovala píseň. Nikdo ji předtím neslyšel zpívat.

Její hlas natolik překypoval bolestí a vášní a píseň byla tak dojemná, až všechny muže zabolelo u srdce.

A každý z nich si vzpomněl na svou ženu prodlévající kdesi v dáli. 48

„Proč jsi mě donutil zabít toho vojáka?“ zeptal se Mikael Voloda.

Stáli proti sobě ve sněhu a oba drželi v ruce meč. Azurové nebe jasně zářilo a sněhová vrstva, která v noci zmrzla, se oslnivě třpytila pod slunečními paprsky. Oba se sešli na mýtině vzdálené asi půl míle od obce Sankt Jakob.

„To já jsem ho usmrtil,“ odvětil Volod.

„Moje ruka vedla dýku,“ namítl Mikael.

„Ne, moje ruka vedla tvou. Ty sám bys zbraň zahodil,“ prohlásil Volod. „Proto moje paže vedla tu tvou.“

„Proč musel ten muž zemřít?“ zajímal se Mikael se zaslzenýma očima.

Ještě pořád slyšel po nocích chrčivý zvuk ostří pronikajícího průdušnicí a cítil horkou krev na rukou.

„Jestli máš takový strach, že si tím hříchem obtěžkáš duši, můžeš být klidný,“ poznamenal Volod.

„Ten jde plně k mé tíži. A rád ho na sebe vezmu.“

„Proč musel ten muž zemřít?“ zopakoval znovu Mikael. Volod zvedl meč a zaútočil na něho.

Mikael s ním instinktivně zkřížil svou zbraň a úder odvrátil. Nedržel však svůj meč dost pevně, a tak mu vyklouzl z rukou.

Vzápětí ostří Volodova meče ze strany zasyčelo vzduchem ve smrtícím úderu a zastavilo se pouhou píď od mladíkova krku. „Jsi mrtvý!“ prohlásil Volod. O krok ustoupil a zarazil meč tak hluboko do sněhu, že zůstal trčet v zemi. O dva kroky od něj ustoupil a ukázal na Mikaelův meč, který pořád ještě ležel na sněhu. „Zvedni ho a zaútoč na mě!“ přikázal mu drsným hlasem.

Mikael zíral na vlastní meč jako ochromený.

Volod nabral hrst sněhu a hodil ji Mikaelovi do tváře. „Zvedni ho a zaútoč na mě, rolníku!“

Mikael zrudl hanbou, popadl meč, zamával s ním nad hlavou a vrhl se na Voloda, který se útoku velmi obratně vyhnul. „To není motyka, rolníku!“ vysmíval se mu.

Když se Mikael chystal zasadit druhý úder, vrhl se Volod s holýma rukama proti němu a vrazil mu hlavou do břicha.

Mikael znovu upustil meč, upadl na záda a sípavě se kroutil ve sněhu. Volod uchopil mladíkův meč a stoupl nohou na jeho hruď, takže se jeho oběť nemohla ani pohnout. Sevřel zbraň oběma rukama a asi dvě pídě od Mikaelova hrdla ji zabodl do zmrzlé půdy. „Jsi mrtvý,“ zopakoval. Zůstal nehybně stát a zíral na mladíka vlčíma očima, které neprozrazovaly žádný cit – nenávist, hněv, soucit ani pohrdání.

Prostě na něho jen hleděl. Pak ho pustil a vzdálil se o dva kroky, přičemž se k němu otočil zády.

„Vezmi si meč,“ vyzval ho.

Mikael uchopil rukojeť zbraně a chtěl se s její pomocí zvednout.

Volod se ale bleskurychle otočil a kopl ho do ruky. Meč zasvištěl vzduchem. Volod vytáhl z rukávu dýku, oběma koleny si klekl na Mikaela a rychle a přesně ho bodl do oka, přičemž se tentokrát hrot zastavil přesně na šířku dlaně před cílem.

Mikael zasípal a bořil se stále hlouběji do sněhu.

„Jsi mrtvý,“ ujistil ho Volod potřetí. Vstal a vytáhl svůj meč ze země.

„Konec první lekce!“ zavolal na mladíka, ale to už byl na půl cesty k Sankt Jakobu, aniž by počkal na svého druha ve zbrani.

Mikael zůstal ležet na zemi a do tváří ho mrazil sníh. Když už se zimomřivě roztřásl, vstal a rovněž se vrátil do vesnice.

Až do večeře mu šel Volod úmyslně z cesty.

Po jídle se ale posadil vedle něho se dvěma džbánky piva a jeden z nich mu podal.

Oba se mlčky napili.

„Co ses dnes naučil?“ zajímal se Volod, když odložil svůj džbán.

„To, že ty umíš zacházet s mečem líp než já,“ odsekl podrážděně Mikael.

Volod ho hřbetem ruky udeřil do úst, aniž na něho pohlédl. Jeho lidé se k nim otočili a zmlkli.

„O tohle se už nikdy nepokoušej, rolníku!“ zasyčel výhrůžně Volod.

„Neplýtvej mým časem, jinak se už nebudu cítit vázaný slibem, který jsem dal Rafaelovi.“

Mikael sklopil oči. Pálily ho rty a připadal si jako hlupák a budižkničemu.

Volod ho uchopil za pravé zápěstí a sevřel je jako ve svěráku. „Meč je část tebe samotného,“ poučil důrazně mladíka. „Patří k tvému tělu. Je to tvoje paže.“ Ještě zesílil svůj stisk. „Copak můžeš tak snadno ztratit paži? Je tak jednoduché ti ji utrhnout?“ Vší vahou svého těla se vrhl stranou a brutálně s sebou strhl Mikaela za zápěstí.

Ten se okamžitě poroučel ze stoličky.

„Tvoje paže ti pevně visí na rameni, vidíš?“ poučil ho Volod a pomohl mu vstát. „Pokud ale přijdeš o meč, je to totéž, jako bys ztratil paži.“ Zvedl se, vzal Mikaelův meč a s mohutným rozmachem ho zarazil do jednoho z trámů v seníku. Tvrzená čepel se zabořila hluboko do dřeva. „Pojď sem,“ vybídl ho Volod.

Mikael k němu přistoupil. Cítil, jak se na něho upírají oči všech mužů.

„Vytáhni ten meč!“ přikázal mu Volod. Mikaelovy prsty obemkly držadlo zbraně.

„Meč je tvoje paže,“ připomněl mu Volod a sevřel jeho zápěstí.

„Prsty, dlaň, rukojeť… všechno tvoří jednotu a je vzájemně pevně spojené. Nemůžeš to od sebe oddělit, stejně jako máš ruku spojenou kloubem s předloktím a předloktí loktem s nadloktím a celou paži s ostatním tělem ramenním kloubem.“ Volnou rukou poklepal Mikaelovi na hruď. „A tam, uprostřed tvého těla, je srdce. Naslouchej mu. Co říká?“

Mikael nevěděl, co má na to odpovědět.

„Poslouchej ho, cítíš to?“ dotíral Volod. Mikael rozpačitě přikývl.

„Polož si levou ruku na srdce,“ pokračoval Volod, „a pověz mi, co cítíš a slyšíš.“

Mikael položil ruku na hruď a zrudl.

„Bum… bum… bum,“ odpověděl zajíkavě.

„Tak zní srdce rolníka,“ zareagoval pohrdavě Volod. „Srdce bojovníka říká: Vydržíš… přežiješ…

vydržíš… přežiješ… vydržíš… přežiješ… Rozumíš mi?“

„Ano…,“ přikývl váhavě Mikael.

Volodova ruka bleskurychle vystřelila vpřed a škubla za Mikaelovo zápěstí.

Mladíkova ruka sklouzla z rukojeti meče.

„Jseš mrtvý muž,“ zasyčel na něho Volod a otočil se ke svým lidem.

„Pojďte všichni sem,“ vyzval je. „Každý má pouze jeden pokus, a navíc jen jednou rukou, tady za jeho zápěstí.“ Ukázal na Mikaelovu pěst, která mezitím znovu pevně sevřela držadlo meče. „Kdo ho donutí, aby zbraň pustil, dostane zítra polovinu jeho večeře.“

Mikael odolal prvním čtyřem mužům. U pátého byl nucen přiznat porážku.

Následujícího dne se cvičení na mýtině nekonalo. Mikaelův meč zůstal celý den zaseklý do břevna seníku. Mladík musel večer polovinu svého jídla a přídělu piva odevzdat muži, který nad ním zvítězil.

„Tak znovu,“ oznámil Volod, jakmile všichni dojedli.

Když Mikaelovy prsty pevně obemkly rukojeť meče, Volod mu poklepal prstem na hruď.

„Vydržíš… přežiješ… vydržíš… přežiješ… vydržíš…,“ pronášel potichu ve stále stejném rytmu, jako by chtěl napodobit mladíkův srdeční tep.

Ten večer Mikael odolal devíti mužům. Desátý ho však porazil. Třetí večer přestál sedm útoků.

Volod ohmatal Mikaelovu paži. „Tady jsi silný, rolníku,“ uznal. Dotkl se mladíkovy hrudi nad srdcem. „Ale tady jsi slabý.“

Mikael ulehl stranou od ostatních na slámu a pořádně se zakutal do přikrývky. Byl sklíčený a cítil se osamělý. Nejraději ze všeho by se rozběhl zpátky domů a vrátil se do svého dřívějšího života.

Toužil uchýlit se do náruče Eloisy. Co tady, uprostřed zdejší nicoty, vlastně pohledává?

Najednou za ním cosi zašustilo a někdo ho zezadu objal. Dovtípil se, že je to Emöke, která se natáhla vedle něho. Mikael strnul a ani se nepohnul.

Emöke vedle něho chvíli ležela potichu. Potom začala zpívat. Od prvního večera tady ve vesnici to už neudělala.

Avšak tentokrát zpívala jen melodii beze slov, ve které se střídaly toužebné a veselé tóny.

Za chvíli se odmlčela. „Dosaď slova,“ zašeptala mu do ucha. „Pověz jí všechno, co chceš.“

„Komu?“ zeptal se Mikael. Emöke neodpověděla.

„Eloise?“ ujistil se Mikael.

Emöke mu položila ruku na srdce. Ano, myslí Eloisu, dovtípil se Mikael.

„Ona ti poskytne potřebnou sílu,“ zašeptala Emöke a znovu se rozezpívala. Tentokrát to byla milostná píseň. Chvíli veselá, pak smutná, vášnivá, melancholická, smyslná i zoufalá.

Mikael se poddal tomu zvláštnímu nápěvu. Občas mu téměř připadalo, jako by měl Eloisu na dosah ruky. Oblažovala ho vůně jejího těla, cítil její dech. Zdálo se mu, jako by laskal její vlasy, rty, ňadra.

Líbal jí krk, ruce, zajel jí dlaní mezi nohy a cítil vlhké teplo jejího klína. Svíral mezi zuby její kůži, zatímco ji něžně kousal. Myslel, že co nevidět zemře bolestí, ale vzápětí si uvědomil, že se hlasitě směje.

A po celou noc už netrpěl chladem.

Když Mikael následující večer přistoupil ke svému meči, který byl pořád ještě zaseklý v trámu, a uchopil ho za rukojeť, zanotovala Emöke vzadu v seníku znovu tutéž píseň, kterou zpívala předchozí noc.

Mikaelovy prsty pevně sevřely držadlo zbraně.

Žádnému z mužů se nepodařilo mladíka od jeho meče odtrhnout.

„Našel jsi své srdce, rolníku?“ zeptal se ho Volod. Zdrženlivě se usmál a vlčí oči se mu zničehonic změnily v úzké štěrbiny.

Mikael úsměv opětoval. Emöčina píseň dozněla. Volod ho nečekaně uchopil za zápěstí a prudce škubl.

Nečekaný útok Mikaela překvapil natolik, že pustil rukojeť. „Tys mě podvedl!“ postěžoval si ublíženě.

„Máš pravdu,“ uznal Volod. Potom oběma rukama uchopil Mikaelovu hlavu a přiměl ho tak k tomu, aby se mu podíval přímo do očí. „Proto jsem zabil toho vojáka,“ pronesl velmi vážně. „I on mohl… podvést. Třeba by vzal dýku a vrazil ji některému z mých mužů do zad.“

Mikael rukou pevně sevřel držadlo meče a vyzývavě se podíval na Voloda. „Zkus to znovu,“ vyzval ho.

„Ne,“ zasmál se Volod. „Dobře vím, že teď už bys meč nepustil.“ Poplácal ho po rameni a uznale přikývl. Nato se obrátil ke svým mužům.

„Zítra každý z vás dá tomu mladíkovi lžíci polévky. Všechny vás porazil.“ Znovu se otočil k Mikaelovi a s úsměvem ho pobídl: „Vytáhni ten meč ze dřeva. Zítra dostaneš druhou lekci.“

Mikael vrhl letmý pohled na Emöke. „Děkuju,“ pronesl potichu, ačkoli ho nemohla slyšet. Pak se pokusil uvolnit meč z trámu. Potřeboval však skoro půl hodiny, než se mu to podařilo.

Celou dobu se mu Volod a jeho muži z plna hrdla smáli.

To však Mikaelovi vůbec nevadilo, když se uložil ke spánku. Měl ještě v uších Emöčinu melodii, která ho zanesla k Eloise.

„Druhá lekce bude zároveň poslední,“ předeslal Volod.

Mikael stál uprostřed zasněžené mýtiny a s prsty pevně obemknutými kolem rukojeti meče hleděl na Voloda.

„Je poslední, protože nikdy nekončí,“ dodal Volod. „Trvá celý život.“

„Co musím udělat?“ zeptal se Mikael.

„Musíš přežít moje útoky,“ odpověděl Volod a přimhouřil vlčí oči.

„Až do dne, kdy mě dokážeš napadnout tak, že se budu muset zase já snažit přežít tvé výpady.“

Položil mu čepel nože na pravé rameno. „Měj ale na paměti, že vždycky narazíš na někoho, kdo je silnější než ty. Uč se od svého nepřítele, abys – pokud se ti podaří uniknout smrti – ovládl jeho sílu.“

Volod mu položil čepel zbraně naplocho na druhé rameno, jako při pasování na rytíře. „Bojovník představuje souhrn všech bojovníků, které porazil.“

Mikael cítil, jak mu v hrudi hlasitě buší srdce.

„Svlékni se,“ vyzval ho Volod. Mikael se na něho nevěřícně zadíval.

„Odlož si šaty, rolníku.“

Mikael váhavě odložil kabátec z vlčí kožešiny a silnou košili.

„Všechno!“ zdůraznil Volod.

Mikael si svlékl kožené kalhoty a stál tam teď jen ve vlněných podvlékačkách a vysokých botách, které mu ušil Rafael.

„Všechno!“ přikázal Volod. „Musíš být nahý.“

Mikael ho poslechl. Zimomřivě se schoulil, když se nahými chodidly dotkl sněhu. Kromě toho se styděl.

Volod zarazil svůj meč do země a také se začal svlékat.

Když byl úplně nahý, Mikael viděl, že celé jeho tělo je poseté strašlivými jizvami. Táhly se přes hrudník, paže a nohy. Volod se otočil. I záda měl poznamenaná hustou sítí jizev.

„Každá z nich,“ objasnil Volod a přitom téměř něžně přejížděl po těch znameních na svém těle, „byla jedna z nejlepších lekcí, jaké jsem v životě dostal. Každé zranění symbolizuje jeden úder, který jsem si osvojil, ukázkový příklad, který jsem se naučil. A všechny jizvy dohromady vyprávějí o mém životě a učinily mě tím, čím dnes jsem.“

Mikael zimomřivě zacvakal zuby.

„Přestaň se klepat jako ratlík!“ přikázal Volod.

Mikael se pokusil potlačit chvění po celém těle. Chodidla měl už chladem tak strnulá, že je skoro necítil.

„Nejsem velký šermíř,“ upozornil ho Volod, zatímco uchopil dvě hole dlouhé přibližně jako meče; jednu z nich hodil Mikaelovi.

Ten ji v letu zachytil a přitom si všiml, že mu zimou znecitlivěly i ruce.

„Rafael by tě naučil správnému umění meče,“ pokračoval Volod.

„Ani zdaleka neznám tolik fíglů jako on.“ Vzápětí následoval prudký výpad; Volod nejdřív předstíral, že zaútočí zepředu, ale úder následoval z boku do žeber. „Jsi mrtvý,“ poznamenal.

Mikael se bolestně ušklíbl, když ucítil soupeřův zásah.

Volod se vrátil do výchozího postavení. „Já jsem vyrůstal na ulici. Mým učitelem byl každý, kdo mě vyzval.“ Opět provedl rychlý výpad a zopakoval stejný útok i použitý trik.

Mikael jeho prudký úder odrazil.

Volod přikývl. Poté útok ještě jednou zopakoval, ale tentokrát žádnou fintu nepoužil; Mikael, který už byl připravený na boční úder, utrpěl úder holí zepředu.

„Jsi mrtvý,“ konstatoval Volod.

Mikaela se zmocnil neovladatelný vztek. Na okamžik sklonil hůl k zemi.

Vtom Volod znovu udeřil a zasáhl ho přesně do žaludku. Mikael se svalil na záda do sněhu.

„Ano, já vím, jsem mrtvý!“ zakřičel vztekle.

Volod se na něho pozorně zadíval. „Tohle není hra, mládenečku,“ osopil se na něho přísně.

„Vstávej!“

Mikael se vyškrábal na nohy. Teď se už třásl po celém těle.

„Tady se počítá jen jedno, totiž že přežiješ, nezapomínej na to,“ připomněl mu Volod. „Není ti zima.

Necítíš hlad, bolest, zuřivost ani touhu. Nejsi smutný ani veselý. Nezmáhá tě únava. Nejsi opilý ani zraněný.“ Zaútočil na Mikaela silným úderem ze strany.

Mladík ho odrazil. Ucítil, jak se mu dřevo v ruce zachvělo, ale nepustil ho, nýbrž sám útok opětoval.

Volod se mu vyhnul. „Neexistuje pro tebe žádný zítřek,“ pokračoval.

„Jen dnešek. Tady a teď.“

Mikael na něho zaútočil nejprve zepředu, ale poté změnil směr úderu a napodobil boční výpad – přesně takový, jakému původně sám neúspěšně čelil.

Volod mladíkův útok bez potíží vykryl, ale spokojeně přikývl. „No vidíš, teď maličko ze mě proniklo do tebe.“ Zaměstnal ho několika jednoduchými údery, které sloužily jen k tomu, aby oslabil jeho obranu.

„Zač bojuješ, chlapče?“ zeptal se ho.

„Za svobodu,“ odpověděl Mikael s neskrývaným nadšením.

Volod ho zasáhl do nohy. „To je nesmysl!“ zakřičel. A znovu Mikaela zasáhl, tentokrát do boku a podbřišku.

Mikael se schoulil a lapal po dechu.

Volod mu vtlačil hrot hole mezi lopatky. „Bojuješ za život, za přežití.“ Silně ho postrčil a mladík padl obličejem do sněhu. Nohou mu přitlačil hlavu k zemi.

Mikael měl pocit, že se udusí.

„Pro svobodu můžeš žít,“ poučil ho Volod a dál mu tiskl obličej do sněhu. „Ale bojovat musíš za život.“

Když Volod konečně nohu odstranil, Mikael s doširoka otevřenými ústy zalapal po dechu.

„Oblékni se,“ vyzval ho Volod. Sám vzápětí udělal totéž.

Na zpáteční cestě k seníku se ho Mikael zeptal: „Proč ses vlastně stal rebelem?“

„Protože jsem nemohl jinak.“

„Co je svoboda?“

„To jsem ti už řekl. Svoboda je pouhé slovo. Pro člověka jako já nic neznamená.“

„Proč tedy bojuješ?“ Mikael byl neústupný.

Mezitím už měli seník na dohled. Volod však zavedl mladíka k vepřinci.

„Domácí prasata žerou pomeje z koryta a válejí se v hnoji,“ poznamenal a ukázal na zvířata.

„Divocí vepři jsou také prasata, ale hledají žrádlo v lese.

A nerochní se ve vlastních lejnech.“ Uchopil mladíka za zátylek a zavlekl ho do seníku, kde stály přivázané krávy a odevzdaně přežvykovaly sušené seno. „Podívej se na ně. Jeleni, kteří vlastně nejsou nic jiného než krávy, se přehrabují ve sněhu a hledají šťavnatou zeleň, která přežila chlad.“ Volod přinesl dva džbánky piva a posadil se vedle ohně v krbu, který už obyvatelé vesnice Sankt Jakob stačili postavit. Jeden džbánek podal Mikaelovi, který z něho zamyšleně upil.

Potom se posadil vedle Voloda.

„Proč jsi zachránil tu potrhlou ženu?“ zajímal se Volod.

„Neříkej jí tak!“ ohradil se Mikael.

„Má andělský hlas, ale je šílená,“ trval na svém Volod. „Proč se staráš o pomatenou ubožačku?

Proč jsi ji zachránil, a to dokonce s nasazením vlastního života?“

Mikael se mu vyhnul pohledem. „Protože to… bylo to správné.“

Volod na něho uznale pohlédl. „Ano,“ potvrdil vážně. „To je ten jediný pravý důvod. Protože to bylo správné.“ Zničehonic mu zvlhly oči a na notnou chvíli se odmlčel. Pak se na Mikaela opět podíval.

„Existuje někdo, kdo pro tebe něco znamená? Nějaká žena?“

„Ano,“ přisvědčil Mikael a polilo ho horko.

„A tys ji opustil proto, abys zachránil tu potrhlou ženskou?“ zajímal se Volod.

„Ano…,“ zašeptal provinile Mikael.

Volod se usmál, ale očividně byl v duchu kdesi velmi daleko. V očích se mu zračila nevýslovná bolest. „Měl jsem ženu a tři děti,“ promluvil nakonec chraptivě. „Zemřely během jedné zimy, je to už mnoho let.“ Volod hodil kus dřeva do ohně, ale jeho vztek vypadal pořád ještě umírněně. Zdálo se, jako by ho najednou opustily všechny síly. „To, že zemřely, byla moje vina, protože jsem je nedokázal uživit prací svých rukou…“ Ztišil hlas do zahanbeného šepotu. „Nejdřív odešel můj nejmladší, nebyl mu ještě ani rok. Věděli jsme, že to nezvládne – i kdybysme mu dali trochu jídla získaného z odpadků. Proto jsem se rozhodl, že mu nedám nic. Ostatní dva měli lepší vyhlídky na přežití… Přestal jsem tedy všechno dělit na tři části a dával všechno dvěma velkým. Za pár dní byl nejmladší mrtev. Dodnes mi v uších zní jeho sténání. Pak onemocněl nejstarší. Trpěl tři týdny, než nás opustil. Potom to postihlo mou ženu. Odtrhovala si jídlo od úst, aby její poslední syn nezemřel hladem… Ale myslím, že ji nezabil hlad, ale bolest. Můj třetí syn zemřel na jaře, když jsem už začal doufat, že to možná zvládne.“ Volod ponuře zavrtěl hlavou. „Víš, jak zemřel?“ Teď už mu po tvářích stékaly slzy. „Našel jsem pro něho v odpadcích okoralý kousek jelení paštiky… ne větší než prst.

Nesnědl ho hned, protože si takovou dobrotu chtěl uchovat na později. V té chvíli to byl nejšťastnější chlapec na světě. Ztratil matku a dva bratry a byl tak hubený, že se sotva udržel na nohou, ale ten špinavý kousek masa ho učinil nejšťastnějším klukem na světě…“ Při té vzpomínce se Volod na chviličku usmál. Pak mu rysy obličeje zase ztvrdly. „Nějaký stařec ho pozoroval… a probodl ho, aby mu to mohl sebrat.“ Volod zmlkl a pohroužil se do světa vlastní bolesti. Za chvíli se podíval na Mikaela. „Dodnes lituju, že jsem toho starého muže zabil,“ poznamenal vztekle.

Mikael jeho pohled neopětoval. „Proč…?“ zeptal se tiše.

„Protože mého syna neusmrtil ten stařec,“ objasnil zasmušile Volod.

„To byla moje vina. Já sám jsem zabil svou ženu a zbývající dvě děti. Jen já.“

„Ne…,“ zašeptal Mikael.

„Ale ano, chlapče,“ pronesl rozhodně Volod. „Ptal ses mě, co je svoboda, a máš plnou pusu toho prázdného slova,“ pokračoval. „Jak by to někdo jako já mohl vědět? Počínal jsem si dříve jako tamta prasata, která se převalují ve vlastních lejnech a čekají na to, až jim jejich pán naplní koryto. Byl jsem stejný jako ty krávy tamhle naproti, které bezmocně stojí přivázané provazem kolem krku a pojdou, když zemře rolník, který jim nosí seno. Copak můžou tahle prasata a krávy vědět, co je svoboda?“

Zabořil si obličej do rukou. „Byl jsem horník. Důl už přestal vynášet a pán mi nezaplatil mzdu. Ale nenechal mě ani odejít, abych si našel práci v jiném dole. Byl jsem totiž jeho vepř, jeho kráva.“ Volod zvedl polínko. „To je svoboda pro lidi jako já.“ Hodil dřevo do ohně, znovu si dolil džbán a zvedl ho ke rtům. „To je svoboda pro lidi jako já,“ zopakoval a napil se. Rozpřáhl paže, jako by chtěl obejmout celý seník. „To je svoboda pro člověka jako já. Být tady. Protože to tak chci.“ Položil Mikaelovi ruku na rameno. „Protože – a to si zapiš za uši – pro prostého člověka se svoboda omezuje pouze a jedině na to, že přežije a ochrání ženu a děti před smrtí. A jen za to bojuju. Za tohle jednoduché, skromné, bědné právo. Až si to lidé pro sebe vybojujou, pak si snad můžou dovolit to, že budou přemýšlet o významu slova svoboda. Ale já ne… Já žiju z nenávisti, lítosti… a hanby.“

Mikael mlčel.

Volod ho uchopil za ramena. „Ty jsi vykonal něco, co jsem ani já sám nedokázal. Nasadil jsi vlastní život a zachránil tu pomatenou ženu… jen proto, že to bylo správné.“ Usmál se na Mikaela, ale očividně byl duchem nepřítomen. „Třeba mě jednoho dne naučíš, co znamená svoboda.“

„Ne… já…“

„Tvá dívka na tebe může být hrdá, chlapče,“ přerušil ho Volod. „Té mojí to bohužel nebylo dopřáno.

Stejně málo jako mým dětem.“ Na chvíli se odmlčel. Pak zničehonic vyskočil. Teď už měl tvrdý a neproniknutelný obličej jako vždy. „A večer opíchám nějakou ženskou z vesnice, která by nikdy nečekala, že se bude válet v seně s někým, koho považujou za hrdinu… Přitom je to jen ubožák, který při vyvrcholení sténá jméno vlastní ženy.“ Hořce se zasmál a vyšel ze seníku ven.

Mikael byl jako ochromený. Volodova slova ho tížila jako mlýnské kameny.

Mladík se ten večer posadil k jídlu stranou od ostatních, daleko od ohně, v tmavém zákoutí seníku.

Přemýšlel o tom, jak by probíhal jeho život, kdyby mu Ojsternig nevyvraždil celou rodinu a on sám zůstal princem Marcusem II. ze Saxie. A hluboce se zastyděl, protože nedokázal říct, jestli by se mu podařilo být spravedlivý a vždy jednat správně.

A zatímco si třel bolestivé krevní podlitiny, které mu Volod způsobil holí ráno na mýtině, k vlastnímu překvapení si uvědomil, že jeho nový život je dar. Příležitost, kterou ho osud obdařil.

A po všech těch dlouhých letech konečně bezezbytku pochopil, co mu Rafael sdělil při jejich prvním setkání v Agnetině chýši: „Odteď máš před sebou dvě cesty. Můžeš proklínat osud, protože tě oloupil o rodiče, tvé knížectví a veškeré poklady a majetky, v podstatě o všechno, co jsi kdy měl… nebo můžeš osudu děkovat, že jsi ještě naživu. A podle toho, kterou si vybereš, takovým budeš člověkem.

Obě se od sebe odlišují jako den a noc a předurčují dva zcela rozdílné životy.“ Když byl čas jít spát, Mikael zašel za Emöke a položil jí hlavu do klína.

„Zpívej, Emöke,“ požádal.

A hlas šílené ženy ho opět zavedl k Eloise.

Když Eloisa přišla k ostatním vesničanům, kteří se shromáždili poblíž mostu přes Uquu, zdálo se, že se i slunce stydí za to, co se tam právě dělo, a schovávalo se za tmavé mraky, které sem ledový vítr rychle přihnal od severu.

Nikdo neřekl ani slovo. Bylo slyšet jen zvuk rýčů rozrývajících zmrzlou půdu.

„Jak na to přišli?“ zeptala se polohlasně Eloisa staré Astrid, která stála vedle ní.

Astrid neodpověděla. Její pohled však – ostatně jako oči všech přítomných – zabloudil k Eberwolfovi stojícímu vedle jámy, kterou právě hloubili vojáci.

Ojsternig, Agomar a princ Marcus seděli na svých koních vzpřímeně a mlčky. Deset vojáků s tasenými meči kolem nich vytvořilo ochranný kruh. A vedle prince stál Eberwolf.

Eloisa se otočila k jeho otci Ahlwinovi. Statný kovář stál se sklopenou hlavou a zahanbeně zrudlým obličejem vedle své hlasitě vzlykající ženy a pevně ji k sobě tiskl.

Jedna z lopat narazila na tvrdý předmět.

„Truhla!“ zvolal voják.

Princ Marcus se na Eberwolfa spiklenecky usmál.

„Vytáhněte ji!“ rozkázal Ojsternig. Všichni venkované se vnitřně zachvěli.

Eloisa přistoupila k Agnete. „Matko…,“ oslovila ji s varovným nádechem v hlase.

„Ty svině!“ zasyčela Agnete a upřeně hleděla na Eberwolfa. Truhla byla vytažena na denní světlo.

„Otevřete ji!“ nařídil Ojsternig.

Voják zvedl víko truhlice. Byly v ní uloženy všechny věci, které se obyvatelům Raühnvalu podařilo před ním skrýt.

„Měl bych vás všechny nechat pověsit!“ zakřičel vztekle a zároveň spokojeně Ojsternig, zatímco sestoupil z koně, aby si osobně prohlédl obsah truhly. Klouzal vítězným pohledem po svých nevolnících.

Muži a ženy měli zřetelně vepsaný strach v obličeji. Obávali se Ojsternigova trestu – a nastávající chudoby.

„Tento majetek se zabavuje!“ oznámil Ojsternig a znovu se vyhoupl do sedla.

„Vaše Jasnosti…,“ hlesl nesměle otec Timotej.

Ojsternig na něho opovržlivě shlédl z koně. „Co chceš, fráterníku?“

Farář z kaple Panny Marie Sněžné sklonil hlavu. „Vaše Jasnosti… to je všechno, co ti lidé vlastní…“

„No a?“ vyštěkl Ojsternig a zle se ušklíbl.

„Vaše Jasnosti… Jsou to maličkosti… Jen pár mincí, které každý…“

Ojsternig ho umlčel pánovitým pohybem ruky. „Maličkosti, které dohromady obnášejí celé jmění, kněžoure.“

„Vaše Jasnosti… Pochopte přece… Je to mnohem víc, než kolik vaši poddaní dluží… Kdybyste laskavě projevil milosrdenství a…“

„Já jsem víc než milosrdný!“ zvolal rozzlobeně Ojsternig. „Měl bych vás nechat do krve zbičovat a potom pověsit! Podvedli jste svého pána!“ Znovu klouzal pohledem po lidech. „Že je to víc, než mi dluží? Nu dobrá, vezmu si vše jako cenu za vaše spravedlivé potrestání, na které mám plné právo, a nechám vás naživu. Není to snad dostatečně milosrdné?“

Otec Timotej sklopil pohled a ustoupil zpět mezi ostatní vesničany.

„Tento nepatrný obolus mi poslouží k úhradě mého pobytu v Kostnici!“ vyhlásil Ojsternig. „Váš milovaný panovník si sezval své šlechtice kvůli sporu o tři papeže. Jen co roztaje sníh, vydám se na cestu. A vás určitě potěší skutečnost, že tyto peníze se mi postarají o příjemnější pobyt v Kostnici.“

Podíval se na otce Timoteje. „Jste přece šťastní, že? Odpověz!“

„Ano… Vaše Jasnosti…,“ zašeptal téměř neslyšně farář.

„Dobře,“ přikývl Ojsternig s výsměšným chechtotem a užuž se chystal obrátit koně, když vtom princ Marcus tasil meč a ostřím se dotkl Eberwolfova ramene. „Je to zásluha vašeho věrného nevolníka, že jsme odhalili podvod té chátry.“

Ojsternig se na prince upřeně zadíval a povytáhl obočí.

„Já sám jsem mu poradil, aby vám dokázal svou bezvýhradnou oddanost,“ pokračoval princ Marcus a zlehka přivřel těžká smyslná víčka.

„Myslím, že jako odměnu si zasluhuje, abyste ho přijal do svého vojska. A s vaším souhlasem ho učiním svým štítonošem. Třeba se jednoho dne dokonce stane jezdcem vaší osobní stráže.“

Ojsternig pobídl svého koně k Eberwolfovi. „Ty se chceš stát jedním z mých vojáků?“ zeptal se ho kníže.

„Ano, Vaše Jasnosti!“ zvolal Eberwolf a padl před Ojsternigem poníženě na kolena.

„Ty svině!“ zasyčela znovu Agnete.

Ojsternig se na něho pozorně zadíval. „Kdysi jsem ti řekl, že máš charakter, který se nehodí vůbec k ničemu,“ připomněl tiše. „Že jsi prohnaný a podlý a můžeš být ve svém životě pouze pacholkem nebo zrádcem.“

Eberwolf se zklamaně otočil k Marcusovi.

„Dívej se na mě!“ přikázal mu Ojsternig. Eberwolf sklonil hlavu.

„Mýlil jsem se.“

Na Eberwolfově obličeji se objevil úsměv.

„Mýlil jsem se,“ opakoval Ojsternig. „Ty jsi totiž obojí – pacholek i zrádce.“

Eberwolf se chtěl otočit k Marcusovi, ale nakonec tomu pokušení odolal. Úsměv mu z tváře zase zmizel.

„Ty nebudeš nikdy patřit k mým vojákům,“ prohlásil Ojsternig.

„Pane, byl vám prospěšný… Zasluhuje si…!“ rozčílil se Marcus.

„Já vím moc dobře, co si zasluhuje,“ přerušil ho příkře Ojsternig.

„Je to pacholek a zrádce. Mně bude sloužit, a vlastní lidi zradí.“ Popohnal koně ještě blíž k Eberwolfovi a tasil meč. Pohrdavě odstrčil z výrostkova ramene Marcusovu zbraň a položil na její místo svou.

„Odteď budeš můj dozorce v tomto údolí. Tvým úkolem bude kontrolovat, jestli zdejší lidé dodržují můj zákon. A máš oprávnění nahlásit a nechat zavřít ty, kteří ho poruší.“ Otočil se k vesničanům, kteří všechno mlčky sledovali. „Kdo proti němu zvedne ruku, jedná proti mně a bude potrestán smrtí.“

Ukázal prstem na Eberwolfa. „A ty konej pořádně své povinnosti jako pacholek a zrádce. Jestli totiž zjistím, že jsi někoho zvýhodnil a úmyslně něco přehlédl, nechám tě tvými vlastními lidmi ukamenovat.“ Stáhl úzké hadí rty do jízlivého úšklebku a zasunul meč do pochvy. „Za svou práci dozorce dostaneš o jeden šilink míň než voják, protože máš menší hodnotu než on. Můžeš ale nosit meč a spát s hradními nevěstkami. Takové je moje rozhodnutí.“ Podíval se opovržlivě na Marcuse. „A ty, slabochu, slibuj napříště jen to, co můžeš skutečně dodržet.“ Obrátil se k vojákům.

„Vy tam, naložte tu truhlu!“ rozkázal a nasadil koni ostruhy.

Eberwolf ho chtěl následovat, ale když si toho Ojsternig všiml, zadržel ho. „Ne, ty zůstaneš tady, dozorce!“ přikázal. „Dávej pozor, aby tu nikdo neříkal nic urážlivého proti svému pánovi a veliteli.“

Zasmál se.

„A užívej si nového postavení mezi svými lidmi!“

Jen co se Ojsternig a jeho muži vzdálili, vzal Ahlwin svou ženu za ruku a přistoupil k Eberwolfovi.

„Uvalil jsi na naši rodinu hanbu,“ pronesl tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Ode dneška už nejsi náš syn!“ Plivl mu do obličeje. Kovářova žena se usedavě rozplakala. Eberwolf si otřel obličej a vrhl na otce nenávistný pohled. „Já už nejsem tvůj syn, a ani jeden z vás,“ prohlásil a přejel nadřazeným pohledem po všech vesničanech, kteří na něho mlčky zírali. Potom se otočil k otci a odstrčil ho od sebe. „Jestli se ke mně ještě jednou zachováš neuctivě, nechám tě pověsit.“

Otec Timotej se postavil mezi Ahlwina a Eberwolfa. „Chlapče, proboha…“

„Ode dneška je mým jediným bohem kníže Ojsternig, kněžoure,“ přerušil ho Eberwolf.

„Ať je Bůh milostivý tvé duši, chlapče,“ vykoktal otec Timotej.

„Hlavně aby milostivě shlédl na tu tvou, fráterníku,“ odsekl nenávistně Eberwolf. „Jestli totiž zjistím, že překračuješ zákon svého lenního pána, budeš po zásluze potrestán a nezachrání tě ani to tvoje mešní roucho.“ Protože se nikdo nehýbal a všichni na něho upřeně hleděli s nevýslovným opovržením, zakřičel: „Vraťte se k práci, nevolníci!“

Zasmušilí lidé se mlčky pomalu rozcházeli. Teď už nemáme vůbec nic, přemílal každý v duchu.

„Ty svině…,“ zasyčela Agnete se zaťatými zuby a zamířila k domovu.

„Tvou vinou zemřou tuhle zimu mnozí hlady, ty odpornej prasáku. A jestli zimu přežijou, postihne je to při příštím hladomoru.“

Eloisa ji mlčky následovala. I po návratu domů zarputile mlčela. Beze slova se posadila na práh a pohladila Harra, jako by tím hladila Mikaela. A zůstala tam sedět, dokud se nesetmělo. V hlavě převalovala jen jedinou myšlenku, kterou nemohla s nikým sdílet.

Ten večer se skoro ani nedotkla jídla. Neřekla na matčinu adresu ani slovo a na její otázky odpovídala pouze jednoslabičně.

„Co je to s tebou?“ zeptala se Agnete, když se ukládaly ke spánku. Eloisa neodpověděla a natáhla se vedle Harra nedaleko krbu.

Když za rozbřesku vstala, byla celá ztuhlá a bolely ji všechny kosti v těle. Avšak jen co otevřela oči, okamžitě v ní znovu zahlodala včerejší obava a nedopřála jí klidu.

„To se chováš tak divně kvůli Mikaelovi?“ zeptala se jí Agnete, zatímco ohřívala polévku k snídani.

„Nikdo tomu hajzlovi Eberwolfovi přece neřekl, že Mikael zachránil Emöke. Všichni tu ví, že se mu nedá věřit. Jsou tak obezřetní, že o tom nemluví, ani když jsou sami.“ V očích se jí zaleskla pýcha.

„Ale každý z nich přechovává skutek toho chlapce hluboko v srdci.“ Zadívala se na dceru. „Tohle tě znepokojuje?“

Eloisa zavrtěla hlavou.

„Nebo snad to, že teď máme ještě méně než předtím?“ Eloisa znovu zavrtěla hlavou.

„Neboj se, však to nějak zvládneme,“ zabručela Agnete. „Nás jen tak někdo nedostane na kolena, my se o sebe umíme postarat.“

Eloisa nesměle přikývla.

„No tak co je to s tebou?“ zeptala se zhurta Agnete. Eloisa pokrčila rameny. „Nic…“

„Nic,“ opičila se po ní Agnete. „Ještě dobře, že nic. Už jsem si myslela, že něco ano.“ Nalila polévku do dvou dřevěných misek. „Pojď se najíst.“

Eloisa se nehýbala z místa a tiskla se k Harrovi.

„Tak už toho starého zablešence pusť a sedni si ke stolu,“ pobídla ji Agnete hlasem, který nestrpěl odmluvu.

Eloisa vstala a posadila se ke stolu.

„A už jez, ať ti polévka nevystydne!“ rozčílila se Agnete, když viděla, jak zasněně dcera zírá do misky.

Eloisa uchopila lžíci, ponořila ji do polévky a zvedla k ústům. Stačilo však jen jediné sousto a dívka vyskočila a vyběhla z chýše.

„Eloiso!“ zavolala za ní Agnete, vstala a vyšla za dcerou ven. Eloisa tam stála v předklonu, opírala se o hranici dříví a zvracela.

„Tobě není dobře?“ zeptala se ustaraně Agnete a položila jí ruku na čelo. „Co je to s tebou, dítě?“

Eloisa se napřímila a zalapala po dechu.

Agnete jí otřela ústa. „Co je to s tebou, dítě?“ zeptala se ještě jednou. Eloisiny oči se naplnily slzami; pak polekaně odvrátila oči.

„Co…?“ naléhala na ni Agnete.

Eloisa zavřela oči. „Myslím, že jsem samodruhá…“ Agnete zbledla. „Ty myslíš…?“ Víc ze sebe nevypravila.

Eloisa hlasitě zavzlykala a objala matku jako malá bezmocná holčička.

„Budu… mít… dítě, matko,“ vykoktala zajíkavě.

Agnete strnula, jako by do ní udeřil blesk. Poté však opětovala dceřino objetí, přitiskla ji k sobě a pohladila po zádech. „Je to pro tebe veselá, nebo smutná zpráva?“ zeptala se tiše.

„Nevím…,“ odpověděla Eloisa ještě tišeji.

Během tří týdnů napadlo ve vesnici Sankt Jakob tolik sněhu, že sahal až k okenním parapetům dřevěných domů. S pomocí Volodových mužů vesničané proházeli cesty mezi domy a podél hlavní ulice. Hromada sněhu odklizeného na okraj cesty už byla vyšší než dospělý muž.

Mikaelova výuka přesto stále pokračovala.

Mikael a Volod zapadli skoro až do pasu ve sněhu, když zamířili na mýtinu. První dva dny bez sněžení mu Volod nařídil, aby odházel sníh z budoucího cvičiště o velikosti třicet krát třicet kroků, a další dva dny ho přiměl chodit po tomto pozemku nahoru a dolů v botách s kusy silné hovězí kůže na podrážkách, aby se výcvikový terén urovnal a zbývající sníh udusal. Volod polil několik míst vodou.

Následující den tam našli plochy se ztvrdlým sněhem, po kterém se dobře chodilo, a pak úseky, které noční mráz změnil v kluzké ledové plotny a které se teď leskly na slunci jako zrcadlo.

Mikael a Volod tam každý den bojovali proti sobě holemi nazí, aniž by přitom cítili chlad. Volod však každý týden nahrazoval hole stále silnějšími a těžšími exempláři, až asi po půldruhém měsíci bojovali kmínky, které se jen obtížně ovládaly, a navíc vážily tolik, že vyžadovaly obouručné držení.

Zároveň oba museli dávat pozor na to, aby při zápolení nestoupli na ledové plochy, což by nevyhnutelně vedlo ke ztrátě rovnováhy.

„Později ti bude meč připadat lehký jako rákos,“ byla jedna z mála vět, které Volod řekl Mikaelovi.

A další zněla: „Až skončíme, počurej si chodidla. To tě ochrání před omrzlinami.“

Jinak se omezoval na to, že mladíka nepřetržitě napadal a rozehrával přitom celou škálu úderů a triků.

Po týdenních soubojích s kmínky stromů se Volod vrátil k holím, které používali na úplném počátku.

Avšak tentokrát zarazil do země dva silné kůly, připevnil na ně dva provazy, jejichž konce přivázal k Mikaelovým kotníkům, takže mladík se teď mohl pohybovat jen tři kroky jakýmkoli směrem. Poté na něho Volod prudce zaútočil, takže Mikael musel pořád ustupovat, dokud se provazy nenapnuly – pak už to dál dozadu nešlo. Dost často upadl, ale zimomřivý chlad ho teď už nerozptyloval, a ačkoli ležel na zemi, věděl, že se musí vyhýbat úderům a odrážet je.

Za další dva týdny Volod přivedl s sebou na mýtinu osla. Upevnil Mikaelovi provaz kolem boků a druhý konec pevně přivázal ke zvířeti. Když zaútočil na mladíka, křikl na osla, aby se zvíře vylekalo.

Osel sebou škubl a rozběhl se, takže Mikael pokaždé ztratil rovnováhu a údery, jimiž sám útočil nebo se jimi bránil, už nedokázal zasazovat tak přesně.

Koncem ledna Volod konečně prohlásil, že nastal čas bojovat skutečnými meči.

To ráno, kdy Mikael sevřel v ruce Rafaelův meč, pocítil hluboké dojetí, které mu zrychlilo dech.

Obličej se mu ztrácel v hustých oblacích páry. Cítil, že fyzicky ještě zesílil. Jeho paže reagovaly rychle a důrazně, prsty jako by mu teď splynuly s rukojetí zbraně. Nohy stály pevně na zemi, a přesto byly mrštné a pohyblivé. Hlava se soustředila pouze na to, co ho čekalo, a nenechala se ničím rozptýlit. Celý se bezvýhradně pohroužil do boje, aby včas předvídal soupeřovy údery, odrážel je a nečekaně vyrážel do protiútoku.

„Nebudu tě šetřit,“ upozornil ho Volod. „Prolomím-li tvé krytí, moje čepel ti poraní kůži, svaly a maso.“

Mikael na něho nehybně hleděl.

„Pro mě už nejsi rolník ani chlapec,“ dodal Volod.

Ta slova naplnila Mikaela pýchou. Zhluboka se nadechl a zlehka se zhoupl v kolenou. Teď byl připravený na všechno.

Tak bojovali po celý únor. Volodovo ostří ho zasáhlo na levém rameni a pravém stehnu, potom na boku, tam, kde měl játra, na spáncích, levé ruce, obou kolenou a holenních kostech. A z každé rány si odnesl jizvu.

„Tebe nikdy neporazím,“ povzdechl si jednou odpoledne Mikael vyčerpaně a zcela zdrceně.

„Oblékni se!“ přikázal mu Volod a sám si sedl na zem. Mikael se oblékl a posadil se vedle něho.

Oba mlčky pozorovali, jak slunce pomalu klesá za horské vrcholy.

„Protože ještě nevíš, jaké jsi zvíře,“ ozval se zničehonic Volod, aniž spustil oči z rudě planoucí oblohy.

Mikael rovněž dál upíral pohled na obzor. Scéna zapadajícího slunce mu připomněla krev a smrt.

„Jaké jsi zvíře?“ zeptal se Volod.

Mikael si vzpomněl, jakými slovy jeho otec popisoval příslušníky knížecího rodu ze Saxie. „Vlk,“ odpověděl.

Volod se zasmál. „Vlk? Ty?“ A znovu se zařehtal. Mikael dotčeně zmlkl.

„Nepokoušej se být tím, čím očekáváš, že bys mohl být,“ objasnil mu vzápětí naprosto vážně Volod.

„Já jsem vlk,“ opakoval vzdorovitě Mikael.

„Ne,“ odmítl Volod a zadíval se na purpurovou oblohu. „Nemáš v sobě krutost a bezcitnost vlka.

Nebojuješ jako on. Skoro vždy útočíš zepředu. Vlk naopak skočí na kořist ze strany nebo zezadu.

Vyhledává nechráněné místo. Je nelítostný. A záludný.“

Slunce už definitivně zmizelo a postupně začal být citelný noční chlad, zatímco obloha se zbarvila došeda, jako vždy před nástupem úplné tmy.

Volod vstal a vydal se na zpáteční cestu.

„Jak mám zjistit, co jsem za zvíře?“ zeptal se Mikael, když se k němu přidal.

Volod pokrčil rameny. „Jednou to prostě poznáš. Pocítíš to ve svém nitru,“ odpověděl. „Ale aby k tomu došlo, musíš se sám sebe zeptat – a otevřít své srdce pro odpověď. Musíš se do sebe zaposlouchat.“

„Rád bych byl medvěd,“ přiznal Mikael.

„Já bych byl taky rád tak velký a silný jako ty,“ poznamenal se smíchem Volod, „ale nejsem. Dál šli zase mlčky, ale museli se přitom pracně prodírat sněhem. „A proč bys byl rád medvěd?“

„Protože je to nejsilnější zvíře v lese,“ odvětil Mikael. „Pouze medvěd může porazit jiného medvěda.“

„To je ale nesmysl!“ zvolal Volod. „Dokonce i ten nejsilnější medvěd může pojít na jed nepatrné zmije, když ho uštkne dostatečně blízko u srdce. Nebo ho usmrtí šíp, který je tak křehký, že ho každé malé dítě docela snadno zlomí.“

Když už měli seník na dohled, Volod se zničehonic zastavil a pronikavě se na Mikaela zadíval. „Jsi, co jsi, a nikdy nebudeš tím, kým nejsi nebo kým nechceš být.“ Než vešli dovnitř, dodal: „Nebudeme už spolu bojovat, dokud nepoznáš, jaké jsi zvíře.“

Mnoho dní si Mikael představoval, že je vlk, medvěd, orel, liška, sokol. Neexistoval žádný dravec, o kterém by nepřemýšlel. Představoval si, jak se jeho tesáky nebo ostrý zobák noří do masa kořisti.

Avšak kdykoli chtěl zajít za Volodem a oznámit mu, že už ví, jaké představuje zvíře, něco ho zadrželo.

Jednoho rána spatřil Emöke, jak sedí v kroužku mužů a žen před seníkem.

Březnový vzduch přinášel teplo, na kterém měkl sníh a pomalu roztávaly rampouchy, které po dlouhé měsíce visely ze střech domů.

Mikael k ní přistoupil. „Emöke, můžeš mi říct, jaké jsem zvíře?“ zeptal se jí.

Volod to zaslechl. „Neptej se jí!“ obořil se na něho. „To musíš poznat ve svém srdci sám. Jinak tím zvířetem nikdy doopravdy nebudeš, i kdyby ti naznačila správnou odpověď.“

Emöke vstala a odešla.

Mikael celý den bloumal bezcílně lesem. Když se večer vrátil, bez chuti se pošťoural v jídle. Pak si lehl do kouta na slámu.

Emöke se k němu přidala, posadila se vedle něho a položila si jeho hlavu do klína. „Teď spi,“ zašeptala a pohladila ho po dlouhých vlasech.

„Já nejsem unavený,“ odpověděl Mikael a chtěl se od ní odsunout.

Emöke ho zadržela. „Teď spi,“ vyzvala ho ještě jednou. „Gregor ti pomůže.“ Začala zpívat jednotvárnou melodii, kterou pořád opakovala.

Zanedlouho se Mikael začal cítit podivně. Pozvolna klouzal do těžkého spánku, zatímco naslouchal Emöčinu nápěvu a tlukotu vlastního srdce, které mu dunělo v uších. Potom ženin hlas vyprchal a on slyšel už jen rovnoměrné bušení vlastního srdce. Znenadání se znovu ocitl na mýtině. Poznal ji – tam sbíral s Eloisou houby, když oba byli ještě děti. Mýtina byla liduprázdná, avšak jeho srdeční tep se zrychlil a byl hlasitější, takže se zdálo, jako by se země pod ním chvěla. „Podívej,“ vyzval ho jakýsi mužský hlas – a Mikael i ve snu věděl, že je to Gregor. Vzhlédl a spatřil před sebou mohutného jelena s majestátním parožím, který ho pozoroval z opačného konce mýtiny. Z nozder mu stoupal opar dechu a obklopoval ho jako hustý kouř. Za chvíli jelen zhluboka zatroubil, přičemž se mu napnuly všechny svaly na silném krku, zadupal předními kopyty do země a pak sklonil hlavu a vyřítil se na Mikaela. Půda se chvěla pod dunivými nárazy jeho mocných kopyt. Mikael dostal strach. „Nehýbej se,“ uslyšel za sebou Gregorův hlas. Na běžícího jelena byl nádherný pohled, mohutně se odrážel a byl rychlý jako šíp. Když ho od Mikaela dělil pouhý krok, zvíře se zapřelo kopyty do země a rozdrásalo ji skoro jako při orbě. Dech jelena zasáhl Mikaela přímo do obličeje. „Dýchej s ním,“ uslyšel promluvit Gregora. Mikael cítil, jak mu horký dech zvířete proniká do plic. Zničehonic jelen zmizel a Mikael viděl, jak se mu jeho vlastní dech dere mohutně z chřípí. „Běž!“ znovu za sebou slyšel Gregorův hlas. A Mikael se rozběhl tak rychle jako dosud nikdy v životě; jediným skokem překonal potok a nakonec dostihl laň. Vypadalo to, že se ho vůbec nebojí; naopak, uvítala ho přátelsky, sklonila hlavu se svěšenýma ušima a třela se o jeho hruď. Náhle se z hustého lesa ozvalo slabé, skoro plačtivé zatroubení. A Mikael věděl, že tam někde čeká kolouch.

Příštího rána se probudil úplně propocený.

Emöke spala zády opřená o stěnu seníku a ruku měla pořád zabořenou v jeho vlasech. Obličej měla bledý a poznamenaný vyčerpáním. Když se Mikael pohnul, otevřela oči. „Pomohl ti?“ otázala se slabě.

Mikael zmateně přikývl.

„Věděla jsem to,“ poznamenala, otočila se na bok a znovu usnula. Po večeři Mikael zašel za Volodem.

„Teď už vím, kdo jsem,“ sdělil mu.

„Jsem jelen.“

Volod se na něho zadíval, přimhouřil oči a přikývl.

„Od zítřka budeme opět bojovat s meči.“

O pět dní později Mikael po řadě nemilosrdných úderů ohnul Volodovu paži dolů a vyrazil mu meč z ruky. Poté mu vlastní zbraň přiložil k hrdlu.

„Jsi mrtvý,“ řekl.

Když se Mikael večer uložil ke spánku, položil si hlavu Emöke do klína a myslel na velkého jelena, v jehož těle se ocitl. A dovtípil se také, že laň byla Eloisa. Pak si ale vzpomněl na kolouška, který se schoval někde v lese. „Ale Eloisa přece nemá dítě,“ pronesl nahlas. Emöke na to neodpověděla, jen dál zpívala svou ukolébavku.

Následujícího rána Volod ohlásil, že co nevidět budou pokračovat v cestě do Kostnice.

Když o týden později skutečně vyrazili, čtyři z Volodových mužů už s nimi nepokračovali.

Tři se rozhodli, že zůstanou u svých nových žen. Obyvatelé vesnice Sankt Jakob jim uspořádali na počest velkou slavnost, při které byly uzavřeny sňatky, a muže slavnostně přijali do vesnické komunity.

Čtvrtý, Lucio, bývalý horník, po celou krátkou zimu, kterou strávil v seníku Sankt Jakobu, nepřestal ani na okamžik postrádat svou ženu a dvě děti, které zanechal v Dravocniku, když se připojil k rebelům. Dokud zůstali v lese na Mezesnigu, využíval každé příležitosti, která se mu naskytla, k tomu, aby v noci sestoupil do údolí a přinesl rodině něco k snědku, ačkoli jeho manželka jako děvečka na hradě byla sama schopna jejich dvě děti uživit. Během osamělých nocí v seníku si však Lucio uvědomil, že rodinu pravděpodobně už nikdy neuvidí, pokud se s ostatními vypraví na další cestu.

Proto se ve svatební den svých druhů rozhodl, že se vrátí. Bez své ženy a dětí zkrátka nemohl žít.

„Jestli tě dopadnou, budeš viset,“ připomněl mu Volod.

„Kdybych se s nimi už neshledal, taky bych to zabalil,“ odtušil Lucio.

Vypadal tak churavě, jako by ho v nitru sžírala nějaká choroba, a Volod pochopil, že Lucio by skutečně steskem zemřel. „Buď opatrný a ať ti Bůh požehná,“ popřál mu a položil mu ruku na rameno.

Když se Mikael dověděl, že se Lucio rozhodl pro návrat, vzal si ho stranou. „Můžeš vyřídit vzkaz Eloise Veedonové, dceři porodní báby v Raühnvalu?“ zeptal se ho – a pouhá tato jiskřička naděje způsobila, že se několikrát zajíkl.

Lucio ho ujistil, že udělá vše, co je v jeho silách. „Co jí mám říct?“

„Že jsem naživu,“ odpověděl Mikael. Pak se prudce začervenal a zmlkl.

„Chlapče, já jdu jen z lásky vstříc smrti,“ připomněl Lucio a usmál se na něho. „Neexistuje nic, zač by ses přede mnou musel stydět.“

Mikaelovy oči se naplnily slzami. „Řekni jí… že celý patřím jenom jí,“ vykoktal nakonec.

Lucio vážně přikývl. Po niterné bolesti, která jako by ho až dodnes sžírala, už nebylo ani památky.

„A vyřídím jí, že se vrátíš,“ dodal. Otočil svého bělorudě strakatého koně, se kterým by ho každý poznal i v tisícihlavém davu, a bez lítosti nebo strachu se vydal na zpáteční cestu. Už se ani jednou neotočil.

Následující ráno Mikael, Emöke, Volod a devět zbývajících mužů v milostivém svitu přívětivého pozdního zimního slunce opustili vesnici. Starostova žena je vybavila sušeným masem a nakládanými rybami a přidala jim ještě pět velkých měchů s vínem. Nepočetná výprava zamířila podél řeky Schwarzach až na konec orné půdy, zakryté ještě tenkou vrstvou sněhu smíchaného s bahnem. Potom odbočila na jihozápad, přesně jak jim to popsali stařešinové z vesnice Sankt Jakob. Vstoupili do hustého jedlového lesa, kde stezka brzy začala stoupat příkře vzhůru.

Když dorazili k malému jezeru Obersee, postavil se Mikael při napájení koní vedle Voloda. „Proč cestujeme do Kostnice?“ zeptal se.

„Protože tam bude celý svět,“ odpověděl Volod.

Nahoře, v nadmořské výšce pět tisíc stop, ležela ještě dost vysoká vrstva sněhu. Museli sesednout a přivázali si pod chodidla zvláštní pomůcky, které jim darovali obyvatelé ze Sankt Jakobu. Šlo o oválné rámy z vyzrálého dřeva, v jejichž středu byly propletené kožené pruhy vytvářející cosi jako síť. „S tím nebudete zapadat tak hluboko do sněhu,“ prohlásil s neskrývanou pýchou starosta, když jim ten dar předával. I kopyta koní obalili veverčími kožkami, aby zvířatům nezmrzla. Měli ještě před sebou výstup do šesti tisíc stop. Když dokončili všechny přípravy, pokračovali v cestě.

Vedli koně za uzdu a namáhavě se vlekli vpřed.

V noci spali pod ochranou stromů. V jejich středu rozdělali oheň a vytvořili kolem sebe kruh ze zapálených pochodní zastrčených do sněhu. Kromě toho střídavě drželi hlídku, protože lesem hlaholilo vytí vlků, kteří byli ke konci zimy pohublí a vyhladovělí.

Následující dne všichni konečně sestoupili po úbočí na druhé straně hory dolů a večer dorazili k jezeru Antholtzer See, které bylo na některých místech ještě zamrzlé; nebylo divu, vždyť se nacházelo ve výšce čtyři tisíce pět set stop. Rozbili tábor na kamenitém břehu a pojedli sušené maso a posílili se vínem.

„Zpívej, Emöke,“ vybídl ji jeden z mužů, když seděli kolem ohně. Emöke zanotovala smutnou píseň a všichni hleděli na hvězdnou oblohu a úplněk, jehož přízračný svit se rozléval po tiché jezerní hladině.

Mikael myslel na Lucia. Snad už má za sebou aspoň polovinu cesty domů. Mladík mu záviděl jeho odvahu a lásku, které byly tak silné, že riskoval smrt, jen aby se znovu shledal s manželkou. Ptal se sám sebe, je-li jeho láska k Eloise stejně silná. A doufal, že jí Lucio vyřídí vzkaz. Pomodlil se, aby Ojsternig a jeho vojáci Lucia nedopadli. Ten vzkaz připomínal tenoučké vlákno, které se dalo snadno roztrhnout jako pavoučí síť, ale přesto ho mohlo s Eloisou na chviličku zase spojit. A když mu smutek znovu ztěžka dolehl na srdce, Emöke ho uchopila za ruku, aniž přitom přestala zpívat, a pevně ji stiskla.

Následující ráno mohli znovu nasednout do sedel, protože sněhová pokrývka se ztenčila. Mikael zamířil s koněm vedle Voloda, který jako vždy jel v čele malé skupiny sám.

„A pak?“ zeptal se Mikael.

„A pak co?“ opáčil Volod.

„Říkal jsi, že v Kostnici bude celý svět. A dál?“

Volod se k němu otočil a zatvářil se vážně a slavnostně. „Pak tam budeme i my, chlapče.“

O dva dny později dorazili do města Bruneck, nad kterým se vypínal majestátní starý hrad. Ve městě se to jen hemžilo lidmi, hlavně obchodníky a vozky, protože to byl důležitý obchodní uzel mezi Augsburgem a Benátkami.

Volod zavedl své lidi do hostince, kde sjednal cenu za přenocování a vydatnou večeři.

„Jak to máme zaplatit?“ zajímal se Mikael.

Volod mu neodpověděl a bez pozdravu opustil hostinec. Když se pozdě v noci vrátil, měl u sebe kožený váček plný mincí.

„Odkud to máš?“ zeptal se Mikael, když zaslechl povědomý cinkot.

„Spi,“ utrousil jen Volod a zakutal se do deky.

Té noci myslel Mikael na Ojsterniga. Vybavil si, jak sám sobě přísahal, že knížete zabije, aby pomstil svou rodinu. Avšak nyní, po všech těch měsících u rebelů a poté, co opustil Eloisu, protože to bylo správné, si uvědomil, že pomsta je vedlejší. V srdci mu dozrálo něco mnohem většího.

Vzpomínal na Eloisu, Agnete, všechny obyvatele Raühnvalu, zkrátka na svoje lidi – a najednou si klekl a položil ruku na srdce. „Přísahám, že do údolí i na hory znovu přinesu spravedlnost,“ pronesl tiše a slavnostně.

„A nedojdu klidu, dokud tuto přísahu nesplním, protože moje slova pramení přímo ze srdce a mezi písmeny, z nichž sestávají, teče moje krev.“

Příští ráno je u městských bran zastavila jednotka strážných. Volod jim ukázal průvodní list od kapitána z Kirchbachu.

„Ten tady neplatí,“ odmítl velitel stráže.

„Kohopak to hledáte? Snad nějakého vykutáleného zlodějíčka?“ zeptal se Volod.

„Co ty o tom víš?“ opáčil podezíravě velitel.

„Zastavujete snad každý den lidi, kteří přicházejí a odcházejí po téhle ulici?“ opáčil Volod a pokrčil rameny. „Předpokládám, že asi sotva. Takže určitě došlo k nějakému zločinu.“

„A i kdyby? Co to má společného s tvojí propustkou? Už jsem ti jasně řekl, že tady je neplatná.“

„Ale zároveň dokazuje, že nejsme žádní lupiči,“ upozornil Volod a pohlédl strážným zpříma do očí.

Velitel vojáků si vztekle odfrkl a pokynul svým mužům, aby je nechali jít.

„No a co se to tedy stalo?“ zeptal se Volod, který očividně nikam nepospíchal.

„Nějaký obchodník přišel o váček s penězi, když navštívil nevěstinec,“ vysvětlil mu velitel stráží.

„Tak to chvíle rozkoše vyšla dráž, než si myslel!“ prohodil se smíchem Volod.

Strážný se taky rozesmál. „Zmizte, jen tady s vámi marním čas,“ řekl nakonec ještě rozesmátý od ucha k uchu Volodovi. Otočil se k dalším poutníkům a přikázal, aby se zastavili.

Po míli se Mikael zařadil po bok Volodovi. „To není správné. Neměli bysme krást.“

„Jdi se vycpat s těmi dětinskými žvásty,“ odbyl ho Volod, nasadil koni ostruhy a předjel celou skupinu, kterou potom vedl podél břehu řeky Rienz. Cválali tak dlouho, dokud se nesetmělo; to se ale už ocitli v širokém údolí obklopeném čtyřmi horami. Tam rozbili tábor.

„Jsme to, co můžeme být. Nezapomínej na to,“ prohodil Volod před usnutím k Mikaelovi.

Další den jeli po proudu Eisacku a pak znovu zamířili nahoru na severozápad do chladného úzkého údolí. Během dvou dní dorazili do Sterzingu.

I tady Volod vyjednal s hostinským cenu za večeři a pokoj, ve kterém měli přenocovat všichni dohromady, aby se vzájemně zahřáli.

Když se setmělo, Mikael zaslechl, že Volod opustil hostinec.

Vrátil se při východu slunce. A ráno oznámil hostinskému, že se tady všichni zdrží ještě na jednu noc.

Zaplatil předem a Mikael viděl, že obsah váčku se smrskl na polovinu.

Následující noc Volod zašel za Mikaelem a zašeptal mu do ucha: „Potřebuju tvou pomoc. Můžu s tebou počítat?“ Mikael přikývl a následoval ho ven.

Volod ho bez jakéhokoli dalšího vysvětlování zavedl k nějakému kamennému domu, který byl očividně důkladně zajištěný. Masivní mříže chránily nízko položená okna. Volod ukázal Mikaelovi okno v prvním patře. „Potřebuju se dostat tam nahoru,“ řekl. „A proto se musím postavit na ramena někomu, kdo je tak vysoký jako ty.“

„Co je tam uvnitř?“ zeptal se Mikael.

„Stříbro,“ odvětil Volod. „Tohle je hlavní překladiště pro doly z Ridnauntalu i Pflerschtalu.“

„Odkud to víš?“

„Stačí jen mít otevřené oči a uši.“

„A co tam chceš dělat?“

„Jsi tak natvrdlý, nebo to jen předstíráš, chlapče?“

„Já nejsem hloupý!“ rozčílil se Mikael, který si ještě živě pamatoval, jak mu to často vyčítali, když byl mladší.

„Buď potichu,“ zašeptal Volod. „Jestli nejsi hloupý, tak se hloupě nevyptávej. Podíval se na Mikaela a zeptal se: „Jdeš do toho?“ A hned dodal: „Je to nebezpečné. Jestli nás načapají, budeme viset.“

Mikael cítil, jak mu strach svírá žaludek.

„Jestli se ti nechce, vrať se prostě zpátky do postele,“ pravil Volod.

„Tak už lez,“ zareagoval Mikael, opřel se o domovní stěnu a pokrčil se v kolenou. Srdce mu v hrudi bušilo jako splašené.

Volod mu vyšplhal na ramena a Mikael se napřímil.

„Zatraceně, já tam nedosáhnu!“ zavrčel Volod.

Mikael ho bez váhání uchopil za chodidla a bez větší námahy zvedl paže i s živým nákladem nad hlavu. Zatímco se sevřenými čelistmi nehybně vyčkával, slyšel, jak Volod nožem otevřel okno a vzápětí zmizel v budově.

Mikael zůstal stát před domem. Srdce mu pořád tlouklo jako o závod.

„Hej, ty tam, copak tu děláš?“ ozval se najednou za jeho zády něčí hlas. Mikael se polekaně otočil a viděl, že se k němu blíží strážný. Vypadalo to, že muž co nevidět začne volat na poplach. Mikael se na něho vrhnul, ani ne tak z odvahy jako spíš ze strachu, a stiskl mu hrdlo, aby mu zabránil vykřiknout.

Strážný se bránil a udeřil ho pěstí do nosu. Mikael zpanikařil a sevřel jeho krk ještě silněji.

Voják zvedl ruce a pokusil se uvolnit Mikaelovy prsty; přitom zoufale lapal po dechu.

Vtom za sebou Mikael uslyšel tupý náraz. Strážný vzápětí dostal úder do spánku a zhroutil se v bezvědomí jako prázdný pytel.

„Pusť ho, chlapče,“ ozval se za mladíkem Volod a škubl jeho pažemi. „Pusť ho!“ A když Mikael sevření pořád neuvolňoval, uštědřil mu facku.

Mikael omámeně rozevřel prsty křečovitě obemknuté kolem hrdla strážného, jako by se teprve nyní vrátil do reality.

Volod odtáhl bezvládné tělo do temné uličky a ukryl ho pod odpadky.

„Dělej, musíme jít, rychle,“ pobídl Mikaela.

Přiběhli do hostince, vzbudili muže a ještě před východem slunce potajmu opustili Sterzing.

„Co jsi vlastně chtěl udělat? Zabít ho?“ zeptal se vyčítavě Volod, když stoupali úzkou příkrou roklinou k Brenneru.

„Já…,“ zakoktal Mikael.

„Nejdřív mě odsuzuješ a spíláš mi do zlodějů,“ pokračoval Volod, „a pak bys zabil nevinného člověka?“

„Měl jsem strach…“

„Na co jsem tě nechal několik měsíců bojovat nahého ve sněhu, aby ses naučil ovládat svoje pocity, když hned při první vhodné příležitosti ztratíš hlavu?“ otázal se drsně Volod. „Musím vědět, že se na tebe můžu spolehnout, chlapče.“

„Je mi to líto…“

„Do toho je mi čerta starýho, jestli toho lituješ!“ zakřičel Volod a jeho hlas se vztekle rozlehl po liduprázdném lese.

Celé tři dny s Mikaelem nepromluvil ani slovo, dokud se na druhé straně vysokých a neschůdných hor, které právě překonali, neobjevil na dohled Innsbruck.

„Pojď se mnou. A nezapomeň si vzít svůj meč,“ vyzval Volod Mikaela, když si promluvil s majitelem hostince U hnědého medvěda.

Mikael ho následoval na most přes řeku Inn. Volod mu dal nést těžký kožený vak. Na okraji města vešli do kovárny.

„Posílá nás hostinský od Hnědého medvěda,“ sdělil Volod muži. „Máme něco pro jistého zlatotepce, kterého dobře znáš.“

Kovář je zavedl do vedlejší místnosti malé dílny. „Ukažte to,“ vyzval je úsečně.

Volod dal Mikaelovi znamení, aby kováři předal vak.

„Čtyři hřivny,“ předeslal Volod.

Kovář vyndal z vaku osm velkých stříbrných prutů a potěžkal je v ruce.

„Čtyři hřivny,“ potvrdil. „Nechte to stříbro tady a přijďte znovu dnes večer. Pak dostanete své peníze.“

„Máš mě snad za pitomce?“ vyjel na něj Volod. „Tenhle chlapík,“ řekl a ukázal za Mikaela, „tu pruty pohlídá, než se vrátíš se svým šejdířským přítelem. A tomu dáš jasně na srozuměnou, že znám cenu kradeného stříbra.“ Volod mu zabořil ukazovák do silné hrudi, která byla posetá malými jizvami, jež zanechal tekutý kov rozstřikující se při tavení. „A nenech se zmýlit tím, že dosud vypadá tak mladě.

Zůstane tady u tebe, protože meč ovládá líp než já. Jestli se ho pokusíš napálit, bez váhání ti jediným úderem usekne hlavu. A kdyby ses pokusil vydat ho strážným nebo hejnu krkavců pod šibenicí, prodá svou kůži opravdu draho. Jestli to přežiješ, vrátím se já a pomstím duši toho nebohého mladíka.

Rozuměli jsme si?“

Kovář ztěžka polkl a pak přikývl. Mikaelovi se roztřásly nohy.

„Stojíš nahý ve sněhu, ale necítíš chlad,“ zašeptal mu Volod na odchodu do ucha.

Mikael se posadil do kouta vedle stříbrných prutů. Zůstal tam sedět až do večera, aniž by něco pojedl nebo vypil, a rukou pevně svíral rukojeť meče.

Po setmění se kovář vrátil v doprovodu zlatotepce, vyzáblého šedovlasého muže, který přes pokročilý věk pozoroval své okolí velmi bdělýma, pozornýma očima. Zlatotepec zvážil stříbrné pruty a beze slova vydal Mikaelovi váček plný zvonivě cinkajících mincí.

Mikael ho rozechvělýma rukama uschoval.

„Nechceš si to přepočítat?“ zeptal se udiveně zlatotepec.

Mikael cítil, jak se mu strachem sevřelo hrdlo. Dopustil se chyby. Okamžitě si představil, že stojí nahý ve sněhu – a že mu není chladno. To jediné, co se počítalo, byl boj. „Jestli ta částka nesouhlasí…,“ odtušil a pokoušel se, aby jeho hlas zněl pevně a rozhodně, „najdu si tě.“

„Ta částka souhlasí,“ ujistil ho vystrašený zlatotepec.

„Pak nepotřebuju nic přepočítávat,“ usoudil Mikael.

Zlatotepec sklonil hlavu a obrátil se ke kováři. „Tys přece taky viděl, že jsem odpočítal správnou cenu, pověz mu to,“ vyzval ho roztřeseným hlasem.

„Ano, mladíku,“ potvrdil kovář, na kterého očividně zapůsobil meč se třemi velkými smaragdy.

„Jen tady ztrácím čas,“ povzdechl si Mikael, který se chtěl co nejrychleji vrátit do hostince.

Oba muži ustoupili stranou, aby mu uvolnili cestu.

Mikael vykročil ke dveřím tak loudavě a bezstarostně, jak to jen bylo možné. Jakmile však zahnul za roh kovárny, rozběhl se tak rychle, až se zadýchal.

Když dorazil do hostince, zašel hned za Volodem a předal mu váček s penězi.

Volod ho otevřel a odpočítal deset velkých zlatých kusů. Pak vzhlédl k Mikaelovi.

Ten tu stál jako solný sloup a zíral na něho s úsměvem na rtech.

„No co je?“ osopil se Volod hrubě na mladíka. „Čekáš snad, že tě budu chválit jako malé děcko?

Žes to dobře udělal?“

Zatímco se Mikael celý rudý v obličeji šoural k lůžku, Volod neslyšně zašeptal: „Dobrá práce, chlapče.“

Mikael se natáhl vedle Emöke. Mladá žena nejevila sebemenší známky únavy a Mikael ji obdivoval za její houževnatost. Emöčina hlava sice zdánlivě většinu času prodlévala někde jinde, ale zato její tělo očividně netrpělo chladem, vyčerpáním ani nedostatkem jídla, jako by na tom bylo stejně jako její mysl. Pouze jednou vypadala unaveně: po noci, ve které na Mikaela seslala jako dar sen o jelenovi.

„Ty se nikdy nebojíš, Emöke?“ zeptal se jí Mikael. Původně ji zachránil kvůli vznešené ideji, ale po všech těch dlouhých společně strávených měsících si ji skutečně oblíbil jako sestru. Objal ji.

„Ne,“ odpověděla Emöke.

„Jak to dokážeš?“

Emöke ho jemně pohladila po tváři. „Vím přece, že jsi tady, abys mě ochraňoval.“

Tu noc si Mikael před usnutím znovu vzpomněl na den, kdy ho starý Rafael učil okopávat půdu.

„Dnes jsi zkypřil celý kus země úplně sám. A na to můžeš být hrdý,“ pochválil ho, ačkoli motyka, kterou přitom mladík použil, existovala pouze v jeho fantazii – ostatně stejně jako okopané hroudy zeminy. Ale dosud si přesně vybavoval, jak byl na to pyšný.

„Pověz mi ještě jednou, proč nemáš strach, Emöke,“ požádal ji, když už se mu oči zavíraly.

„Protože jsi tady, abys mě ochraňoval,“ zopakovala klidným hlasem Emöke.

Mikaela to naplnilo nevýslovnou hrdostí a vzápětí usnul.

Eloisa moc dobře věděla, že přivolávat smrt člověka je hřích. Přesto byly dny, kdy doufala, že dítě, které nosila v klíně už skoro pět měsíců, zemře. Když se takové přání dostavilo, zašla rychle do kaple a poklekla před sochou Panny Marie Sněžné. Madona měla na sobě červené šaty a na nich modrý přehoz se zelenou podšívkou, který jí zakrýval i hlavu. V náručí držela Ježíška. Eloisa na ni dlouho mlčky hleděla, dokud si nebyla jistá, že ta strašlivá myšlenka z její hlavy zase zmizela. Teprve potom dokázala s Bohorodičkou mluvit. Nemodlila se, jen prosila, aby jí Panna Marie pomohla přijímat břímě, které teď v sobě nosí, jako požehnání. A aby ji naučila být dobrou matkou. Ona, která byla ze všech tou nejzasloužilejší matkou, ji určitě pochopí. Z Eloisiných úst však vycházel pouze šepot, aby to neslyšel nikdo jiný.

Eloisa totiž své těhotenství přísně tajila a poprosila i matku, aby tohle rozhodnutí respektovala.

Když o tom nemluvila, bylo to, jako by to dítě nečekala. A přes tvrdošíjné pohledy, kterými si matka každý večer měřila její břicho, se Eloisa i vůči sobě chovala většinou tak, jako by nebyla v jiném stavu. Tím, že si tu myšlenku nepřipouštěla, vyhýbala se i velkému strachu, který pořád hrozil, že ji celou opanuje.

Občas, když marně bojovala proti přání všechno popřít, nenáviděla Mikaela. Mikaela, který odešel; který ovšem předtím nastolil myšlenku jejich společné budoucnosti. A který ji opustil. Nechal ji samotnou.

Ale taková nálada jí vydržela vždy jen krátce.

Láska, kterou k němu cítila, totiž jen málokdy zažila okamžiky pochybností. Po zbývající dobu dosud cítila jeho ruce na svém těle, něžné doteky a polibky. Cítila ho v sobě, slyšela jeho sípavý dech, který se spojoval s jejím vlastním do jediné melodie. Byly dny, kdy se tyhle pocity projevovaly tak silně, že se jí z nich točila hlava a musela se opřít o plot nebo stěnu, aby neztratila rovnováhu.

„Patřím mu,“ svěřila se jednoho dne matce. Agnetiny oči se toho dne naplnily slzami.

Jedno mimořádně teplé a vlahé ráno na počátku března poprosila Eloisa Agnete o svolení, aby protentokrát nemusela pracovat na poli. Přešla most přes Uquu a zamířila řečištěm až k místu, kde se s Mikaelem poprvé milovali. Lehla si na louku, kde oba spočinuli, zula si boty a se zavřenýma očima se oddala slunečním paprskům – stejně jako se odevzdala Mikaelovi.

Zatímco se v duchu vrátila k tomu okamžiku, pohnulo se jí něco v břiše. Nebyl to však silný pohyb, spíš připomínal třepot ptačích křídel.

„Ne!“ vykřikla polekaně.

Rozpřáhla ruce, jako by se bála, že si položí dlaně na břicho. Na dítě.

„Ne…,“ opakovala potichu.

Eloisa byla celá propocená. Podívala se na bosá chodidla. Měla nateklé kotníky. Postavila se na říční břeh, trochu si zvedla sukni a ponořila nohy do vody. Okamžitě se jí ulevilo. Chlad jí znecitlivěl údy.

A znovu o sobě dalo vědět to podivné třepotání.

Eloisa vyběhla na břeh a skoro si strhala šaty z těla, jako by jí na kůži žhnuly. Chvíli postála úplně nahá, pak se vrátila k řece a ponořila do ní nohy a paže. A břicho. Musí znecitlivět břicho. Když se ponořila do ledové vody, cítila, jak jí břicho ztvrdlo a napnulo se jako kůže na bubnu. Přesto dál setrvala ve vodě a v němém zatajování a popírání pořád vzdorně potřásala hlavou.

„Ššš… buď tiše…,“ zamumlala polekaně. „Nehýbej se…“

„S kým to mluvíš?“ uslyšela, jak se jí někdo zeptal odnaproti.

Eloisa vzhlédla a spatřila, že ji Eberwolf sleduje s pobaveným výrazem z druhého břehu. Ihned si jednou rukou zakryla ohanbí a druhou paží hruď. Nebylo však úniku.

Eberwolf ukázal prstem na její břicho. „Vsadím se, že tam máš bastarda od Kozího lejna!“ zvolal a ohlušivě se zachechtal.

Eloisa zrudla studem a pocítila bolestivé píchnutí. Poprvé si položila ruku na břicho, jako by ho chtěla ochránit. Až do nejhlubšího nitra jí otřásla nevýslovná nenávist. Pevně zaťala zuby a zuřivě pohlédla na Eberwolfa. Dva lidé tuto zimu zemřeli hladem, protože o všechno přišli. Eberwolfovou vinou. Protože je zrádce. Protože je zaprodal Ojsternigovi.

„Bastard Kozího lejna!“ zopakoval přihlouple Eberwolf, jako by to byl obzvlášť zdařilý žert.

Obscénně zahýbal pánví dopředu a dozadu.

Eloisa ho sledovala přimhouřenýma očima, zatímco nenávist v jejím nitru doslova kypěla. „No jistě, ty princi Marcusovi určitě bastarda nedáš,“ zasyčela s neskrývaným pohrdáním.

Eberwolf vyvalil oči a zuřivě zaťal pěsti.

Eloisa viděla, že hanbou zrudl až ke kořínkům vlasů. Očividně ho zasáhla na citlivém místě. „Teď už všichni vědí, že nejsi na ženský,“ vyhrkla posměšně.

Jedno dítě z vesnice před několika dny sledovalo na mýtině Eberwolfa a Marcuse. Eberwolf stál nad ním ohnutý, oba měli spuštěné kalhoty a výrostek vnikal do prince zezadu.

„Tohle mi zaplatíš, ty děvko!“ zařval Eberwolf a začal se k ní prodírat řekou.

Eloisa rázem pochopila, že udělala hloupost. Byla tady s Eberwolfem úplně sama, a navíc nahá.

Neměla ho dráždit. Co nejrychleji se rozběhla ke svým šatům, ale na to, aby se oblékla jí už nezbyl čas. Spěšně je sebrala a pádila naboso do lesa.

„Kam to utíkáš, ty couro?“ křičel za ní Eberwolf jako smyslů zbavený. Eloisa si uvědomila, že ji dříve či později dožene, jestli před ním bude utíkat hlouběji do lesa. Změnila směr a zamířila zpátky k řece. Při běhu ztratila sukni, která se zachytila v trnitém houští. Doběhla podél řečiště k mostu a tam se znovu vyšplhala na cestu.

Za ní se mostní trámy už otřásaly pod Eberwolfovým dupotem.

„Pomoc!“ křičela Eloisa v nevýslovném strachu. Vzápětí uklouzla v bahnité kaluži. Co nejrychleji se vyškrábala na nohy a nahá a zoufalá se hnala dál, k polím, kde pracovali vesničani. „Pomoc!

Pomozte mi!“

Muži ihned odhodili nástroje a spěchali k Eloise. Dorazili k ní přesně ve chvíli, kdy ji Eberwolf chytil za vlasy a smýkl s ní k zemi.

„Tak dost!“ přikázal Eberwolfův otec Ahlwin a postavil se mezi ně.

„Z cesty!“ zakřičel jeho syn se vzteky zrůzněným obličejem. Ahlwin se ani nepohnul. Vedle něho si stoupli dva další muži.

Eloisa ležela na zemi, snažila se na sebe co nejmíň upozorňovat a zároveň se pokoušela zakrýt si rukama nahotu.

Přispěchali další rolníci a Eberwolfa téměř úplně obestoupili.

„Nesmíte mi nic udělat, nebo vás princ nechá pověsit!“ zakřičel Eberwolf, ale v hlase se mu zachvěl strach.

Muži se k němu mlčky přiblížili o další krok. Eberwolf ustoupil.

„Neopovažuj se dotknout našich žen,“ ozval se Ahlwin. „Jako je Bůh nade mnou, za to bych se pak rád nechal pověsit!“

Eberwolf ustoupil ještě o jeden krok.

Teď k nim už přiběhla i Agnete, kterou vylekal dívčin křik. Pomohla Eloisa vstát, přehodila jí přes ramena vlastní přehoz, čímž ji zahalila. Přitiskla ji k sobě a sjela pohledem Eberwolfa: „Ať tě Bůh zatratí!“

„Nechám tě zbičovat. Jsi děvka stejně jako tvoje dcera,“ prohlásil Eberwolf, zatímco pod opovržlivými pohledy ostatních stále ustupoval.

„Ať tě Bůh zatratí!“ opakovala Agnete.

„Ať tě Bůh zatratí!“ zdůraznila další žena.

„Všechny vás nechám pověsit!“ pohrozil Eberwolf ustrašeným slabým hlasem.

„To by nebylo tak zlé jako muset dál žít s ostudou, že jsem tě porodila,“ pronesla Eberwolfova matka, která v uplynulých týdnech tolik plakala, že už teď neměla slzy. Přitiskla se ke svému muži a přidala se k ostatním: „Ať tě Bůh zatratí!“

„Ať tě Bůh zatratí,“ zamumlaly ženy jedna po druhé.

Eberwolf se cítil v ohrožení. Od té doby, co byl ustanoven dozorcem nad údolím, snadno snášel nenávist lidí, k nimž kdysi patřil. Cítil totiž jejich strach. Teď mu však připadalo, že se ho už přestali bát, protože jím pohrdali za to, že se stal milencem zpustlého Marcuse. Začervenal se, nejdřív hanbou, ale pak se podíval na Eloisu a znovu se ho zmocnil nevýslovný vztek. Nenáviděl ji už od dětství, protože se mu přede všemi vysmívala. A totéž se stalo i teď. S hlavou zrudlou jako krocan na ni ukázal prstem: „Tahle coura už není panna. Nosí v břiše bastarda od Mikaela Veedona, kterého kníže Ojsternig vyobcoval jako rebela!“ Krví podlitýma očima upřeně zíral na Eloisu. „Kníže to s tebou vyřeší jako s Emöke. Staneš se další vojáckou kurvou!“ Nuceně se zasmál, otočil se a křečovitě nejistými kroky se vzdaloval; neopouštěla ho totiž obava, že mu někdo vrazí nůž do zad.

Když byl Eberwolf dostatečně daleko, obrátila se Agnete k dceři.

„Co ti udělal?“ zeptala se znepokojeně a instinktivně jí položila ruku na břicho.

Eloise byl ten dotyk nepříjemný, a proto ustoupila. „Nic,“ odpověděla.

„A proč jsi nahá?“ nepřestávala naléhat Agnete.

Eloisa se rozhlédla a podívala se na muže a ženy z vesnice. Všechny oči se upíraly pouze na ni.

A každý teď věděl, že je těhotná. „Dejte mi pokoj, matko!“ vykřikla a rozběhla se domů.

Když dorazila k chýši, ani v nejmenším se nestarala o Harra, který ji přátelsky vítal. Hořce se rozplakala a pokusila se najít místo, kde by se mohla schovat. Vtom jí padl pohled na sklepní prostor, kde se Mikael jako dítě skrýval. Otevřela poklop a schoulila se na staré zetlelé slámě páchnoucí po myším trusu.

„Pojď ven, dítě!“ ozvala se o něco později Agnete.

„Ne!“ odpověděla Eloisa, která stále srdceryvně plakala. „Ne!“

„Prosím tě, holčičko…“

„Nemůžu! Mám strach… Nechte mě být!“ zakřičela Eloisa. Několikrát zavzlykala a pak najednou jako by z ní explodovalo všechno napětí a strach, který se v ní za celý den nahromadil. „Já to dítě nechci!“ zaječela.

Následovalo dlouho ticho, než Agnete odpověděla: „Je to Mikaelovo dítě…“

„Toho taky nenávidím!“ vykřikla Eloisa a hlas se jí zlomil. „Vykašlal se na mě… Já… já…“

„Pojď ven, andílku…“

„Ne…“

„Tak už pojď…“

Znovu zavládlo mlčení.

Eloisa postupně přestala štkát. Potom žalostně zavrněla jako malé děvčátko: „Teď už to vědí všichni, matko…“

„Pojď…,“ opakovala matka.

Eloisa pozvolna vyšla po stupních nahoru. Když spatřila ustaranou matčinu tvář, znovu se rozplakala a pevně ji objala.

Agnete ji pohladila po vlasech.

„Nebyla jsem… ještě nikdy tam dole,“ koktala plačící Eloisa a přitiskla se k matce ještě těsněji.

„Strašně mi chybí Mikael…“

Agnete nevěděla, co jí má na to odpovědět. Neměla o lásce sebemenší tušení. Nikdy nezažila takový cit mezi mužem a ženou. Proto ji jen dál mlčky hladila po vlasech.

„Mám strach…,“ opakovala Eloisa.

„Pojď, natáhneme se,“ navrhla Agnete a zavedla ji k lůžku.

Lehla si vedle Eloisy, pevně si ji přitiskla k hrudi a něžně ji pohupovala jako malé děcko.

„Matko, vzpomínáte si na to, jak jsem se umyla, protože Mikael tvrdil… že jsem špinavá…“

„Jistě, andílku.“

Eloisa ucítila bolestivé píchnutí v břiše a zasténala.

„Copak se děje, dítě?“ zeptala se znepokojeně Agnete.

„Umírala jsem, vzpomínáte si?“ Eloisin hlas přešel v šepot.

„Co je to s tebou, dceruško?“

„A Mikael mi vrátil rukavice…“

„Ano, drahoušku.“ Agnete se od ní trochu odsunula a pozorně si prohlížela její obličej. „Pověz, tobě je špatně?“

„A vy… jste měla strach…,“ Eloisa zasykla bolestí, „že zemřu…“

„Ano, andílku… velký strach…“ Agnete vstala a přistoupila k lahvičkám s bylinkami. „Mluv dál,“ pobídla ji znepokojeně a urychleně smíchala pár přísad, které vložila do džbánku a zalila trochou zředěného piva.

„Dělala jste si tak velké starosti…,“ koktala zajíkavě Eloisa, „protože matky…“

Agnete se k ní vrátila. „Vypij to, budeš se cítit líp.“

„Protože matky…“ Eloisiny oči se naplnily slzami. „Dobrá matka nechce, aby její vlastní dítě zemřelo, že?“

„Samozřejmě… Pij, holčičko…“

„Tak proč tedy to dítě nechci?“ Eloisa už jenom šeptala – a byl to bojácný šepot. „Já… já nejsem… dobrá matka…“

„Pij, prosím…“

Eloisa upírala oči na matku, aniž ji vnímala. Vzápětí jí klesla víčka, zatímco další bodavá bolest ji znovu přinutila zasténat.

Agnete u ní probděla celou noc a otírala jí mokrým šátkem pot z čela.

„Mikaeli… proč jsi mě opustil?“ opakovala Eloisa ve spánku a neklidně se převalovala.

Za svítání se ozvalo zaklepání na dveře. Agnete k nim přistoupila a otevřela.

Před ní stál muž, který vypadal zmořeně a vyčerpaně. „Ty jsi porodní bába?“ zeptal se.

„Já teď nemám čas. Je mi líto tvé ženy, dobrý muži, ale moje dcera…“ Agnete mu chtěla zabouchnout dveře před nosem.

Muž je však rukou zadržel. „Nejde o mou ženu,“ upřesnil. „Jsem tu kvůli tvé dceři.“

„Co s tím má společného moje dcera?“ zeptala se nedůvěřivě Agnete.

„Kdo je to, matko?“ ozvala se potichu Eloisa.

„Nikdo,“ zareagovala matka.

„Jmenuje se Eloisa Veedonová?“ zeptal se muž s pohledem upřeným za Agnete.

Eloisa, která byla pořád ještě slabá, otočila hlavu směrem, odkud přicházel hlas.

„Mám pro tebe vzkaz,“ oznámil muž.

„Zmiz!“ zavrčela Agnete a odstrčila ho.

„Od Mikaela,“ dodal muž. Agnete strnula.

„Mikaela…? hlesla nevěřícně Eloisa.

„Ano,“ ujistil ji muž.

Agnete ustoupila stranou. „Pojď dál,“ vyzvala neznámého a hned za ním zavřela dveře.

Eloisa se pokusila napřímit. Byla bledá, ale oči jí zářily. „Mikael?“ opakovala, jako by se sama o tom potřebovala přesvědčit.

Muž k ní přistoupil. „Mám ti vyřídit, že žije a daří se mu dobře.“

Eloisiny oči se naplnily slzami. Rozevírala rty, jako by chtěla něco říct, ale vzápětí je zase tiskla k sobě, takže nakonec ze sebe vypravila jen pár neartikulovaných zvuků. Potom se mlčky usmívala.

Muž ji uchopil za ruku. „Říkal, že si nemáš zoufat,“ pokračoval a v hlase se mu zachvíval vřelý cit člověka, který zná lásku i její utrpení.

„Vzkazuje, že se co nejdřív vrátí.“

Eloisa se potichu rozplakala, ale zároveň se usmívala.

Agnete nejdřív zavrtěla hlavou a pak neklidně přešlapovala, aby potlačila dojetí.

„A vzkazuje…,“ pokračoval muž, přičemž Eloisinu ruku stiskl silněji, „vzkazuje…“

„Ven s tím, copak ještě říkal, zatraceně!“ zabručela nedočkavě Agnete.

„Říkal… že ti… patří.“

Eloisa hlasitě zavzlykala, ačkoli by se dalo čekat, že radostně zajásá.

„Že ti patří… úplně celý,“ uzavřel muž. Eloisa ho bez sebemenšího váhání objala.

Muž očividně zrozpačitěl a vymanil se z jejích paží. „Musím jít,“ prohlásil. „Kdyby mě tady načapali, je po mně…“

„Ne, počkej!“ zvolala Eloisa a chytila ho za rukáv. „Vyřiď mu, že…“

„Ne, děvče,“ skočil jí muž hned zpočátku do řeči. „Nemyslím si, že se s ním ještě někdy uvidím.“

Vstal a vykročil ke dveřím.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Agnete.

„Lucio,“ odvětil muž.

„Přinesl jsi do našeho domu radost, Lucio,“ ocenila ho Agnete a otevřela dveře. „Kéž ti to Bůh oplatí.“

Lucio se usmál a přikývl. I on vypadal dojatě. „Vyřiď svému Bohu, ať mi dopřeje ještě jeden den.

Postarám se o to, aby mi stačil. A aby byl můj život krásný jako předtím,“ zamumlal na odchodu.

Když se Agnete otočila, viděla, že Eloisa vstala. „Co to vyvádíš, ty nešťastnice?“

„Kde je ten nápoj, který jste mi včera večer chtěla dát, matko?“ otázala se Eloisa a celý obličej jí zářil radostí. „Musíme přece vašeho vnoučka udržovat při pevném zdraví!“ zvolala. Uchopila Agnete za ruce a tančila s ní na nejistých nohou po místnosti, zatímco Harro šťastně blafal a vrtěl ocasem.

Pak Eloisa vyčerpaně padla na lůžko a poprvé od té doby, co zjistila, že je těhotná, se pohladila po vyklenutém bříšku. „Mikael se vrátí,“ pronesla zasněně. „Vrátí se a já mu daruju dítě.“ Otočila se k matce a radostně se na ni usmála.

Vtom někdo rozkopl dveře.

Na prahu se objevil Eberwolf. Obličej měl znetvořený zlomyslným úšklebkem.

„Následuj mě na hrad, děvko!“ vyzval Eloisu. „Kníže tě chce vidět.“

Po Emöčině útěku byl Ojsternig vzteky bez sebe. Jakmile však přišel na to, že navíc zmizel i Mikael, neznal jeho hněv mezí. Od té doby mu v duši jako horečka žhnulo zaslepené šílenství.

Ačkoli to jemu samotnému připadalo zvláštní, přišlo mu, že ho Mikael zradil. Celé to nedává smysl, opakoval si pořád dokola. Přesto však hovnožera postrádal – a ten pocit byl pro něho hrozný a zároveň nesnesitelný.

Vypsal na něho odměnu. Prohlásil ho za rebela. Přesto rozkázal, aby ho přivedli nazpět živého.

A všichni se proto domnívali, že ho chce pak vlastnoručně zabít.

Dlouho to předpokládal i on sám.

Jedné noci však najednou pochopil, že mu spíš odpustí.

Mezi ním a tím mladíkem existovalo spojení, které si nedokázal vysvětlit. Původně se s tím nechtěl smířit, ale nedokázal proti tomu nic dělat. Ve chvílích, kdy Mikaela postrádal, ho přepadaly ponuré předtuchy, které ho tížily jako kletba – stejně jako proroctví té šílené ženy. Možná spolu obojí velmi úzce souviselo. A třeba šlo o city.

A nyní, tady na stolci z dubového dřeva, do jehož opěradla byly vyřezané okřídlené příšery, které mu svými děsivými hlavami nahlížely přes ramena, se mu při pomyšlení na nový plán rozbušilo srdce.

Od včerejšího večera se zase něco změnilo. Rukama pořád křečovitě svíral opěrky, zatímco byl zcela pohroužený do myšlenek. Opanovalo ho vzrušení, které mu už nedovolilo myslet na nic jiného; marně se ho snažil ovládnout, zatímco odpočítával hodiny při čekání na dívku, kterou přikázal přivést. Měl dojem, jako by se čas strašlivě vlekl.

Předchozí večer za ním přišel jeho slabošský zeť, aby pikantní historkou u něho ztratil dobré slovo za dozorce nad Raühnvalem. Ten totiž princi prozradil, že jedna z venkovských dívek čeká dítě, které počala bez předcházející svatby a pánova svolení. Podle Marcuse ta dívka urazila dozorce a podněcovala proti němu nevolníky, za což si vykoledovala patřičný trest. Dozorce navrhl, aby ji strčili k ostatním vojenským nevěstkám, jak si každá chlípná šlapka zasluhuje.

Ojsternig roztržitě naslouchal Marcusově zprávě a už se vlastně rozhodl, že mu svoje povolení odmítne – už jen z potěšení, že ho zklame. Ale potom slaboch v jedné poznámce zmínil něco, co Ojsterniga překvapilo a okamžitě upoutalo jeho pozornost.

V případě dotyčné dívky šlo o dceru porodní báby.

Ojsternig si na ni přesně vzpomínal. Stiskla Mikaelovi ruku, když nechal vesnické mladíky spolu bojovat. Byla to jeho žena. Mikaelova žena.

„A koho považuje za otce toho dítěte?“ zeptal se Marcuse. Slaboch pokrčil rameny, protože to nevěděl.

Ojsternig k sobě okamžitě povolal dozorce nad údolím Raühnval a ten potvrdil jeho podezření.

„To je určitě bastard hovnožera,“ prohlásil Eberwolf.

Ojsternig se zadíval nejdřív na dozorce, potom na Marcuse. Věděl, že si to ti dva spolu rozdávají, ale bylo mu to jedno.

„Přiveďte ji sem!“ rozkázal. Celou noc nezamhouřil oko.

Mikaelovo dítě se stalo jeho utkvělou myšlenkou.

A zatímco s narůstající netrpělivostí čekal na příchod dívky, rozhodl se, co se s ní má stát.

Sluha si diskrétně odkašlal. Ojsternig zvedl hlavu.

„Je tady ta dívka, Vaše Jasnosti,“ upozornil sluha knížete.

Ojsternig na něho dlouho mlčky zíral, zatímco se mu zklidňoval srdeční tep. „Přiveď ji sem,“ řekl konečně.

Dvoukřídlé dveře do slavnostního sálu se otevřely a dívka vešla na nejistých nohou dovnitř.

Doprovázela ji porodní bába, která ji podpírala a vypadala velmi ustaraně. Hned za nimi vstoupil dozorce – a po jeho boku, smyslně a strojeně jako vždy, princ Marcus.

Ojsternig však měl oči jenom pro tu dívku.

A Eloisa, ačkoli byla bledá a vyčerpaná, jeho pohledu zpříma čelila. Ano, Ojsternig si ji zcela přesně vybavil. Při pořádání soubojů mezi venkovskými mladíky nesklonila – pokud pominul Mikaela – jako jediná hlavu a bez bázně na něho upřeně hleděla.

„Vy dva – zmizte!“ přikázal Ojsternig Marcusovi a Eberwolfovi.

„Neměl by dozorce dostat spravedlivé zadostiučinění, pokud jde o tuhle hanebnou malou běhnu?“

posteskl si udiveně Marcus.

„Vypadni!“ přikázal mu ledovým hlasem Ojsternig.

Marcus se mrzutě uklonil a odešel; dával si bedlivý pozor, aby se přitom svůdně pohupoval v bocích, protože viděl, že hned za ním vykročil Eberwolf.

Ojsternig pokynul sluhům, aby za sebou zavřeli dveře. „Nechte nás o samotě.“

Jeden z nich uchopil hned za paži Agnete, která se energicky bránila.

„Porodní bába může zůstat,“ rozhodl Ojsternig.

Jen co se obě křídla velkých dveří zavřela, namířil Ojsternig prstem na Eloisino břicho.

„Víš, že dítě, které v sobě nosíš, patří mně.“

Eloisa si položila ochranitelsky ruku na břicho a mlčela. Ojsternig na ni beze slova zíral.

„Vaše Jasnosti…,“ začala Agnete.

„Buď zticha!“ přikázal jí Ojsternig a znovu se otočil k Eloise. „Tvoje dítě je jako všichni potomci mých nevolníků podle zákona mým vlastnictvím. Stejně jako ty. A tvoje matka.“

Eloisa pořád mlčela. Ačkoli se necítila dobře, pohled nesklopila.

„Víš, co ode mě požadoval váš dozorce?“ pokračoval Ojsternig.

„Tvrdil, že jsi podněcovala mé poddané, aby se mi vzepřeli.“

„Vaše Jasnosti,“ zasáhla Agnete, „to není pravda! On jí strhl šaty z těla a chtěl ji…“

„Řekl jsem, že máš mlčet!“ zasyčel výhrůžně Ojsternig. Agnete sklonila hlavu.

Naopak Eloisa dosud hrdě hleděla knížeti do očí.

„Kdo je otec toho dítěte?“ zeptal se Ojsternig, protože se od ní chtěl dočkat potvrzení.

„Nevím,“ odpověděla unaveně Eloisa.

Ojsternig se hrozivě ušklíbl. „Ale ano, víš to velmi dobře.“ Eloisa mlčela.

„Jestli mi to hned nepovíš, rozříznu ti břicho a vlastnoručně toho bastarda podříznu.“

„Panebože, dítě, řekni mu to!“ úpěnlivě ji prosila Agnete.

„Poslechni svou matku, než s tebou ztratím trpělivost!“ pohrozil Eloise Ojsternig.

„Otec mého dítěte je Mikael Veedon,“ prohlásila Eloisa po krátkém zaváhání vyzývavě a pokusila se stát přitom co nejvíc zpříma.

„Dítě rebela!“ Ojsternigův obličej se rozzářil. Teď nadešla ta správná chvíle, aby dívku seznámil s tím, jaký osud ji čeká. „Měl bych tě nechat pověsit,“ začal a cítil víc radosti, než sám v sobě očekával.

„Ale spokojím se s tím, že si vezmu dítě, které přivedeš na svět.“

Na Eloisině obličeji se několikrát vystřídalo překvapení a strach, než se znovu hrdě podívala knížeti do očí. O krok ustoupila. „Nedovolím, abyste mu nějak ublížil,“ přiložila si obě dlaně na břicho.

Ojsternig se pronikavě zasmál. „Nějak mu ublížil?“ zvolal. „Postarám se tomu dítěte o mnohem více dobra, než bys to ty dokázala za celý život.“ Mlčky na ni hleděl a na hadích rtech mu pohrával úsměv, protože ho obveseloval zoufalý výraz v jejím obličeji. Ten plán ho zničehonic napadl za svítání po bezesné noci. „Všechny děti, které se narodí v mé říši, patří mně,“ připomněl téměř pokojným hlasem a vychutnával si zvuk vlastních slov. „Ale tohle dítě mi bude patřit víc než ostatní novorozenci…“ Nechal větu nedokončenou.

Eloisa si neklidně mnula ruce. Nechápala, oč jde, ale hluboko v srdci tušila, že kníže jí vzápětí oznámí něco strašlivého.

Ojsternig vstal a přistoupil k ní. Položil jí ruku na břicho, a když se jí Eloisa pokusila zbavit, uchopil ji za hrdlo; jeho stisk byl silný a rozhodný. S úsměvem jí pohladil břicho.

„Moje dcera mi pořád ještě nedarovala dědice…,“ zašeptal Ojsternig. Eloisa polekaně vytřeštila oči a pomalu zavrtěla hlavou.

„… protože ten její manželský slaboch je jen odporný sodomita. Proto jsem se rozhodl…“

„Ne… to ne…,“ hlesla zoufale Eloisa.

„… si to dítě vzít…“

Eloisiny oči se naplnily slzami.

„… a nechat oficiálně vyhlásit, že ho porodila princezna Lukrécie…“

„Ne!“ vykřikla Eloisa a pokusila se mu vytrhnout.

Ojsternig se zasmál a pustil ji. „Ale ano!“ zaječel na ni triumfálně.

Eloisa sebou škubla, ze všech sil se rozběhla k velkým dveřím a marně se je pokoušela otevřít.

Nakonec těžce zasípala a zhroutila se na podlahu.

„Vaše Jasnosti…,“ ozvala se Agnete.

Ojsternig ji silně udeřil do obličeje. „Kolikrát ti ještě mám opakovat, že máš mlčet?“ Rozvážným krokem zamířil ke svému stolci a posadil se. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas pevně a odhodlaně.

„Ode dneška budeš bydlet na hradě. Dostaneš vyhřátou místnost, budeš spát pod přikrývkami z vlčích kožešin a dostávat nejvybranější pokrmy z mého stolu… Chci totiž, aby byl můj vnuk silný a zdravý.“

Spokojeně se usmál. „Ještě dnes dám vyhlásit, že moje dcera Lukrécie je těhotná.“ Krátce se odmlčel.

„A že nosí pod srdcem mého dědice,“ dodal slavnostně.

„To nemůžete udělat! Každý tady ví, že čekám dítě!“ zakřičela Eloisa z posledních sil. Vzápětí ucítila v podbřišku bodavou bolest.

„Tvoje dítě se bohužel narodí mrtvé,“ vysvětlil s úsměvem Ojsternig.

„Tak bude znít oficiální oznámení. Jestli ty nebo tvoje matka řeknete něco jiného, označím vás za lhářky, uřežu vám chodidla a nechám vás pověsit na stropě své komnaty. A pak budu přihlížet, jak kapku po kapce vykrvácíte.“

„Ne…,“ hlesla Eloisa a hlasitě zasténala, protože pocítila další bodnutí. Pořád ještě ležela zhroucená vedle dveří. A zanedlouho přišla třetí, ještě silnější křeč.

„Dcero!“ vykřikla zoufale Agnete a klekla si vedle ní.

„Co se děje?“ vyskočil znepokojeně Ojsternig.

„To ten váš zatracený dozorce!“ ulevila si vztekle Agnete. „Strhal jí šaty z těla, pronásledoval ji do lesa a tam ji srazil k zemi! Chtěl ji zabít! Vy chcete vědět, co se děje?“ Ukázala na dceru, která se svíjela bolestí.

„Nebudete mít žádného dědice, to se děje!“

Ojsternig se na Agnete vrhl a stiskl jí hrdlo. Upřel na ní šílený pohled vytřeštěných očí a sotva slyšitelně zasyčel: „Zachraň to dítě, nebo toho budeš litovat!“ Pomohl Eloise vstát a jediným kopnutím rozrazil dveře.

Rozkázal, aby v komnatě vedle jeho ložnice rozdělali oheň a porodní bábu posadili na vůz a rychle dopravili domů, protože si tam musí vzít nezbytné léky. „Poskytnete jí všechno, oč požádá! A kdyby ještě něco chybělo, pospíchejte do kláštera a nechte si tam od mnicha bylinkáře dát vše, co ta ženská potřebuje!“ zakřičel. Pak s Eloisou v náručí vystoupal po palácovém schodišti a položil ji nahoře v místnosti jemně na postel.

„Nedělej mi to, děvče,“ zašeptal.

Následující den Ojsternig v záchvatu vzteku odebral Eberwolfovi meč a oznámil mu, že už není vesnický dozorce, a tudíž se nadále nenachází pod knížecí ochranou. Po návratu na hrad si vzal stranou Marcuse a varoval ho: „Jestli zjistím, že jsi svému milenci jakkoli pomohl, vlastnoručně tě vykastruju jako kance.“

Na prince Marcuse to nijak zvlášť nezapůsobilo. „Takže teď potřebujete nového dozorce,“ opáčil chladně. A s medově sladkým úsměvem na rtech se zeptal: „Poctíte mě svou důvěrou, abych ho pro vás vybral?“

Odpoledne zašel Ojsternig za Eloisou, aby se poptal na její zdravotní stav. „Jak je na tom?“ obrátil se k Agnete, která měla v nohách dceřiny postele připravený slamník.

„To se ještě nedá říct,“ odvětila Agnete, která se od svého návratu starala o dceru s využitím všech prostředků, které měla k dispozici. „Ale myslím, že to prozatím přestála.“

V Ojsternigových očích se zalesklo cosi jako vděčnost.

„Nedělám to pro vás,“ prohlásila vzápětí Agnete.

„Je mi jedno, pro koho to děláš, stařeno,“ odtušil Ojsternig. Nechal zavolat do Eloisina pokoje svou dceru Lukrécii.

„Tahle žena nosí v břiše tvoje dítě,“ sdělil jí. „Pečuj o ni tak, jak bys chtěla, aby pečovali o tebe.“

„O mě se ještě nikdo nikdy nestaral tak, jak bych si přála, otče,“ opáčila Lukrécie a vrhla na něho vyzývavý pohled. „Doufám, že ta neznámá bude mít v tomto ohledu víc štěstí než já.“

„Otec toho dítěte je hovnožer,“ upozornil ji Ojsternig. „Jestli se nemýlím, měla jsi pro toho mladíka jistou slabost.“ Když sledoval, jak se jeho dcera po tomto odhalení pozorně zadívala na Eloisu, která ležela v posteli bledá a vysílená, spokojeně se usmál. „Dobře, drahoušku. Dělej, co je třeba,“ vyzval ji a odešel. Poté vyhledal Agomara, který stál vysoko nahoře na věži, odkud bylo vidět celé údolí.

„Musím odjet do Kostnice,“ oznámil mu Ojsternig, „abych splnil králův příkaz. Už to nemůžu odkládat.“

„Měl byste být hrdý na to, že samotný král vás chce mít na své straně, Vaše Jasnosti,“ připomněl Agomar. „To je velká pocta.“

Ojsternig se pohrdlivě usmál. „Zikmunda Lucemburského sice zvolili za Rex Romanorum, ale císařské koruny se nedočkal. Teď chce celému světu ukázat, jak je silný. Svolal k sobě všechny šlechtice, bez jediné výjimky. Nemám tedy sebemenší důvod být na cokoli hrdý,“ odpověděl.

„Jedině snad že důležitější a mocnější knížata se dokážou z té obtížné povinnosti vymluvit, zatímco já takovou možnost nemám.“

„Jsem připraven, kdykoli budete chtít vyrazit,“ ujistil ho Agomar.

„Ne. Ty se mnou nepojedeš. Vezmu si s sebou na cestu padesát mužů, ostatní zůstanou tady a budou podléhat tvým rozkazům. Máš plné právo jednat z mého pověření. Trestej, zabíjej, znásilňuj, dělej, co chceš. Ale za každou cenu ochraňuj tu dívku. Jestli se jí něco stane, poženu tě po svém návratu k odpovědnosti.“

»Nic se jí nestane,“ ujistil ho Agomar.

Potom se zadívali dolů k vesnici, za kterou pomalu zacházelo slunce. Agomar ukázal na Eberwolfa, kterého pronásledoval tucet chlapů.

Viděli, jak bývalý dozorce zoufale buší na dveře jedné chatrče.

„To je dům jeho rodičů,“ objasnil Agomar.

Oba muži mlčky přihlíželi, jak domovní dveře zůstaly zavřené. Viděli, jak venkované dostihli Eberwolfa a zezadu na něho zaútočili zahnutými zahradnickými noži, kterými obvykle odsekávali uschlé větve ovocných stromů.

Ojsternig ani Agomar nahoře na věži neslyšeli bolestné výkřiky Eberwolfa, který zemřel rukou svých vlastních lidí.

Teprve když byl mrtvý a muži se vzdálili od chýše, dveře se otevřely. Eberwolfův otec zůstal stát na prahu s hlavou zabořenou do rukou. Jeho žena se sklonila k synovu zmasakrovanému tělu, které leželo v kaluži plné bláta.

Ojsternig i Agomar měli na okamžik dojem, že k nim závan větru donesl ženin bolestný výkřik.

Jediný vzdálený zvuk v této němé tragédii.

Ojsternig pokrčil rameny, jako by sledoval něco naprosto bezvýznamného. Poté vykročil, aby udělil rozkazy na cestu do Kostnice.

„Teď nás dělí od našeho cíle pouhých sto padesát mil,“ oznámil Volod svým mužům v den odjezdu.

To už nyní byla dvoutýdenní minulost.

„Díky tomuhle mladíkovi máme dost peněz na jídlo a nocleh a i v Kostnici na přiměřené ubytování.“

Od toho dne se muži začali dívat na Mikaela jinýma očima. Kdykoli si vložili do úst sousto, vděčně na něj pohlédli. A pokaždé na něho uznale kývli hlavou, když se natáhli na suché lůžko.

„Ale to přece vůbec není pravda,“ ohradil se Mikael o pár dní později.

„Jsi obtížnější než masařka, chlapče,“ utrousil Volod. „Kdy se naučíš neklást zbytečné otázky?“

„Pověz mi aspoň, proč jsi to udělal,“ naléhal Mikael.

„Protože mi ta šílená žena sdělila, že tě čeká velký a důležitý osud,“ odvětil Volod. „A já chci, aby moji muži věděli, že se na tebe mohou spolehnout – pro případ, že bys je někdy potřeboval.“

„Tví muži se spoléhají na tebe,“ odtušil Mikael.

Volod na to nijak nezareagoval. Odmlčel se a pohroužil do vlastních myšlenek. Pomatená žena mu jednou večer předpověděla, že Kostnice se stane jeho hrobem, a Volodem to hluboce otřáslo.

Teď, když za sebou měli dva týdny a tři dny nepřetržité cesty, se před nimi na konci roviny rozprostírala tmavomodrá hladina obrovského Bodamského jezera.

Po cestě zemřel jediný muž; nikdo nevěděl na co. Jednoho rána, když se nacházeli na úbočí posledního nehostinného a zasněženého horského výběžku, který ještě museli překonat, se prostě neprobudil. Vyhloubili lopatami jámu, pokud to zmrzlá půda dovolila, a Volod se za všechny nahlas pomodlil. Nezdržovali se ovšem tím, aby za nebožtíka drželi smutek, a okamžitě se zase vydali na cestu. Nikdo z mužů si nemohl dovolit být sentimentální.

Nyní se tedy na obzoru konečně rýsovalo jezero.

„Do toho města tam vzadu se nahrnula spousta lidí,“ upozornil Volod s pohledem na Kostnici.

„A ani my si nenecháme nic ujít.“

Potřebovali ještě jeden celý den, než dorazili na jihovýchodní břeh. V malé rybářské vesnici se dozvěděli, že do Kostnice jim zbývá ještě přes dvacet mil. Přitisknutí těsně jeden ke druhému přenocovali v obrovské boudě na čluny společně s dalšími poutníky, kteří měli stejný cíl cesty jako oni: byli to tři obchodníci s tuctem pomocníků, dva herci, skupina sedmi žen, které tvrdily, že jsou služky, vyšívačky a pradleny, ale vypadaly spíš jako nevěstky, a dva kněží, Ital a Francouz, z nichž každého doprovázelo pět noviců; oba duchovní se vzájemně měřili podezíravými pohledy.

Následující den se všichni vydali na cestu společně.

Obchodníci cestovali na povozech se čtyřspřežením. Vozy byly plně naložené zbožím zakrytým voskovými plachtami a pomocníci, kteří nijak neskrývali dlouhé dýky, z nich nespustili oči. I ženy se vezly, ale jenom na dvoukoláku taženém dvěma vyhublými herkami. Naopak herci cestovali pěšky a měli už viditelně sešlapané podrážky. Střídavě táhli trakař plný kostýmů, jevištních rekvizit a pomalovaných pláten, jimiž ilustrovali příběhy, které chtěli hrát na náměstích. Oba kněží cestovali na koních, jejichž skvostné postroje byly zdobené insigniemi příslušných mnišských řádů. Itala, kterého novicové oslovovali monsignore a který působil jako augustiniánský řeholní kanovník v Lateránu, vyslal papežský dvůr, Francouz byl opat benediktinského kláštera v Avignonu. Novicové za nimi šli po svých a vedli za uzdu muly; i tato tažná zvířata měla nádherné postroje a byla naložená všemi potřebami na dlouhou cestu a mešními ornáty svých pánů.

Na silnici vedoucí kolem jezera se k nim přidávali další cestující, kteří se také chtěli dostat do Kostnice. Skupina se tak postupně zvětšovala a po necelých deseti mílích už čítala přes sto lidí.

A Mikael si všiml, že před nimi i vzadu, kam až bylo vidět, jsou další zástupy návštěvníků.

Nově příchozí se často obraceli na duchovní a vyptávali se, jaký je jejich postoj ke schizmatu a koncilu, který svolal římsko-německý král Zikmund Lucemburský.

Tak se Mikael dozvěděl, že Ital hájí barvy svého papeže Řehoře XII., zatímco Francouz je stoupenec Benedikta XIII.

„Oni jsou dva papeži?“ zeptal se udiveně jeden z noviců doprovázejících italského kardinála.

„Dva?“ opáčil tento vysoký církevní hodnostář a dodal: „Tři!“

„Ale pouze jediný papež je ten pravý,“ prohlásil francouzský novic.

„Ať žije Benedikt Třináctý, pomazaný samotným Hospodinem!“

Jeho italský protějšek si odplivl. „Jak může být následník Klementa Sedmého pomazaný od Hospodina?“

Ostatní italští novicové si rovněž uplivli směrem k Francouzům. Ti sebrali kameny a vzápětí propukla skvostná rvačka.

Kolemstojící lidé jen pracně oddělili rozohněné kohouty a i pak měli plné ruce práce s tím, aby obě strany od sebe udrželi v bezpečné vzdálenosti.

Italský kanovník a francouzský opat na sebe vrhali zlé pohledy.

„Schizmatiku!“ láteřil Ital.

„Uzurpátore!“ opáčil Francouz. „Ani římský lid nepřijal toho nepravého papeže!“

Ital pokrčil rameny. „Lid není Bůh!“ zvolal s pohrdavým výrazem v obličeji. „Lid patří Bohu!

Musí se sklonit před vůlí Hospodina! A Hospodin si přeje, aby jeho říši vládl Řehoř Dvanáctý!“

Vtom jakýsi mnišský kazatel, který kráčel pěšky v zaprášené obnošené kutně, zvedl k obloze jednoduchý dřevěný kříž a mocným hlasem zakřičel: „Čiňte pokání, ó vy antikristové!“ Potom se obrátil k lidem, kteří na něho zvědavě civěli. „Co vědí tito satanovi stoupenci o Hospodinovi? Muži, kteří se na svých dvorech cpou masem, aniž by dodržovali postní čas, pijí víno do opilosti, parádí se jako knížata, navštěvují povětrné ženštiny a osídlují Řím i Avignon svými bastardy!“ Rozhlédl se kolem sebe a slavnostně přikývl, s vědomím toho, že vzbudil pozornost prostého lidu. „Pisánský koncil zvolil a uznal ve jménu Boha a Krista, jeho pozemského syna, pouze jediného papeže! A to je Jan Třiadvacátý! Požehnán buď Hospodin na nebesích!“

„Vzdoropapež!“ zakřičel římský duchovní.

„Vzdoropapež!“ přidal se jednohlasně francouzský opat.

„Heretikové!“ opáčil potulný mnišský kazatel s ještě větším zápalem. „Jste potomci Sodomy a Gomory! Babylonu a jeho věže plné dědičných hříchů!“ Poté se otočil k zástupu. „Jen se podívejte na jejich koně! A šaty! Pohlédněte na jejich muly, které se div nezhroutí pod tíhou světských statků!“

Mezi lidmi se ozvalo rozčilené šuškání.

„Antikristové!“ křičel stále mnich a na krku mu vystoupily žíly. „Jen si je pozorně prohlédněte a povězte mi, jestli v jejich očích rozeznáte aspoň slabý odlesk Hospodinovy slávy!“

Nějaký chlapík nabral hrst bahna, hodil ho po francouzském opatovi a zašpinil mu kutnu. Ostatní to pochopili jako znamení. Rozhořčený dav nabral do rukou bláto, přidal k němu kameny a všechno namířili na oba duchovní, kteří tváří v tvář nebezpečné situaci nasadili koním ostruhy a raději zvolili útěk.

„Hněvu a rozsudku našeho krále nikdo neunikne!“ volal za nimi mnišský kazatel svým dunivým hlasem. „Uvrhne vás do řetězů a potrestá za rouhačství!“

Dav oslavoval mnicha jako hrdinu. A aniž by lidé rozuměli něčemu ze schizmatu a stávajících tří papežů a dokázali pochopit hlubší důvody vedoucí k tomuto koncilu, rozhodli se, že pravý papež je určitě ten, kterého upřednostňuje tenhle mnich.

„A tak to zůstane, než předstoupí nový kazatel a řekne jim, co si mají myslet,“ zašeptal Volod s pohledem na zástup lidí Mikaelovi a znepokojeně potřásl hlavou. Sesedl z koně a přistoupil k mnichovi. „Co víte o knězi jménem Jan Hus?“ zeptal se ho. „Říká se, že je to zbožný muž bojující za právo a svobodu.“

Mnich se na něho zlostně podíval. „Zbožný muž?“ zaječel rozhořčeně a namířil proti Volodovi nažloutlý prst s dlouhým, černě ohraničeným nehtem. „Byl exkomunikován! Jak by tedy mohl být zbožný?“

„Kdo ho exkomunikoval!?“ zeptal se překvapeně Volod.

„Církev.“

„Jaká církev?“ zajímal se Mikael.

„Co myslíš tím jaká církev, chlapče?“ opáčil mnich a strašlivě zakoulel očima. „Existuje pouze jediná pravá církev!“

„Ale tři papežové!“ namítl Mikael. „Který z té trojice ho tedy vyobcoval z církve?“

Mnich zrudl jako krocan. „To Bůh ho exkomunikoval!“

„To jako osobně?“ nadhodil Mikael.

„Měj se na pozoru před rouháním!“ rozohnil se mnich.

„Nechtěl jsem se rouhat,“ odpověděl Mikael. „Ale podle vašeho výkladu zřejmě Hospodin osobně zasáhl, aby toho Jana Husa vyhostil z církve.“

„Drž jazyk za zuby, jsi na nejlepší cestě stát se kacířem.“ Mnich se stále víc necítil ve své kůži z toho, jakým směrem se ten hovor ubírá.

Kolemstojící lidé se smáli, když viděli, jak mnichovi při hovoru s mladým chlapíkem docházejí argumenty.

„Já přece nechci říct nic zlého ani ošklivého, otče,“ pokračoval Mikael.

„Snažím se to jen pochopit. A proto se ptám vás, protože vy o těch věcech víte určitě víc než já.“

Mnich ještě víc zrudl. „Bůh promluvil skrze své služebníky, ty nevědoucí bloude!“ zvolal, a považoval tím celou záležitost za vyřízenou.

„Skrze papeže?“ otázal se Mikael. „Bůh promlouvá skrze papeže, tak nás to učili.“

„Samozřejmě že Bůh promlouvá skrze papeže, ty hlupáku!“

„Ale skrze kterého z těch tří?“ zajímal se Mikael s úsměvem na rtech. Dav se posměšně rozchechtal.

Mnich vztekle mával křížem Mikaelovi před obličejem.

„Bratře, znamená to, že tři papeži se mezi sebou shodli na tom, že toho kacíře musí vyobcovat z církve?“ zeptala se jakási žena.

„Čeho se vlastně dopustil ten Jan Hus?“ chtěl vědět další poutník.

„Přicházím z Německa,“ ozval se třetí muž. „Jan Hus kázal chudobu církve, vystupoval proti obchodování s odpustky, kupování úřadů a podplácení…“

„Zmlkni, kacíři!“ zakřičel mnich.

„Jen zkuste požadovat od těch třech papežů jednu jedinou minci z jejich vlastní kapsy a uvidíte, jak rychle se dokážou shodnout!“ zažertoval kdosi z davu.

Znovu se ozvalo vzrušené mumlání.

„Ať se Bůh slituje nad vašimi ubohými dušemi!“ zaječel mnich.

„A ať se papežové slitují nad našimi penězi!“ opáčila nějaká žena.

Zazněl ohlušující smích a vzápětí bylo slyšet další štiplavé narážky na duchovní. Když mnich trochu zrychlil krok, aby se oddělil od skupiny nespokojenců, sebral stejný chlapík, který jako první hodil bláto na francouzského opata, na silnici kobylinec a mrštil ho mnichovi na hlavu, přesně na tonzuru.

„Tahle paruka ti sluší!“ zakřičel kdosi, což dav přijal dalším výbuchem smíchu.

Teď už mnich skoro běžel a dál natahoval dřevěný kříž k obloze.

„Na nic nečekej a jdi za svými souvěrci!“ zakřičel za ním čísi chraptivý hlas. „Vy jste přece jeden jako druhej!“

Volod se podíval na Mikaela s pobaveným úsměvem. „Vidíš, jak dlouho považovali Jana Třiadvacátého za jediného pravého papeže? Stačil prostý rolník jako ty, aby ho svrhnul ze stolce,“ dodal a v hlase se mu zachvěl odstín smutku.

Mnozí lidé, kteří sledovali celý spor, teď přistupovali k Mikaelovi, poklepávali mu na rameno a blahopřáli mu.

„Ti by z tebe na místě udělali papeže, kdyby mohli,“ poznamenal se smíchem Volod a vyhoupl se opět do sedla. Když nasedl i Mikael, Volod dodal: „Jednou ses mě zeptal, co se stane s lidmi z Raühnvalu, když odejdu. A já jsem ti odpověděl, že si jen najdou jiného knížete, který za ně bude rozhodovat.

Vzpomínáš si?“

„Vlastně jsi to řekl trochu jinak: Stačí přece jen najít někoho, kdo vám utře zadek, protože vy sami to nedokážete,“ opravil ho rozesmátý Mikael.

„Teď už rozumíš, co jsem tím myslel?“ zeptal se Volod. „Jsou to jen nerozhodné ovce.“

„Možná proto, že ti, kteří je mají vést, jsou nečestní lidé, a oni tudíž v hloubi srdce vědí, že se na ně nemohou spolehnout,“ odvětil Mikael.

„Kdyby měli čestného vůdce, určitě by ho následovali.“

Volod se na něho vážně zadíval. „Ty se jednou staneš takovým úctyhodným vůdcem. A možná tě budou následovat. Ale teď jsi jen rolník, který si hraje na filozofa.“

Mikael nebyl schopen slova. Najednou mu všechno připadalo mnohem komplikovanější, než si to představoval. „Ale jaká cesta tedy vede ke svobodě?“ zeptal se o půl míle později.

Volod ukázal na město, které se teď rozkládalo těsně před nimi.

„Tohle je jediná cesta, kterou si můj omezený mozek dokáže představit,“ odvětil. „A jestli na naši otázku vůbec existuje odpověď, pak doufám, že ji tam najdeme.“

Mikaela zamrazilo v zádech; nevěděl, jestli vzrušením nebo strachem. Potom se Volod otočil k Emöke. „Zazpívej pro ty ubohé lidi, bláznivko,“ požádal ji laskavým hlasem.

Když vjeli do Kostnice, Emöke stále ještě se zasněným pohledem zpívala, a lidé se za ní houfně hrnuli jako procesí – jako by následovali samotnou Bohorodičku.

ČTVRTÁ ČÁST

Strach a udivené zděšení – jinak Mikael neuměl popsat své pocity, které ho zaplavily při pohledu na Kostnici.

Město vypadalo jako ve stavu obležení. Podél hradeb vznikla stanová městečka, která pokrývala nejméně pětkrát větší plochu než samotná Kostnice. Stály tu stany vypadající jako paláce postavené z drahocenných látek, které byly pestrobarevně pruhované a podepřené barevnými dřevěnými bodci, takže připomínaly malé katedrály. Na každém stanu povlávaly korouhve římskoněmeckého krále nebo četných zastoupených vysokých i nízkých šlechtických rodů, vojenských a církevních hodnostářů. Stanovými tábory vedly ulice, kde ve dne v noci hlídkovaly pěší nebo jízdní vojenské jednotky, s obchody, stájemi, strážnicemi, latrínami, dílnami podkovářů nebo zbrojířů, krejčovstvími a ohradami pro užitková zvířata. A kolem každého samostatného tábora byly zbudovány vysoké palisády, mohutné a silné jako u pevností, se spojovacími příkopy, masivními branami a věžemi, na nichž ozbrojené hlídky kontrolovaly příchozí a odchozí dodavatele, pekaře, služky, pradleny i oficiální delegace. V noci se na ochozech, ulicích a kolem stanů zapalovaly tisíce pochodní, takže to vypadalo, jako by celé město stálo v plamenech: Světlo na zemi bylo tak pronikavé, že ve srovnání s ním bledla i hvězdná obloha.

V každém táboře přebývalo víc lidí, než Mikael v životě viděl. A zároveň tu bylo mnoho tuctů takových ležení ve všech myslitelných velikostech.

Všichni vycházeli z toho, že se tu sešlo přes padesát tisíc lidí, přičemž samotné město mělo za normálních okolností šest tisíc obyvatel.

Nejhonosnější domy v Kostnici byly zabrány jen pro významné návštěvníky.

Kolovala fáma, že jen královský dvůr tvoří víc než deset tisíc osob se všemi svými šlechtici, vrchními komornými, komornými s jejich služkami, dále s hodnostáři, písaři, duchovními, zpovědníky, hofmistry, podkováři, lékaři, kuchaři, kuchtíky, harfenistkami a loutnistkami, pradlenami, lékárníky, prostými čeledíny a pacholky, nemluvě o královském vojsku.

V městských ulicích byla od rána do večera hlava na hlavě. Často to nešlo jinak než si razit cestu pomocí loktů, a když se proud lidských těl nečekaně vydal jiným směrem, strhl s sebou člověka jako dravý říční proud. Jestliže stařec nebo dítě nešťastně upadli, byli dokonce i ušlapáni a zemřeli, aniž by si toho kdokoli všiml.

Mikael si fascinovaně prohlížel spoustu potravin, které sem v rámci zásobování dennodenně přiváželi, aby žádná slavnostní tabule, u které měla být ukojena nezměrná chuť šlechticů k jídlu, nezůstala poloprázdná. Objem zbytků od hostiny však vysoce překračoval skutečně snědené pokrmy; všechny nedojedky se vyhazovaly před městské brány na čtyři hromady odpadků. Na těchto hromadách neřádstva a hnijících zbytků jídla, které kolem sebe šířily odporný zápach, se hemžil celý zástup chudáků a žebráků, kteří se nezřídka až do krve hádali o to, co zbylo po hostinách. Ten, kdo přitom zahynul, zůstal prostě ležet jako odpad pod dalšími odpadky, nahý, jak přišel na svět, protože i ty nejobnošenější hadry byly okamžitě ukradeny. A tak se posmrtné ostatky nebožtíků společně s ostatními odpadky staly potravou pro havrany, supy, krysy, psy, kočky, lišky a červy.

Po ulicích se potloukala všelijaká chátra: podvodníci, zloději, lapkové i nájemní vrahové.

A nevěstky v jakémkoli věku – staré, mladé, ba dokonce i malé dívky. Na každém místě uvnitř i vně městských hradeb, i v těch nejchudších, nazdařbůh rozbitých táborech, kde lidé přespávali na holé zemi, pod hvězdnou oblohou nebo na vozech a pečlivě si hlídali svůj skromný majetek, předváděli herci a jarmareční zpěváci, kteří se spolu žárlivě škorpili, svá improvizovaná vystoupení, někdy oslavující hrdinské činy, jindy zase obveselující žertovnými taškařicemi. Byli tu plivači ohně, pojídači hřebíků i polykači mečů, vrhači nožů, kouzelníci, akrobati a hadí lidé. Věštkyně vykládaly budoucnost z karet, skleněných koulí, dlaně nebo pohledu do očí zájemce o radu. Astrologové se vyptávali nebe a hvězd a předpovídali pohádkové bohatství nebo budoucí katastrofy. Učení doctores prodávali elixíry dlouhověkosti a jejich sortiment obsahoval i milostné nápoje, roztoky na posílení mužné síly nebo plodnosti a vůně, díky nimž se už člověk nikdy nemusel mýt. Trhači zubů svírali zrezivělé kleště a věnovali se svému dílu; svým trpícím zákazníkům nabízeli místo na židli, kterou jednoduše postavili do nějakého domovního výklenku. Lazebníci stříhali vlasy stejnými nástroji, kterými právě někomu pustili žilou; sice je pravidelně brousili, ale nečistili. A také se tu pohybovalo tolik trpaslíků, že by sami dokázali sestavit celé vojsko pidiskřetů. A všude – v kostelech, na ulicích, v klášterech, ba dokonce i na polích, na kterých se pásl dobytek – člověk narážel na stovky kněží v obnošených kutnách i drahocenných ornátech, černých, hnědých nebo purpurových, z hrubého konopí a občas i s opaskem kajícníka na tělesné pokání. Všichni kázali s hlubokým zanícením, ve kterém se občas bičovali až do krve, o konci světa a zmrtvýchvstání, odpuštění a trestu, shovívavosti a neústupnosti, lásce a nenávisti, válce a míru a s krucifixem v ruce velebili boží dary – úplně stejně jako všichni ostatní handlíři nabízeli chléb, salám, pečeni a koláče. A pak tu ještě byla zvířata – tančící medvědi, mluvící psi, sloni, žirafy, hadi silní jako dubové větve, schopní pozřít celé jehně, lvi a leopardi. A podobně jako zvířata se veřejnosti předváděli na odiv mouřeníni z Afriky, oblečení do kožešin a bosí, s kruhy v nose nebo kostmi v uších. Těla měli pomalovaná podivuhodnými znaky a někteří si nasadili na hlavu antilopí parohy. Některé černošky s obnaženými ňadry a tmavými bradavkami měly nasazené náhubky, aby své pány nepokousaly, když je připoutané k jedinému řetězu jejich majitelé prodávali nejvyšší nabídce jako otrokyně nebo služebnice lásky.

A touhle nepředstavitelnou tlačenicí se jako bytosti z jiného světa a nedosažitelní jako olympští bohové nechali v nosítkách z lesklého hedvábí přenášet hrdí rytíři a tajuplné šlechtičny; provázely je ozbrojené eskorty, které jim razily cestu píkami a holemi, a ani v nejmenším si nelámaly hlavu s tím, jestli přitom zasáhly člověka nebo zvíře.

Při příjezdu do tohoto babylonského blázince nenašli Mikael, Emöke, Volod a jeho osm mužů ubytování v hostinci. Proto si koupili velký stan, který se později ukázal jako děravý, a postavili ho na místě, které jim přidělili kostničtí úředníci poté, co se zahloubali do mapy plné podivuhodných znaků. Aby Volodovi lidé vůbec získali nějaké místo, museli uhradit poplatek – i přesto, že šlo o močálovitou oblast bez odvodňovacích kanálů. Latríny tam byly skryté před očima chodců pouze palisádou z rákosí a tvořily je jen o trochu hlubší jámy v zemi než hroby zakryté dvěma vratkými prkny, na která si zájemci – poté co si stáhli kalhoty a vykasali dlouhé šaty –jednoduše přidřepli. Na každou „stovku prdelí“, jak se vyjádřil městský zřízenec, připadala jedna latrína, jež se nevyprazdňovala dříve než po dvou týdnech.

„Jsme tady opravdu na správném místě, když hledáme svobodu?“ zeptal se pochybovačně Mikael Voloda a ukázal na dav lidí tísnící se v táboře. „A tihle všichni ji tady taky hledají?“

Volod neodpověděl.

„Připadají mi jako masařky slétající se na mršinu,“ pokračoval Mikael.

Volod vážně přikývl; i on vypadal sklesle. „A zdá se, že tou mršinou je samotný svět.“

Celý další den se Mikael společně s Volodem procházel městem a přeplněnými tábory.

Dokonce i na jezeře panoval čilý ruch – po hladině pluly stovky lodí a člunů. Menší plavidla patřila rybářům, kteří prodávali denní úlovek, zatímco jejich ženy nabízely koše spletené z vrbového proutí a ostřice a přidávaly k nim květiny, které zanedlouho ztratily vůni, zvadly a přispěly ke všeobecnému zápachu, jenž byl citelně výraznější než lákavé vůně pekáren a masa opékaného na mnoha ohništích poblíž jezera. Majestátně se tu vypínaly i velké plachetnice s řadami třiceti i čtyřiceti vesel; na takových lodích brázdili jezerní hladinu šlechtici, aby si nenechali uniknout návštěvu ostrova Reichenau nebo Mainau, případně aby se plavili po proudu Rýna k vodopádům u Schaffhausenu.

Když nastal večer, Mikael se posadil před zchátralým stanem, který si Volodova výprava pro sebe postavila. Ke strachu a udivenému zděšení se přidal ještě stísněný pocit, že se ocitli na nesprávném místě.

„Co tady vlastně pohledávám?“ zeptal se hlasitě, aniž by někoho přímo oslovil. Odpovědi se mu nedostalo a vzápětí se ho zmocnila hluboká tesknota a zasmušilost.

I Emöčin zpěv zněl toho večera smutně.

Z okolních stanů přišlo pár lidí, aby si ji poslechli.

„Kdo je to?“ zeptala se mladá žena s dlouhými černými vlasy a výrazně namalovanýma očima.

Muž vedle ní pokrčil rameny. „Zkrátka nějaká pěvkyně,“ utrousil.

„Slyšel jsem, že jí říkají bláznivka,“ vmísil se někdo do rozhovoru.

V následujících dnech se rozšířila zpráva, že papež Jan XXIII., který byl zvolen na pisánském koncilu, z Kostnice uprchl.

„Tak to máme ještě dva,“ povídali lidé, kteří se v dalších dnech zastávali jednou toho, podruhé zase onoho papeže, podle toho, který mnišský kazatel na ně právě zapůsobil.

Počátkem května si Mikael a Volod museli přiznat, že peníze, které dostali za uloupené stříbro a připadalo jim, že je jich opravdu hodně, dokud projížděli menšími vesnicemi a nehostinnými horskými oblastmi, začínají vysychat. Kostnice bylo nenasytné monstrum, jehož chřtán stále lačněji vyžadoval další a další potravu.

„Chleba tu stojí tolik jako plátek hovězího masa,“ poznamenal jednou večer Volod.

„A plátek hovězího masa stojí tolik jako čtvrt jehněte,“ doplnil další muž a nevěřícně potřásl hlavou.

„A čtvrt jehněte tolik jako celé jehně!“ upřesnil jiný člen jejich skupiny.

„Všechno je tady čtyřikrát dražší!“ zvolal Mikael. „Supi se obohacují na úkor masařek, to je šílené!“

Rozhostilo se stísněné ticho. Realita se už nedala popírat. Čím víc stoupaly ceny, tím víc se páchalo zločinů. Byly postaveny nové žaláře, které vzápětí po ukončení stavby a předání do provozu už zase praskaly ve švech. Stavěly se další a další šibenice pro spoustu oběšenců. Zlodějům usekli ruku, pomlouvačům vyřízli jazyk a násilníky oslepili nebo vykastrovali. Nevěstky se prodávaly ve vykřičených putykách za pár pohárů levného vína. Dokonce i kněží nevšímavě míjeli muže a ženy, kteří se na ulici v rychlosti opřeli o zeď a pářili se jako zvířata.

Kvůli špatným hygienickým podmínkám, nahromadění obrovského množství lidí na omezeném prostoru a podvýživě propukly nakažlivé nemoci. Nepřehledné zástupy blech a vší a velké roje komárů a much se při šíření chorob postaraly o zbytek. Nejdřív se rozšířil svrab. Lidé se tak silně škrábali, že si přitom div nesedřeli kůži. Potom se jim rány zanítily, a když se dotkli někoho jiného, nakazili ho. Později vznikly nekonečné řady latrín kvůli strašlivému průjmu, který šel ruku v ruce s horečkou provázející tyfus. Lišky, které v táborech lákaly hromady zbytků jídla, pokousaly psy a kočky, takže se zanedlouho rozšířila vzteklina. A tahle domácí zvířata zpěněnými tlamami pokousala lidi, než zdechla, čímž je rovněž nakazila. Nedostatečná výživa vedla k tomu, že nejmladší a nejstarší návštěvníci umírali na úbytě nebo je postihla šeroslepost.

Klášterní nemocnice byly přetížené a mniši se starali už jen o ty pacienty, kteří si mohli dovolit peněžitý dar do klášterní pokladnice. Když v kostele farář velebil jednoho papeže, přispěchali okamžitě jeho odpůrci, začali duchovnímu spílat a pokoušeli se věřící přesvědčit o tom, aby se odebrali do vedlejšího kostela, kde si pak vyslechli chvalořeč na „jediného pravého“ papeže.

„Připadám si jako na jarmarku,“ prohodil jednoho dne Mikael.

„Tohle je jarmark,“ opravil ho Volod.

A každý večer Emöke zpívala u táborového ohně. Byly to srdcervoucí písně plné protáhlých bolestných tónů stoupajících do vzduchu, který i sám o sobě způsoboval nevolnost. A stále více lidí se zvědavě shromažďovalo kolem stanu.

„Tak kdopak to je? Ví to někdo?“ znovu se jednoho dne zeptala dlouhovlasá žena s přehnaně nalíčenýma očima.

„Připadá mi, jako by jí ty melodie vnukli samotní andělé,“ poznamenala jedna stařena.

Mikael si všiml, že někteří z přítomných přikývli. Emöčin zpěv je dojal.

Za další dva večery se kolem stanu shromáždilo dvakrát tolik lidí. Někteří z nich dokonce vážili cestu z jiných táborů.

„Kdo je to?“ ptali se.

„Rozmlouvá s anděly,“ prohlásil kdosi.

A tak se s každým večerem rozrůstal zástup lidí, kteří chtěli Emöke naslouchat.

Zdálo se, že Emöke sama si to vůbec neuvědomuje. Seděla venku před stanem a zpívala. V jejích písních poznávali lidé, kteří ve svém zoufalství všude hledali útěchu, opět vlastní pocity, především smutek a strach. A když dozpívala, mnozí tvrdili, že se cítí líp, že se jim ulevilo, rozveselili se a byli zase plní naděje.

Jednou večer, když znovu zpívala teď už úctyhodně početnému davu, přiběhl malý podvyživený chlapec, který se sotva udržel na nohou a trpěl šeroslepostí, a s hořkým pláčem do ní skoro vrazil.

Hledal svou matku, z jejíchž rukou ho někdo vytrhl.

Emöke okamžitě přestala zpívat a vzala ho do náruče. Zanotovala novou, uklidňující píseň, která mu měla dodat odvahy, zatímco ho pevně držela v náručí a jemně houpala. Když se vyčerpaný chlapec uklidnil, uchopila, aniž by přestala zpívat, kus sušeného masa a podala mu ho.

Chlapec ho lačně zhltnul. Emöke naznačila Mikaelovi, aby jí podal kus chleba, a chlapec spořádal i ten. Vzápětí usnul.

Když se příští večer před stanem shromáždili lidi, protlačila se zástupem ušmudlaná žena, která měla na těle už jen pár hadrů, a poklekla před Emöke. Vzala si od ní malého chlapce a po obličeji jí stékaly slzy, zatímco pohledem stále bloudila z Emöke ke svému dítěti a zase nazpět. Nevypravila ze sebe ani slovo. Nakonec se předklonila a políbila jí nohy. Obrátila se k davu a dojatým hlasem zvolala: „On vidí! Můj chlapec zase vidí jako předtím!“

Ozval se udivený šepot.

„Zázrak!“ zaječela nějaká stařena, padla na kolena a pokřižovala se.

„Zázrak!“ přidali se mnozí ostatní.

Žena přisunula svého syna k Emöke. „Požehnej mu, svatá ženo!“ A všichni ji slyšeli.

Mikael viděl, že Emöke před sebe hledí pořád stejně ztraceně, jako by byla duchem nepřítomná a tohle všechno se jí vůbec netýkalo. Přesto chlapečka pohladila po hlavě a podala mu kousek chleba.

„Co se tady děje?“ zeptal se Mikael Voloda.

Ten však byl očividně pohroužený do vlastních myšlenek a neodpověděl mu.

„Požehnej našim duším!“ zvolal kdosi z kolemstojících.

A potom z davu vystoupil muž v drahocenných šatech, pravděpodobně bohatý kupec, sundal si z krku zlatý řetízek a položil ho k Emöčiným nohám. Vzal ji za ruku a políbil ji. „Je to světice!“ řekl lidem.

„Zpívej nám, světice!“ zakřičel ženský hlas.

„Zpívej nám, světice!“ opakoval jednohlasně dav.

A zatímco Emöke zpívala, lidé k ní jeden po druhém přistupovali, dotýkali se její sukně, rukou, nohou nebo vlasů a nechávali jí tam za to dar. Mince, náramky, něco k snědku, prostě z toho mála, co sami měli.

„Co se tady děje?“ otázal se znovu Mikael.

Volod se hořce zasmál. „Copak to sám nevidíš? Teď jsme i my součástí kostnického jarmarku!“

Po dvou týdnech přísného klidu na lůžku bylo jasné, že Eloisa a její nenarozené dítě jsou mimo nebezpečí.

Jakmile se o tom Agomar dozvěděl, vyslal do Kostnice posla, aby tu dobrou zprávu vyřídil Ojsternigovi. Pak vyhledal Eloisu v jejím pokoji.

„Přesto nesmíš opustit tuhle místnost!“ nařídil jí. „Tady budeš dostávat jídlo a…“

„Musí na čerstvý vzduch,“ přerušila ho bez váhání Agnete.

„Buď zticha, stařeno!“ obořil se na ni Agomar. „Kníže mě pověřil, abych se postaral o to, že se jí nic nestane. A tady uvnitř je v bezpečí.“

„Potom se zkrátka dítě narodí neduživé, bledé jako smrtka a hrbaté!“ rozpálila se Agnete. „A co pak nahlásíš svému pánovi?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se zmateně Agomar.

„Rozumíš trochu dětem? Nebo těhotným ženám?“ osopila se na něho stařena. „Já ano. Je to moje povolání. Žena musí dýchat čerstvý vzduch, přijímat sluneční svit, pohybovat se a rozhýbat krev v žilách. Jinak jí dítě v břiše zemře a…“

„Tak dobře.“ Agomar ji úsečným pohybem ruky umlčel. „Když bude venku teplo, může se projít po hradním nádvoří…“

„V lese!“

„To nepřichází v úvahu,“ odmítl stroze Agomar. „Slunce svítí i na nádvoří. Dívka v žádném případě hrad neopustí. Vždy ji budou provázet dva vojáci a nikdo kromě princezny Lukrécie se k ní nesmí přiblížit nebo ji oslovit.“

„Ale to je přece život zajatkyně!“

Agomar výhrůžně přistoupil k Agnete. „Stařeno, tvoje dcera je zajatkyně, jestli ti to ještě nedošlo.“

Rázně se obrátil a vyšel z komnaty. Přede dveřmi stáli dva vojáci na stráži. „Kromě mě, princezny a služky, která nosí jídlo a uklízí, tam nesmí nikdo vstoupit. Jestli tento rozkaz nesplníte, poštvu na vás psy, aby vám ukousli koule!“

Když dveře zapadly v zámku, rozhostilo se v místnosti ponuré ticho. Eloisa položila ruku na zvětšující se břicho. Od té doby, co téměř potratila, v sobě našla tolik lásky k dítěte, že by to sama do sebe nikdy neřekla. Ale stejně o něj přijdu, uvědomovala si bolestně každý den. Seberou mi ho.

Posadila se k úzkému oknu, jež vedlo do údolí, a klouzala uslzeným pohledem po krajině. „Matko,“ zeptala se tiše, „může dítě cítit utrpení v mém srdci?“

„Stejně jako cítí tvou lásku,“ odvětila Agnete.

„Ale teď je bolest mnohem větší,“ zašeptala Eloisa. Agnete mlčela.

Její dcera ukázala na jakýsi vzdálený bod na druhé straně mostu přes Uquu. „Tam vzadu jsme se poprvé milovali…“

Agnete raději činorodě pobíhala sem a tam, jako by uklízela pokoj; tak se pokoušela potlačit dojetí.

„A jestli se Mikael nevrátí… nemůžu mu dát jeho dítě.“

„Budete mít jiné…“

„Ale ne tohle!“ Eloisa se rozhněvaně a zoufale otočila. „Musíme něco podniknout, matko!“

„Ach dítě…“

„Ne! Poslouchejte! Musíme uprchnout,“ pokračovala Eloisa.

„To je nemožné…“

„To není nemožné!“ trvala na svém dívka a vší silou se upnula k této slabé naději. „Nesmí to být nemožné…,“ zamumlala, ale už to neznělo tak odhodlaně.

„Ale ano, je to nemožné, holčičko,“ povzdechla si Agnete.

Eloisa se znovu zahleděla z okna do údolí. Věděla, že matka má pravdu. Co zmůžou samy dvě ženy proti knížeti? Před jejich chýší spatřila Harra. „Dáváte Mikaelovu psovi dost žrádla?“

Agnete přikývla. „To víš, že se o toho starého zablešence starám, o to se neboj.“

Když nastal čas oběda, princezna Lukrécie doprovodila služku přinášející jídlo.

„Dnes je silný masový vývar,“ oznámila Lukrécie. „A vepřová pečeně se švestkami a kaštany.“

„Švestky nejsou pro těhotné vhodné, protože po nich trpí průjmem!“ zahartusila Agnete.

„Je mi líto, to jsem nevěděla,“ odvětila klidně princezna.

Agnete pokrčila rameny. „No tak je prostě odstraníme,“ zabručela.

Eloisa dál upřeně zírala z okna. Když se otočila, padl jí pohled na princezniny hedvábné šaty, které se nad břichem mírně klenuly. Neovladatelně se rozhněvala na ženu, která ji připraví o dítě. „No tak jak pokračuje vaše těhotenství, princezno?“ zeptala se zostra.

Lukrécie prudce zrudla.

„Nech nás o samotě!“ přikázala princezna služce.

Ta naservírovala pokrmy na stůl vedle Eloisy a vyšla z pokoje.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Lukrécie se rozpačitě dotkla svého vystouplého břicha. „To je jen polštář…,“ zamumlala.

„Ale neříkejte!“ rozčílila se Eloisa.

Lukrécie ustoupila, jako by dostala facku, a opět se začervenala.

„Vím, že mě nenávidíte…,“ pronesla potichu.

Eloisa na ni mlčky hleděla a oči se jí nesmlouvavě leskly.

„Je mi to líto,“ ozvala se Lukrécie, sklonila hlavu a zamířila ke dveřím.

„Přeji vám dobrou chuť.“

„Jaký to je pocit připravit jinou ženu o dítě?“ Eloisa se nedokázala opanovat; zaťala ruce v pěst a vrhla na princeznu pohled plný nenávisti.

Lukrécie s rukou na klice nehybně strnula u dveří. Zavřela oči a ještě trochu se schoulila, jako by jí Eloisina nenávist spočívala na ramenou jako hmotné břemeno. Nato vyšla z komnaty, aniž se otočila nebo nějak zareagovala.

Agnete si odplivla na podlahu. Přistoupila ke stolu a položila kousek vepřového na dceřin talíř.

„Jez.“

Eloisa se posadila a začala hledat švestky.

„Takový nesmysl, klidně je sněz, ty ti jenom prospějou, hlupáčku,“ vyzvala ji Agnete.

„Ale vy jste…“

„Těhotné ženy tíhnou spíš k tomu, že nemají moc aktivní střeva. Proto jsou švestky pro ně vhodné,“ zabručela Agnete. „Řekla bych cokoli, jen abych byla hrubá a nespravedlivě ji osočila.“

„Já ji nenávidím,“ přiznala se Eloisa.

„Nijak se tím netajíš, takže to určitě pochopila,“ přikývla její matka a hrdě se usmála. „Ale nepřeháněj to.“

„Co by mi asi tak mohla udělat?“

„Momentálně nic,“ odvětila Agnete. „Ale to neplatí pro budoucnost. Ona je urozená, kdežto ty budeš po porodu zase jen nevolnice.“

„To je mi jedno.“

„Ale mně to není jedno,“ namítla Agnete a ukončila hovor. „Teď jez a buď zticha.“

Když nastala noc, Eloisa vklouzla pod přikrývky z vlčí kožešiny podšité jemnou vlnou. Stařena sfoukla svíčku a natáhla se na slamník v nohách postele.

„Matko,“ ozvala se Eloisa po chvíli, „vzpomínáte si na to, co Mikael tehdy řekl ze všeho nejdřív poté, co sešplhal do sklepa: ,Není tu postel…?‘ “

„Ano…“

„A když jsem mu na to odpověděla Ne, prohlásil: ,Ale já… jsem zvyklý spát v posteli…‘ “

Agnete se usmála. „Ano, na to si dobře vzpomínám.“

„Tehdy mi to připadalo strašně hloupé,“ pokračovala Eloisa, a ani ona se neubránila úsměvu. „Ale teď, když sama spím v posteli… v opravdové posteli, takové jako je tahle, ve které spal Mikael… teď už chápu, co tím chtěl říct. Víte co? Myslím, že před těmi týdny tady jsem si nikdy nedokázala představit, co skutečně znamená spát. A přes všechno moje soužení…,“ musela rychle polknout, „přes obavy… se mi mnohé noci spí pohodlně. Cítím se provinile a vím, že to není správné, ale připadá mi, jako by ze mě spadla veškerá únava posledních let.“ Vzpomínka na Mikaela ji znovu roztesknila. „Byl tak malý, tolik ustrašený… Určitě to pro něho bylo zlé, když musel sestoupit do toho temného sklepa…“

„Už tehdy byl mnohem silnější než my všichni,“ poznamenala Agnete. „Ale žádný lev neví, jak je silný, dokud někdo nepřijde a nevyzve ho.“

„A myslíte, že on pochopil, že je lev?“

„To nevím,“ odpověděla matka. „Ten mladík je v mnoha ohledech záhada.“ Když pokračovala, Eloisa na ní viděla, jak je hrdá. „Kdybys tak mohla slyšet, jak teď mluví o Mikaelovi ve vesnici.“

Usmála se a potřásla hlavou. „Tehdy by na něho nikdo nevsadil ani zlámanou grešli… a teď…“

„Teď?“ zeptala se Eloisa zasněně.

„Pamatuješ si ještě, jak mu pomáhali naši chlapi, kteří vozili kameny na hrad? Vykonali něco, co by do té doby do sebe vůbec neřekli. Jen pro něho.“ Agnete se při té vzpomínce usmála. „Už tehdy si ho považovali, protože zachránil naše úspory před Ojsternigovými lačnými prackami. A to byl tehdy ještě hubený klučina. Potom při těch soubojích… Lidé nikdy nezapomenou, jak se vzepřel Ojsternigovi a povzbuzoval ostatní mladíky, aby se knížeti postavili na odpor… Nikdo z nich by si tehdy nepomyslel, že by se někdo mohl něčeho takového odvážit. A pak zachránil Emöke.“ Agnete byla na Mikaela tak pyšná, že ji to až zahřálo u srdce. „Mluví o něm jako o hrdinovi. A víš, proč?

Nejen proto, že zachránil nás a Emöke… Ukázal nám, že se člověk má pokoušet rozbít své okovy… že i vůči mocnému jedinci můžeme mít hlavu důstojně vztyčenou… Myslím, že zasel sémě, které dříve či později vzejde. Naději.“

„Důstojnost,“ ozvala se Eloisa se slzami v očích. „Vždy mluvil o důstojnosti, vzpomínáte, matko?“

Zamyšleně se zarazila. „On je něčím zvláštní.“

„Ano, ten chlapec je něčím zvláštní.“ Agnete si povzdechla. „Kdoví, třeba na tom přece jen něco je, že knížatům teče v žilách jiná krev než nám.“ Ve tmě se pro sebe pousmála. „Teď spi, musíš si odpočinout.“

Znovu se rozhostilo ticho. Zanedlouho se však Eloisa znovu ozvala.

„Matko…“

„Co je ještě?“

„Copak vy taky nechcete spát?“

„O to se právě pokouším,“ odfrkla podrážděně Agnete.

„Ne, já myslím jako pořádně se vyspat,“ upřesnila Eloisa. „Nechcete si lehnout vedle mě? Postel je dost velká pro obě.“

„Chybí ti snad hřejivé závany z mých střev?“ zasmála se Agnete. Eloisa se také rozesmála. „Tak už pojďte, chci, abyste mě objala.“

Agnete vstala a vklouzla k dceři pod přikrývky. Jakmile se pohodlně natáhla, blaženě zafuněla.

„Ach! To je opravdu blahodárné!“ zvolala a otočila se na bok. „Ach, to je ráj na zemi!“ Pak se převrátila na druhou stranu. „Och, to mi dělá dobře!“ Nakonec si opět lehla na záda. „To je požitek!

Nádhera! Jak…“

„Matko!“

„No co je? Vždyť tohle je přímo požehnání pro moje bolavé kosti! Nejčistší balzám!“

„Matko, jestli s tím okamžitě nepřestanete, vyženu vás zpátky do vašeho psího košíku!“

Agnete zmlkla, ale ne nadlouho. „Ach! To je úleva!“

Eloisa usnula s úsměvem na rtech; v uších jí pořád ještě zněly nadšené matčiny vzdechy. Jednu ruku měla přitom položenou na břiše, v němž dorůstalo její dítě, které už teď zbožňovala. A pro tuto noc zapomněla na smutek, strach a starost.

V následujících dnech Eloisa nabírala stále více sil, a tak se v nejteplejších denních hodinách procházela po hradním nádvoří, vždy v doprovodu dvou strážných, kteří nikomu nedovolili, aby se k ní přiblížil.

„Mohu se k vám na chvíli připojit?“ zeptala se jednoho dne Lukrécie.

Eloisa pokrčila rameny. „A můžu vám v tom snad zabránit?“ opáčila nevrle.

Lukrécie se postavila vedle ní, ale nepromluvila ani slovo.

Příští odpoledne se šly opět společně projít. A pak i další den, ale princezna nikdy Eloisu neoslovila.

Čtvrtého dne se jí Eloisa zeptala: „Co ode mě chcete?“ A se sarkastickým úsměvem dodala: „Samozřejmě kromě mého dítěte?“

„Nevím,“ odpověděla bez vytáček Lukrécie. „Jsem pořád tak sama…“

„Tak si pořiďte psa,“ navrhla nesmlouvavě Eloisa.

Lukrécie se smutně usmála. „Máš pravdu.“ Nato se očividně chystala odejít.

„Počkejte,“ zadržela ji Eloisa. „Vy si vezmete moje dítě a pak budete chtít i mého muže, viďte?

Slyšela jsem, jak váš otec řekl…“

Lukrécie jí naznačila, aby mlčela. „Tady ne,“ zašeptala s kradmým pohledem na strážné. „Chceš se dnes večer se mnou najíst? Potom ti na tvou otázku odpovím.“

Večer se obě mladé ženy posadily naproti sobě k bohatě prostřené tabuli a jedly stříbrnými noži z jemně tepaných stříbrných talířů.

„Ptala ses mě, jestli chci tvého muže,“ připomněla Lukrécie Eloise, zatímco bez chuti vložila do úst trochu křepelky s náplní z chleba, rozinek a vlašských ořechů ve sladkokyselé medové omáčce.

Eloisa se na ni upřeně, s napětím zadívala.

Lukrécie sevřela rty, na kterých jí pohrával lítostivý úsměv. „Měla jsem v životě dva muže.“

Odmlčela se a bez jediného zamrkání pronikavě pohlédla na Eloisu.

Eloisa jí četla v očích hluboký smutek.

Lukrécii zčervenaly tváře, zatímco se neklidně přehrabovala v jídle, a zhluboka si povzdechla.

„První byl můj otec, když jsem byla skoro ještě dítě,“ pokračovala posléze.

Eloise se div nezastavilo srdce.

„Ten druhý je můj manžel,“ pokračovala Lukrécie, jako by se jí teď mluvilo o něco snáze.

„Sodomita, který mnou pohrdá… a bere si mě zezadu jako fenu.“ Jízlivě se ušklíbla.

Eloisa však najednou viděla celou bolest, která princeznu trápila.

„Nenávidím muže,“ pokračovala Lukrécie. „Nebo lépe, mám z nich strach…“ Položila ruku na Eloisinu.

Eloisa cítila, jak je princeznina kůže hebká a jemná.

„Takže můžeš být v klidu,“ uzavřela Lukrécie. „Nikdy nebudu svádět tvého muže.“

„Ale proč tedy váš otec říkal…?“ zeptala se udiveně Eloisa.

„Je pravda, že jsem se na Mikaela dívala se zalíbením,“ odpověděla Lukrécie. „Ale můj otec zná jen špinavé myšlenky… A domnívá se, že všichni jsou jako on.“ Obemkla prsty Eloisino zápěstí.

„Pozorovala jsem tvého Mikaela, protože čelil otcovu pohledu – a protože byl schopen se mu postavit.“ Oči se jí naplnily slzami. „Cítila jsem závist, ne touhu. Protože on je silný. Já naopak…,“ hlas se jí zlomil, „já jsem… tak slabá.“

Eloisa ji mlčky pozorovala a zaplavil ji hluboký soucit. Potom jí však padl pohled na princezniny šaty vycpané polštářem a začala se tomu pocitu společného utrpení bránit. Princezna jí sebere dítě.

Objala si břicho, ve kterém nosila Mikaelovo dítě. „Musím už jít,“ prohlásila příkře.

„Děkuju za jídlo.“

Po tomto večeru se však její vztah k princezně změnil. Pořád sice cítila hněv, když si uvědomila, že ji ta mladá šlechtična připraví o dítě, ale už se jí nedařilo dívat se na ni jako na nepřítele. Bolest a smutek, který princezně vyčetla z očí, když jí svěřovala svá strašlivá tajemství, otevřely dveře do její duše. Lukrécie byla rovněž Ojsternigova oběť. A tak se obě mladé ženy setkávaly a navštěvovaly stále častěji.

Zpočátku nerozmlouvaly o ničem určitém, ale brzy se jim do rozhovorů vmísily city a důvěrnost, ať už se bavily o jakkoli banálních nebo povrchních záležitostech. Eloisa viděla v princezniných vyhaslých očích velké neštěstí. A Lukrécie cítila celou bolest mladé matky, které odeberou dítě.

Těhotenství probíhalo pod Agnetinou pozornou péčí bez dalších komplikací. Díky výživné a pravidelné stravě Eloisa i přes své starosti doslova rozkvétala. Prsa se jí nalila, pleť na obličeji se napnula a získala hedvábný lesk. Břicho se jí postupně zvětšilo tak, až jí to bránilo v pohybu.

„Vypočítala jsem, že tvoje dítě přijde na svět ve znamení Blíženců,“ upozornila jednou ráno Lukrécie, když si obě ženy na kamenné lavičce na nádvoří užívaly příjemné dubnové slunce.

„Vy se vyznáte ve hvězdách?“ zeptala se Eloisa s neskrývaným obdivem.

„Já se nevyznám vůbec v ničem,“ odvětila Lukrécie a pokrčila rameny.

„Ale kromě vyšívání a čtení nemám na práci nic zábavnějšího.“

„Já neumím číst,“ přiznala smutně Eloisa.

„Chtěla bys, abych tě to naučila?“ nadhodila přátelsky Lukrécie.

„Vy byste to opravdu udělala?“ zvolala překvapeně Eloisa.

„To bychom pak mohly číst společně, co o tvém dítěti stojí ve hvězdách!“ navrhla Lukrécie a v hlase jí zaznělo skoro až dětské nadšení.

Eloise dojetím stouply slzy do očí. „Vy jste jediná, kdo říká tvoje dítě,“ připomněla vděčně, „jiní mluví pořád jen o princeznině dítěti.“

„Tohle je moje dítě,“ prohlásila se smíchem Lukrécie a vytáhla zpod šatů polštář, který švadlena každý týden vycpávala stále větším množství ovčího rouna.

Eloisa se také zasmála, avšak vzápětí zase zesmutněla. „Ale nakonec to přece budete vy, kdo bude držet v rukou dítě z masa a kostí.“

I Lukrécie zvážněla. „Občas si vzpomenu na proroctví té ženy, která utekla. Vzpomínáš? ,Budeš mít malého muže, věštila, ale nebude tvůj.‘ “ Sklesle se odmlčela. „Je mi to tak líto. Daruji mu největší možnou lásku ženy, která neví, co to láska vlastně je.“ Natáhla ruku k Eloise a dotkla se jejích šatů.

„Ale budeš ho moct vidět každý den – a vypomáhat tam, kde já selžu,“ usmála se.

„Pokud mi to váš otec dovolí,“ poznamenala zasmušile Eloisa, vstala a zavrtěla hlavou. „Jestli mě nezabije nebo neprodá nějakému pánovi.“

Lukrécie na to nereagovala. Upřeně zírala na svůj polštář z ovčí vlny.

Následujícího dne, zatímco se opět procházely pod bdělýma očima strážných, uchopila Eloisu za paži a zašeptala jí: „Nikdy jsem nebojovala za sebe. Vždycky jsem si myslela, že se mi na to nedostává sil.

Ale za tebe a tvoje dítě budu bojovat. Ber to jako slib. Nevím, co mohu udělat, ale nevzdám to. Věříš mi?“

Eloisa se zadívala na princeznu, která před ní stála v hřejivých paprscích jarního slunce. „Ano,“ odpověděla. „Jste dobrý člověk.“

Čím častěji se obě mladé ženy viděly a svěřovaly si svá nejtemnější tajemství, obavy a naděje, tím byl jejich vztah vroucnější; stále očividněji se z něho vytvářelo paradoxní přátelství. Pro Eloisu i princeznu tím byly dny méně tvrdé a strašlivé; občas přinášely dokonce i obveselení.

Eloisa začala pozvolna hledět do budoucnosti s větší důvěrou. Avšak jednoho dne, když se po procházce lehla do postele a se zasněným úsměvem na rtech vzpomínala na Mikaela, zaslechla přede dveřmi nějaký zvuk a tichý šepot. Agnete tu právě nebyla, protože se vypravila do vesnice, aby obstarala žrádlo pro starého Harra. Eloisa proto vstala a opatrně pootevřela dveře.

Škvírou viděla, že strážní usnuli. A pak spatřila prince Marcuse, který před vchodem do její komnaty rozmlouval s Leliem, ctižádostivým mladým mužem, jehož si nedávno k sobě povolal Arialdus z Tarvisu, aby mu pomáhal při správě obou knížectví.

„Vaše Jasnosti,“ říkal právě Lelio potichu, ale přesto dost hlasitě na to, aby mu Eloisa rozuměla, „uvědomujete si, že pro knížete Ojsterniga, jakmile se dočká svého dědice, budete jen… jak to mám jenom říct?… no, zkrátka budete stát v cestě jeho plánům?“

„No a?“ opáčil Marcus líně a těžkopádně jako vždy. „Co bych mohl udělat?“

„Kdyby se dědic nenarodil,“ odpověděl Lelio, „měl byste víc času, aby vás něco napadlo.“ Uklonil se s podlézavým úsměvem. „A já bych se cítil poctěn, kdybych vám přitom mohl sloužit a radit.“

„A jak by se stalo, že by se dědic nenarodil?“ zajímal se Marcus. V očích se mu zlovolně zablýsklo, ale chtěl, aby se Lelio vyjádřil jasněji.

„Existují jedy, které nezanechávají žádné stopy,“ nadhodil Lelio.

„Kdyby mi Vaše Jasnost k tomu dala svolení…“

„K vraždě ti svolení nedám,“ odmítl Marcus.

Lelio polekaně sklonil hlavu. „Vaše Jasnosti, já jsem přece nemyslel…“

„Ale kdyby se bastardovi té děvky čirou náhodou něco přihodilo…,“ přerušil ho Marcus a nechal větu nedokončenou.

Eloisa viděla zákeřný úsměšek údajného prince.

„V tom případě,“ ukončil Marcus rozmluvu, „bych ti projevil nesmírné uznání.“

„Každý se musí obrátit na vás dva, když chce něco od té světice, že ano?“ Mikael se otočil. Otázku položil mladý, zhruba pětadvacetiletý muž, který se právě blížil ke stanu. Kulhal, protože levou nohu měl nejmíň o píď kratší než pravou, takže tělo se mu při každém kroku naklánělo na stranu, jako by pokaždé stoupl do nějaké díry. Na křiklavém oblečení byly různobarevné záplaty, kabátec měl dlouhé nabírané rukávy. A kolem krku mu visel zlatý kravský zvonec.

Volod se pohrdlivě ušklíbl. „Co chceš, kulhavče?“ zeptal se.

Mladý muž vytřeštil zelené neklidné oči, rozpřáhl paže a naznačil přehnanou křivou úklonu. „Ó nevýslovně dobrotivý a galantní pane, životní bouře mnou divoce cloumaly a posléze mě celého pokřivily. Nedávejte mi to za vinu,“ pronesl a zastavil se před oběma muži. S hraným údivem se zadíval na Voloda. „Ale vy, no to je něco úplně jiného! Stojíte tak vzpřímeně a pevně jako úd vzrušeného mládence! Ať vás Bůh vždy zachová pěkně tvrdého!“ Mikael se neubránil úsměvu a okamžitě pocítil k neznámému muži náklonnost.

Po obličeji kulhavce, který pořád ještě upřeně hleděl na Voloda, se mihl stín, jako by ho najednou cosi znepokojilo. „Ale kladu si otázku, co si takhle tuhý a rovný, jaký opravdu jste, počnete při prvním nárazu vichru? Ohnete se, nebo se zlomíte?“

„Než aby se ze mě stal připodělaný červ jako ty, to se radši zlomím,“ odtušil pohrdavě Volod.

„Ó, Vaše Nedotknutelnosti, největší ze všech zázraků!“ zvolal kulhavec a sepnul ruce jako k modlitbě.

„Co by si mohl muž přát od života víc než zemřít kvůli nějakému směšnému prdu?“ Ještě jednou se uklonil.

„Pane, obdivuji vás tak, že bych nejradši na místě zvracel!“

Mikael se už nepokrytě šklebil od ucha k uchu.

Volod vrhl na mladíka zničující pohled. „Copak nevidíš, že je to blázen? Budižkničemu, který žije z toho, že se snaží rozesmát bohaté a vznešené.“

„Nejen vznešené, můj nevznešený pane,“ opáčil kulhavec. „Jsem si jistý, že kdybyste nedržel hýždě tak pevně sevřené, mohl byste se i vy svým způsobem zasmát.“

Mikael se pobaveně zachechtal.

„Ale to je překvapení!“ zvolal blázen a ukázal na Mikaela. „Ten hlupák se slámou v hlavě dokonce vydává zvuky! Měli byste ho předvádět v cirkusu, společně s podobně jedinečnými, pozoruhodnými tvory jako je mňoukající kočka, štěkající pes nebo řehtající kůň. To by byl určitě velký úspěch!“

Mikael se znovu zasmál; necítil se ani trochu ublíženě.

„Takže, ctihodný ztopořený úde a hlupáku se slámou v hlavě, říká se, že je třeba se obrátit na vás, pokud někdo něco chce od té světice,“ začal znovu blázen. „Náhoda tomu chtěla, že můj velevážený pán, osel, který neumí ani zahýkat, se doslechl o tom nejnovějším nesmyslu, který kostnická chátra vypustila do světa, a chce tu vaši svatou skřehotalku pozvat večer na svůj dvůr. Pokud se ovšem panstvo uráčí vystupovat na místě, které tak děsivě nesmrdí jako vaše obvyklé posluchačstvo. Ačkoli duše tamějších lidí, které se skrývají pod vším tím hedvábím, parfémem a bílou kůží, nejsou o moc čistší než hromada lejn spláchnutá prudkým lijákem.“ Poklepal si rukou na bok, kde visel kožený váček. „Dočkal bych se vašeho souhlasu za pět ubohých zlatých dukátů?“

„A co když ti teď podříznu krk a peníze si vezmu?“ zeptal se Volod.

„Myslíš si snad, že tvůj pán by tě sem přišel hledat, kulhavče?“

Blázen předstíral nevýslovné zděšení. Okamžitě váček odvázal a hodil ho Volodovi, který ho obratně zachytil. „Panebože! Okamžitě si ten můj poklad vemte!“

Volod vyprázdnil váček na dlaň. „Knoflíky…“

„Ale zato prvotřídní kvality,“ prohlásil blázen. Mikael se znovu neubránil smíchu.

„Můj pán je možná osel,“ připustil blázen a pokrčil rameny, „ale není hlupák. A jako všichni boháči i on miluje své zlato.“ Ušklíbl se. „Když přijmete jeho pozvání, vyplatí vás na místě – stejně nepochybně jako v kostele zazní na konci mše amen.“ Vzal si váček a knoflíky zase nazpět.

Položil si prst na čelo, jako kdyby ještě něco zapomněl. „Ach ano,“ otočil se k Volodovi. „Ačkoli kulhavec jako jméno je pro mě opravdu velmi originální… a dokazuje váš talent pro rafinované přezdívky… Kdybyste přesto měli toho jména někdy plné zuby a místo toho mi raději zdvořile říkali netvore, zrůdo, poskvrno, chromajzle, neřáde nebo ošklivá hříčko přírody, slibuji vám, že i na to budu vždy slyšet. Ale můžete mě klidně oslovovat i mým jménem. Jmenuju se Berni.“

„Ta žena není na prodej, kulhavče,“ prohlásil Volod.

„Takže jsem se včera večer zmýlil,“ posteskl si zklamaně Berni. „Připadalo mi totiž, že jste oba sbírali mince ze země.“

Volod ztuhnul. „To jsou dobrovolné dary. My nic nevyžadujeme.“

„I od mého pána se samozřejmě jedná pouze o dobrovolný dar.“

„Za který chce tu ženu vystavovat jako jarmareční atrakci.“ Berni se rozhlédl. „Jistě, chápu vás.

Tady je to něco úplně jiného.“

„Zmiz, kulhavče!“ obořil se na něho Volod.

Berni se znovu přehnaně uklonil. „Loučím se s vámi, Vaše Dokonalosti.“ Otočil se a odcházel houpavou chůzí, při které mu kravský zvonec na krku pořád klinkal.

Volod se zachmuřil a vrátil se do stanu.

Mikael hleděl za bláznem, které se jen namáhavě pohyboval na rozbahněné půdě stanového tábora, což náhodní kolemjdoucí komentovali drsnými žerty. Poté rovněž vstoupil do stanu.

Emöke seděla v koutě, měla zavřené oči a vedla tichý imaginární rozhovor s Gregorem. Volod se posadil na stůl narychlo sestavený ze dvou stojanů a jednoho prkna a nalil si, aby se zase napil.

Mikael ho pozoroval. Od jejich příjezdu do Kostnice se Volod změnil. Trávil dlouhé hodiny ve stanu a popíjel. Vlčí oči se mu zkalily. A jeho lidé se bezcílně a naprázdno potloukali po táboře a neměli na práci nic lepšího než vyhledávat spory. Mikael se den ode dne cítil stále více nesvůj a se stísněností v něm sílila špatná nálada.

„Co tady vlastně pohledáváme?“ zeptal se mrzutě Voloda.

„Dej mi pokoj!“ odsekl a dolil si víno.

„Tvrdil jsi, že tady budeme hledat odpovědi,“ pokračoval Mikael vyčítavě. „Místo toho dřepíš v tomhle špinavém stanu a celý den jenom nasáváš.“

„Nemůžu přece za to, že uvěznili jediného muže, se kterým jsem chtěl mluvit.“

„Ne.“ Mikael tvrdohlavě trval na svém. „Ale říkal jsi, že se tady sejde celý svět, a proto jsme tu i my.

Protože je to důležité.“ Rozpřáhl paže a ukázal na ošuntělý vnitřek stanu. „A teď se na nás podívej.

Uvízli jsme tu, vzduch se nedá dýchat, opíjíme se jako v hospodě a…“

„Přestaň!“ Volod vztekle udeřil pohárem o prkno sloužící jako deska stolu. Potom si znovu dolil víno.

Mikael ho sledoval a chvěl se vzteky. Cítil se podvedený. Od Eloisy ho dělily stovky mil a teď už vlastně ani nevěděl proč. „Zdál se mi sen,“ pokračoval smutně. „Stejně jako tobě. Chtěli jsme, aby v našem světě zavládla spravedlnost.“

„Změnit svět nemůžeš úplně sám, rolníku,“ odtušil Volod těžkým jazykem.

„Tak ho změňme všichni společně!“ zvolal Mikael.

Volod se jen mlčky ušklíbl a znovu se napil. „Nevolníci očekávají…“

„Ano, jasně, já vím, to opakuješ pořád dokola!“ přerušil ho rázně Mikael. „Očekávají, že jim někdo utře zadek, protože to oni sami nedokážou.“

„Přesně tak.“

„No tak se prostě vraťme domů! Naučme je, jak si mají sami utřít zadek!“

„To se spíš začne Země otáčet kolem Slunce,“ zamumlal Volod.

„Pak tedy vyzvu Slunce, aby se zastavilo, a Zemi, aby se točila kolem Slunce, když to pomůže!“

„Ty jsi opravdu hlupák, rolníku.“ Volod se jízlivě zasmál a opět si dolil víno.

„Mikael se na něho podíval. „Ten blázen měl pravdu.“ Hlas se mu vztekle chvěl a tentokrát chtěl Volodovi ublížit. „Žijeme tady na Emöčiny náklady jako příživníci.“

Volod zvedl hlavu; oči jako by mu úplně vyhasly. „Nikdo tě tady nedrží. Jestli chceš, otoč se a zmiz.“

Mikael zaťal pěsti. „Přesně to mám v úmyslu, než se ze mě stane někdo jako ty!“ Rozzlobeně vyběhl ze stanu, přičemž odstrčil nějakého muže, který se už časně ráno vracel opilý.

Přímo před stanem ho oslovila jakási žena. Držela v ruce úzký stříbrný náramek s přívěškem z korálu ve tvaru srdce. „To je pro světici,“ upozornila a podávala mu levný šperk. „Aby se za mě modlila.“

„Muž, který přijímá peníze, sedí tam uvnitř,“ odsekl Mikael nevrle.

Rozzlobeně vykročil a úmyslně přitom dupal do bahnitých kaluží. Když dorazil k palisádě, která obklopovala tábor a sloužila k jeho ochraně, všiml si skupiny malých chlapců, kteří holemi před sebou hnali něco skvrnitého. Jejich povyk neustále přehlušovalo zvonění kravského zvonce, který se jim vrávoravě vyhýbal. Mikael opět poznal blázna. Kluci ho už dohnali a holemi, které mu nastavili pod nohy, srazili chudáka na zem. Blázen se zmítal v bahnu jako brouk na zádech.

„Nechte ho na pokoji!“ zakřičel Mikael a rozběhl se k výtržníkům.

„Nechte ho být!“ zopakoval a vzápětí se vrhl na prvního, který mu přišel pod ruku. Odstrčil ho tak silně, že výrostek proletěl vzduchem. Druhý zvedl hůl a pokusil se jí Mikaela zasáhnout. Ten se však obratně vyhnul a překvapivě se ocitl za útočníkem. Sebral mu hůl a udeřil ho do ledvin. Chlapec vykřikl bolestí a podlomily se mu nohy. Mikael zatočil holí nad hlavou a zahnal tak i ostatní. „Padej!“ zařval nakonec na kluka, kterého zasáhl do ledvin. Ten s bolestným sténáním vstal a rovněž vzal nohy na ramena.

Mikael podal bláznovi ruku a pomohl mu na nohy.

Berni se podíval na své zabahněné šaty a pousmál se. „No jo, dobrý šašek má přece bavit děti, nebo snad ne?“ zeptal se.

„Zbabělci!“ zavrčel pořád ještě vztekle Mikael.

„Teď bych ti měl asi poděkovat, co?“

Mikael si všiml, že Berni si už přestal hrát na blázna a tváří se velmi vážně. Zadíval se na něho pozorněji. Možná se cítil zdeptaný.

„Jestli se jen pokusíš projevit se mnou soucit, vrátím se radši k těm klukům a nechám se zmlátit,“ předeslal cynicky Berni. „To je mi milejší.“ Vzápětí smířlivě dodal: „Na to jsem aspoň zvyklý.“

Mikael se na něho beze slova díval. Ještě dobře si vzpomínal na doby, kdy on sám byl slabý.

„Přesto díky,“ vyhrkl Berni. Mikael jen pokrčil rameny.

„Copak se děje?“ zeptal se ho Berni. „Změnili jste názor ohledně světice?“

„Ne,“ odpověděl úsečně Mikael, ale zastavil se a pohlédl na něho.

„No dobře. Poděkoval jsem ti. Proč tady oba ještě okouníme? Snad se rozloučíme, ne?“

„Ano…,“ odvětil Mikael, ale nehýbal se z místa.

„Poslechni, ty omezenče,“ pokračoval Berni, „potřebuju dvakrát víc času, abych se vrátil tam, odkud jsem přišel, a jestli mi konečně nepovíš, co chceš, dostanu se tam až pozdě v noci.“

„Doprovodím tě, takže kvůli mně neztratíš čas.“

Berni se na Mikaela podíval s neskrývaným údivem. „Znamená to snad, že mě nejdřív zachráníš a pak se ani nestydíš procházet se po ulicích tohohle zpustlého města s někým jako já?“

Mikael udiveně zavrtěl hlavou. „Proč bych se měl stydět?“

Berni svraštil čelo. „Ty jsi fakt směšný podivín? Možná jsi ještě omezenější, než jsem si myslel.“

„Omezenec je pro mě opravdu originální jméno… ale můžeš mi říkat taky blbec, idiot, hlupák nebo cvok a já ti slibuju, že na to budu vždy slyšet,“ opáčil Mikael s lišáckým úsměvem se vzpomínkou na bláznova nedávná slova. „Nebo mě můžeš oslovovat mým jménem. Jmenuju se Mikael.“

Berni se usmál. „Pojď po mé pravici, hloupý Mikaeli,“ vybídl ho a kulhavě vykročil. „Nebo jestli chceš jít za každou cenu po mé levici, drž se ode mě na krok daleko, nebo pravidelně dostaneš dloubanec do ledvin, protože nedokážu udržet hlavu v uzdě,“ vysvětlil se smíchem.

Tak se společně probojovali až k jižní městské bráně Kostnice.

„Kdyby mi někdy přišlo na mysl, že se zamiluju, a kdybych pak ještě našel ženu, která by mou lásku opětovala,“ ozval se Berni, když viděl zamilovanou dvojici věnující se vzájemným něžnostem, „víš, co bych udělal?“

Mikael zavrtěl hlavou.

„Trochu bych si ji přizpůsobil. Usekl bych jí levou nohu, aby ji měla stejně krátkou jako já. A víš taky proč?“

Mikael znovu mlčky zavrtěl hlavou.

„Tak bychom mohli spolu chodit do sebe zavěšení, aniž bychom každých pár kroků klopýtli,“ pokračoval Berni. „Samotný mrzák belhá a klopýtá. Ale dva mrzáci, kteří se drží za ruku a pohupují se ve stejném rytmu… to je stejné, jako by tančili.“

Mikael se usmál.

„Ty toho moc nenamluvíš, viď?“ prohodil Berni. Mikael opět jen zavrtěl hlavou.

„No, já zase nesnáším mlčení, radši mluvím sám se sebou jako pomatený,“ vysvětlil blázen. „Ticho je ohlušující.“

Mikael nevěděl proč, ale měl toho vtipálka rád. Byl to nejspíš první zajímavý člověk, se kterým se setkal od svého příchodu do Kostnice.

„Co tady děláte? Proč jste sem přišli?“ zajímalo Berniho.

„To už nevím.“

„Jste tady, abyste si s tou svatou vydělali prachy?“ vyptával se dál Berni.

„Ne!“ zvolal Mikael zoufale.

Berni se zastavil a udiveně na něho pohlédl. „Chceš mi tím říct, že není podvodnice?“ zeptal se trochu pochybovačně.

„Emöke zpívá, to je všechno. To dělala vždycky,“ odpověděl Mikael.

„Než jsme dorazili sem, vykládali o ní, že je pomatená. A teď je to světice.“

„A jednou, až jí budou mít plný zuby, ji označí za čarodějnici a upálí na hranici,“ poznamenal vážně Berni a znovu vykročil.

Mikaelovi přeběhl mráz po zádech. Zachránil snad Emöke před Ojsternigovou hranicí, aby ji upálili tady v Kostnici? Rychle tu myšlenku potlačil. „A proč jsi tady ty?“

„Doprovázím svého pána,“ odvětil Berni.

„A kdo je to?“

„Jeho Excelence, veleušlechtilý hrabě Chapuys de Rêves,“ oznámil slavnostně Berni. „Je to ale jen jeden z poslušných psíků římskoněmeckého krále, stejně jako já jeho.“

„A ty nemáš psa?“ nadhodil Mikael s úsměvem.

„Ne, já jsem poslední v pořadí,“ prohlásil vážně Berni. „Mě následuje už jen můj stín.“

Mezitím dorazili houpavým krokem v doprovodu nelibozvučného kravského zvonce a nelítostných poznámek od kolemjdoucích k velmi působivé budově ve středu města, před kterou stála na stráži početná vojenská hlídka. Ručičky městských hodin se přehouply přes poledne.

„Je načase, abychom dostali něco k zakousnutí,“ upozornil Berni.

„Vysloužil sis pár zbytků, protože jsi mě tak statečně doprovázel.“ Prošli kolem strážných, kteří působili velmi neklidným dojmem.

„Co je to s nimi?“ podivil se Mikael, když vstoupili do domu. „Proč je tu tolik vojáků?“

Berni vzal v kuchyni čerstvě upečená prsíčka perličky a podal půlku Mikaelovi. „Pojď,“ vybídl mladíka a vyvedl ho zadním východem na odvrácenou stranu domu a dále k úzkému zamřížovanému oknu, které patřilo k malému sklepu.

Ve vlhké tmavé podzemní místnosti Mikael spatřil muže s hustým šedivým vousem, který v černém kazatelském hábitu klečel na podlaze a modlil se.

„Můj pán byl pověřen nevděčnou povinností být žalářníkem toho nebohého kacíře,“ vysvětlil Berni.

„Musí před sklepní vězení v Kostnici, kde je ten bludař zajatý, stavět na stráž vlastní vojáky, protože městským hlídkám král nevěří. A v takových dnech, které právě prožíváme, kdy si s tím heretikem přeje mluvit biskupská deputace, ho nechal dopravit k sobě domů, aby se muži Svaté matky církve mohli také přiměřeně stravovat, což je v žalářích zhola nemožné.“

Mikael se zadíval na zajatce. Nebylo mu o moc víc než čtyřicet, ale působil churavým a vyčerpaným dojmem a vypadal jako stařec. Na úzkém orlím nose se mu leskly kapičky potu, pohublý obličej měl vpadlý a kůži ochablou a bledou. Jakmile však zaznamenal jejich přítomnost a zvedl pohled, Mikael spatři jeho pronikavé temné oči, které ve sklepním příšeří jiskřily jako dva žhnoucí uhlíky.

„Kdo je to?“ zeptal se Mikael.

„Jeho jméno se v těchto dobách nesmí vyslovit nahlas,“ odvětil Berni. Pak se ale postavil vedle Mikaela a zašeptal mu je do ucha.

Za necelou půlhodinu zadýchaný Mikael prudkým škubnutím otevřel stanovou plachtu. „Volode!

Volode!“ volal celý bez sebe rozrušením.

Volod zvedl hlavu a namířil na něho oči otupělé přemírou vína. Mikael ho uchopil za ramena a silně s ním zatřásl. „Volode, poslouchej!“

Kdysi ostré vlčí oči teď měly hodně co dělat, aby se na mladíka soustředily. „Co ještě chceš?“ zablábolil Volod.

„Viděl jsem Jana Husa!“ zvolal Mikael.

Volod několikrát zavrtěl hlavou, aby se zbavil omámenosti, a posadil se zpříma. „Řekni to ještě jednou!“

„Viděl jsem Jana Husa! A zřejmě jsem dokonce našel možnost, jak bychom s ním mohli mluvit!“

Přistoupil k Emöke a láskyplně ji pohladil po vlasech. „Emöke,“ požádal ji, „zazpívala bys prosím pro jednoho vznešeného muže v jeho domě?“

„Vidíš svatou Bohorodičku?“ zeptal se přísný duchovní, jehož předkus mu propůjčoval podobu velké tučné krysy. Církevní hodnostář oblečený celý v černém si měřil Emöke, která před ním stála, pohledem inkvizitora.

Na přání hraběte Chapuys de Rêves Emöke pro své představené vyměnila své obnošené hadry za elegantní šaty z oranžového florentinského sametu s tyrkysovými rukávy.

Mikael stál celý nesvůj vedle Emöke. Pokoušel se vyčíst něco z obličeje hraběte, který seděl vedle duchovního. Šlechtic byl oblečený podle francouzské módy, se žlutými a modrými damaškovými rouchy a mnoha prsteny třpytícími se ve svitu svící. Působil znuděným dojmem. Volod, který poprvé za mnoho dní byl střízlivý, stál několik kroků za Mikaelem.

Kromě domácího pána a církevního hodnostáře se v rozlehlém sále s bohatě zdobeným kazetovým stropem nacházeli už jen mladý tajemník duchovního a Berni. Přede dveřmi čekali hosté, kteří už hořeli netrpělivostí, aby si poslechli zpěv svaté ženy.

Duchovní však trval na tom, že Emöke před vystoupením podrobí výslechu, aby se nikdo nevystavoval nebezpečí, že Svatá matka církev, která vrávorala na okraji teologické propasti tří papežů, nepodlehla nebezpečnému bludařství.

„Odpověz. Vidíš svatou Bohorodičku?“ zeptal se znovu církevní hodnostář.

„Ne,“ odpověděla Emöke.

„Slyšíš, jak ti něco šeptá?“

„Ne.“

„Vnukl ti svatý Petr, který ze tří papežů je ten pravý?“

„Ne.“

„Rozmlouváš s mrtvými?“

„Pouze se svým manželem.“

Na tváři duchovního se objevil hrozivý škleb inkvizitora, který objevil pomýlení. „Chceš tím říct, že tvůj manžel je mrtvý a ty s ním rozmlouváš?“

Mikael strnul.

„Nemá snad žena vždy mluvit se svým manželem, Excelence?“ opáčila Emöke klidně a uvolněně.

V sále se na chvíli, která všem připadala nekonečná, rozhostilo hrobové ticho.

Pak se hrabě Chapuys de Rêves jízlivě zasmál.

„Tady toho není moc k smíchu, hrabě!“ napomenul ho duchovní, ale vzápětí si uvědomil, že vůči tak vysoce postavenému šlechtici nezvolil vhodná slova. „Vlastně jsem chtěl říct, Excelence…,“ pokračoval podstatně mírněji, „že ta žena je zvláštní, nemyslíte?“

„Můj pán si s sebou přivezl vlastní králičí kožky a škubané peří, Vaše Polosvatosti, jako by se tady v Kostnici jedli králíci s kůží a bažanti s peřím,“ chopil se Berni vyzývavě slova. „A vy se zrovna jeho ptáte, jestli považuje někoho jiného za podivína?“

Hraběte tento nečekaný obrat pobavil a znovu se zasmál.

„Musíme poslouchat proroky, kteří tvrdí…“

„Panebože! Necitujte tu proroky!“ přerušil Berni znovu duchovního.

„Bible uvádí jen ty, kteří se trefili do černého.“ Hrabě se opět zasmál.

Ani Mikael se přes vnitřní napětí neubránil úsměvu.

„Váš blázen by se měl naučit držet jazyk na uzdě, jestli nechce skončit na hranici,“ prohlásil rozzlobeně duchovní.

„Kdo by mě chtěl vidět hořet? To byste jen marnotratně plýtvali dřevem,“ opáčil Berni. „Celé město přece čeká jenom na to, až usmažíte toho kacíře. To je váš největší spektákl.“

Duchovní zrudl vzteky. „Excelence, nasaďte té své zrůdě uzdu!“ zvolal rozhněvaně.

„To je pro mě pocta,“ odvětil pohotově Berni a uklonil se. „Být ve vašich očích zrůda je velká přednost. Zjistil jsem totiž, že jí byl i svatý Juda.“

Duchovní vztekle vyskočil. „Jak se opovažuješ?!“

„Vaše Nejsvětější Polosvatosti, vy byste přece měl vědět nejlíp, že je to přesně tak,“ odpověděl Berni s vykulenýma očima, jako by ho to opravdu nevýslovně udivilo. „V těchto dnech jsem mezi relikviemi, které byly neseny ve slavnostních procesích ulicemi Kostnice, napočítal pětadvacet prstů svatého Judy. K tomu sedm stehenních kostí, dvě lebky, zhruba sto zubů a tolik žeber, až se mi z toho zatočila hlava. A každá z těch posvátných kostí byla vystavena jako pravá relikvie. Pokud tedy kněží mluví pravdu – a já jako dobrý křesťan samozřejmě věřím, že církev nikdy nelže, musím přece z toho usuzovat, že svatý Juda byl zrůda se dvěma hlavami, neuvěřitelně mnoha zuby, jednou rukou s dvanácti a druhou se třinácti prsty, sedmi nohama a nejméně tři sáhy vysokým hrudníkem, aby se tam vešla všechna ta žebra.“

Hrabě se hlučně zachechtal a vzápětí se obrátil k duchovnímu.

„Takže jakou škodu může způsobit žena, která nám večer ukrátí čas svým zpěvem?“

„Jakou škodu může asi způsobit žena, která svému muži nabídne v ráji jablko?“ opáčil duchovní a povytáhl sarkasticky obočí.

Hrabě na něho vrhl zničující pohled. „Dáme si dnes večer pozor na to, aby ta žena nenabízela žádná jablka,“ odtušil nesmlouvavě. „Ale teď si ji konečně poslechneme,“ pokračoval netrpělivě. „Král mě totiž požádal o můj názor, než jí věnuje svou pozornost. A já bych mu jen nerad oznámil, že… Vaše Polosvatost, jak říká můj blázen… mi na základě hnidopišského slovíčkaření zakázala ukojit jeho zvědavost.“

Duchovní zbledl.

„Vidím, že jsme si porozuměli,“ prohlásil hrabě s úsměvem. „Vy a váš tajemník nám jistě prokážete tu čest, že se vystoupení nezúčastníte, abyste ho nepokazili svým naštvaně kyselým vzhledem. A teď zmizte!“ Obrátil se ke vstupním dveřím, za kterými už naslouchali sluhové. „Ať oslava začne!“

Obě dveřní křídla se současně otevřela a do sálu začali proudit elegantně oblečení a živě rozmlouvající lidé, zatímco duchovní a jeho tajemník uraženě spěchali k východu.

Dva sluhové zavedli Emöke k pódiu k podestě pokryté hedvábím, která se nacházela v zadní části sálu.

Mikael a Volod se posadili před pódium, vzápětí se k nim připojil i Berni.

„Kdy uvidíme Jana Husa?“ vyzvídal netrpělivě Volod.

„Třeba to vůbec nepůjde,“ nadhodil Berni.

„Ale my tu jsme jenom proto, kulhavče!“ rozčílil se Volod.

Mikael vrhl na Voloda rozmrzelý pohled. V posledních týdnech dostala jeho důvěra ve vůdce rebelů povážlivé trhliny. „Dej si pohov, Volode,“ usadil ho zostra. „Kdybychom čekali na tebe, seděli bychom ještě opilí ve stanu.“

„Neplýtvej pořád časem na mou obhajobu,“ upozornil ho s úsměvem Berni.

Mikael zrudl a dál vztekle zíral na Voloda.

„Víš co? Tvoje největší chyba spočívá v tom, že se moc málo směješ,“ prohodil Berni k Mikaelovi.

„Lidé jako ty věří, že srdce určuje život i duši. Ale každý řezník by ti mohl vysvětlit, že srdce je pouze orgán jako všechny ostatní, který se dá položit na misku vah. Oproti tomu smích nikdo nezváží. Smích ti přináší lehkost a propůjčuje křídla.“ Pohlédl na Emöke. „Ta světice má humor. Její duch se dokáže vznášet.“

Jen co se hosté posadili na židle, které rychle přinesl celý houf sluhů, pokynul hrabě směrem k pódiu.

„Emöke, zpívej,“ pošeptal jí Mikael.

Avšak v té chvíli všeobecného napjatého mlčení se najednou ozvalo pronikavé zaskřípání a krátce nato všichni spatřili, jak dvě dvorní dámy přivezli do sálu na sametem vykládaném křesle s připevněnými dřevěnými kolečky jakousi stařenu s tvrdýma, pronikavýma očima. Vlasy skrývala pod drahocenným čepcem bohatě zdobeným drahokamy. Působila drobným dojmem, protože její tělo bylo věkem scvrklé jako sušená švestka. Ruce měla křečovitě sevřené v pěst a položené na opěrkách pojízdného křesla.

„Matko!“ zvolal hrabě a rychle k ní přistoupil. Pak se vyčítavě podíval na obě její průvodkyně.

„Lékař jí přece nařídil klid na lůžku.“

„Já ji… chci slyšet…,“ ozvala se stará hraběnka tichým, křehkým hlasem, který však nepřipouštěl žádnou námitku.

Hrabě rezignovaně přikývl a dva sluhové jim uvolnili místo před pódiem.

Když se opět rozhostil klid, nespouštěla Emöke oči ze staré dámy a otálela se zpěvem.

„Emöke, zpívej,“ vyzval ji znovu Mikael.

Emöke však sestoupila z pódia a bez váhání si to namířila přímo k hraběnce.

Obě dvorní dámy se jí postavily do cesty.

Stařena se tvrdýma očima upřeně zadívala na Emöke a zasyčela: „Nechte ji přece… projít… vy trdla…“ Dvorní dámy hned ustoupily stranou.

Emöke přistoupila ke staré ženě a uchopila ji za pravici. Pod zaraženými pohledy přítomných šlechticů, kteří nedokázali pochopit, že prostá žena z lidu se tak intimně dotýká příslušnice jejich společenského postavení, ji jemně hladila. „Pusťte ji, paní,“ zašeptala Emöke stařeně a položila její otevřenou ruku na opěrku křesla. Uchopila její druhou ruku a rovněž ji rozevřela. „Pusťte ji, paní,“ zopakovala Emöke.

Stařena svýma tvrdýma, zahořklými očima dál zírala na Emöke a ruce zase prudce sevřela, jako by to byly dvě železné pasti.

„Nechte ji odejít, otravuje vám hlavu a způsobuje, že vám odumírá tělo.“ Emöke promlouvala k hraběnce, jako by obě byly v místnosti samy.

Šlechtici všemu mlčky přihlíželi a cítili se tou nahodilou příhodou trapně dotčeni. Někteří z nich významně zakašlali.

„Co má nechat odejít?“ zeptal se hrabě.

Emöke ho zřejmě neslyšela; oči stále upírala na stařenu. Znenadání se otočila, vrátila se na pódium a chraplavým hlasem, který jako by jí škrábal hlasivky, zanotovala drsnou, nepříjemnou melodii.

Šlechtici znechuceně zareptali.

Mikael nechápal, co se to děje. Takhle Emöke ještě nikdy nezpívala. Pohlédl na hraběte a všiml si, že jejich hostitel se nespokojeně a ponuře rozhlíží.

Zatímco se v sále šířil neklid, Emöke bez rozpaků nespouštěla stařenu z očí a zpívala. I ona křečovitě sevřela ruce v pěst a v obličeji se jí zračila děsivá zběsilost. Avšak krátce předtím, než hrabě zasáhl, aby její vystoupení ukončil, se ženin hlas projasnil, melodie se sametově zjemnila, ruce se jí opět rozevřely jako rozkvétající květy, svraštěné čelo se vyhladilo a z obličeje se jí vytratila vzteklá zběsilost.

Diváci oněměli, protože je ta proměna nevýslovně fascinovala. Hrabě, který už vstal, se zase posadil.

Stařena rovněž pomalu rozevřela ruce.

Emöke nyní zpívala tak srdceryvně, jako by překypovala jakousi dávnou hlubokou bolestí. Z očí jí kanuly slzy. Ruce, které měla opět zcela rozevřené, přiložila k hrudi, jako by si zoufalstvím chtěla strhat šaty z těla. A jakmile bolest, o které zpívala, dosáhla svého vrcholu, melodie se zase změnila.

Zklidnila se a připomínala ukolébavku, která sice nepůsobila veselým dojmem, ale zato byla naplněna vnitřním klidem, jako by se zcela podrobovala svému účelu. Emöčin hlas zněl jako příjemně zurčící potůček, který klidně a uvolněně odnáší poslední zbytky zlosti a bolesti, o které žena zpívala.

Mikael viděl, jak si stařena položila ruce plochými dlaněmi na hruď – a jak se jí na vrásčité tváři zaleskla slza.

Posluchači oněměli a všechno fascinovaně sledovali. Hrabě vrhl na matku nevýslovně vyděšený pohled.

„Pokusme se o to,“ ozval se potichu Berni. „Pojďte.“

Mikael a Volod ho jako stín následovali podél stěny ke dveřím. Berni je dlouhou chodbou zavedl ke schodům ke suterénu, kde však zároveň narazili na tucet ozbrojených mužů.

„Co chceš?“ zeptal se velitel strážných Berniho.

„Chceme vidět zajatce,“ odvětil.

Velitel se drsně zachechtal. „Myslíš si, že jsem snad padlej na hlavu, blázne?“ zareagoval. „Nikdo k němu nesmí. Rozkaz hraběte.“

„Ale jdi, mám tady dva přátele,“ upozornil Berni a ukázal na Mikaela a Voloda.

„Čí přátele?“ zeptal se velitel. „Toho kacíře?“

„Moje přátele.“

„Tvoje přátele? Takže jsou nejspíš stejní blázni jako ty…“ Velitel se obrátil ke svým mužům. „Oni chtějí toho kacíře rozesmát.“

Strážní se posměšně zasmáli.

„Tomu kacíři rozhodně není do smíchu, proces pomalu, ale jistě končí a už mu stavějí hranici,“ podotkl velitel. „A teď zmizte, než ztratím trpělivost.“

„Můžeme za vaši vstřícnost zaplatit,“ prohlásil Mikael. „Pro nás je velmi důležité s ním promluvit.“

„A pro mě je zase moc důležitý, abych neskončil na šibenici. S tím kacířem nesmí nikdo mluvit.“

„Co bychom mu asi tak mohli udělat? Vždyť jsme neozbrojení,“ pokračoval Mikael.

Velitel tasil meč. „Padejte!“ vyzval je. Strážní za ním rovněž sáhli po zbraních.

Volod se otočil a vykročil. „Může být někdo hloupější než já? Důvěřovat bláznovi?“ zvolal vztekle, když se vraceli chodbou.

„Vždyť jste ho přece sám slyšel,“ hájil se Berni. „Pro toho kacíře co nevidět nastane poslední hodinka a všichni se obávají, že jeho stoupenci se pokusí o nečekaný útok…“

Volod, kterému blázen nestál ani za slovo, vstoupil do sálu právě ve chvíli, kdy Emöke dozpívala.

Přítomní šlechtici byli hluboce otřeseni. Očekávali prostě jen vystoupení nějaké pěvkyně, ale nyní měli pocit, že se zúčastnili něčeho úplně jiného, ačkoli to sami nedokázali přesně popsat. Připadalo jim, jako by se každému z nich otevřela i ta nejskrytější zákoutí duše. Místo potlesku byl slyšet jen zmatený a rozpačitý šepot. Oči některých dam byly vlhké dojetím. Muži se naopak pokoušeli nedat na sobě znát vnitřní pohnutí, a jakmile se objevili sluhové s karafami francouzského vína a podnosy prohýbajícími se pod různými pokrmy, s hlasitým nadšením se k nim vrhli.

Hrabě přistoupil k matce. „Vy jste plakala?“ zeptal se překvapeně. Stařena neodpověděla a pokynem ruky k sobě přivolala Emöke. Mikael jí pomohl z pódia a zavedl ji k hraběnce.

Stará žena už neměla ruce křečovitě sevřené v pěst. Vrásčitý obličej se uvolnil a původní ztuhlá tvrdost jejího výrazu zmizela.„Kdo jsi, děvče?“ zeptala se. Mikael si uvědomil, že dokonce ani hraběnčin hlas už nezní drsně. „Kdybys měla křídla, myslela bych si, že jsi anděl.“

„Andělé nemají křídla, paní,“ odpověděla Emöke. „Nejsou to přece holubi. Nemají ani tělo.“

„A jak tedy vypadají?“ zeptala se stařena.

„Oni vůbec nijak nevypadají, paní,“ odvětila Emöke. „Nejsou nic víc než šustot.“

„Šustot?“

„Ano, jako šustí hedvábí.“ Emöke se sklonila a přiblížila ústa ke stařeninu uchu. „Copak jste nikdy neměla pocit, že do komnaty vstoupily vaše dámy, ale když jste se otočila, nikdo tam nebyl?“ zašeptala.

„Ale hlavně nikde neříkejte, že slyšíte anděly, nebo vás budou mít za pomatenou.“

Stará žena se na ní zadívala a v očích jí zajiskřil sotva znatelný úsměv. Obrátila se k svému synovi.

„Dej té dívce vše, oč požádá,“ vyzvala ho.

„Dostane pět zlatých dukátů, jak bylo dohodnuto,“ odvětil hrabě.

„Peníze!“ rozčílila se stařena a podívala se na Emöke. „Zajímají tě peníze, děvče?“

Emöke zavrtěla hlavou.

Stará žena uchopila její ruku do svých křečí poznamenaných prstů.

„Děkuji ti, děvče. My obě víme, s čím jsi mi pomohla, že?“ Emöke na ni pohlédla bezvýraznýma očima.

„Paní,“ využil Mikael příležitosti a uctivě sklonil hlavu. „Smím vás o něco poprosit?“

Stařena k němu vzhlédla a povytáhla obočí. „Vsadím se, že ty se o peníze zajímáš.“

„Ne, paní,“ odmítl Mikael.

„A oč mě tedy chceš poprosit?“

„Chci mluvit s Janem Husem.“

„To je vyloučené!“ zvolal zděšeně hrabě.

„Buď zticha!“ napomenula ho matka a pohled jí sklouzl z Mikaela na Emöke. „Ty se o ni staráš?“

„Ano, paní.“

„Jste opravdu velmi zvláštní dvojice,“ utrousila pobaveně hraběnka.

„A proč chceš mluvit s tím kacířem?“

„To v žádném případě nejde, matko,“ přihlásil se rozhodně o slovo hrabě. „Já za něj nesu plnou odpovědnost a nemohu něco takového dovolit.“

Stařena se pronikavě zadívala na Emöke. „Je to důležité?“ zeptala se. Emöke mlčky přikývla.

„Nech je promluvit s tím kacířem,“ obrátila se hraběnka na svého syna.

„Ne, matko…“

„Slíbila jsem, že té ženě dám cokoli, oč požádá. Nechce pro sebe nic a svou odměnu přenechává tomuhle mladíkovi,“ skočila mu hraběnka do řeči. Poté přikázala svým průvodkyním. „Dovezte mě do mé komnaty, vy trdla.“

„S tou ženou se zkrátka nedá mluvit,“ povzdechl si hrabě, když provázel pohledem vzdalující se matku. Potom se otočil k Mikaelovi: „Pojďte, dovedu vás k Janu Husovi.“ Mikaelovi poskočilo srdce v hrudi.

Když znovu stanuli tváří v tvář strážným, hrabě rozkázal, aby jim ustoupili z cesty.

„Tak co, kdo z nás dvou je teď blázen?“ utahoval si z velitele Berni, který si to prostě nedokázal odpustit.

Velitel hněvivě zrudl.

Berni zamrkal na Mikaela. „Teď už se můžeš smát,“ zašeptal mu.

Zatímco Mikael následovaný Emöke a Volodem sestupoval za hrabětem po temných schodech, cítil, jak mu stále rychle tluče srdce. Nyní se tedy mají setkat s mužem, kvůli kterému podstoupili dalekou cestu do Kostnice. S mužem, který se vzepřel církvi tím, že nebojácně pranýřoval její zločiny, úplatnost a neblahé kšeftování s odpustky. S mužem, který se nebojí mocných a nesklonil se před žádným ze tří papežů. Ten muž mi teď zodpoví všechny moje otázky, pomyslel si vzrušeně Mikael.

Než vstoupili do místnosti, která přechodně sloužila kacíři jako žalářní kobka, museli projít kolem dalších strážných. Muži ustoupili stranou a uklonili se hraběti. Žalářník s pronikavým zařinčením vytáhl velký svazek klíčů a otevřel oba zámky na dveřích.

„Máte jen chvíli,“ upozornil hrabě mladíka.

Mikael napjatě přikývl, zatímco Emöke ho konejšivě pohladila po zádech.

Hrabě zvolal do cely: „Jene Huse z Husince, máš návštěvu.“ Potom se otočil k Mikaelovi, Volodovi a Emöke. „Vstupte.“

Mikael se odvážil vejít jako první. Cela byla vlhká a chladná, ačkoli bylo léto. Vzduch čpěl močí.

Jakmile si jejich oči zvykli na příšeří, Mikael si všiml, že v koutě stojí po okraj naplněný nočník, kterého se nikdo neujal. V kobce nebylo nic než pryčna připevněná dvěma železnými řetězy ke kruhům na zdi. Před pryčnou vrhala už téměř dohořelá lojová svíce mihotavé světlo na hubenou, černě oděnou postavu, která u ní klečela a ve vyzáblých rukou držela otevřenou modlitební knihu.

Mikael se nesměle zastavil na prahu, ale Volod ho hrubě postrčil dopředu, aby kolem něho mohl projít, a přistoupil ke klečícímu muži. Emöke uchopila Mikaela za ruku a stiskla ji.

„Pane,“ chopil se slova Volod, „přišli jsme, abychom si s vámi promluvili.“

Jan Hus se ani neotočil.

„Pane?“ oslovil ho Volod znovu.

Dotyčný se nepohnul a dál studoval modlitební knihu ve své ruce, jako by byl v cele sám.

„Doslechli jsme se o vás na opačné straně hor, kde žijeme,“ pokračoval Volod. „Urazili jsme přes tři sta mil, abychom slyšeli váš hlas.“

Jan Hus se pomalu otočil a pohlédl na Voloda. V očích se mu zračil smutek. Dlouhý vous měl nepěstěný a zamotaný, černý oděv špinavý a plný děr. „Nemám vám co říct,“ pronesl potichu.

„Odejděte.“ Potom se obrátil a dál si četl v modlitební knize.

Mikael a Emöke pořád ještě stáli ve tmě u dveří.

„Pane…,“ zkusil to Volod ještě jednou.

Ale Jan Hus ho neslyšel, tak hluboce byl už opět pohroužený do modliteb.

„Ani vy nejste jiný než ostatní!“ obořil se na něho rozzlobeně Volod.

„Kážete jen pro sebe sama, pro svou domýšlivost, a nepopřejete sluchu prostému lidu.“

Jan Hus nereagoval.

Volod se otočil ke dveřím. „Půjdeme,“ prohodil k Mikaelovi a prošel kolem něho ven. „V tom muži jsme se zmýlili.“

„Ne, chci zůstat,“ opáčil Mikael.

„Proč? Je skutečně tak zábavné poslouchat ho, jak mumlá modlitby jako každý jiný kněžour?“

Mikael ucítil, že mu Emöke stiskla ruku silněji. „Neodejdu odsud, dokud mě nevyženou,“ prohlásil.

Volod rozmrzele zafuněl. „Jsou přece všichni stejní…,“ zabručel. „I on si chtěl zjednat moc, jenomže mu to nevyšlo.“

Všichni mlčeli. Mikael se cítil podivně. Byl zmatený, jako by v mlze úplně ztratil orientaci.

Zachránil Emöke, byl ochoten nasadit život, protože to bylo správné, a protože chtěl změnit svět. Ale teď už nevěděl, co je správné. Ideály, které sledoval, jako by se rozplývaly, čím déle pobýval v bažině zvané Kostnice.

Za chvíli se ozval hrabě: „Váš čas vypršel. Musíte odejít.“ Jan Hus se dál modlil.

Do cely vstoupil žalářník a naznačil Volodovi a Emöke, aby se měli k odchodu.

Vtom Jan Hus, aniž by zvedl pohled od modlitební knihy, řekl: „Odpovím na jednu otázku.“

Volod k němu znovu přistoupil, když se k nim Hus otočil.

„Ne,“ ukázal kostnatým prstem na Mikaela. „Jemu.“ Mikael pustil Emöčinu ruku a cítil, že je stále nervóznější.

Jan Hus se obrátil k žalářníkovi a poznamenal: „Jen on sám.“

Oslovený muž mlčky pokynul Volodovi a Emöke, aby opustili místnost.

Mikaelovi se prudce rozbušilo srdce, když slyšel, jak venku na chodbě doznívají jejich kroky.

„Pojď ke mně,“ pobídl ho Jan Hus a těžkopádně se zvedl. Mikael přistoupil blíž.

Jan Hus uchopil svíčku a posvítil Mikaelovi do obličeje, aniž by přitom dbal na rozpálený lůj, který mu stéká přes prsty. V mihotavém svitu svíce kacířovy oči jiskřily jako žhavé uhlíky.

Mikael v nich rozpoznal celou záplavu citů; sílu, rozhodnost, vyčerpání, odevzdanost osudu, víru, odvahu, strach i smutek.

Jan Hus na něho pokývl. „Kdo jsi?“ zeptal se a přidržel mu svíčku tak blízko u obličeje, že mladík pocítil žár plamene.

„Nevím,“ odpověděl Mikael jako očarovaný.

Jan Hus znovu přikývl a otázal se ho: „Proč jsi tady?“ A Mikael opět odvětil: „Nevím.“

Jan Hus ho dlouho pozoroval. „Jsi upřímný,“ uznal.

Mikael cítil, jak se mu pod žhnoucím pohledem toho vážného muže podlamují kolena.

„Polož mi svou otázku,“ vyzval ho Jan Hus.

Mikael se na tento okamžik připravoval už několik dní, jakmile se mu naskytla možnost, že se s kazatelem skutečně setká – v podstatě od svého příchodu do Kostnice. Ano, vlastně už předtím během cesty.

Chtěl se od něho dozvědět, co je to svoboda. Otevřel ústa, ale otázka mu uvízla v hrdle, jako by byla nesmyslná. Mlčky se zarazil a ztrácel se v pronikavých Husových očích za svíčkou, která co nevidět pohasne.

Vězeň se ani nepohnul a mlčenlivě vyčkával.

„Co musím udělat?“ zeptal se za chvilku Mikael a sám se podivil otázce, která jako by mu vytryskla přímo ze srdce. „Co musím udělat, abych se neztratil?“ zeptal se – a přitom skoro ani nevnímal, co vyslovuje.

Jan Hus se na něho dlouze zadíval. Pak svíčka definitivně zhasla, ale předtím ještě na okamžik vzplanula vysokým jasným plamenem.

A ve tmě slyšel Mikael hluboký hlas Jana Husa skoro jako ve snu; téměř ani nechápal, odkud ta slova přicházejí.

„Hledej pravdu…,“ Husův hlas zněl vyčerpaně. „Slyš pravdu… uč se pravdě… miluj pravdu… říkej pravdu… drž pravdu… braň pravdu až do smrti: neboť pravda tě vysvobodí…“ Hlas se mu zlomil a věta zůstala nedokončená; zhasla jako ta svíce.

Mikael byl jako ochromený. Pomalu před sebe vztáhl paži, protože cítil potřebu dotknout se toho muže, který jím otřásl až v nejhlubším nitru. Jeho ruka však hmátla do prázdna. Jan Hus zmizel.

Mikael se polekal, a div neuvěřil tomu, že jejich setkání nebylo nic víc než pouhý sen.

Najednou dopadl do cely pruh světla a Mikael viděl, že Jan Hus znovu klečí před pryčnou s modlitební knihou v ruce.

Dovnitř vstoupil žalářník a postavil novou svíci vedle heretika, který si ho zřejmě vůbec nepovšiml.

„Půjdeme,“ řekl Mikaelovi a vyvedl ho ven.

Když vycházeli z cely, objevil se na prahu hrabě. „Jene Huse z Husince, zítra ráno budeš předveden před kardinála Odona de Colonna, aby byl nad tebou vynesen rozsudek. Moje odpovědnost tím končí.

Kéž je Bůh s tebou a vždy ti dobře poradí.“

Jan Hus neodpověděl. Žalářník za nimi zamkl dveře.

„Co ti řekl?“ zeptal se Volod Mikaela, zatímco stoupali po tmavých schodech nahoru.

Mikael neodpověděl. Nitro mu drásala bouře citů. Zničehonic si uvědomoval tíži svého těla, zatímco u srdce se cítil lehký jako pírko.

Když se znovu vrátili do rozlehlého přijímacího sálu, hrabě je pobídl: „Bavte se, jezte, pijte. A potom zajděte za mým tajemníkem, abyste si odnesli svou odměnu.“

Mikael nepřítomně přikývl. V ústrety jim vyšel Berni.

„A setrvejte v nejbližším okolí,“ dodal hrabě, který už zase vrhal úsměvy na jiné hosty a kynul jim rukou. „Zamýšlím i v nadcházejících týdnech uspořádat další večerní setkání, na kterých bych pak zase využil služeb vaší… světice.“

„Tak co? Co ti řekl?“ zeptal se Volod, jen co je hrabě nechal o samotě. Mikael se na něho upřeně zahleděl. „Že… mám hledat pravdu.“

„A to je všechno?“ pronesl se zklamaně Volod.

„Ano.“

Volod zavrtěl hlavou. „Tak přece jen jsou všichni stejní, mají v ústech jen prázdná slova, stejně jako ty. Pojď, něčeho se napijeme, ať je tenhle večer aspoň k něčemu dobrý.“

„Ne, nezůstávej tady,“ varovala zničehonic Emöke Mikaela a naléhavě mu stiskla ruku.

Mikael se na ni usmál. „Ne, my tu nezůstaneme.“

„Dělejte si, co chcete,“ zavrčel zasmušile Volod a přistoupil ke sluhovi, který rozléval víno.

Mikael opět pocítil hluboké opovržení k muži, ke kterému kdysi vzhlížel jako k hrdinovi. Ty časy mu však připadaly tak vzdálené, jako by patřily do jiného života. Volod byl pouze muž překypující vztekem, záští a zklamáním, který teď jenom ukázal svou skutečnou tvář.

„To není pravda,“ pravila Emöke.

„Co?“ zeptal se Mikael.

Neodpověděla a vlekla ho k východu ze sálu.

„Nezapomeňte, že život je pouze fraška!“ zvolal za nimi Berni. „Směj se, bratře!“

Mikael si s údivem všiml, že Emöke se otočila a obdařila Berniho úsměvem.

Na zpáteční cestě do svého tábora a stanu pozoroval Mikael lidi, kteří se tlačili na ulicích, ačkoli se už na město snesla noc. Připadalo mu, jako by nevěděli, kam jdou ani co si mají počít – stejně jako on.

Podíval se na Emöke, která kráčela s obvyklým prázdným pohledem, jako by se jí vůbec nic netýkalo. „Co tady pohledáváme?“ zeptal se jí, aniž však očekával odpověď.

„Nemáš ještě sílu na to, aby ses vrátil domů,“ odpověděla překvapivě.

„Je to dlouhá cesta.“

Mikael se k ní udiveně otočil. Vzápětí nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Tady pravdu nenajdeme,“ prohodil ponuře a znovu se mu vybavila slova Jana Husa.

„Houba se v lese skrývá pod nesčetnými listy,“ připomněla Emöke.

„Ale to neznamená, že se nedá najít.“

Mlčky se bok po boku dál prodírali halasícím davem.

„Ty nejsi vůbec pomatená, viď?“ zeptal se konečně Mikael.

„Směj se, bratře!“ odvětila a začala zpívat – nikoli však svým obvyklým způsobem, ale jako veselá mladá dívka. 61

Agnete si mlčky prohlížela služku, která Eloise přinesla jídlo.

Jmenovala se Lucilla, nebylo jí ani dvacet a vypadala docela půvabně.

Pod šaty se jí rýsovala bujná ňadra a smyslně zakulacené boky, které se jí až příliš nápadně pohupovaly. Jako každý den během mnoha týdnů tady na hradě postavila služka podnos na stůl a vrhla nedůvěřivý pohled na vypasenou černorudě žíhanou kočku s dlouhou hustou srstí, která si líně hověla na posteli. „Na co si držíte to šeredné zvíře?“ zeptala se.

„Vyptáváš se mě na to skoro každý druhý den,“ odpověděla Agnete.

„Můžeš tomu, kdo tě pověřil, abys tady čmuchala…“

„A kdo to jako má být? Nikdo mi neřekl…“

„Můžeš tomu, kdo tě pověřil, abys tady čmuchala,“ přerušila ji ihned Agnete, „vyřídit, že ji chováme, protože dělá vynikající společnost šestinedělce, která na tomhle hradě musí žít jako zajatkyně. A hned dotyčnému připomeňte, že nám to Její Jasnost dovolila.“ Tím stařena myslela Lukrécii.

„Ach tak, no, když to dovolila princezna…,“ utrousila pohrdlivě Lucilla.

Agnete její jízlivost schválně přeslechla a pokračovala: „A můžeš svému pánovi taky říct, že kočku považujeme za vynikající společnost, protože dělá mnohem míň hluku než jisté slepice svým kdákáním.“ Zamávala rukama ve vzduchu, jako by služka byla slípka, kterou chce od sebe odehnat.

„Huš, ať už jsi venku!“

Lucilla rozdurděně pokrčila rameny a vyšla z pokoje ven.

„K čertu s tebou a bůhví s kým ještě!“ zvolala stařena směrem ke dveřím, když se s bouchnutím zavřely.

Eloisa, která ležela vedle kočky na posteli, se zasmála, ale její smích nezněl vesele, nýbrž nervózně.

Byla vnitřně napjatá před každým jídlem od té doby, co vyslechla rozmluvu mezi Marcusem a úlisným správcovým pomocníkem. Položila si ochranitelsky ruku na břicho, protože se nevýslovně obávala, že by se jejímu dítěti mohlo něco stát. Každou noc ji proto pronásledovaly strašlivé noční můry.

Agnete vzala keramickou misku a položila na ni jednu z křepelek nadívaných kaštany a slaninou.

„Tak pojď, Evo, a ať je ti Bůh milostivý,“ vyzvala kočku.

Eva se líně zvedla z postele, zívla, protáhla se a pak skočila na podlahu. Vláčela s sebou obrovské břicho.

Jakmile Eloisa zjistila, že Marcus a správcův pomocník kují pikle proti dítěti v jejím těle, aby se Ojsternig nedočkal dědice, přinesla Agnete do komnaty Evu. „Ale proč zrovna nebohou březí kočku?“ protestovala nesměle Eloisa. Agnetina odpověď byla úsečná: „Existujou jedy, které mohou člověka zabít, ale i jiné, které vyvolají potrat.“ A tak od onoho dne Eva ochutnala každý pokrm určený pro Eloisu.

Kočka přistoupila k misce, krátce ji očichala a začala žrát. Agnete pozorně sledovala, jak se zvíře chová.

„Matko…,“ ozvala se Eloisa.

„Počkej,“ odpověděla Agnete, aniž odvrátila pohled od Evy.

„Matko…“ Eloisin hlas zněl naléhavěji.

„Teď mě chvíli nevyrušuj, zatraceně!“ zabručela Agnete.

„Matko… praskla mi plodová voda.“

Na kratičký okamžik bylo v místnosti slyšet jen mlaskavý praskot, se kterým Eva rozkousala křepelčí kosti. Pak se Agnete vrhla k posteli a vyhrnula Eloisinu sukni. Do vlčí kožešiny pod dívkou se vpíjela velká vlhká skvrna. „Svatá Panenko Marie,“ zamumlala Agnete, „už je to tady.“ Když zase zvedla oči k dceři, hleděly klidně a rozhodně. „Sama víš, že tohle je teprve začátek…,“ upozornila Eloisu.

„Mám strach,“ přiznala Eloisa.

„Strach z čeho?“ zeptala se Agnete. „Přivést dítě na svět je ta nejpřirozenější věc na světě. Pro to jsme byly my ženy stvořeny.“

„Mám strach,“ opakovala Eloisa a v očích se jí zračily obavy.

„Přihlížela jsi při porodu několika desítek žen…,“ pokračovala Agnete.

„A některé z nich zemřely…“ Eloisa se div nerozplakala.

„Ale tobě se to nestane.“

„Proč?“ vyzvídala Eloisa jako malé děcko.

„Protože jsi moje dcera,“ prohlásila rozhodně Agnete. „Tobě se to stát nemůže.“

„Proč?“

„Protože to nepřipustím.“

Zdálo se, že se Eloisa trochu uklidnila.

„To je teprve začátek,“ opakovala Agnete. „Sama přece víš, jak to probíhá. Teď ti ze všeho nejdřív osuším ta tvoje krásná růžová stehna a hýždě. A ty zůstaň prostě ležet a klidně dýchej. Bolesti se možná dostaví až za pár hodin.“

„Ano…“

„Statečné dítě.“ Agnete vytáhla zpod dcery deku z vlčí kožešiny, pak vzala čisté prostěradlo a dívku osušila. Sklonila se k jejímu klínu a přičichla k němu. Přikývla. „Ještě to chvíli potrvá. Zůstaň hezky v klidu ležet a já zatím co nejrychleji obstarám všechno potřebné!“

„Ne!“ zvolala Eloisa vzrušeně. „Nenechávej mě tu o samotě!“

„A koho mám poslat ven, aby ohřál vodu a přinesl vše, co potřebuju?“ Agnetin pohled padl na kočku.

„Evo?“

Kočka zamňoukala.

„Nechci zůstat sama…“

„Eloiso, nechovej se jako malý fracek…“

„Mám ošklivý pocit, matko…“

„Nepřivolávej na sebe nepřízeň osudu, ty nešťastnice!“ zvolala Agnete a pokřižovala se jednou rukou, zatímco na druhé zvedla ukazovák a malík na znamení čertovských rohů, aby odvrátila veškeré neštěstí. „Nepřivolávej zlo!“ Potom hrozivě namířila prst na dceru. „Zůstaneš tady – a ani se nepohneš.“ A vyšla z pokoje.

Eloisa zůstala chvilku ležet jako opařená.

Eva, která mezitím sežrala křepelku, vyskočila na stůl a pustila se do zbývajícího jídla. Světlo svíčky vrhalo její děsivě velký stín na protější stěnu a Eloisa bázlivě zavřela oči. Vtom svíce syčivě vzplála.

Zvíře se leklo, jediným skokem zmizelo pod stolem a převrhlo přitom džbán s pivem. Eloisa polekaně vykřikla.

A vtom ucítila první bolesti tak silně, že se nemohla ani pořádně nadechnout. „Matko…,“ zasténala, když svíravý tlak povolil. Zoufale si objala břicho, ve kterém se už dítě dralo na svět.

Teprve při třetím záchvatu bolesti se Agnete zase vrátila a nesla dvě velká vědra plná vroucí vody.

„Dala jsem v kuchyni pokyn, že mají celou noc nechat stát na ohni hrnec vody. Tahle nejspíš už vychladne, až ji budeme potřebovat,“ vysvětlila. Pečlivě vyskládala na stůl ostrý nůž, nit a dvě zakřivené jehly. Vedle těchto pomůcek postavila soudek vepřového sádla.

O něco později vstoupila do komnaty princezna Lukrécie.

„Ach, tak už jste tu zase, Vaše Jasnosti. Přišla jste dohlédnout, aby se vašemu dítěti nic nestalo?“

obořila se na ni Agnete. Porodní bába princezně moc nedůvěřovala a pořád si ji ještě měřila podezíravým pohledem, ačkoli jí Eloisa pověděla o jejich přátelství.

„Nemůžu se Agomarovi svěřit,“ vytrysklo překotně a vzrušeně z Lukrécie. „Chtěla jsem za ním a seznámit ho s Marcusovým plánem, ale potom jsem slyšela…“ Nedokončila větu, když pochopila, že něco není v pořádku. „Co se tu děje?“

„Tady se děje to, že dítě klepe na dveře,“ zabručela Agnete. Lukrécie rychle přistoupila k Eloise, která ležela na posteli s roztaženýma nohama. „Jak se cítíš?“ zeptala se starostlivě.

„Jak by se asi tak měla cítit, Vaše Jasnosti?“ zaprskala jedovatě Agnete a odstrčila ji stranou.

„Dopřejte jí dostatek vzduchu, vždyť ji takhle umačkáte.“

Lukrécie poslušně udělala místo, zatímco Eloisa jí věnovala ustrašený úsměv.

Agnete mezitím znovu vyhrnula dceři sukni. „Už začaly?“ zeptala se překvapeně.

Eloisa přikývla.

„Kolik?“

„Tři.“

„Tři,“ opakovala Agnete a přitáhla si židli k posteli.

Vzápětí se Eloise dostavily čtvrté porodní stahy. Vykřikla, pevně se přidržela prostěradla a prohnula záda; ruce bolestí křečovitě sevřela.

Lukrécie si prudce zakryla rukou ústa a zoufale vytřeštila oči.

Agnete zachovala ledový klid. Když bolest odezněla, začala potichu počítat, dokud nezačaly další stahy. „Bereš to docela rychle, dítě,“ poznamenala, když pominula i tahle křeč. „Za necelou hodinu budeš šťastně držet dítě v náručí a přiložíš ho k prsu.“

Eloisa se začala potit. „Je mi horko…“

„To vydržíš,“ prohodila lhostejně Agnete.

Lukrécie vzala z hromádky prádla, kterou Agnete připravila, ručník, obešla postel a začala jím Eloisu ovívat.

Agnete na ni vrhla podrážděný pohled, ale neřekla ani slovo.

Časové odstupy mezi bolestmi se stále zkracovaly, až Agnete, která neustále kontrolovala, co se děje mezi Eloisinýma nohama, nakonec prohlásila: „No vida, už se otvírá. Až ti řeknu, musíš tlačit.“

Přistoupila ke stolu, otevřela nádobu s vepřovým sádlem a do každé ruky nabrala hrudku zhruba o velikosti vlašského ořechu. Vrátila se k Eloise a mezi dvěma záchvaty bolestí vsunula do její pochvy nejprve dva prsty a poté i celou ruku, aby ji ohmatala.

Eloisa zbledla a silně se potila. Porodní bolesti ji velmi vyčerpávaly a téměř jí nedovolovaly pořádně se nadechnout.

„Už to co nevidět bude,“ uklidňovala ji Agnete, ale s každou bolestivou křečí zněl její hlas nejistěji.

Znovu se vrátila ke stolu a natřela si sádlem celé předloktí. Opět vklouzla rukou dovnitř a velmi pomalu a se zavřenýma očima sahala stále hlouběji, jako by chtěla konečky prstů něco nahmatat.

Lukrécie viděla, že se Agnete znepokojeně zamračila. „Co se děje?“ zeptala se s obavou.

Agnete neodpověděla, ale dál prohmatávala dceřinu dělohu a tvářila se stále ustaraněji.

„Co se děje?“ opakovala Lukrécie.

„Jděte a někoho přiveďte. Potřebuju pomoc,“ vyzvala ji Agnete přiškrceným hlasem. „A nechte přinést víno… Ne, radši něco silnějšího. Kořalku.“

„Ale co se tedy vlastně děje?“ zeptala se Lukrécie vyděšeně.

„Tak už běžte!“ zakřičela na ni Agnete. Vzápětí se vzpamatovala a pobídla ji klidněji: „Jděte, Vaše Jasnosti… Prosím.“

Zmatená Lukrécie rychle vyšla z pokoje.

„Co je, matko?“ zeptala se skomírajícím hlasem Eloisa.

„Nic, co by tě mělo znepokojovat, dceruško,“ odpověděla Agnete.

„To není pravda…“

„Samozřejmě že je to pravda…“

„Ne, není…“

„Tys byla vždycky umíněná…“

„Vím, že něco není v pořádku,“ zasípala Eloisa. „Měla jsem… tu divnou předtuchu… Vždyť jsem vám to říkala, ne?“

„I kdyby se u tvé postele objevil sám ďábel, musel by mě násilím odvléct, protože nedovolím, aby se mé dceři stalo něco ošklivého,“ ujistila ji Agnete, ale v očích se jí zračil strach. „Nic se ti nestane, jako že je Bůh nade mnou.“

„Nenech prosím to dítě zemřít, matko…“

Lukrécie se vrátila celá zadýchaná, protože běžela jako o život. V ruce držela láhev.

„Tak co?“ utrhla se na ni Agnete.

„Hned přijde služka, která už porodila dvě děti,“ odvětila Lukrécie a podala Agnete láhev. „Tady je ta kořalka.“

Agnete odzátkovala láhev. „Všechno bude v pořádku,“ přesvědčovala samu sebe, zatímco se její dcera svíjela v dalším záchvatu křečovitých bolestí. Pak přistoupila ke stolu a vzala nůž. Když ho očistila trochou alkoholu, řekla potichu Lukrécii: „Už nemáme moc času, Vaše Jasnosti. A nebude na to pěkný pohled. Radím vám, abyste se uchýlila do svých komnat a zacpala si uši.“

Lukrécie zbledla a o krok ustoupila. „Co chcete dělat s tím nožem?“ zašeptala.

Vtom do pokoje vstoupila Lucilla, služka, která předtím přinesla večeři. „Volali jste mě?“ zeptala se.

Agnete se pozorně zadívala na Lucillu a pak vrhla vyčítavý pohled na Lukrécii. „Tohle je ta služka, kterou jste přivolala?“

„Ne…,“ odpověděla Lukrécie.

„Nikdo kromě mě nemá povoleno překročit práh této místnosti. Mám na starosti i tuhletu,“

prohlásila Lucilla a na rtech se jí mihl úsměšek, když ukázala na Eloisu.

„Vyřiďte Agomarovi, že ji tady nechci,“ požádala Agnete Lukrécii.

„Nemohu… Agomar…,“ spustila Lukrécie, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, ani uvést důvod, proč předtím přišla do Eloisina pokoje tak ustaraná.

„Mě sem poslal sám Agomar,“ upozornila vyzývavě Lucilla.

Lukrécie se otočila k Lucille, jako by si teprve nyní uvědomila, kdo před ní stojí. „Pak tedy… jsi ta služka, která sdílí s Agomarem lože,“ podotkla.

Služka si vzdorně zapřela ruce v bok. „No a?“ opáčila pohrdavě.

Agnete viděla, jak Lukrécie sklopila bezmocně hlavu a nedokázala na to zareagovat.

Lucilla bezostyšně zírala na Lukrécii. Věděla, jak málo tu platí slova Marcusovy manželky. „Chcete mi snad něco říct… princezno?“

Lukrécie však ze sebe nevypravila ani slovo, protože nedokázala překonat nedostatek sebevědomí.

„Vypadni odsud, jestli nechceš, abych ti poničila ten tvůj pohlednej ksicht!“ zakřičela Agnete a prudce služku odstrčila.

„Nikdo jiný ti ale pomoct nepřijde, pamatuj na to, stařeno!“ utrousila Lucilla a schválně pomalu opustila místnost.

Agnete za ní zavřela dveře. Eloisa zasténala.

Lukrécie ustrašeně vytřeštila oči a úzkostně se zeptala: „Co si teď počneme?“

Agnete na ni pronikavě pohlédla. „Budete si zkrátka muset ušpinit ruce, Vaše Jasnosti.“

Lukrécie ztěžka polkla. „Co mám dělat?“ zasípala přidušeně.

„Především si tohle vyhrňte, Vaše Jasnosti,“ vyzvala ji Agnete a ukázala na dlouhé rukávy jejích šatů z drahocenné látky. „Z hedvábí se krev odstraňuje jen velmi obtížně.“

Eloisa na posteli zakřičela.

„Už jdu, holčičko,“ uklidňovala ji Agnete. Přistoupila těsně k Lukrécii a zašeptala jí do ucha, takže to Eloisa nemohla slyšet: „Raději bych tohle tady nepoužila, ale musím ji rozříznout, jinak oba zemřou, ona i dítě. Ani tak není jisté, jestli to dítě přežije. Leží obráceně, a navíc má pupeční šňůru omotanou kolem krku.“ Na chvilku zavřela oči a pevně stiskla rty. „Bude to ošklivé a bolestivé, Vaše Jasnosti.

Myslíte, že to zvládnete?“

Mrtvolně sinalá Lukrécie, která si mezitím vyhrnula rukávy až nad lokty, se pokusila přikývnout.

Nedokázala však skoro ani pohnout hlavou a oči se jí naplnily slzami.

„Potřebuju vaši pomoc,“ připomněla jí energicky Agnete a uchopila ji za ramena.

„Dokážu to,“ zašeptala Lukrécie, ale vyslovila to tak ustrašeně, že to spíš znělo jako otázka.

Agnete vzala vepřové sádlo, a zatímco natírala Lukréciiny ruce a předloktí, hleděla princezně úpěnlivě do očí. „Ano, dokážete to.“ Nato jí podala láhev kořalky. „Dejte jí napít, ale nechte ještě trochu na později.“

Když Lukrécie přistoupila k Eloise, ta právě vykřikla v dalším záchvatu bolestí. Princezna polekaně uskočila a láhev spadla na postel.

Agnete ji zvedla a pevně ji vtiskla Lukrécii do ruky. „Musíte to zvládnout.“

Lukrécie se vrátila k Eloise a dala jí napít.

Eloisa se rozkašlala a tekutinu vyplivla, jen co ji začala pálit v hrdle.

„Pij, prosím,“ hlesla Lukrécie.

Eloisa se na ni zahleděla vyděšenýma očima a pak se otočila k Agnete: „Nenechte moje dítě zemřít, matko…“

„Tady nikdo jen tak nakvap umírat nebude!“ zvolala porodní bába, přistoupila k dceři a vlepila jí mlaskavou facku. „Rozumělas mi?“ Pak zaječela na Lukrécii: „No tak jí už konečně dejte napít, proboha!“

Po několika doušcích kořalky se Eloisin pohled zakalil.

„Můžeme se do toho pustit,“ usoudila Agnete. „Pojďte sem,“ vybídla Lukrécii a ukázala na Eloisin klín. „Strčte ruku dovnitř tak daleko, dokud nenahmatáte dítě. Najděte hlavičku, šátrejte po ní až ke krku a dvěma prsty odtáhněte pupeční šňůru, aby se dítě neudusilo.“

Lukrécie civěla na Eloisino ohanbí a nehýbala se.

„Pomozte mi zachránit mou dceru, zapřísahám vás, Vaše Jasnosti!“ prosila zoufale Agnete.

Lukrécie nesměle vklouzla rukou do Eloisy a pokoušela se zadržet slzy, jež ji pálily v očích.

„Nahmatala jste dítě?“ zeptala se Agnete. Lukrécie přikývla.

„Našla jste pupeční šňůru?“ Další přikývnutí.

„Dobře, tak ji opatrně odtáhněte.“ Lukrécie pohnula rukou v Eloisině lůně.

„Teď zavřete oči, Vaše Jasnosti,“ poradila jí Agnete. „A nepouštějte tu šňůru.“ Znovu přiblížila rty k Lukréciinu uchu a zašeptala tak tiše, že ji dcera nemohla slyšet: „Eloisa bude křičet. Způsobím jí velkou bolest, ať mi Bůh odpustí.“

„Co chcete udělat?“ zeptala se Lukrécie a div přitom nezavzlykala.

„V žádném případě necukněte rukou, ať se děje cokoli,“ zdůraznila Agnete. „Hned tam vsunu i svou ruku a dítě společně vytáhneme. V pořádku?“

Lukrécie přikývla.

„Zavřete oči!“ zopakovala Agnete. Zhluboka se nadechla, opatrně vložila ostrou čepel do dívčina klína a krátkým přesným pohybem rozřízla kůži.

Eloisa vykřikla bolestí a pokusila se vymanit ze sevření, ale Agnete ji volnou rukou pevně držela.

Lukrécie nekontrolovaně zavzlykala, když jí do nosu pronikl pach krve. Nepochybovala o tom, že co nevidět omdlí. Potom však ucítila vedle své ruky Agnetiny prsty a dítě začalo klouzat ven.

Za chvilku se ocitlo na denním světle.

„Je to chlapec,“ konstatovala Agnete. Rutinním pohybem ruky uvolnila pupeční šňůru z krku kojence, jehož obličej už začal modrat.„Dýchej, prosím,“ zašeptala, sklonila se nad malými plnými rtíky a vdechla jim vlastní kyslík.

Vzápětí se novorozenec rozkašlal a poprvé se rozplakal.

„Děkuju, Svatá Panno,“ pronesla Agnete zastřeným hlasem. Viděla, že Lukréciina ruka pořád ještě svírá pupeční šňůru. „Už ji můžete pustit, Vaše Jasnosti,“ upozornila ji vděčně.

Lukrécie uvolnila prsty a otevřela oči. Když spatřila tratoliště krve na posteli, hluboko zející ránu mezi Eloisinýma nohama a zmodralého kojence, zoufale vykřikla.

„Je po všem, Vaše Jasnosti,“ ujistila ji Agnete. „Je po všem.“ Lukrécie se úlevou rozplakala.

Agnete rychle podvázala pupeční šňůru a odstřihla ji. Eloise, která zřejmě ztratila vědomí, vložila dítě do náruče a několikrát ji zlehka poplácala.

Eloisa otevřela oči. „Moje dítě…,“ zašeptala omámená bolestí.

„Je to kluk. Daří se mu dobře, můžeš ho pohladit. Byla jsi velmi statečná. Ale teď je třeba udělat ještě poslední věc, drahoušku,“ řekla jí a políbila ji na čelo. „Musíš ještě trochu zatlačit.“

Když Eloisa vyloučila z těla placentu a Lukrécie ucítila mírně zatuchlý zápach, který plodové lůžko vydávalo, obrátil se jí žaludek.

Agnete vzala do ruky zakřivenou jehlu a nit. „Držte ji, ať jí dítě nevypadne z náruče!“ přikázala Lukrécii. Pak ránu očistila trochou kořalky a zašila ji. Setřela krev a mlčky prověřila, jestli krvácení ustalo. Podívala se na Eloisu, kterou bolesti zcela vyčerpaly, takže dítě k sobě tiskla jen velmi slabě.

„Satanovi bych snad osobně zabránila v tom, aby si vás oba odvedl s sebou,“ poznamenala.

Eloisa se slabě usmála.

„Teď musíme dítě umýt,“ připomněla jí jemně Agnete. Lukrécie nesměla natáhla ruku po kojenci.

„Já to udělám.“

Agnete ji hrubě odstrčila stranou. „Ještě není vaše,“ ohradila se zatrpkle. Lukrécie zrudla a sklopila oči. „Promiňte…,“ vykoktala, jako by si teprve nyní uvědomila vzniklou situaci: Podle otcova přání odebere Eloise tohle dítě, které dívka tak namáhavě porodila. „Je mi to líto…“ Agnete na ni vrhla nenávistný pohled.

Vtom se prudce rozletěly dveře a na prahu se objevil Agomar s košilí nezastrčenou do kalhot. „Jak jste se mohly opovážit vyhnat ženu, kterou jsem pro vás vyhledal?“ zavrčel.

„Než bych si nechala pomáhat od té děvky…,“ spustila Agnete vzteky bez sebe.

Agomar se jediným skokem ocitl u ní a stiskl jí hrdlo tak pevně, že ji div neudusil. „V téhle místnosti je pouze jedna děvka – a to je tvoje dcera!“ zasyčel jí do obličeje. „Tady rozkazuju já!“

Znenadání se pokojem rozlehl Lukréciin velitelský hlas: „Pusť ji!“ Agomar se překvapeně otočil.

Vzápětí ho následovala i Agnete.

„Pusť ji!“ zopakovala energicky Lukrécie a uchopila Agomara za ruku, kterou pořád ještě tiskl Agnetino hrdlo.

Agomar udiveně uvolnil sevření.

Lukrécie se mezi oba postavila a vyzývavě pohlédla na Agomara. Měla rozcuchané vlasy, paže pokryté zaschlou krví, šaty potřísněné zvratky, byla bledá a na čele se jí leskly kapky potu. Navíc byla skoro o dvě pídě menší než kapitán.

Nesmlouvavý pohled jejích očí však přiměl Agomara k ústupu.

„Ven!“ přikázala Lukrécie. Agomar zaváhal.

„To je rozkaz!“ Lukrécie se napřímila a projevila takovou hrdost a sílu, kterou by sama v sobě nikdy nehledala. „Uvědom si, kdo jsem.“ Velitelsky na něho pohlédla. „A neopovažuj se sem znovu vniknout bez mého svolení.“

Agomarovo chřípí se nadmulo potlačovaným vztekem, ale mlčky se uklonil, vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Po kapitánově odchodu jako by Lukrécie znovu podlehla své obvyklé ostýchavosti.

Agnete však na ni teď hleděla s respektem a upřímným obdivem.

„Marcus Agomarovi navrhl, aby zabil mého otce,“ vytrysklo najednou z Lukrécie, která se k oběma ženám obrátila zády. „Slíbil kapitánovi, že mu za doživotní rentu přenechá knížectví. Tvrdí, že nechce po zbytek života hnít na tak strašlivém místě. A já jsem viděla, jak se Agomarovi lačně zajiskřilo v očích.“ Otočila se. „Nyní jsme skutečně odkázány jen samy na sebe.“

Agnete se na ni mlčky zadívala, zvedla dítě, které pozvolna dostávalo růžovou barvu, a podala ho Lukrécii. „Umyjte ho,“ vyzvala ji.

Lukrécie znovu ucítila, jak jí do očí vhrkly slzy. Pro jistotu se ještě podívala na Eloisu.

„Bránila jste nás…,“ připomněla Eloisa slabým hlasem a pokusila se o úsměv.

Lukrécie kojence přijala s viditelnými rozpaky.

„Umyjte ho… princezno,“ zopakovala Agnete uctivě. Takhle dosud s Lukrécií nikdy nemluvila.

Namočila konopný hadřík do vlažné vody a podala jí ho. „Nejdřív hlavičku. Velmi opatrně.“

A vzápětí se na ni znovu osopila: „Držte ho pevněji! To není panenka!“ 62

Posel, který po cestě div neuštval koně, předal Ojsternigovi poselství, že Eloisa před třemi týdny, 14.

června 1415, přivedla na svět syna. Matka a dítě, jak zaznělo ve zprávě, jsou v pořádku.

„Nyní tedy mám svého dědice,“ utrousil spíš jen pro sebe spokojeně Ojsternig. Všechno probíhalo podle plánu. Vzrušeně navrhl další kroky. Nejdřív musí zařídit Marcusův „odchod“, jak tomu říkal.

Kdyby se toho princátka nezbavil, převzal by jménem jeho dcery opatrovnictví nad novým dědicem, a mohl by tak dalších osmnáct let vládnout oběma knížectvím.

Jeho nadšení se však zase velmi rychle změnilo ve špatnou náladu. Celé tři měsíce už teď strávil v Kostnici, a přesto nedokázal sledovat své vlastní cíle. V městě překypujícím pletichami a piklemi se cítil jako zajatec a strašlivě se nudil. Každý den se musel odebrat na královský dvůr, přičemž ovšem se samotným králem ještě neprohodil ani slovo, a tam se celé hodiny předvádět s ostatními šlechtici, protože Zikmund Lucemburský chtěl předvést svou moc všem církevním hodnostářům, kteří se shromáždili u příležitosti koncilu. Svou přítomností jim hodlal dát jasně najevo, že ho jako krále uznávají a podporují všichni lenní pánové, a že tudíž nikdo, ani nový papež, o kterém se tam vedly tak vášnivé spory, nemůže zpochybnit jeho vážnost, nadvládu a vliv na záležitosti celé Evropy. Avšak zatímco příslušníky starších a mocnějších šlechtických rodů král i jeho úředníci často žádali o radu, méně významní leníci jako Ojsternig sloužili pouze jako stafáž a museli trpělivě vyčkávat na lavicích rozestavených na okraji nádvoří. Byli to pouzí statisté. Ojsternig se nesměl účastnit ani loveckých výprav, protože král a jeho oblíbenci se nemínili s nikým dělit o bědné zbytky divoké zvěře žijící dosud v okolí Kostnice. Dále mu byl znemožněn i přístup na královské lodě, které vyplouvaly na okružní plavby po jezeře nebo se plavily po proudu Rýna k vodopádům u Schaffhausenu.

Nezbývalo mu než naslouchat ostatním šlechticům obdobně nízkého rodu, kteří se rozplývali ve vychloubání, čímž se pokoušeli alespoň slovně vylepšit svou roli politováníhodných statistů.

Ojsternig přebýval v jednom ze stanů, které nechali postavit královští úředníci kolem sídla, jež si zvolil Zikmund Lucemburský. Podlaha z udusané země byla pokrytá ošuntělými koberci rozežranými od molů. Zaprášené závěsy oddělovaly jeho postel od ostatního prostoru, kde se u zašpiněného jídelního stolu stravoval. Přes den bylo ve stanu nedýchatelné horko, v noci vzlínala vlhkost přinášející odporné pachy. Večeři narušovala hejna komárů a latrínu tvořila jáma zakrytá prasklým trámem. Jestliže Ojsternig už před zprávou, že Eloisa porodila syna, snášel svůj nucený pobyt se zaťatými zuby, třásl se teď vztekem a připadal si jako šelma zavřená v kleci.

Když se odpoledne vrátil z královského dvora, už ho netrpělivě vyhlížel tajemník. Ojsternig ho přijal v křesle vykládaném sametem, jehož loketní opěrky byly zdobené intarziemi. Získal ho od jednoho kostnického obchodníka.

„Jeho Veledůstojná Excelence, hrabě Chapuys de Rêves,“ začal nesmírně obřadně tajemník, „vládce nad provincií Forez, ministr nižšího soudnictví, klíčník…“

„Přejděte k věci,“ přerušil ho mrzutě Ojsternig.

Tajemník se uctivě uklonil, ale z očí mu vyzařovalo hluboké pohrdání, které cítil k tomu bezvýznamnému horského knížátku, které ani nedokázalo dodržet etiketu. „Můj veledůstojný pán je potěšen, že vás může dnes večer pozvat do své rezidence, abyste se zúčastnil nesmírně zajímavého vystoupení, které můj znamenitý pán pořádá k poctě šlechticů v družině…“

„Poděkujte hraběti,“ skočil mu Ojsternig znovu do řeči. „Necítím se ale dnes večer ve své kůži a jsem tak bohužel nucen vaše pozvání odmítnout.“ Vstal, aby svému protějšku naznačil, že rozmluva skončila. Během posledních měsíců ho zvali na desítky kulturních akcí, které šlechtici pořádali z nudy nebo ze snahy po vyniknutí. A on vždy odmítal se jich účastnit.

Tajemník pohrdavě povytáhl obočí a nehýbal se z místa. „Dovolte mi, aby vám podrobněji popsal situaci, což jsem asi ve spěchu opomněl a za což co nejponíženěji prosím o prominutí.“

„Tak co ještě?“ osopil se na něho hrubě Ojsternig.

Tajemník mu zpříma pohlédl do očí. „Zmíněného vystoupení se dnes večer zúčastní i král,“

vysvětlil bez dalších okolků.

Ojsternig okamžitě pochopil, co to znamená. To nebylo pozvání, nýbrž rozkaz. „Můžete hraběte ujistit, že jsem šťastný a cítím se poctěn tím, že se mohu dnešního večera zúčastnit,“ odvětil.

Tajemník se usmál a nijak přitom neskrýval zlomyslnou spokojenost.

„Neobyčejně mě těší zjištění, že vaše nevolnost je pouze přechodné povahy,“ prohlásil s netajenou jízlivostí.

„Už můžete jít!“ obořil se na něho rozzlobeně Ojsternig.

„Ještě poslední věc, šlechetný pane,“ pokračoval tajemník s pohledem upřeným na meč po Ojsternigově boku. „Zbraně nejsou v sále povolené a vaše osobní stráž musí počkat venku. Výzbroj odevzdáte důstojníkům Jeho Veličenstva, kde zůstane, dokud král neopustí obydlí hraběte Chapuys de Rêves.“

„Samozřejmě,“ opáčil chladně Ojsternig.

„Dovoluji si vám tímto připomenout, že se zítra, šestého července, musíte zúčastnit vyhlášení rozsudku v procesu proti Mistru Janu Husovi z Husince, který proběhne v chrámu naší milované Panny,“ dodal tajemník.

„Můžete ujistit, kohokoli se vám zlíbí, že ani při této příležitosti nebudu chybět,“ odvětil Ojsternig.

„Kostnice se mění ve skutečně moderní město.“

Tajemník se prkenně uklonil.

„Zítra tedy bude upražen jeden kacíř,“ shrnul Ojsternig. „A co je vlastně na programu dnes večer?“

„Pěvkyně,“ odpověděl tajemník. „Možná jste už o ní slyšel. Říkají jí světice.“

Pozdě odpoledne Mikael vstoupil do stanu obklopen rojem krvežíznivých komárů.

V týdnech, které následovaly po jeho setkání s Janem Husem, se často uchyloval do samoty. Trávil mnoho hodin na břehu jezera, daleko od čilého ruchu, a pohled mu často zabloudil na západ, přes vysoké horské řetězce, které se tam rozplývaly v mlžném oparu. Připadal si jako zajatec; musel téměř každý večer doprovázet Emöke k nějakému šlechtici, kteří se doslova předháněli o to, aby vystoupila právě u nich. Takový život mu připadal nesmyslný. Neuniklo mu, že i samotná Emöke s každým večerem ztrácí trochu svého kouzla, který naplňoval její zpěv. Kostnice stravovala a ničila dokonce i ji.

Zatímco to odpoledne házel kamínky do kalného jezera, pohlédl jako každý den na západ směrem k Raühnvalu vzdálenému nejmíň tři sta mil a píchlo ho u srdce. Pevně zavřel oči a představil si Eloisin obličej. Oči modré jako horská plesa, rty sametově hebké jako meruňky, hladké vlasy lemující bradu.

A pak její ruce, prsa, nohy. Vzduch se naplnil její vůní a v uších mu zněl její hlas.

Cítil, jak do ní vstupuje.

Když zase oči otevřel, myslel už jen na jedno: musím domů. To byla pravda – a on musel pravdu vyslyšet, jak mu poradil Jan Hus.

Avšak na zpáteční cestě do stanového tábora se mu třásly nohy.

„Nemáš ještě sílu na to, aby ses vrátil domů. Je to dlouhá cesta,“ připomněla mu už dříve Emöke.

Když vklouzl do stanu, uviděl Voloda, jak s lahví vína v ruce sedí u stolu. Druhá ležela prázdná na podlaze.

„Musíme jít,“ vyzval ho Mikael, jako by u něho hledal sílu, kterou nemohl najít v sobě.

Volod na něho pohlédl kalnýma očima. „Pořád ještě ta stejná písnička?“ zamumlal znuděně.

Mikael se posadil. „Zítra vynesou rozsudek nad Janem Husem,“ připomněl a zatahal ho za rukáv.

„Opravdu?“ zareagoval lhostejně Volod.

„Na louce uprostřed pečlivě udržovaných zahrad nechali postavit hranici,“ pokračoval stále více rozhorlený Mikael. „Jeho osud je už dávno rozhodnutá záležitost.“

„Amen,“ hlesl nepřítomně Volod.

„To není žádná spravedlnost!“ zvolal Mikael.

„Nudíš mě,“ utrousil Volod, přiložil lahev k ústům a napil se.„Na toho tvýho Jana Husa zvysoka kašlu.“

„Mého?!“ vykřikl vztekle Mikael. Ucítil čpavý pach Volodova těla; velitel rebelů už o sebe vůbec nedbal. Mnoho dní se nemyl a šaty měl ušpiněné od vína a zvratků. Mikael mu vytrhl lahev z ruky.

„Co je to s tebou?“ zakřičel na něho.

„Vrať mi to víno!“ vyjel na něho Volod.

„Co je to s tebou?“ zeptal se znovu Mikael.

Volod vyskočil a pokusil se dosáhnout na lahev. Přitom však zavrávoral a sáhl vedle.

S nespokojeným zamručením se zase posadil. „Ztratil jsem víru. Tos chtěl ode mě slyšet?“

„Jestli se ti to opravdu stalo, pak ano,“ ujistil ho Mikael.

Volod pokrčil rameny. „Možná jsem ji nikdy doopravdy neměl.“

„Tomu nevěřím.“

„Chlapče, ty jsi malicherný moralista. Už tě mám až po krk.“ Volod natáhl ruku po lahvi.

„Měl jsi kdysi velké srdce plné odvahy, ale tohle místo tě o něj připravilo,“ utrousil opovržlivě Mikael a vrátil mu víno. „Stydím se za to, že jsem tě kdy obdivoval,“ dodal nenávistně.

„To je mi jedno!“ odsekl Volod s lahví v ruce, ale očividně zaváhal, když se z ní měl napít. V hlase se mu pořád ještě chvěla bolest.

„Zradil jsi mě,“ zasyčel Mikael.

„Zatraceně, tak to by snad stačilo!“ zakřičel Volod a mrštil lahví daleko od sebe. Narazila do stanové plachty, ale látka zmírnila dopad, takže se nerozbila. Volod zůstal nehybně, ale napjatě sedět, tiše sípal a upřeně zíral na Mikaela. Pak mu pohled sklouzl na zašpiněné šaty; dotkl se jich, jako by je chtěl mladíkovi ukázat. „Ptáš se, co je se mnou, chlapče…“ Jeho hlas zněl unaveně a nepřítomně.

Téměř neznatelně zavrtěl hlavou, zhluboka se nadechl a nakonec ze sebe vypravil, aniž se přitom na Mikaela podíval: „Mám strach, chlapče…“

Mikael udiveně povytáhl obočí. „Strach… z čeho?“

Volod zvedl hlavu a podíval se na něho. Na rtech mu pohrával cynický úsměv. Potom se obrátil k Emöke, která seděla trochu stranou od něho.

„Z ní…?“ zeptal se nevěřícně Mikael.

„Z toho, co mi řekla.“

„Copak ti řekla?“

Volod vstal a sáhl po lahvi. Vypil zbytek vína, odhodil ji na zem a vrávoravě se vrátil ke stolu.

„Bojím se umřít. A teď zmiz, chlapče,“ zablábolil unaveně.

„Co ti řekla?“

Volod si položil hlavu na složené paže.

„Ty ses přece smrti nikdy nebál,“ připomněl mu Mikael.

„Protože jsem si vždycky myslel, že budu mít aspoň šanci jí uniknout,“ vysvětlil Volod, aniž se na něho podíval. „Ale teď je to jinak. Chceš vědět, co mi řekla? ,Kostnice se stane tvým hrobem.‘ Ta pomatená ženská, kdyby si ji tak čert vzal, vynesla neodvolatelný rozsudek.“

„Může se mýlit. Od té doby, co ji znám, navykládala už spoustu nesmyslů,“ zalhal Mikael, jehož Volodovo doznání hluboce dojalo.

Volod zvedl hlavu a pohlédl na něho. „Cítím, že se nespletla.“ Mikael po krátké odmlce přikývl.

„Ano, taky si myslím, že se nemýlí.

Jen se podívej, jak jsi zchátral. Není ten život, který teď vedeš, taky něco jako smrt?“

„Vypadni,“ pronesl zatrpkle Volod. „Nepotřebuju tvůj soucit ani zatracený filozofování.“

„Volode,“ řekl Mikael a ztišil hlas, „co tady pohledáváme? Připadá mi, jako bychom byli částí úplně nesmyslného příběhu…“

„Žádný příběh neexistuje,“ přerušil ho zhurta Volod. „Příběhy si vymýšlejí trubadúři pro idioty.“

Mikaelovi se vybavila kniha, kterou dostal darem od Rafaela, když byl malý chlapec. Už to byla celá věčnost, co si v ní četl, ale ještě si přesně vzpomínal, co mu Rafael tehdy sdělil. „To není pravda.

My sami si píšeme vlastní příběhy.“

Volod se jen jízlivě uchechtl.

„Pomoz mi…,“ požádal najednou Mikael a uchopil Voloda pevně za paži.

Muž se rozzlobeně vymanil z jeho sevření.

Mikael se na něho mlčky zadíval. Pak se zvedl a přistoupil k Emöke.

„Je načase,“ pobídl ji jemně. „Musíš dnes večer zpívat hraběti. Bude tam přítomen i král.“

Emöke se na něho podívala.

„Slibuju ti, že je to naposledy,“ ujistil ji Mikael.

„Ano, já vím.“

Mikaelovi se zdálo, jako by jí oči zastřel smutný závoj. „Půjdeme,“ prohlásil.

Když procházeli kolem stolu, Volod namáhavě vstal. „Půjdu na tu slavnost.“

„Co bys tam dělal v tomhle stavu?“ namítl trpce Mikael.

„Chci se u hraběte napít dobrého francouzského vína,“ zamumlal Volod a na obličeji se mu mihl zoufalý úsměv.

„Vždyť se ani neudržíš na nohou,“ utrousil Mikael a užuž se chystal vykročit ze stanu.

„Může se přece o tebe opřít,“ zašeptala Emöke. Mikael se překvapeně otočil.

A Emöke ho nevýslovně ohleduplně poučila: „Když ti nemůže pomoct on, měl bys mu teď pomoct ty.“

Ojsternig projížděl na osedlaném koni davem lidí, kteří se tísnili na kostnických ulicích. Byl na cestě do rezidence hraběte Chapuys de Rêves. Oba jezdci v čele jeho družiny měli co dělat, aby lidi přiměli uvolnit jim cestu. Chodci většinou vrhli na Ojsterniga jen letmý pohled, a ačkoli byl oblečen opravdu vybraně, lidé v něm hned rozpoznali jednoho z těch neoblíbených šlechticů, protože byli zvyklí na úplně jinou velkolepost a majestátnost. A protože si uvědomili jeho nízké společenské postavení, nijak s uvolněním místa na volný průchod nepospíchali, jako by mu chtěli dát na srozuměnou, jak málo pro ně znamená.

Proto Ojsternig se svými vojáky potřeboval skoro hodinu, aby si prorazil cestu mezi zástupem kejklířů, akrobatů, opilců, nevěstek, hokynářů, ranhojičů, obchodníků a pouhých zevlounů.

„Přicházíte pozdě, pane,“ upozornil ho ceremoniářův pomocník, jehož úkolem bylo uvítat hosty na nádvoří rezidence. „Teď už dostanete místo daleko vzadu.“

„To nevadí, beztak odejdu jako jeden z prvních,“ odtušil Ojsternig.

„Odevzdal byste mi prosím svůj meč?“ vyzval ho muž. „A jakoukoli jinou zbraň, kterou u sebe máte, pane.“

„Nemám žádné jiné zbraně,“ zalhal Ojsternig, který se od Agomara naučil vždy mít v pravém rukávu svého svrchníku skrytou dýku.

„Vaše osobní stráž počká venku u koní, ale nejprve musí i ona kapitánovi královské hlídky odevzdat zbraně,“ pokračoval muž monotónním hlasem, jelikož tuto větu opakoval dnes večer nesčetněkrát.

„Však víte, bezpečnostní opatření.“

„Ano, jistě,“ odbyl ho úsečně Ojsternig. „Zajděte tam a povězte jim to.“ On sám vykročil po pěšině vysypané nejjemnějšími jezerními oblázky ke vchodu do budovy. Cestu mu osvětlovaly kouřící pochodně na dlouhých kůlech, zaražených do země vedle pečlivě zastřiženého živého plotu.

Páže ho doprovodilo do prostorného sálu zaplněného spoustou dvořanů. Ojsternig si s nesnesitelnou závistí uvědomil, jak jsou prostory této rezidence oproti jeho stanu velkolepé a příjemně chladné.

Posadil se se skloněnou hlavou, aby nemusel nikoho zdravit a účastnit se formálních a děsivě nudných dvořanských rozhovorů. Pouze jednou pokradmu nahlédl do první řady křesel, kde seděl král. Viděl samozřejmě jen panovníkova záda. Zikmund Lucemburský měl jako doprovod deset šlechticů, jimž bylo jako jediným v sále povoleno mít u sebe zbraně.

Když hrabě Chapuys de Rêves ohlásil atrakci večera, publikum zmlklo v napjatém očekávání.

Ojsternig se opřel lokty o stehna a dál držel hlavu skloněnou, aby unikl nemilým pohledům.

Poté v nastalém tichu zazněl ženský hlas.

Ojsternig znuděně zafuněl. Taková vystoupení ze srdce nenáviděl. Avšak po několika tónech se ho zmocnil zvláštní pocit, jako by ten nápěv pohnul čímsi v jeho nitru. Neklidně se zavrtěl na židli sem a tam; nejraději ze všeho by vstal a odešel. Rozhlédl se. Ceremoniář a jeho hejno pážat stáli u dveří a vypadalo to, že je střeží jako žalářníci. Teď by bylo určitě nápadné, kdyby se vytratil. Donutil se tedy zůstat sedět, ačkoli v něm sílil pocit stísněnosti. Zdálo se mu, jako by se v jeho nitru stupňoval v souladu s melodií té ženy, která podle všeho ohlašovala nějaké neštěstí.

Když už nedokázal napětí déle snášet, zvedl oči k pódiu.

Mikael seděl s Volodem a Bernim za scénou. Volod byl z vína ospalý a hlava mu klimbala, zatímco Mikael a Berni spolu potichu rozmlouvali. Mikael si užíval bláznovu společnost; byly to jediné chvíle, kdy si dovolil vykouzlit na rtech úsměv.

Zničehonic Emöčin zpěv zanikl v rozčileném hlasu, jenž se ozval ze zadní části sálu.

„Ta žena je čarodějnice!“

Vzápětí se místností rozlehl vzrušený šepot.

Mikael vyskočil. Ačkoli mu to připadalo nemožné, měl dojem, že ten hlas poznal. Vyklonil se zpoza jeviště.

„Ta žena je čarodějnice! Byla odsouzena k smrti na hranici a uprchla! Zatkněte ji!“

Mikael spatřil na konci sálu postavu – a rázem mu ztuhla krev v žilách. Rychle se otočil k Volodovi.

„Ojsternig!“ zvolal a zatřásl jím, aby ho probudil. „Volode, je tu Ojsternig!“

Volod se sotva pohnul.

Mezitím Emöke přestala zpívat.

V sále teď bylo slyšet změť hlasů. Někteří přítomní protestovali proti přerušení, jiní rozčileně vyskočili. Šlechtici z královy eskorty položili ruce na meče.

Ojsternig odstrkoval dvořany a snažil se proniknout k pódiu. V obličeji byl rudý jako pavián a měl vytřeštěné oči. „Zatkněte ji! Ta žena byla odsouzena kvůli čarodějnictví!“

Mikael vyskočil na jeviště a uchopil Emöke za paži. Vtom se jeho pohled zkřížil s Ojsternigovým.

Zdálo se, že se zastavil čas. Oba na sebe upřeně zírali.

Poté Ojsternig namířil na Mikaela prst. „Ty…,“ zajíkl se.

Mikael postrčil Emöke z jeviště, zatímco publikum už šílelo vzrušením. Šlechtici z králova doprovodu vytvořili kolem panovníka kruh a tasili meče.

„Je to rebel! Zatkněte ho!“ ječel Ojsternig. Všichni se nyní otočili k Mikaelovi. Najednou všechno proběhlo nesmírně rychle.

Ojsternig se prodíral mezi lidmi k pódiu a stačil už vytáhnout z rukávu dýku. Mikael vzal Emöke za ruku a zoufale hledal nějaký volný východ. Šlechtici z královy osobní stráže nevěděli, jestli se mají vrhnout na mladíka nebo Ojsterniga, který si razil se zbraní v ruce cestu vpřed. Berni rychle zatlačil Mikaela za jeviště a otevřel velké okno na zadní stěně sálu.

„Skočte dolů!“ zvolal.

Zdálo se, že si Volod konečně uvědomil, co se kolem něho děje, ale byl ještě pořád příliš omámený vínem.

„Pojď rychle, je tu Ojsternig!“ zakřičel na něho Mikael. Volod se vrávoravě zvedl.

Mikael pomohl Emöke na parapet dokořán otevřeného okna. Strčil do ní právě včas, protože už se na něho zezadu řítil Ojsternig; kníže s vytřeštěnýma očima zařval a zvedl dýku nad hlavu.

Vtom se Volod vrhl mezi Mikaela a čepel, která mu pronikla hluboko do pravého boku. Volod zasténal, ale vzápětí tvrdě udeřil hlavou Ojsterniga do nosu.

Kníže padl na záda, hned však zase vstal. Dýku pořád držel v ruce a chystal se k dalšímu útoku.

„Uteč, chlapče!“ křičel Volod, který se už zcela vzpamatoval, protože ho z omámenosti vytrhla bolest.

Vrávoravě se znovu postavil Ojsternigovi do cesty.

Mikael vyskočil na parapet. Tam se zarazil a pevně uchopil Voloda za límec. „Já tě tu nenechám!“

Prudkým škubnutím ho zvedl do výšky a téměř ho vyhodil z okna.

Ojsternigův úder tak směřoval do prázdna.

Mikael vyskočil z okna jako poslední a rozběhl se k Emöke, která podpírala zraněného Voloda.

Ojsternig je chtěl vzteky bez sebe následovat, ale dva šlechtici z královy osobní stráže mu přitiskly hroty mečů na záda a přikázali, aby zůstal stát a odhodil dýku na podlahu.

Na nádvoří se seběhli vojáci, kteří tam dosud jen nečinně postávali a zevlovali, ale teď je vyburcoval hluk. Muži viděli, jak Mikael, Volod a Emöke prchají, a deset z nich se jim neprodleně postavilo do cesty s tasenými meči.

„Prodej svou kůži draze, chlapče,“ zasyčel Volod, který kulhal a jen ztěžka se vlekl vpřed.

Mikael v jeho hlase znovu zaslechl hrdost rebela, kterým kdysi býval.

„Jen pojďte, vy psi,“ zavrčel potichu Volod.

Mikael se na okamžik zastavil, ale pak dostal nápad. Se zdviženýma rukama se vrhl k osobním strážcům. „Rychle! Tamhle uvnitř!“ zakřičel. Spěšně zamířil k veliteli a ukázal na otevřené okno.

„Ukládají tam králi o život! Zrada!“

Jednotka se zastavila a muži očividně zaváhali.

„Rychle! Nesmíte ztrácet čas! zvolal opět Mikael. „Zrada! Zrada!“

Osobní garda se vrhla ke vchodu do rezidence, čímž jim uvolnila cestu k útěku.

Mikael uchopil Voloda za ramena a víceméně ho vlekl za sebou.

„Pospěš si!“ vyzval Emöke. „V žádném případě se nesmíš zastavit.“ Dorazili k vnější bráně na konci nádvoří, když Mikael uslyšel, jak Ojsternig šíleně zařval: „Hovnožere!“ Mladík se otočil.

Ojsternig se jako smyslů zbavený vyklonil z okna; dva šlechtici ho jen stěží dokázali udržet. Kníže vypadal jako posedlý. Obličej měl po Volodově úderu hlavou celý zakrvácený.

„Hovnožere!“ křičel zaslepený hněvem. „Mám tvou ženu. A vzal jsem si tvého syna!“ A pak se rozchechtal jako v pominutí smyslů. 63

Mikael dovrávoral do stanového tábora jako náměsíčný. Na útěku skoro vůbec nevnímal váhu Voloda, kterého musel celou cestu podpírat, a rychle se belhal pořád dál, aniž se ujistil, že ho Emöke následuje. Pořád měl před očima Ojsternigův rozšklebený obličej, když za ním kníže ječel ta děsivá slova: „Mám tvou ženu. A vzal jsem si tvého syna!“ A v uších mu zněl jeho šílený smích, který přehlušil všechny zvuky v mladíkově bezprostředním okolí.

Teprve když se ocitl ve stanu a uložil Voloda na lůžko, uvědomil si, že mu velitel rebelů zachránil život.

Volodův obličej byl bílý jako křída. Emöke si vedle něho klekla, rozepnula mu kabát a roztrhla krví nasáklou košili. Ojsternigova dýka mu pronikla hluboko do pravého boku. Když Emöke ránu vypláchla vínem, bylo jasně vidět, že zranění nepostihlo jen horní vrstvu kůže, ale i svalová vlákna a pod nimi temnou hmotu jater, ze kterých prýštila nazelenalá tekutina. S obratností a klidem, který Mikaela udivil, očistila ránu kouskem látky namočeným do vína a přiložila Volodovi pevný obvaz z pruhů jeho košile.

Volod se na ni vyčerpaně usmál. „Takže jsi zase měla pravdu, viď, bláznivko?“ utrousil. Otočil se k Mikaelovi, který si rovněž vedle něho klekl. „Úkladný útok na králův život… To je ale blbost,“

zašeptal. „Ale zabralo to. Na rolníka máš docela za ušima…,“ dodal téměř pobaveně, ale vzápětí se bolestně ušklíbl. Uchopil Mikaela za ruku. „Tady nemůžete zůstat. Každý ví, kde se zdržujeme. Budou vás hledat.“

„Já tě tu nenechám,“ prohlásil Mikael a rozhodně zavrtěl hlavou.

„Nebuď pošetilý.“ Volod zalapal po dechu. „Já umírám.“

„Nenechám tě tady,“ zopakoval Mikael, nalil pohár vína a podal ho Volodovi. „Pij.“

Volod zavrtěl hlavou. „Už si nebudu zatemňovat mozek. Chci být při smyslech, až mi smrt vystaví účet.“

Mikaelovi se v očích leskly slzy, když ho ujišťoval: „Ty nezemřeš…“ Volod se však na něho jen smutně usmál.

„Osedlám koně,“ rozhodl se Mikael. „Odcházíme.“

„Já se neudržím v sedle, rolníku… Nejsem tak silný jako ty…“

„Ne, ty jsi mnohem silnější,“ namítl vzdorovitě Mikael.

„Věř mi, chlapče…,“ pokračoval Volod zcela klidně. „Nedokážu to.“ Mikael vyskočil a vztekle odhodil pohár s vínem. Měl co dělat, aby zadržel slzy. „Ne!“ zakřičel, opásal se Rafaelovým mečem a vyběhl ven.

Za necelou půlhodinu se vrátil. Klekl si vedle Voloda a vsunul mu paže pod tělo. Silným záběrem ho zvedl z lůžka. „Emöke,“ vyzval mladou ženu, „pospěš si, seber jeho věci.“

Venku před stanem stáli dva osedlaní koně, jeden pro Mikaela a druhý pro Emöke, a dvoukolák připevněný tyčí za Volodova koně. Mikael opatrně položil Voloda na slámou vystlanou korbu.

„Kampak se chystáš?“ zeptal se někdo za nimi. Vzápětí se ze tmy vynořil kulhající Berni.

„Odcházíme,“ vysvětlil Mikael.

„Ale ne dnes v noci. Způsobili jste velký poprask, všude vás hledají. Co nevidět tu budou. Ulice jsou plné vojáků.“

Mikael položil ruku na meč.

„To ti nepomůže,“ ujistil ho Berni. „Nejdřív se musíte schovat. Zítra pak můžete opustit Kostnici, nejlíp za bílého dne.“

„Za bílého dne?“ svraštil Mikael čelo. „To je přece nesmysl!“

„Zítra povedou Jana Husa na hranici,“ objasnil Berni. „Všude zavládne velké vzrušení a beznadějný zmatek. Nikdo se o vás nebude starat, vmísíte se jednoduše do davu.“

„Poslechni toho blázna…,“ nechal se slyšet Volod z káry. „Je to dobrý plán.“ S lítostivým úsměvem se podíval na Emöke. „A zítra už taky nebudete mít problém, že musíte s sebou vláčet umírajícího, mám pravdu, bláznivko?“

Emöke na něho pronikavě pohlédla a potom nepatrně přikývla.

„Ne!“ zakřičel Mikael.

„Chceš všem vyzradit, že jste tady?“ obořil se na něho Berni a rychle mu položil ruku na ústa.

Mikael ji vztekle setřásl. V očích mu stály slzy. „Ne,“ opakoval tiše.

„Vím o místě, kde vás nikdo nebude hledat,“ prohodil Berni. Na zdánlivě nekonečnou chvíli se rozhostilo ticho.

„Tak už pohni, chlapče,“ vybídl Volod unaveným hlasem mladíka.

„Nemám chuť chcípnout zrovna na tomhle trakaři.“

„Půjdeme,“ rozhodl Mikael. „Dělej, vylez nahoru,“ vyzval Berniho.

Berni namáhavě vyšplhal na káru a popohnal koně. Mikael a Emöke nasedli na své koně a zařadili se vedle něho. Mikael během jízdy pevně svítal rukojeť meče.

Berni zavezl dvoukolák až k jezeru, kde ukázal na velkou loď opatřenou erbem hrabě Chapuys de Rêves. „Tohle plavidlo stráží jen jediný sluha. Toho podplatíme. Tady vás nikdo hledat nebude.“

„A co když se ten sluha později přece jen rozhodne, že nás prozradí?“ nadhodil Mikael. „Ne, musíme to zařídit jinak.“ Najednou to vypadalo, že se sebe úplně setřásl slabost, která jako by ho poslední měsíce ochromovala. Měl opět zcela jasnou hlavu a dokázal bleskurychle přemýšlet a kombinovat.

Vrhl pohled na loď, sesedl z koně a prohledal nejbližší okolí. Konečně našel silný klacek. „Kde je ten sluha?“ otázal se Berniho.

„Pravděpodobně v kabině, ale nevím, ve které,“ přiznal Berni.

„Já ho najdu.“

„Blázne…,“ vmísil se do hovoru Volod. „Musíš mu pomoct.“

„A jak?“ vyptával se ustaraně Berni.

„Tebe zná… vylákej ho ven…“

V Berniho očích se zračil strach. Podvědomě hledal Emöčin pohled. Mladá žena se na něho povzbudivě usmála.

„Půjdeme,“ zabručel Berni a hlas se mu zlehka zachvěl. „Jsem opravdu hlupák.“

Mikael vyšplhal na palubu jako první a ukryl se v tmavém zákoutí. Berni zavolal na sluhu, který, když ho poznal, vyšel se šťavnatými nadávkami na palubu a stěžoval si, že ho blázen vzbudil. K tomu, aby se Berniho zeptal, co vlastně chce, se nedostal, protože ho Mikael udeřil klackem do hlavy. Sluha otočil oči v sloup a zhroutil se jako prázdný pytel. Mikael ho odtáhl do kouta, kde ho nikdo nemohl vidět, spoutal ho lodním lanem a vrazil mu do úst hadrový roubík. Potom se vrátil na břeh.

Vzal Voloda do náruče, donesl ho na palubu a uložil do plátěné visuté sítě. Pak šel znovu na břeh, schoval dvoukolák, přivázal koně a přenesl na loď i Emöke.

Berni se třásl po celém těle jak osika.

„Ty jsi opravdu blázen k pohledání,“ poznamenal Volod a hlasitě se zachechtal. „Dokážeš rozesmát i nebožtíky.“ Vzápětí jím však otřásl záchvat kašle a sténal s bolestí zkřiveným obličejem.

Poté se rozhostilo ticho.

„Blázne…,“ zasípal Volod, když se trochu zotavil. „Myslíš, že bys pro mě mohl něco udělat?“

„Co…?“

„Zajdi do našeho stanu a řekni mým mužům, že umírám… A že jim chci popřát všechno nejlepší…“

Když Berni opustil loď, stékaly Mikaelovi po tvářích slzy.

„Nech toho, chlapče…,“ prohodil Volod. „Pojď sem…“ Mikael k němu přistoupil.

„Osuš si slzy… Jsem šťastný, že umírám takhle…“ Usmál se na Mikaela.

„Dnes odpoledne ve stanu… jsem na okamžik uvěřil… že máš pravdu… a já chcípnu jako ochmelka…“

„Místo toho jsi mi zachránil život,“ zašeptal Mikael a pokusil se zadržet slzy. „Prosím odpusť mi, Volode. Řekl jsem ti, že se stydím za to, že jsem tě kdysi obdivoval, a…“

„Nech toho, chlapče, hlavně nebuď sentimentální…,“ přerušil ho Volod.

„Dnes večer jsem zachránil sebe… ne tebe… chápeš, co tím myslím?“ Mikael přikývl.

„Dobře. To by tedy bylo vyřízené,“ prohlásil Volod. „Rychle se odsud vytrať, chlapče. Od samého počátku jsi měl pravdu. Tady je jen špína…“ Namáhavě zalapal po dechu a bojoval s bolestí.

Mikael viděl, že Volodovy oči opět září pronikavě jako vlčí.

„Jan Hus ti řekl, že máš hledat pravdu…,“ pokračoval Volod. „To je správné. Když jsem prohlásil, že jím pohrdám, udělal jsem to jenom proto, že mě neshledal dost dobrým člověkem. Protože viděl, že se jako muž k ničemu nehodím a že by jen na mě plýtval slovy… A já jsem jeho rozsudek nade mnou neunesl, protože jsem věděl, že má naprostou pravdu. Ale zato četl ve tvém srdci a rozmlouval s tebou. Najdi svou pravdu… Propůjčí ti sílu udělat to, co pokládáš za nemožné…“

Teď už Mikael nedokázal zadržovat slzy. „Byl jsi dobrý mistr,“ ocenil.

„Chlapče, chceš mě snad k smrti unudit?“ A Mikael se neubránil úsměvu.

Volod se otočil k Emöke: „Vždycky jsem měl rád tvůj hlas, bláznivko. Prosím zazpívej naposledy jenom pro mě.“

Emöke se posadila vedle něho.

Volod pohlédl na Mikaela. „Víš, co je na celé věci nejsměšnější? To, že horal jako já umírá na vodní hladině. Na lodi, jako námořník…“ Usmál se a přivřel oči. „Zpívej, bláznivko…“

Emöke zanotovala pomalou melodii vyprávějící o horách, zasněžených vrcholech, jasné modré obloze, zemi, která voní po mechu, houbách, pryskyřici a medu. Obsahovala pronikavý zápach kravského hnoje a dráždivé aroma čerstvě pokosené trávy, osvěžující opar vycházející ze země po letních bouřkách a vůni hořícího dřeva v krbu. Z jejího nápěvu bylo slyšet vznešené šumění orlích křídel, majestátní kroky jelena, těžkopádný medvědí dusot, hbitý běh zajíce a odvážné skoky srnce, šustivé klouzání zmije, nenápadné cupitání hranostaje, pronikavý pískot sviště, naléhavé tetřeví tokání, noční trylkování slavíka, tajuplné soví houkání a bzučení včel; zurčení potůčku, stříbřitý smích vodopádů, těžké kapky sněhu tajícího na jarním slunci, šepot trávy na louce a šustot listí ve větru.

A když zmlkla, Volod dodýchal. 64

Mikaela před svítáním probralo ze spánku leknutí. „Mám tvou ženu. A vzal jsem si tvého syna! “

Ojsternigův křik mu pořád zněl v uších.

Otočil se k Emöke, která se na něho podívala, jako by jen čekala na to, až se probudí.

„Vrátíme se domů?“ zeptala se. Mikael přikývl.

Emöke se usmála.

„Nemohu nechat Eloisu v Ojsternigových prackách,“ připomněl Mikael. „To je moje první pravda.“

Pohlédl na ni. „Mám syna…“

Emöke se znovu usmála.

„Musíš jít se mnou,“ řekl Mikael. „Ať nás Bůh ochraňuje.“ Vstal a přistoupil k Volodovu mrtvému tělu. „Berni sem tvoje muže nepřivedl. Je mi to líto,“ omluvil se, jako by ho Volod mohl ještě slyšet.

Pak se zadíval na Emöke. „Musím ho pohřbít ve svěcené půdě.“

Vystoupil na břeh. Trochu dál po břehu jezera spatřil starého rybáře, který právě rozmotával sítě, a zamířil k němu. „Kde pohřbíváte své mrtvé, dobrý muži?“ zeptal se ho.

Stařec ukázal za sebe.

„Je to svěcená půda?“ Rybář přikývl.

Mikael se vrátil na loď a za chvíli se znovu objevil, tentokrát s Volodovým tělem v náručí. Zabalil ho do kusu plachtoviny, kterou našel v jedné kajutě. Položil mrtvolu na trakař a vypravil se s ním ke kapličce, dřevěné stavbě sotva větší než komora, která byla ozdobena rybářskými sítěmi a velkým vycpaným sumcem. Za kaplí stála chýše, která působila stejně nuzným dojmem jako boží svatostánek.

Mikael musel několikrát zaklepat, než mu ospalý farář otevřel. „Potřebuju někoho pohřbít,“ oznámil.

„Mohl byste se pomodlit za jeho duši?“

Farář na něho jen mlčky zíral.

„Zaplatím vám,“ ujistil ho Mikael. „Věnuji vám také peníze na padesát mší. A na jeho náhrobek.“

Vytáhl z kapsy jednu ze zlatých mincí, které dostal od hraběte Chapuys de Rêves.

Farář vytřeštil oči, rychle sáhl po minci a podal Mikaelovi rýč, aby mohl vykopat hrob. Pomodlil se nad nebožtíkem s vroucností, kterou u chudých rybářů obvykle neprojevoval, pomohl Mikaelovi zaházet Volodovu mrtvolu zeminou a při loučení se zeptal: „A co byste si přál uvést na náhrobku?“

„Černý Volod. Narozen v horách, zemřel na vodě.“

Po návratu na loď Mikael zašel za Emöke, která seděla na přídi.

„Počkáme, až se rozední, a pak vyrazíme.“

Emöke hleděla s hlubokým zármutkem na jezero.

„Co tady děláš?“ zajímal se Mikael.

„Gregor odchází,“ odpověděla. „Loučím se s ním.“

„Proč odchází?“

„Uvolňuje místo,“ objasnila Emöke se slzami v očích. „Dává mi svobodu.“

„Ale proč?“

Emöke už nereagovala, jen dál upřeně zírala na jezerní hladinu, nad kterou se povalovaly cáry mlhy jako přízraky.

Před polednem dorazil na oslu zcela vyčerpaný Berni. „Bohudíky, že tu ještě jste!“ zvolal a hned se zadíval na Emöke.

„Kde jsi byl? Tys nenašel Volodovy muže?“ zeptal se Mikael. Teprve pak si všiml, že Berni nemá na sobě pestrobarevný bláznovský úbor, ale prostou šedou halenu a hnědé barchetové kalhoty.

Odložil i kravský zvon. „Proč ses takhle oblekl?“

„Pojďme, teď není čas na vysvětlování!“ naléhal Berni. „Rozsudek už byl vynesen. Musíme tam být dřív, než Jan Hus vyjde z katedrály.“

Mikael a Emöke ho následovali do centra Kostnice. Když tam dorazili, viděli, že Jana Husa už vedou ulicemi.

„Pojďte, vmísíme se mezi lidi,“ pobídl je Berni. „Držte se blízko u sebe, ať se vzájemně neztratíme.“

Otočil se k Emöke.

Mladá žena se zařadila s koněm vedle Berniho osla.

Když procházeli kolem chrámového hřbitova, viděli vysokou hranici, na které už hořely kacířovy knihy.

Mikael, Berni a Emöke se prodírali davem lidí sledujících Jana Husa. Všichni byli ozbrojení, jako by se celé město muselo bránit proti jedinému muži, kterého už vedli v řetězech.

Mikael viděl, že církevní hodnostáři nasadili Janu Husovi na hlavu nejméně dvě pídě vysoký papírový klobouk, na kterém byli namalovaní tři čerti. Bylo tam ještě něco napsáno, ale nedokázal to rozluštit. Dav Husa hanobil, a to tím rozhorleněji, čím víc ho on hlasitě ujišťoval o své nevině.

Když dorazili k louce, na které stála připravená hranice, Berni upozornil: „Teď bysme se měli vytratit.“

„Ne,“ odmítl Mikael.

„Co je tak velkolepého na tom, jak upalujou nějakýho chudáka?“

„Vůbec nic,“ odvětil Mikael. „Ale on mě vyslyšel, a tak se teď ani já od něho neodvrátím, ačkoli se mi tohle davové šílenství hnusí.“

Když Jan Hus dokráčel k hranici, poklekl, aby se pomodlil. Papírová koruna mu sklouzla na zem.

Zvedl hlavu, zadíval se na zástup přihlížejících a usmál se.

„Ne, ty nejsi žádný satanáš,“ prohodil potichu Mikael a podíval se na něho. Na okamžik měl pocit, jako by Mistr jeho pohled zachytil.

Dav povykoval na žoldnéře, kteří doprovázeli kacíře, aby mu tu papírovou korunu zase nasadili.

Jeden z vojáků ji zvedl a ukázal všem přítomným, než ji opět vtiskl Husovi na hlavu, a zvolal: „Ať shoří společně se svými ďábelskými pány, jimž tady na zemi sloužil!“

Lidé, kteří teď připomínali spíš divokou zvěř, nadšeně zajásali a žoldnéři zatleskali.

Pak Mistra vysvlékli donaha a provazy ho připoutali ke kůlu uprostřed hranice. Kolem krku mu připevnili řetěz, aby mu hlava nepřepadla dopředu.

Zatímco popravčí s pochodní v ruce zapaloval hranici, Jan Hus otevřel ústa a promluvil.

Mikael kvůli hulákajícímu davu sice všemu nerozuměl, ale přesto ho zřetelně slyšet říct: „Dnes chci s radostí zemříti.“

Oheň rychle vzplál a plameny odsouzence zakryly. Lidé utichli, protože čekali na strašlivé výkřiky bolesti.

Avšak s ponurým praskáním ohně, který se prožíral dřevem, zazněla poklidná melodie, jež Jan Hus zanotoval. Zatímco mu živel stravoval maso, on ukončil svůj chvalozpěv a okamžitě přešel ke druhému.

A Emöke zpívala s ním.

Než Jan Hus, jemuž strašlivý žár ohně očividně neublížil, neohroženě začal zpívat ještě třetí píseň, opřel se do hranice nečekaný poryv větru a plameny mu ožehly obličej a jazyk.

Mikael viděl, jak Hus dál pohybuje ústy; zdálo se mu, že se teď modlí Otčenáš.

Vzápětí plameny strávily provazy i Mistrovo tělo. Jeho zuhelnatělé ostatky držel u kůlu už jenom řetěz kolem krku.

„Proboha, už musíme jít,“ naléhal opět Berni.

„Pojďme,“ souhlasil Mikael a pokřižoval se.

Zatímco se od místa popravy vzdalovali, uslyšeli tak strašlivý praskot, až se jim zježily vlasy na hlavě. Mikael se otočil a viděl, že kat odtrhl zuhelnatělé ostatky od kůlu, ke kterému byly připoutány, a začal rozbíjet kosti, které pak znovu házel do ohně, aby po Janu Husovi nezůstalo nic než popel.

„Popel rozpráší do Rýna,“ prohodil Berni. „Tak nezůstanou pro jeho příznivce žádné relikvie a on bude navždy vymazán ze zemského povrchu.“

„Nikdy ho nedokážou vymazat,“ odpověděl Mikael, který se cítil silnější v srdci i na duši. „Pravdu nelze ničím umlčet.“

„To je pravda,“ zavrčel Berni. „Je jako mor… Dřív nebo později se zase objeví.“

Mlčky cválali dál až k městským hradbám. Strážní jim ve zlosti z toho, že se nemohli účastnit podívané, která už několik měsíců podněcovala fantazii všech lidí v Kostnici, jen bez zájmu pokynuli rukou.

„Zaslechl jsem, jak hrabě říká, že Ojsternig dostal od krále svolení, aby se zase vrátil do toho svého podělaného knížectví,“ nadhodil za chvíli Berni.

„Je to nádherná země,“ odtušil Mikael. „A vůbec není podělaná.“

„Ať už je to jakkoli, Ojsternig je nejspíš přesvědčený o tom, že se taky vrátíš.“

Mikael mlčel. Myslel na Eloisu a svého syna, o němž až do předvčerejška nic nevěděl. To v něm zase vyvolalo vzpomínku na onen zvláštní sen, který se mu zdál ve vesnici Sankt Jakob a ve kterém zjistil, jaké je ve svém nitru zvíře. Ve snu viděl laň a věděl, že symbolizuje Eloisu, ale objevil se tam i koloušek, který ho v lese žalostně volal. Otočil se k Emöke a pochopil, že mladá žena to dávno ví.

Berni ukázal na nedalekou stáj. „Tamhle.“

„Tamhle co?“ zeptal se Mikael.

Berni nechal osla doklusat až ke vchodu a sesedl. Vešel dovnitř a zanedlouho se vrátil se šesti Volodovými muži.

Mikael se také zhoupl z koně. „Volod zemřel bez vás,“ pronesl vyčítavě.

„Ano, ten blázen nás našel až dnes ráno a tvrdil, že bysme stejně přišli už s křížkem po funusu,“

vysvětlil sklíčeně jeden z nich, muž jménem Manuel.

Mikael významně mlčel.

„Volod nám řekl, abysme ti důvěřovali, i když jsi ještě cucák,“ pokračoval Manuel. „Dovol nám, abysme tě následovali, ať už se vydáš kamkoli.“

„Vrátím se domů,“ prohlásil Mikael s kamenným výrazem v obličeji.

„No tak my půjdeme s tebou,“ přikývl Manuel.

Proč bych jim měl důvěřovat? přemýšlel zatrpkle Mikael, ale pak si vzpomněl na Voloda. I jeho odsoudil – a on mu později bez váhání zachránil život. Mikael se v něm zmýlil. Napadlo ho, že je opravdu moralista, přesně tak jak mu to Volod vždy předhazoval. Když se skloněnou hlavou hleděl na muže, kteří před ním teď stáli a byli mnohem starší než on – někteří by klidně mohli být jeho otcem – zničehonic pocítil hluboké dojetí. „Doma na mě možná čeká smrt,“ upozornil a znovu se mu vybavila slova, jež pronesl Lucio, první z nich, který se rozhodl k návratu. „Mám ženu a syna, pro které bych zemřel. Ale co vy? Dobře si to rozmyslete.“

„Musím v sobě znovu najít starýho Lamberta,“ ozval se Lamberto, další muž ze skupiny. „To je dobrý důvod proč položit život. Alespoň kdysi to tak bylo.“

„Pro mě taky,“ nechal se slyšet ještě někdo.

„Byli jsme tehdy ochotni zemřít,“ připomněl další. „Proč by to zase tak nemohlo být? Možná mi pak konečně znovu začne připadat, že jsem naživu.

Mikael se pozorně zadíval na jednoho muže po druhém. Uvědomil si, že na něho spoléhají, aby sebrali potřebnou sílu na to, co by sami nedokázali. Úplně stejně byl na tom kdysi i on sám, ale teď bylo všechno jinak. Volod mu zanechal důležité dědictví. Teprve nyní se dovtípil, že Volod během celé cesty do Kostnice všechno připravoval tak, aby jeho muži nezůstali bez vůdce. A když se zahleděl do oči rebelů, kteří tady ztratili z očí svůj cíl, pochopil i další věc: Volod se už dávno rozhodl, že jeho muže povede právě Mikael. Že to má být právě on, kdo těm chlapům dodá sílu, důvěru a naději na lepší svět. A uvědomil si, že se do Raühnvalu nevrací jen kvůli Eloise a svému synovi. Nebyl si jistý, je-li takového dědictví skutečně hoden. Věděl však, že ho nemůže odmítnout. S hlubokým pohnutím objal Manuela – a potom i ostatní muže, jednoho po druhém. „To je pozdrav od Voloda,“ pravil dojatě.

Ani Volodovi muži se neubránili pohnutí a Mikael viděl, že se jim v obličeji zračí zahanbení, že nechali svého vůdce na holičkách.

„Jak zemřel?“ zeptal se Manuel.

„Stejně jako žil. Odvážně,“ odvětil Mikael. Muži přikývli.

„Čekáme ještě na někoho?“ otázal se Mikael, když zjistil, že dva muži chybějí.

„Ne,“ odpověděl Manuel. „Paolo se teď stará o nějakou nevěstku…“

Mikaelovi to nebylo líto. Beztak by Paolovi nikdy neodpustil, že se pokusil znásilnit Emöke.

„… a Modric zemřel při rvačce.“

Mikael přikývl. „Máte zbraně?“ zajímal se. Přisvědčili všichni s výjimkou Manuela.

„Já ne…,“ vykoktal rozpačitě a zrudl. „Já jsem meč… vyměnil za trochu vína a noc s jednou děvkou…“

Mikael přistoupil ke svému koni, odvázal ranec a hodil ho Manuelovi.

„To je Volodův meč,“ upřesnil. „Ať ti slouží ke cti.“

Manuel, velký silný muž s obličejem znetvořeným údery čepele, se vzápětí rozplakal jako malé dítě.

Mikael se otočil k Bernimu. „Je načase se rozloučit.“

„Ne, já půjdu s vámi,“ prohlásil Berni. „Pokud tedy vezmete s sebou jednoho mrzáka.“

„Proč?“ neskrýval překvapení Mikael.

„Poslyš, nemůžu samozřejmě pronášet velké tirády jako vy hrdinové. Z toho mě vždycky rozbolí břicho,“ zašklebil se Berni. „Řeknu to jednoduše: Půjdu s tebou, abych tě naučil něco, co neumíš.“

„A co to je?“

„Smích,“ objasnil Berni.

Mikael se usmál. „Rozmyslel sis to opravdu dobře?“

„Rozmyslel? Jak by můj vrabčí mozek mohl něco takového zvládnout?“ odtušil Berni. „Neumím dělat dvě věci najednou. A právě teď mám plné ruce práce s tím, abych tomuhle smradlavému tvrdohlavci ukázal, kudy má jít,“ ukázal na osla.

Muži se zasmáli.

„Tak pojedeme,“ ukončil Mikael rozhovor a vyskočil na koně. O hodinu později se Berni na oslu zařadil po bok Mikaelovi.

„Že by sis to rozmyslel, blázne?“ zeptal se Mikael.

„Ne, hlupáku,“ odvětil Berni. „Mám ještě jeden důvod jít s vámi.“ Ohlédl se na Emöke, která je následovala s veselým výrazem. „Nevím, jestli je to svatá žena, ale je hezké pobývat v její blízkosti.“

A potom zamyšleně dodal: „Nejspíš proto, že je v duši stejně zmrzačená jako já.“

Mlčky jeli dál.

Pak Berni ještě dodal: „Ale já nemám zbraň.“

„Tím líp,“ odpověděl se smíchem Mikael. „Aspoň si sám neublížíš.“ Čím dál cválali, tím víc Mikaela opouštěla stísněnost, která se ho zmocnila v Kostnici. Nevěděl, co ho čeká v Raühnvalu, a netušil, co je s Eloisou, dítětem nebo Agnete. Cítil však teď v sobě sílu za ně bojovat – za ně, své muže a všechny plány, které v něm právě dozrávaly.

Otočil se k Emöke. „Zpívej, bláznivko!“ 65

Jedno ze čtyř koťat, které Eva vrhla necelý týden po porodu Eloisina syna, neohrabaným skokem zaútočilo na pahýl Harrova ocasu. Starý pes, který se ode dne, kdy ho přivedli zpátky na hrad, cítil šťastně, si trpělivě povzdechl, když se drobné drápky kotěte zaryly do jeho zdrsnělé kůže.

Kdykoli jindy by se tomu Eloisa, Agnete a Lukrécie určitě srdečně zasmály. Avšak dnes ráno na hradním nádvoří znovu duněly bubny smrti.

Ženy si vzájemně slíbily, že se širokým obloukem vyhnou oknu. Čím víc se však blížil rozhodující moment, tím častěji k němu vrhaly neklidné pohledy.

Lukréciina komorná, která byla své paní odjakživa věrně oddaná, jim popsala rozhovor mezi Agomarem a Marcusem, který je nesmírně rozrušil. Lukrécie přece sama před několika týdny tajně zaslechla, jak Marcus slíbil Agomarovi vládu nad knížectvím, pokud se on sám stane knížetem.

A dnes komorná slyšela, jak Agomar řekl Marcusovi: „Musí to zůstat jen mezi námi. Nemůžeme nikomu důvěřovat.“ To neznamenalo nic jiného, než že Agomar jeho návrh přijal.

Dunění bubnů, které v té chvíli na hradním nádvoří ohlašovalo nastávající popravu, jejich domněnku potvrdilo.

Eloisa to nevydržela a přešla k oknu.

Agnete k ní ihned přistoupila a chtěla ji za paži odtáhnout zpátky do místnosti. „Nedívej se na to.

Ošklivé pocity kazí mateřské mléko,“ připomněla.

Eloisa se otočila k dítěti, které nic netušící blaženě spalo v kolébce.

Kdykoli se na ně podívala, bolestně ji píchlo u srdce – a bylo to tím horší, čím víc se blížil den, kdy se Ojsternig vrátí a s konečnou platností jí ho odebere. Chlapeček měl zdravou růžovou pokožku a světlé vlásky, které se mu brzy začnou kadeřit. Vypadal jako Mikael, ale měl modré oči po Eloise.

Bubny utichly.

„Lelio Depretisi!“ vyhlásil Agomar na nádvoří. „Byl jsi odsouzen pro velezradu k smrti. Chystal jsi zákeřný útok na právoplatného dědice trůnu. Tvá hlava a tělo budou pohřbeny odděleně.“

„Ne! Mějte soucit!“ zakvílel správcův pomocník se smrtelnou úzkostí v hlase.

Znovu ponuře zavířily bubny.

„A pak jsme na řadě my!“ ozvala se Lukrécie a nervózně si zamnula ruce.

„Ne,“ odmítla rozhodně Agnete.

Eloisa a Agnete se na ni udiveně podívaly.

„Dlouho jsem o tom přemýšlela,“ objasnila Agnete. „Jestli nás zabijou, než se váš otec vrátí, vydávají se v nebezpečí, že někdo z hradu uprchne, aby ho varoval. Pak dojde k boji mezi nimi a vaším otcem.“ Pozorně se zahleděla na Lukrécii. „Proto vyčkají, dokud se tu zase neobjeví.

A jakkoli je mi to proti mysli, musíme se postavit na jeho stranu. Jakmile se vrátí, musíte s ním promluvit a odhalit mu plán zrádců. To je naše jediná naděje.“

Bubnování ustalo.

Bylo slyšet jen kvílení Lelia Depretise. Všechny tři ženy se okamžitě ocitly u okna.

Zahlédly kovový záblesk, když těžká katova sekyra zasvištěla na popravčí špalek, na kterém dva vojáci pevně drželi správcova pomocníka. Ostří mlaskavě projelo kůží, s hlasitým prasknutím rozštíplo kost a nakonec se s tupým nárazem zaseklo do masivního dřeva. Leliova hlava se s vytřeštěnýma očima skutálela do prachu hradního nádvoří. Agnete, Eloisa i Lukrécie měly pocit, že se ústa popraveného muže otvírají a zavírají, jako by chtěl ještě něco říct. Z bezhlavého trupu prýštila krev, zatímco ochablé tělo se zhroutilo před popravčím špalkem.

Vojáci mlčky přihlíželi.

Agomar a Marcus stáli těsně vedle sebe a všechno velmi pozorně sledovali.

Stařičký správce Arialdus z Tarvisu byl sinalý a stál tam se sklopenou hlavou.

Vtom nečekaně ze skupiny služebnictva, které beze slova sledovalo popravu, vystoupila nějaká žena.

Měla uplakaný obličej a rozcuchané vlasy. S viditelným zoufalstvím se vrhla Agomarovi k nohám.

„Pane!“ zvolala plačtivě, „dejte mi tu hlavu, prosím vás… zapřísahám vás!“ Udeřila se do hrudi.

„Pane, prokažte mi tu čest a já pohřbím syna vcelku, aby se v den zmrtvýchvstání nemusel dostavit k poslednímu soudu bez hlavy!“

„Rozhodnutí je na princovi, nikoli na mně,“ odvětil Agomar s mírnou úklonou před Marcusem.

„Ty ubohý zbabělče!“ zasyčela Agnete skrz zaťaté zuby.

Marcus se na ženu záludně usmál. „Dostaneš hlavu svého syna,“ ujistil ji.

Ubožačka se znovu rozvzlykala. „Děkuju, Vaše Jasnosti! Ať vám Bůh požehná!“

Marcus uchopil Leliovu hlavu za vlasy a na rtech mu stále pohrával úskočný úsměv.

Žena se k němu rozběhla s pláčem a nastavenýma rukama.

Než k němu však stačila dorazit, Marcus se otočil kolem vlastní osy a vyhodil hlavu vysoko proti jasné obloze, takže dopadla na zem za hradbami. Marcus se strašlivě zasmál a vyzval prosebnici: „Dojdi si pro ni, stařeno!“

Žena na chvíli strnula jako opařená, ale vzápětí s bolestným nářkem vyběhla ven z nádvoří.

Eloisa, Agnete a Lukrécie viděly, jak pádí za synovou hlavou, která se kutálela po příkrém srázu a při každém nárazu o skálu měnila směr. Žena byla stará a nedokázala ji dohnat. Upadla, ale znovu se vyškrábala na nohy za posměšného chechtotu vojáků, kteří nešťastnici horlivě povzbuzovali, aby zrychlila. Hlava se nakonec zastavila na úpatí kopce. Když se k ní žena konečně dostala, zvedla ji, přitiskla k hrudi a několikrát pohladila synovy vlasy.

„Představení skončilo!“ zvolal Agomar. Poté se podíval na Marcuse a s úsměvem ukázal bradou k oknu, kde tři ženy zoufale sledovaly dění na nádvoří.

Marcus se k nim otočil a výsměšně se jim uklonil.

„Zatracení zbabělci!“ zavrčela Agnete, objala dceru a pevně ji k sobě přitiskla. Vzápětí se od ní prudce odtrhla, protože jí to gesto příliš připomínalo to, co právě udělala matka popraveného správcova pomocníka.

V místnosti se rozhostilo ponuré mlčení. Žádná ze tří žen ze sebe nevypravila ani slovo.

Zanedlouho se rozletěly dveře, aniž by na ně někdo zaklepal. Agomar a Marcus drze vpadli dovnitř.

Eloisa si všimla, že princova ruka, kterou odhodil hlavu, je dosud zakrvácená.

Marcusovi její pohled neunikl. Podíval se na potřísněnou ruku a pomalu si ji otřel o hruď, zatímco nespouštěl Eloisu z očí. Jeho okrový kabátec z lesklého florentinského hedvábí se zbarvil doruda.

„Odteď už nesmíte opustit tento pokoj,“ nařídil jim Agomar.

„To platí i pro vás… moje manželko,“ dodal Marcus s jízlivým úšklebkem a postoupil o krok dopředu. Jakmile však Harro zavrčel, princ se polekaně zastavil.

Agomar tasil meč.

„Ne!“ zakřičela Lukrécie. „Prosím ne…“

Agomar na ni vrhl rychlý pohled a zbraň zase pomalu zasunul do pochvy. Opovržlivě se podíval na Harra a kočku s koťaty a utrousil: „Tady to vypadá jako ve zvěřinci!“

„Matka musí každý den do vesnice, pane,“ připomněla Eloisa. „Musí míchat masti pro dítě.“

„To bude dělat tady,“ odtušil nesmlouvavě Agomar.

„To nejde, pane,“ namítla Eloisa. „Musí na to každý den nasbírat čerstvé byliny.“

Agomar se mlčky zamyslel.

„Co by se mohlo stát, když ta stařena opustí hrad?“ zeptal se Marcus, přistoupil ke kolébce s kojencem, který po celou dobu spal, a pohladil ho po hlavičce.

Agnete zadržela Eloisu za paži.

Marcus věnoval dítěti medový úsměv. „Můj syn tu přece zůstane,“ upozornil. „Stejně jako ta malá coura tady,“ dodal s pohledem na Eloisu a výhrůžně namířil prst na Agnete. „Jestli budeš pryč déle než tři hodiny, může se někomu z těch dvou stát ošklivá nehoda.“ Tvrdě škubl kojence za vlásky a vytrhl ho ze spánku.

Chlapeček otevřel oči a usedavě se rozplakal.

„Ano, tahle místnost je skutečně zvěřinec,“ utrousil Marcus a znovu se zasmál.

Eloisa rychle přistoupila k dítěti, zvedla ho z kolébky a houpala v náručí, aby ho uklidnila.

„Nech ho!“ osopil se na ni Marcus se zlomyslným zajiskřením v očích. „Dej ho jeho matce!“

Agomar se pobaveně zachechtal. Když ale Eloisa k sobě přitiskla dítě ještě pevněji, zakřičel na ni: „Neslyšela jsi prince? Okamžitě dej to dítě jeho matce!“

Eloisa váhavě podala kojence Lukrécii.

Princezna stále ještě usedavě plačící dítě převzala a neobratně se ho snažila utišit.

„To je ale dojemný obrázek!“ poznamenal jízlivě Marcus.

„Doufám, že jsme si rozuměli, stařeno?“ obrátil se Agomar k Agnete a vyšel z komnaty, aniž počkal na odpověď.

Marcus ho následoval s vyzývavě houpavými boky.

Jakmile se za nevítanou návštěvou zavřely dveře, Eloisa téměř vytrhla dítě Lukrécii z náruče.

Princezna zahanbeně sklonila hlavu. „Je mi to líto…,“ zakoktala.

Agnete se tázavě podívala na dceru. „Jaké masti?“ zeptala se. „A jaké byliny?“

Eloisa pokrčila rameny. „Lepší výmluva mě nenapadla,“ odpověděla.

„Ale takhle se aspoň jedna z nás dostane z hradu…“ V očích jí zableskla naděje. „Kdyby se Mikael vrátil.“

Agnete přikývla a neubránila se obdivu, jakou její dcera projevila duchapřítomnost.

Eloisa si rozvázala šněrovačku, obnažila prs a s vyzývavým pohledem na Lukrécii ho nabídla dítěti.

Věděla sice, že princezna za nic nemůže, ale nedokázala si pomoct. Kdykoli pomyslela na budoucnost, pocítila k Lukrécii opovržení.

Chlapeček okamžitě přestal plakat a začal sát.

„Dosud jsi mu nedala jméno,“ pokusila se Lukrécie uvolnit napjatou atmosféru.

„To není moje dítě,“ odpověděla nesmlouvavě Eloisa, ale nedokázala skrýt bolest v hlase.

„Vyber mu jméno,“ trvala na svém Lukrécie. „Je to tvůj syn.“

„Už ne dlouho.“

„Jen mu teď dej jméno,“ vybídla ji i Agnete.

„Ať se tedy jmenuje Marcus Třetí,“ prohlásila bez váhání Eloisa. Agnete svraštila čelo, ale mlčela.

Naopak Lukrécie neskrývala překvapení. „Ale to je jméno, které mu dá můj otec!“ zvolala udiveně.

Eloisa se na ni podívala. „Ne,“ odtušila hrdě. „To je jméno, které mu přísluší.“ 66

S každou mílí, kterou se blížil k domovu, Mikael cítil, jak z něho všechno opadá a mizí i poslední pochybnosti. Konečně měl teď odpověď na otázky, které dlouhé měsíce převaloval v hlavě. Volod mu stále tvrdil, že nikdy nepozná, co je svoboda. Pořád dokola opakoval, že je to pouhé slovo. Rebelové se vzepřeli proti Ojsternigovi údajně z prostého důvodu – chtěli přežít. Bojovali, aby nasytili své děti a sami nezemřeli hladem, protože byli připoutaní ke kusu země nebo k dolu. Třeba mě jednoho dne naučíš, co je svoboda, povzdechl si kdysi Volod. A nyní, zatímco Mikael osamoceně cválal v čele svých mužů, mu připadalo, že stále přesněji ví, co hledá a zač bojuje. Mocní jsou proti svobodě, protože to by se pak museli vzdát mnohých svých privilegií. Jejich absolutní svoboda byla umožněna pouze tím, že o ni připravili všechny ostatní lidi. Tento poznatek vyvstával Mikaelovi v hlavě s každou ujetou mílí stále zřetelněji. Nutnost nasytit vlastní děti byla mnohem víc než prostá každodenní potřeba. Byl to důkaz, že někteří, ba spíše mnozí lidé nebyli považováni za víc než pouhý dobytek. Člověk nemůže vlastnit druhého člověka, opakoval si Mikael jako kolovrátek. Tady je třeba začít. Rozbít řetězy – a to všechny najednou. To bude první svoboda nového nastávajícího světa, pomyslel si.

Bojovat za Eloisu, svého syna a Agnete zároveň znamenalo pozvednout zbraň za všechny. A čím hlouběji se nad tím zamýšlel, tím silněji cítil nutkavé přání vrátit se co nejrychleji domů. Spěch, s nímž netrpělivě poháněl koně, a tím pobízel i všechny ostatní, aby ho následovali, vítr, jež mu v horách fičel do obličeje – to všechno jako by z něho snímalo tíhu, špínu, neřest a vnitřní otupělost, které mu v Kostnici dolehly na tělo i duši jako choroba.

„Měli bysme jí říkat kostnicida, té nové nemoci, proti které není léku,“ poznamenal v žertu Berni.

Mikael se zasmál.

„To se jako učíš smát? Tak to je fakt něco úplně nového!“ zvolal Berni.

„Takže ti nakonec přece jen prospívám.“

Mikael se otočil a zahleděl se na Lienz, který se už za nimi ztrácel na obzoru. Pokračoval dál po proudu Drávy. „Ne, ty ne, ale tohleto!“ prohlásil a oči mu nadšeně zajiskřily, když rozpřáhl paže a ukázal na údolí, hory a azurově modrou letní oblohu. „Zhluboka se nadechni!“ vyzval Berniho s úsměvem. „Tady to už voní domovem. To jediné pomáhá proti kostnicidě!“ Ukázal na neurčitý bod před sebou na konci údolí. „Dnes večer dorazíme do Kirchbachu a zítra ráno pojedeme dál,“ pronesl zasněně. „Už to není daleko,“ zašeptal chraptivě a znovu se pohroužil do myšlenek, které mu dodávaly sílu překonávat nejrůznější útrapy a nutily ho popohánět muže a koně, aby při návratu do Raühnvalu strávili méně než polovinu času, který potřebovali na cestu do Kostnice.

Pak se opět vrátil do přítomnosti a chystal se oslovit Berniho, ale ten už po jeho boku nebyl.

Nemusel se dlouho rozhlížet, aby ho našel. Dobře věděl, kde se někdejší blázen zdržuje –samozřejmě u Emöke. Mikael se usmál. To, co se vyvinulo mezi Bernim a Emöke, ho dosud naplňovalo obdivem.

Během jednoho z posledních večerů, které hrabě uspořádal v Kostnici, si Mikael povšiml, jak se Berni a Emöke na sebe usmívají. Berni pak opustil svého pána a připojil se k nim s vyhlídkou na život, který neskýtal nic jiného než nebezpečí.

A s každým dalším dnem Mikael sledoval zázračnou proměnu Emöke. To ráno, kdy se chystali uprchnout z Kostnice a on ji pozoroval, jak upřeně hledí na jezerní hladinu, mu řekla: „Gregor odchází. Uvolňuje místo. Dává mi svobodu.“ Tehdy Mikael ještě nechápal, co tím má mladá žena na mysli. Už se tím dál nezaobíral a považoval to za jednu z mnoha Emöčiných vyšinutých poznámek.

Ale během cesty si na ní všiml změn – nejprve sotva postřehnutelných, posléze stále zřetelnějších.Její pohled už nepůsobil tak beznadějně prázdným, nepřítomným dojmem, neztrácel se v nekonečné dálce. A ona se už nehroužila do rozhovorů s vlastním nitrem. Mikaelovi připadalo, jako by se vrátila z pouti do jakéhosi jiného světa nebo jako by po dlouhém spánku pozvolna zase přicházela k sobě.

Pak Mikaela zaujalo, že Berni pořád cválá po jejím boku. Zpočátku spolu vůbec nemluvili. Avšak i večer seděl Berni při jídle vedle ní a doléval jí víno, když měla prázdný pohár, nebo předstíral, že už nemá hlad, aby jí mohl přenechat část svého přídělu. Za chvíli se vedle ní posadil, i když přišel čas ke spánku, a Mikael viděl, jak na ni se šťastným úsměvem mžourá. O několik dní později se Berni přikryl svou dekou těsně vedle Emöke. A během jedné z dalších nocí, kdy Mikael starostmi i vzrušením z brzkého návratu domů nezamhouřil oka, dokonce spatřil, jak oba spí ruku v ruce.

Následující den jeli Berni a Emöke vedle sebe a neustále spolu rozmlouvali. V noci pak Mikaelovi neuniklo, jak si neobratně vyměnili letmý polibek. Nakonec usínali v náručí pod jednou dekou a leckterou noc Mikael slyšel, jak společně potichu vzdychají.

Emöke po celou dobu nepřestala zpívat, ale její nápěv se změnil. Když ji Mikael poslouchal, přistihl se při myšlence, že její písně teď sestoupily z nebe na zemi. Ztratily část magie, cosi z toho nevysvětlitelného kouzla pronikajícího do nejskrytějších zákoutí duše. Její zpěv se stal oslavou tělesnosti a života. Zpívala tak, jak by se to čekalo od každé zamilované ženy, a vyprávěla teď o životě a lásce, ale tak, jak ji pociťují obyčejní lidé. Pro Mikaela však byly její písně stejně povznášející jako předtím – dojímaly ho právě proto, že v těch tak nádherně přirozených obyčejných pocitech znovu poznával i sám sebe, jelikož totéž co Berni k Emöke cítil i on k Eloise.

Pouze jednou, vysoko na horském vrcholu, zpozoroval, že Emöke sedí trochu stranou. Na bílé, mechem zarostlé skále hleděla do zapadajícího slunce a větrem cuchané vlasy jí poletovaly kolem melancholicky zádumčivého obličeje.

„Co je to s tebou?“ zeptal se Mikael a přistoupil k ní blíž. Emöke se k němu s úsměvem obrátila.

„Občas ho postrádám.“

„Koho?“

„Gregora.“

Mikael nevěděl, co jí na to říct, a proto jen pokrčil rameny a opětoval její úsměv. Pak se zadíval směrem na západ, k Raühnvalu, Eloise a svému synovi, kterého dosud nespatřil, k místu svého určení a poslání. „Dokážeme to?“ zeptal se jí.

Emöke ho vzala za ruku. „Nevím, Mikaeli,“ odvětila.

Když uslyšel, jak vyslovila jeho jméno, pocítil zvláštní útěchu, protože to ještě nikdy neudělala.

„Co vidíš?“ naléhal na ni.

Emöke klouzala pohledem po krajině a odpověděla: „Hory, louky, stromy, zapadající slunce a hvězdy, které začínají jiskřit na obloze.“ Potom se na něho zmateně podívala.

„Copak opravdu nic neslyšíš ani necítíš?“ vyptával se dál Mikael a trochu se mu přitom zatočila hlava.

„Slyším tvůj hlas, cítím vítr, slyším houkání sovy na lovu, dřeva praskající v ohni, slyším ržát koně a mužský smích,“ odpověděla Emöke. Věnovala mu laskavý úsměv a ještě pevněji mu stiskla ruku.

„Můj dar zmizel,“ zašeptala, jako by mu svěřovala tajemství určené pouze jeho uším, a rozzářily se jí oči. „Jsem svobodná, Mikaeli.“

Znovu ho hluboce dojalo, že vyslovila jeho jméno, jak by to udělala každá jiná žena. „Vítej zpátky, Emöke,“ zamumlal si pohnutě pro sebe, když od ní odcházel.

Mikael se tak pohroužil do těchto myšlenek, že si ani nevšiml, že dojeli do Kirchbachu. Vytrhl se ze stavu omámení a otočil se.

Berni a Emöke jeli ruku v ruce a vesele spolu klábosili.

Mikael si vzpomněl, že Emöke, když ještě měla svůj dar, jak to sama nazvala, mu předpověděla, že on se vrátí, ona však nikoli. A uvědomil si, že ji v žádném případě nechce vzít s sebou tam, kde by byla odsouzena k neklidnému životu v lese na Mezesnigu, neustále na útěku před Ojsternigem. Teď ne. A pak se neubránil smutnému úsměvu při pomyšlení, že Berni by v lesích nepřežil ani týden.

„Vypadáš, že opravdu nevýslovně trpíš, blázne!“ zavolal na něho a zasmál se.

Když vjeli do malého města, zavedl své muže k domu starého kapitána, který znal Rafaela.

„A ostatní?“ zeptal se starý muž, když Mikaela poznal.

„Někteří se oženili, pár jich našlo práci v dolech – a ostatní…“

„… to nezvládli,“ dokončil stařec s vážným výrazem jeho větu. „Ani muž s vlčíma očima?“

Mikael zavrtěl hlavou.

„Byl to dobrý vůdce.“

„Ano.“

„A teď to vypadá, že ses jím stal ty,“ prohodil s úsměvem kapitán.

„Vidím to podle respektu v očích tvých mužů.“ Mikael se začervenal.

Starý muž mu položil ruku na rameno. „Pokud ti baron věnoval svůj meč, pak jedině proto, že máš vlohy stát se dobrým vůdcem. Není nic, za co by ses musel stydět.“

„Vracíme se domů,“ sdělil mu Mikael.

„Ano, to jsem si myslel,“ přisvědčil stařec. „Můžete přenocovat jako posledně v klášterním útulku.

A považoval bych se za šťastného, kdybys u mě znovu povečeřel.“

Mikael zavedl muže ke klášteru a vzal Berniho stranou. „To jsou mnichové, blázne. Tentokrát nech neposedné prsty v klidu,“ nabádal ho.

„Budu se snažit,“ odpověděl Berni. Když viděl, jak se Mikaelův obličej zachmuřil, dodal: „To byl žert!“

„Směj se, bratře!“ ozvala se za nimi zvesela Emöke.

Mikael pobaveně zavrtěl hlavou a odebral se do kapitánova domu, který současně sloužil jako vězení i městské velitelství Kirchbachu.

Při večeři barvitě popsal jejich cestu, pobyt v Kostnici a veřejné upálení Jana Husa. O svém setkání s Ojsternigem se však starci nezmínil ani slovem.

A kapitán se na nic nevyptával.

Když bylo načase se rozloučit, Mikael pocítil, jak těžce na něho doléhá odpovědnost za život Emöke a Berniho. Znovu si vzpomněl na to, jak Emöke sama tvrdila, že se domů nevrátí.

„Pane,“ obrátil se už ve dveřích na starého muže, „musím vás poprosit o laskavost. Žena, která s námi cestuje…“

„Naposledy to byla tvoje sestra…,“ zasmál se kapitán.

„Ach tak, no… tedy… no víte…“

„Nemusíš nic vysvětlovat,“ ujistil ho stařec a usmál se. „Tak ven s tím, oč mě chceš požádat?“

„Ta žena a jeden z mých mužů… Nejspíš jste si ho všiml…“

„Ten mrzák,“ naznačil kapitán.

„Je to slušný chlap a já mu něco dlužím,“ pokračoval Mikael.

„Proto je pořád ještě mrzák.“

„Ano…,“ zajíkl se Mikael. „Pane, myslíte si, že byste pro ně tady v Kirchbachu něco našel?“

„Dej mi čas na rozmyšlenou. Odpovím ti zítra ráno,“ odvětil starý muž a položil Mikaelovi ruku na rameno. „Ta žena ti leží na srdci, že?“

„Dokonce velmi.“

„Pak tedy uvidím, co se dá dělat.“

Byla to neklidná noc. Mikael ne a ne usnout, a tak nakonec vyšel ven a natáhl se na dvoře na zem.

Vdechoval vůně ze zahrady mnichů bylinkářů, která teď byla v plném květu. Hleděl na jasnou noční oblohu, která teď, koncem července, byla posetá hvězdami. Nakonec upadl do lehkého spánku, v němž se myšlenky smísily se sny. Představa, že od Raühnvalu ho dělí už jen pár dní, se mu postarala o smíšené pocity znepokojení a vzrušení. To, co ho vzrušovalo, ho zároveň znepokojovalo, a to, co ho zneklidňovalo, ho současně přitahovalo. Nevěděl, co ho v údolí čeká. Netušil, jestli sám něco dokáže vykonat a nebude-li nová situace nad jeho síly. Ale znovu se shledá s Eloisou. Pozná svého syna. Vrátí se domů. Opět obejme Agnete. Jestlipak je ještě naživu Harro? Kvůli všem těm pochybnostem a otázkám byl za svítání mnohem unavenější, než když se předchozí večer ukládal ke spánku.

Zdálo se, že ani jeho muži toho moc nenaspali. I oni přemýšleli o tom, jaký osud je čeká poté, co odešli z Kostnice. Teď byla smrt znovu nadosah – a bylo možné, že je opustí odvaha. Každý z nich během dlouhé noci zvažoval, co doopravdy cítí a nakolik je rozhodnutý.

Mikael při snídani obešel jednoho muže po druhém a každému položil ruku na rameno. „Půjdeme nyní vstříc novému osudu,“ prohlásil pevným hlasem. „Měli byste být na sebe hrdí.“

Po takovém povzbuzení muži o něco později opět začali vzájemně žertovat. A Mikael jim v očích zahlédl novou jiskru.

„Volod měl pravdu,“ potvrdil Manuel, když k němu Mikael přistoupil.

„Jsi dobrý vůdce.“

„Nesmysl,“ odtušil Mikael a musel myslet na to, že Volod by určitě odpověděl stejně.

Když šel osedlat koně, čekal už na něho kapitán s vakem plným zásob, které si nechal dát od převora.

„Přemýšlel jsem o tvé prosbě,“ sdělil mu stařec. „Už nějakou dobu se chystám znovu otevřít hostinec, který je od smrti původního majitele zavřený. Pokud je někdo aspoň trochu obchodně zdatný, může si tak vydělat slušné peníze. Ale já jsem voják, s nikým se moc rád nedružím. Sám bych musel takovou činnost rychle ukončit.“ Významně se podíval na Mikaela. „Ale s bavičem a pěvkyní bychom určitě získali slušné prostředky.“

„Odkud víte, že…,“ zeptal se udiveně Mikael.

Starý muž ho úsečným pohybem ruky přerušil: „Já vůbec nic nevím, chlapče,“ ujistil ho. „Nanejvýš vyslovuji domněnky.“

Mikael přikývl.

„Myslíš, že takový návrh by je mohl zajímat?“ zeptal se starý muž. Mikael si k sobě přivolal Emöke a Berniho a pověděl jim o kapitánově záměru. Potom si odvedl Emöke stranou a připomněl jí: „Tys mi kdysi prozradila, že se domů nevrátíš.“

„Na to už si nějak nevzpomínám,“ odpověděla Emöke s lehkým pousmáním.

„Pořád jsem se obával, že tvoje slova znamenají, že zemřeš,“ přiznal Mikael, který si teprve nyní uvědomil, jak moc ho ta myšlenka trýznila.

Emöke se na něho usmála. „Ale já žiju,“ namítla a láskyplně se ohlédla na Berniho. „Bez tebe bych ale ze života nic neměla.“

Mikael pocítil hluboké dojetí. „Tak jak to tedy bude?“ zeptal se nevrle, aby zakryl citové pohnutí.

„Děkuju, Mikaeli,“ odpověděla Emöke.

„Znamená to souhlas?“ Emöke s úsměvem přikývla.

„Nějak postrádám tvoje zmatené věty,“ nadhodil Mikael.

„Já ne.“

Mikael ji beze slova pozoroval. Pořád ještě zcela nechápal její naprosto mimořádnou proměnu.

„Teď mě obejmi, než se rozbrečím,“ vyzvala ho Emöke.

„Jestli tě obejmu, rozbrečím se já,“ zareagoval Mikael.

Emöke kolem něho ovinula paže a pevně ho k sobě přitiskla. „Směj se, bratře,“ zašeptala mu do ucha.

„Život je krásný a hloupý.“

„Takový nesmysl ti mohl nasadit do hlavy jen ten tvůj blázen,“ zažertoval Mikael a neobratně se pokusil se zaslzenýma očima vymanit z objetí. Už se chtěl otočit k Bernimu, ale pak se zarazil.

„Pověz mi, že všechno bude v pořádku,“ poprosil Emöke, „i když už to nevíš.“

„Všechno bude v pořádku, Mikaeli,“ prohlásila srdečně Emöke.

Mikael přikývl a obrátil se zase ke kapitánovi a Bernimu. „Takže to vypadá, že teď máte k ruce dva mimořádné lidi, kteří se postarají o váš hostinec,“ ujistil starce.

Kapitán se spokojeně usmál a vzápětí ukázal na Berniho a Emöke. „Nevím, jak se jmenujete,“

pronesl vážným hlasem, „ale jsem si jistý, že určitě nejste Berni, blázen hraběte Chapuys de Rêves, ani Emöke Albathová, známá jako světice, protože po těch bylo vyhlášeno pátrání…“

„Máte naprostou pravdu, dobrý muži,“ ujistil ho pohotově Berni.

„Dovolte, abych se představil. Jsem Leonidas Argos, pasák ovcí a veselý poeta, a pocházím ze slunné Hellady. A tahle tady,“ ukázal na Emöke a zamrkal na ni, „určitě není žádná světice, protože spí v mé posteli.“

Starý muž se srdečně zasmál. Mikael se k němu připojil, zatímco Emöke se přitiskla k Bernimu a vtiskla mu na tvář polibek.

„Nemůžu zaručit, že mě jednoho dne neproklejete za to, že jsem vám vnutil takového hloupého mrzáka, jako je tenhle budižkničemu,“ ozval se Mikael, zatímco přátelsky poklepal Berniho po rameni.

„U všech pekelných prdů!“ zvolal Berni. „Kam jsme se to dostali, když teď už i hlupáci pronášejí duchaplné poznámky?“

O něco později všichni zase zvážněli. Nastal čas loučení. A když se neohrabaně objali, nenapadla ani Berniho vhodná vtipná poznámka.

Než se Mikael vyhoupl do sedla, stařec k němu přistoupil.

„Pozdravuj ode mě barona,“ požádal kapitán Kirchbachu. Ztišil hlas a pokračoval: „Kníže Ojsternig tudy projel přede dvěma dny s padesáti po zuby ozbrojenými muži. Vypsal odměnu na jistého mladého rebela a všechny předběžně varoval, že ten chlapík se tady určitě objeví.“ Položil mu ruku, která kdysi byla nepochybně silná, pevně na rameno. „Dávej na sebe pozor, chlapče.“ 67

Třetího srpna byl Ojsternig spatřen asi míli před průsmykem vedoucím do Raühnvalu. Agomar byl okamžitě na svém místě, aby ho uvítal, když kníže se svými muži vjel na hradní nádvoří a oklepal si ze šatů prach.

Agomar si okamžitě všiml, že jeho pán vypadá po cestě unaveně. Zároveň mu však neunikl horečnatý lesk v jeho očích, něco jako vztek a vzrušení, případně obojí.

Když Ojsternig sesedl z koně, zadíval se na velký zakrvácený popravčí špalek. „Měl jsi hodně práce?“ zeptal se Agomara.

Vtom k nim přistoupil Marcus.

Ojsternig o něho ani nezavadil pohledem.

„Musel jsem přikázat popravu,“ odpověděl Agomar.

„Rebel?“

„Něco horšího,“ odtušil Agomar a rozčileně zavrtěl hlavou. „Vzpomínáte si na Lelia, pomocníka, kterého si vzal k ruce Arialdus?“

Ojsternig přikývl.

„Vyšlo najevo, že chce zabít vašeho dědice,“ pokračoval Agomar.

„Jaký zájem by mohl mít na něčem takovém?“ zajímal se okamžitě Ojsternig.

Agomar se podíval na Marcuse.

Ojsternigova ruka ihned sjela k meči a kníže rozpálený vzteky udělal krok k údajnému princi.

„Ty?“

„Ne, Vaše Jasnosti, není to tak, jak si myslíte,“ vmísil se mezi ně pohotově Agomar. „Správcův pomocník se pokoušel navádět prince ke zradě, protože doufal, že mu to přinese výhody. Ale princ okamžitě zašel za mnou a udal ho.“

Ojsternigova ruka pomalu pustila meč; kníže však stále hleděl na Marcuse s očividnou nedůvěrou, zatímco se pokoušel pochopit jeho skryté pohnutky. „Slabochu,“ pronesl nakonec ledově, „buď jsi mnohem protřelejší, než jsem si myslel, nebo mnohem hloupější.“

„Splnil jsem pouze svou povinnost,“ odpověděl Marcus, ale jeho hlas zněl nejistě a on se vyhnul přímému pohledu na knížete.

Ojsternig na něho dál mlčky zíral. Potom uchopil Agomara za paži a odvedl ho stranou. „Chci, abys zdvojnásobil stráže,“ přikázal mu.

„Nebezpečí je přece zažehnáno.“

„Nejde o to, co se stalo tady,“ upřesnil Ojsternig a odbyl celou záležitost pohrdavým mávnutím ruky.

„Potkal jsem v Kostnici hovnožera – a taky tu bláznivou ženskou.“ Na obličeji se mu objevil hrozivý spokojený úšklebek. „A vůdce rebelů jsem pravděpodobně smrtelně zranil.“

„Černého Voloda?“ podivil se Agomar. „Copak pohledávali rebelové v Kostnici?“

„To netuším,“ pokrčil rameny Ojsternig. „Vím je to, že tu pomatenou ženskou vodili na představení jako pěvkyni.“ Zasmál se. „Říkali jí tam světice.“ Kníže se pohrdavě ušklíbl. „Nikdy jsem neviděl tolik spodiny jako v Kostnici. Každopádně jsem po té příhodě dostal od krále povolení vzdálit se z jeho dvora… když jsem předtím úspěšně prokázal, že jsem mu neusiloval úskočně o život. Byli to strašliví tupci!“

„Ale proč tedy máme zdvojit hlídky?“ otázal se Agomar, kterému trochu unikal způsob pánova uvažování. „Když jste usmrtil velitele rebelů…“

Ojsternig ho křečovitě sevřel za ramena. Oči se mu leskly, skoro jako by se na něco těšil. „Jsem si jistý, že se hovnožer vrátí.“ Usmál se. „Nepochybuji o tom, že pomohl té pomatené ženské k útěku.

Nevím sice, jak to nastrojil, ale zjistím to. Ale teď určitě přijde, aby osvobodil svou ženu a odnesl si vlastního syna.“

„Jak se dozvěděl o tom dítěti?“ podivil se Agomar.

„To jsem mu prozradil já,“ opáčil pyšně Ojsternig. „Objeví se tu – a my ho dopadneme a uvězníme.“

Spokojeně se zasmál. „A teď chci vidět svého dědice,“ dodal a spěšně vykročil k paláci.

Pak se ale prudce zastavil a znovu se vrátil k Agomarovi. „Ten slabošský řiťopich mi už k ničemu není,“ zašeptal a na rtech se mu mihl zlověstný úšklebek. „Postarej se o jeho odchod.“

„Jste si jistý, Vaše Jasnosti?“ zeptal se Agomar.

„S čím?“ opáčil příkře Ojsternig.

„No víte… Myslel jsem…“ Agomar zaváhal. „Nebylo by prozřetelnější vyčkat, než váš následník trůnu trochu povyroste? Až bude jasné, že přežije?“

Ojsternig se na něho pronikavě podíval a na okamžik se mu na obličej mihl náznak nedůvěry.

Vzápětí však byl jeho pohled znovu ledově chladný. „Proč zpochybňuješ moje rozkazy? Tajíš mi snad něco, Agomare?“

„Ne, Vaše Jasnosti,“ ujistil ho Agomar a sklonil na znamení oddanosti hlavu.

„To dítě je syn hovnožera a nevolnice. Bude se mu dařit skvěle, ostatně jako každému plevelu,“

prohlásil Ojsternig. „Jen děti šlechticů churavějí jako oves rostoucí na promáčené půdě.“

„Zařídím všechno potřebné, Vaše Jasnosti,“ slíbil Agomar. Ojsternig vstoupil do paláce, ale než vyšel po schodišti nahoru, pokradmu vyhlédl úzkým oknem na nádvoří a sledoval, jak Agomar přistoupil k Marcusovi a rozčileně mu něco sděloval. Teprve pak vykročil do prvního patra.

Eloisa právě kojila dítě a měla zcela rozšněrovaný živůtek. Otočila se a pokusila se zahalit, když kníže bez zaklepání vrazil do pokoje.

Agnete hned vyskočila, zatímco Lukrécie vyhrkla na uvítání pouze jediné slovo: „Otče.“

Ojsternig jí nevěnoval téměř žádnou pozornost. „Dcero,“ utrousil a okamžitě zamířil k Eloise.

Harro zavrčel.

Ojsternig ho nakopl. „Myslel jsem, že jsi už chcípnul,“ zabručel.

„Nejspíš jsme tě dost nemlátili.“

„Klid, Harro, klid,“ ozvala se Lukrécie a klekla si vedle psa, právě když se Ojsternig chystal k dalšímu kopanci.

Kníže tedy jen pokrčil rameny a přistoupil k Eloise. „Ukaž mi mého dědice,“ vyzval ji, uchopil ji za rameno a donutil, aby se k němu otočila.

Eloisa si držela živůtek u sebe a zakrývala si tak ňadro, ze kterého její syn právě nesál.

Ojsternig si prohlédl dítě a natáhl ruku, aby ho pohladil po hlavičce. Eloisa před ním ustoupila.

„To ať tě už nikdy nenapadne,“ zasyčel Ojsternig. Natáhl ruku trochu dál a přejel chlapečkovi, který se snažil dál cucat, po světlých vláscích.

„Ano, není pochyb o tom, kdo je jeho otec,“ pronesl spokojeně. „Jako by mu z oka vypadl.“

„Pane…,“ spustila Lukrécie, „musím s vámi mluvit.“ Ojsternig na ni nedbal a dál si prohlížel pomlaskávající dítě.

Agnete naznačila Lukrécii, aby pokračovala. Musí knížeti povědět o Agomarově a Marcusově komplotu.

„Otče…,“ opakovala Lukrécie.

„Tak co je?“ zeptal se Ojsternig podrážděně a neochotně se otočil k dceři.

Lukrécie otevřela ústa, aby odpověděla, ale vtom se na prahu objevil Agomar a ona zmlkla.

„Vaše Jasnosti,“ oslovil Agomar knížete s kradmým pohledem na Lukrécii. Lucilla, služka, která byla zároveň jeho milenkou, zaslechla, co ženy v této komnatě zamýšlejí, a proto teď chtěl za každou cenu zabránit tomu, aby si princezna promluvila s otcem. „Musím s vámi… projednat tu záležitost…

ale vidím, že jste zaměstnán. Zdá se, že i Arialdus z Tarvisu má něco neodkladného, musí s vámi nutně mluvit o stavu financí. A asi se taky budete chtít najíst a pak si odpočinout. Čeká na vás pečené sele.“

„Už jdu,“ přikývl mrzutě Ojsternig, ale ještě se obrátil k Eloise: „Máš dost mléka?“

„Nemůžu si stěžovat,“ odpověděla Eloisa.

Ojsternig znovu zcela pohroužený do vlastních myšlenek pohladil kojence po hlavičce a nevnímal, co se kolem něho děje. Upřeně pohlédl na Eloisu. „Ten chlapec se bude jmenovat Marcus Třetí,“

oznámil vyzývavým tónem.

Eloisa hrdě opětovala jeho pohled. „Ano,“ přisvědčila.

Ojsternig překvapeně povytáhl obočí. Pak se obrátil k Lukrécii a roztržitě utrousil: „Teď na tebe nemám čas.“

Agomar vrhl na princeznu nedůvěřivý pohled.

„Mám hlad,“ svěřil se Ojsternig Agomarovi. „Vyřiď Arialdovi, ať se dostaví se svými knihami k mé tabuli.“ Když už oba muži byli na odchodu, ženy ještě zaslechly knížete: „Nezajímají mě podrobnosti o jeho odchodu. Pověřil jsem tě, abys tu záležitost vyřídil. Prostě to udělej a hotovo.“

„Agomar něco tuší,“ poznamenala zasmušile Eloisa.

Ještě ten den odpoledne, než měla Lukrécie možnost promluvit si s otcem, se jí najednou udělalo nevolno. Ucítila bolestivé křeče v břiše, a když se zakrátko zhroutila, vytryskla jí z úst nazelenalá tekutina.

Agnete okamžitě poznala, že princezna byla otrávena. Rychle zašla do své chýše a vzala všechny protilátky, které tam měla. Když se však s nimi vrátila do Lukréciiny komnaty, princezna už byla v bezvědomí a během kratičkých okamžiků, kdy přece jen ještě otevřela oči, blouznila a svíjela se bolestí.

Ojsternig setrvával u dceřiny postele. Nechápal, co vlastně cítí. Kromě vzteku se v jeho srdci ozval i jiný pocit, který potlačoval. „Přežije to?“ zeptal se Agnete.

„Pochybuju,“ odpověděla. „Nevím, jaký jed byl použit, ale je velmi silný.“

Ojsternig chytil Agnete za hrdlo a stiskl tak pevně, že ji div neudusil.

„Jestli zemře, půjdeš za ní i ty!“

Když kníže opět uvolnil své sevření, Agnete se rozkašlala, ale pak klidně a nebojácně prohlásila: „Pak tedy svou duši rovnou svěřím Bohu, protože si nemyslím, že dokážu princeznu zachránit.“

Ojsternig zaťal pěsti, až mu zbělaly klouby, a pevně stiskl rty. Poté uštědřil Agnete tak silnou facku, že jí praskl dolní ret, nehybně strnul a zafuněl jako býk. Nakonec na ni ukázal prstem: „Udělej, co je v tvých silách!“ obořil se na ni. „Nezdržuj se s modlitbami. Než ti nechám useknout hlavu, budeš mít dost času prosit Boha o odpuštění.“

„Svlékni se…,“ blouznila Lukrécie slaboučkým hlasem. Ojsternig sebou škubl.

„Já nejsem… nejsem jako ona…,“ pokračovala Lukrécie, zatímco se bezmocně převalovala na posteli. „Je mi to líto, otče… Nejsem jako ona…“

Ojsternig stál jako opařený. Věděl, o čem jeho dcera mluví a jaká noční můra ji pronásleduje.

„To bolí… otče,“ vydechla Lukrécie.

Ojsternig si vzpomněl na noc, kdy jeho dcera pronesla tato slova. Tehdy se jí poprvé zmocnil, protože v ní rozeznal něco ze své zesnulé ženy, která ho kdysi tak vzrušovala.

„Neříkej mi… už nikdy… otče,“ vyhrkla Lukrécie. Knížeti se vybavilo, že to jsou přesně jeho slova.

„Neříkej mi… otče… když spolu…,“ sípala Lukrécie. Zbytek věty jí uvízl v hrdle, zatímco se kroutila bolestí.

Ojsternig si nebyl jistý, jestli za dceřino utrpení může jed nebo vzpomínka na noc, kdy ji připravil o nevinnost.

„Už to… nikdy… neřeknu,“ pokračovala Lukrécie. „Už nikdy… to přísahám…“

Po onom dni ze sebe nevypravila jediné slovo – ani v době, kdy ji zneužíval.

„Otče…,“ zašeptala Lukrécie. Jen tohle jediné slovo.

Ojsternig se necítil ve své kůži. Nechtělo se mu už dceru poslouchat, a proto se otočil k Agnete.

„Jestli určitě víš, že nepřežije, pak se jí postarám o rychlou smrt!“ zakřičel na ni.

„Jako u zvířete?“ ušklíbla se Agnete.

„Otče…,“ koktala Lukrécie hlasem malého děvčátka; znělo to jako počátek modlitby.

„Udělej něco, ať už mlčí!“ přikázal Ojsternig a postrčil Agnete k dceřině posteli.

„Vaše Jasnosti,“ začala Agnete, „vaše dcera vám chtěla říct…“

„To mě nezajímá!“ zařval Ojsternig.

Agnete se však rozhodla, že nebude mlčet; netušila, co se právě v Ojsternigovi odehrává. „Vaše dcera zjistila, že Agomar a Marcus se vás chystají zabít,“ vyhrkla zajíkavě.

Ta zpráva na Ojsterniga zapůsobila stejně, jako kdyby mu někdo vychrstl do obličeje vědro ledové vody. Na chvíli se na Agnete zadíval. Vzápětí ho zaplavil nezměrný vztek. Zvedl těžký stůl a mrštil jím přes celou komnatu. Masivní kus nábytku dopadl s dutým nárazem na podlahu. Ojsternig se otočil ke dveřím.

„Otče…,“ mumlala Lukrécie.

Ojsternig za sebou zabouchl dveře a pádil chodbou. Přitom si nevšiml, že se za ním vyplížila pohledná služka, aby svému milenci Agomarovi oznámila, že jeho zrada byla prozrazena.

Ojsternig se vyhoupl na koně a jako šílený vyrazil tryskem z hradu. Teprve v lese zastavil a sesedl.

Točila se mu hlava a cítil, jak se v něm něco otevírá. Skoro měl pocit, že slyší praskavý zvuk, se kterým se mu v nitru rozevřela škvíra. Vzpomněl si, že právě takhle se cítil před několika měsíci, když mu Emöke věštila, jako by pronášela kletbu: „Zamiluješ se.“ I tehdy se mu v srdci vytvořila taková trhlina, ale to ji ještě dokázal uzavřít. Určitě se mu to podaří i dnes. „V Lukréciině komnatě jsem to nebyl já,“ pronesl nahlas. A znovu ho obestřel známý ledový chlad, který žádnému citu nedovolil, aby ho oslaboval; v jeho zimomřivém sevření pohaslo teplo, které mu hořelo v hrudi a činilo ho zranitelným.

Když se vrátil na hrad, čekal na něho Agomar.

„Co chceš?“ zeptal se Ojsternig. Jeho hlas byl opět tvrdý a bezcitný.

„Musím se vám k něčemu přiznat,“ začal zkroušeně Agomar. „Udělal jsem chybu.“

„No to si myslím,“ odtušil Ojsternig napjatě; ruka mu spočívala na meči.

Agomar mu podal lahvičku z jantarově zbarveného skla. Ojsternig se zatvářil nechápavě. „Co je to?“

„Jed,“ odvětil Agomar. „Když vaše dcera…“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Prohledal jsem Marcusovu komnatu.“ Otáčel lahvičkou v prstech. „A tohle jsem tam našel.“ Sklonil hlavu. „Je to moje chyba, že jsem si myslel, že mám prince pod kontrolou. Zatímco jste byl pryč, zašel za mnou a navrhl mi, abych vás zabil, protože pak by se právě on stal dalším knížetem. Ale zároveň mi oznámil, že tady nechce žít, že se spokojí s velkorysou doživotní rentou a mně přenechá vládu nad knížectvím.“

Ojsternig na něho dál neproniknutelně zíral.

„Myslel jsem, že když ho nepřipravím o víru, že jsem na jeho straně, budu vždy předem informován o jeho krocích. Věděl jsem, že jeho dny jsou sečtené, jak jste mi to ostatně dnes sám potvrdil. Ale potom…“ Agomar větu nedokončil.

„Potom neotrávil mě, nýbrž mou dceru?“ doplnil ho pochybovačně Ojsternig. „To nedává smysl.“

„Chtěl vás otrávit bez mého vědomí,“ upřesnil Agomar. „Avšak jeden sluha v kuchyni omylem zaměnil talíře.“

Ojsternig na něho mlčky pozorně hleděl. „Kolik věcí sis za tak krátkou dobu vymyslel,“

poznamenal konečně. „A kolik jich přede mnou ještě tajíš?“

„Jestli mi nedůvěřujete,“ prohlásil Agomar a pokorně před knížetem poklekl, „přijímám váš spravedlivý trest.“

Ojsternig se zapřel vysokou jezdeckou botou o jeho rameno. „Zdálo se ti někdy o tvých mužích, které jsi zradil a nechal mými lidmi pozabíjet jako prašivé psy?“ zeptal se ho.

„Já žiju v realitě, sny mi nic neříkají,“ odpověděl Agomar, aniž by ke knížeti vzhlédl.

„Mně taky ne,“ ujistil ho Ojsternig. Zesílil tlak na jeho rameno a odstrčil ho od sebe. „Odteď tě povyšuji na mého osobního ochutnávače. A teď okamžitě zanes tu lahvičku s jedem porodní bábě!“

přikázal a vstoupil do paláce.

Jen co se ocitl uvnitř a ujistil se, že ho nikdo nesleduje, opřel se o studenou stěnu. Zhluboka dýchal a pokoušel se myslet na něco děsivého, protože to byl jediný prostředek na zahnání slabosti, který znal.

Když si ujasnil, co podnikne, zamířil do Eloisina pokoje a v duchu si už vychutnával radost z nastávajícího potěšení. „Tvůj hovnožer se vrací,“ oznámil jí.

Viděl, jak v očích mladé ženy zajiskřila naděje.

Rty se mu stáhly ve zlomyslném úsměvu. „Můžeš ho klidně pustit z hlavy. Vymyslel jsem pro něho podařený šprým.“ 68

Už přes hodinu se Mikael krčil v bukovém podrostu na okraji lesa u Mezesnigu jižně od mostu přes Uquu, kde stáli na stráži dva vojáci. Měl odtud dobrý výhled na Agnetinu chýši. Dělilo ho od ní sice jen tři sta kroků, ale celý úsek mu nenabízel žádné krytí.

Když se vrátili do Raühnvalu, přikázal svým mužům, aby se stáhli do původní skrýše rebelů. Nato sám zamířil k údolí; v půli cesty si odpočinul v lese. Na počátku srpna byly teplé noci. Spal na lesní půdě, na koberci z listí mezi dvěma skalami. Za rozednění přivázal koně na okraji lesa a od té doby pozoroval vesnici.

Mikael byl pryč skoro rok a během jeho dlouhé nepřítomnosti se obec díky přistěhovalým dřevorubcům a jejich rodinám výrazně zvětšila. Napočítal nejmíň dvacet nových chýší a tři stáje; navíc tu stála obrovská pila, na jejíž zadní straně se nacházela rozlehlá kůlna, kde pravděpodobně přebývali čeledíni. Spočítal, že celkově se tam mezitím usadilo přes sto lidí. A to mu ztěžovalo situaci, protože se tam už nemohl volně pohybovat. I kdyby se totiž mohl spolehnout na to, že vesničané ho nejspíš nezradí, až ho uvidí, nevěděl, jak se zachovají noví přistěhovalci. A už vůbec nemluvě o Eberwolfovi, který by byl určitě štěstím bez sebe, kdyby ho mohl zadržet.

Počet dobytka na pastvě se během krátké doby zdesateronásobil. Když se Mikael kolem sebe rozhlédl, snadno vytušil, co se v příštích letech stane z jeho krásného zaslíbeného údolí. Bylo tu příliš mnoho krav a ovcí, než aby našly potravu na loukách přiléhajících k pastvinám, a proto začaly spásat svahy Mezesnigu. Z toho se už les nevzpamatuje. Živelné kácení stromů se postará o zbytek. Za pár let se Mezesnig změní v holý horský vrch. Ojsternig spravoval své území s tupou lačností; snažil se všechno uchvátit, aniž by myslel na budoucnost.

Během hodiny, kterou strávil na svém stanovišti a pozoroval Agnetinu chýši, se tam nic nepohnulo.

Vypadala neobydleně. I před ní se nedaly přehlédnout jasné známky zanedbanosti. Hranice dříví na zimu se zhroutila, polena ležela na zemi zpřeházená a bylo jasné, že stačí pár lijáků, aby úplně shnila.

Dvě ovce proklouzly plotem na místě, které se zhroutilo, a popásaly se v přerostlé trávě před Agnetinými dveřmi.

Mikaela strachem zamrazilo. To, že nevidí Eloisu, ho neudivilo. Pravděpodobně ji drží jako zajatkyni na hradě. Ale co Agnete? Je snad mrtvá? Mikael ji znal příliš dobře, aby věděl, že by v žádném případě nedovolila, aby jí ovce zanechávaly trus na její krásné louce. Stejně tak by nenechala přerůst trávu, protože se zanedlouho začne hemžit hady a myšmi. Ani dřevo na zimu by v její přítomnosti nehnilo na zemi; vždyť ho sama tak pracně vyrovnala do hranice. Mikael se navíc sám sebe ptal, kde asi tak může být Harro.

Zatímco se trápil těmito úzkostnými otázkami a bojoval s pokušením obrátit se na některého z vesničanů pracujících na polích s ovsem a ječmenem, spatřil konečně Agnete, jak přichází po vesnické ulici.

Ty žiješ! pomyslel si s úlevou a rázem mu spadl kámen ze srdce. Agnete pospíchala, jako by musela vyřídit něco naléhavého.

Mikael se rozhlédl a sám sebe se ptal, jak se nepozorovaně dostat k chýši. Na opačném břehu řeky se klidně popásaly tučné krávy, které měly kolem krku obojky ze silné kůže. Mikael vylezl z podrostu, přebrodil řeku, která v tomhle ročním období nebyla moc hluboká, a po všech čtyřech se plazil ke kravám. Uklidnil je pomocí zvuků, které rolníci běžně používali, a pak jednu uchopil za obojek.

Kráva zůstala klidně stát.

„Hodná,“ zašeptal jí Mikael do ucha a pohladil ji. Kráva se zpočátku trochu váhavě, ale pak docela poslušně nechala vést přes louku až k chýši, do které už předtím vstoupila Agnete. Mikael skrytý za mohutným tělem krávy se nepozorovaně dostal až k zadní stěně chatrče. Pomalu se plížil vysokou trávou a potichu vklouzl do chýše, která kdysi bývala jeho domovem.

Když Agnete za sebou zaslechla podivný zvuk, prudce se otočila – právě včas, aby viděla, jak se na ni řítí jakási temná postava, klade jí ruku na ústa a odtahuje ji od okna.

„To jsem já,“ zašeptal Mikael. „To jsem přece já.“

Agnete překvapeně vytřeštila oči a otevřela ústa. Váhavě natáhla ruce, ale pak v nich sevřela Mikaelův obličej a stiskla ho, prohrábla mu vlasy, políbila ho a nepřestávala opakovat: „Chlapče…

chlapče… ach, můj chlapče…“

„Ano, jsem to já,“ ujistil ji dojatý Mikael. „Opravdu jsem to já.“

„Chlapče…,“ pronesla Agnete naposledy. Vzápětí se jí v očích objevily slzy, a zatímco je utírala hřbetem ruky, šťastně se rozesmála, jako by jí spadl kámen ze srdce. „Eloisa říkala, že se vrátíš.“

Vzápětí se jí však ve vrásčitém obličeji objevila chmurná starost. „Co tu děláš? Je to příliš nebezpečné! Ojsternig…“

„Pššt…,“ naznačil Mikael a položil jí prst na rty. Poté ji k sobě přitáhl a objal.

„Chlapče…,“ opakovala dojatě Agnete a podvolila se jeho objetí. Nakonec se z něj vymanila, aby mohla poodstoupit a znovu si ho prohlédnout. „Skutečně jsi to ty,“ ujistila se, jako by se o tom musela nejdřív sama přesvědčit.

Mikael jí vyčetl z očí veliké utrpení. Skoro se bál na to zeptat, ale nezbývalo mu nic jiného.

„Eloisa?“

„Té se daří dobře…,“ protáhla váhavě Agnete.

„Mám syna?“ zeptal se nedočkavě Mikael.

Agnete potřásla hlavou. „Máš…,“ vypravila ze sebe namáhavě, „a přesto nemáš…“

„Nerozumím…“

„Pojď, posaď se, chlapče,“ pobídla ho Agnete a vzala ho za ruku. Sedli si spolu ke stolu. Agnete očividně váhala.

„Prosím vás!“

A Agnete mu ustrašeným hlasem vyprávěla o Eloise, jak jí Lucio vyřídil zprávu a jak jí to prospělo.

Popsala Eberwolfovu smrt a Ojsternigův děsivý plán, jak jsou s Eloisou drženy na hradě jako zajatkyně a že princezna Lukrécie umírá. Když skončila, sklonila hlavu a uchopila Mikaela za ruku.

„Teď musíš být silný,“ nabádala ho. Jakmile však zvedla pohled, spatřila, že Mikaelovi energicky zajiskřilo v očích, což ji překvapilo. „Dospěl jsi v muže,“ zamumlala.

„To nedovolím,“ zareagoval Mikael na její vyprávění a už horečnatě přemýšlel, co by mohl udělat.

„Hlavně se neukvap,“ zapřísahala ho Agnete a znovu vzala jeho obličej do rukou. „Podívej se na mě a poslouchej. Nemůžeš udělat nic. Ojsternig má celé vyzbrojené vojsko, něco přes sto padesát mužů. To on Eloise prozradil, že se vrátíš…“ Odmlčela se. „Jak se to jen mohl dozvědět?“ zeptala se.

„S tím si už nelamte hlavu. To není důležité,“ odpověděl nesmlouvavě Mikael.

„Prosím, poslouchej mě,“ opakovala ustaraně Agnete. „Až Eloisa skončí s kojením dítěte, nebude už Ojsternigovi k ničemu a zase ji pošle domů. Potom spolu utečete a začnete nový život…“

„A můj syn?“ nadhodil Mikael a rozhněvaně zafuněl. Agnete beze slova sklonila hlavu.

„Je to můj syn.“ Mikael zdůraznil každé slovo zvlášť. „To nikdy nepřipustím.“

„Pokud se necháš zabít, ztratí Eloisa nejen tebe, ale i svého syna. A co s ní pak bude? Myslíš i na ni?“

zeptala se Agnete s nekonečným smutkem v hlase.

„Jak se jmenuje?“

Agnete na chvilku zaváhala, než odpověděla: „Marcus Třetí.“ Mikaelův obličej prozrazoval hrdost.

„To je jméno, které mu přísluší.“ Agnetiny oči se znovu naplnily slzami. „Totéž řekla i Eloisa.“

Mikael ji však už neposlouchal. Po celém těle se třásl hněvem. „To nepřipustím,“ trval neústupně na svém.

Náhle se zvenčí ozvalo volání. „Porodní bábo!“ Agnete sebou škubla.

Mikael položil ruku na meč.

Agnete přistoupila k oknu. „Vždyť už jdu, vy mizerové.“ Potom se znepokojeně otočila k Mikaelovi.

„Nedělej žádné hlouposti! Jsou tři. A jsou ozbrojení. Musím teď zpátky na hrad,“

upozornila, zatímco odsunovala truhlu z poklopu. „Princezna umírá. Hledám nějaký protijed, ačkoli její situace je beznadějná.“ Otevřela průlez. „Udělej to pro Eloisu. Schovej se a počkej, dokud nepřijdeme.“

Mikael vklouzl do tmavého otvoru. Zatímco Agnete zavírala poklop a vracela truhlu na původní místo, Mikaelovi se zdálo, jako by se ponořil hluboko do vlastní minulosti. Tady začal jeho nový život. Tady se naučil snášet chlad a vštípil si, že se nadále bude jmenovat Mikael, a nikoli už Marcus II. ze Saxie. Tady se seznámil s myšákem Hubertem, svým prvním přítelem. Měl knedlík v krku, když ve tmě rozeznal obrysy slamníku, na kterém strávil tolik měsíců, během nichž se z prince stal nevolník.

„Tak co? Už jsi hotová?“ slyšel volat jednoho z vojáků, který vešel do chýše.

„Ne, to tedy nejsem, ty hlupáku,“ odbyla ho nevrle Agnete.

„Kolik času ještě potřebuješ?“ osopil se na ni voják. Prkenná podlaha vrzala pod jeho těžkými botami.

Ten zvuk Mikaelovi připomněl, jakou útěchu pokaždé pocítil, když za svítání slyšel Agnetiny a Eloisiny první úkony po probuzení. Vybavil si, jak si připadal osamělý a jak málo mu tehdy stačilo k životu, že se spokojil s klepáním dřeváků na podlaze nad hlavou. Vzpomněl si na horkou polévku k snídani, do které nejdřív vždy ponořil prsty ztuhlé nočním chladem, než ji snědl. A na cibuli, o kterou se dělil s Hubertem. Místo dojetí jím však projel prudký hněv a prsty křečovitě sevřely rukojeť meče.

„Nepřipravíš mě o to, co jsem si vydobyl,“ zašeptal. „Patří to mně.“

„Agomar ti přece dal ten jed,“ bručel dál nespokojeně voják. „Tak co ještě potřebuješ na to, abys našla protilátku?“

„Chceš to udělat sám?“ zvolala Agnete. „No tak jo, jen do toho. Tady máš moje byliny a zachraň princeznu.“

Voják si opovržlivě odfrknul. „Pospěš si, stařeno,“ naléhal.

Mikael v podzemním úkrytu slyšel, jak Agnete rychle popadla pár lahviček a pravděpodobně je uložila do nějakého vaku. „Dávej pozor, abys nic nerozbil, ty ťulpasi“ napomenula vojáka.

Mikael zaslechl, jak voják vykročil ke dveřím.

„Víš vůbec, že starý Rafael je na tom hodně špatně?“ ozvala se Agnetina přehnaně hlasitá otázka.

„Kdo?“ podivil se voják.

„Měl bys ho navštívit,“ pokračovala klidně Agnete.

„Vždyť ani nevím, kdo to k čertu je? To ti už úplně přeskočilo, babo?“ obořil se na ni voják a oba vyšli z chýše ven.

„Jasně ti říkám, že bys ho měl navštívit,“ opakovala Agnete venku stejně hlasitě jako předtím.

Mikael slyšel, jak se vojáci posměšně zachechtali. Vzápětí všichni odjeli. Když si byl jistý, že už tam nikdo není, vystoupal po žebříku nahoru; na žebříku byla pořád ještě jedna příčel zlomená.

Zapřel se zády proti poklopu a i přes těžkou truhlici ho snadno otevřel. Mikael se neubránil vzpomínce na to, jak se s ním nadřel, když si Hubertus zvolil svobodu a uprchl. A vzpomněl si i na to, jak se bál opustit temný sklepní úkryt a čelit životu venku. Snášel Eberwolfovy šikany, žil ve strachu, pořád si připadal jako nejslabší ze všech, neschopný postavit se k práci a životu. Teď však byl silný.

„Ne, nevezmeš mi to, co mi patří, Ojsternigu,“ prohlásil a odhodlaně se napřímil.

Když vyšel ven, krávy tam už nebyly, aby mu poskytly krytí. Mikael byl ale velmi rychlý. Dokonce i kdyby ho objevili, nikdo by ho nedohnal. Nedaleko v lesním podrostu na něho čekal kůň. Sotva někdo znal les tak dobře jako on, tady byl doslova ve svém živlu. Běžel se skloněnou hlavou a vzdálenost tří set kroků urazil bleskurychle. Když seskočil z břehu do štěrkového řečiště, ohlédl se, jestli ho někdo nenásleduje. A tak skoro narazil do cizího muže oblečeného jako dřevorubec, který naopak šplhal od řeky na břeh.

Jejich pohledy se na okamžik setkaly.

Dřevorubec si všiml meče, který Mikael okamžitě vytáhl zpod opasku.

„Nic nemám, prosím nezabíjej mě!“ zakvílel neznámý v obavě, že by Mikael mohl být lupič.

Mikael ho jediným mocným skokem minul, přebrodil řeku a vběhl do podrostu. Když se otočil, stačil ještě zahlédnout, jak dřevorubec přiběhl ke strážným na mostě a ukazoval jeho směrem.

Mikael rychle nasedl na koně a cválal přímo do lesa, přičemž se pořád držel stranou ulice. Když před sebou spatřil Mojžíšův prst vypínající se nad malou mýtinou s Rafaelovou salaší, přivázal tam koně k nízké modřínové větvi. Vedle Rafaelova mezka byl ještě k plotu uvázaný další kůň. Mikael ho okamžitě poznal. Byl to Luciův červenobílý grošák.

Bez zvláštní obezřetnosti přešel přes pole, na kterém se jako dítě naučil, jak se pracuje s motykou, a vstoupil do chýše.

Lucio, který seděl vedle starcova lůžka, vyskočil a rozmáchl se dýkou.

Mikael zvedl ruce. „To jsem já, Lucio,“ ozval se, široce se usmál a srdečně Lucia k sobě přitiskl.

Teprve pak spatřil na kavalci Rafaela.

Stařec se na něho usmál. Byl však bledý a vypadalo to, že ho opustily síly. Připadal Mikaelovi menší a hubenější. Na rukou měl kůži tenkou jako papír a zkroucené prsty. Z očí mu však stále vyzařovala moudrost.

„Můj chlapče!“ zvolal radostně. „Doufal jsem, že se s tebou opět shledám. To je opravdu krásné překvapení.“

„Jak se máte?“ zeptal se Mikael a poklekl vedle něho.

Rafael se usmíval vesele, a zároveň lítostivě. „Dospěl jsem na konec své cesty,“ odpověděl.

„Jako obvykle napovídáte spoustu nesmyslů,“ zareagoval Mikael a zavrtěl hlavou.

„A ty jako obvykle vůbec ničemu nerozumíš,“ odtušil Rafael a vzal ho za ruku.

A Mikael pocítil, jak je ten starý muž slabý.

Rafael z něho nespouštěl oči. „Vrátil ses,“ pronesl šťastně. „Naučil ses zacházet s mečem?“ zeptal se ho.

„Musíte mě ještě naučit pár triků,“ odvětil Mikael. „Podobně jako s motykou.“

Rafael se při té vzpomínce tiše zasmál. „Ty jsi byl opravdu vždycky mizerný rolník. Ale jsem si jistý, že s mečem umíš zacházet líp. Máš to v krvi. Čtu to…“

„Proboha, nezačínejte zase s historkou o silném srdci,“ přerušil ho žertem Mikael.

„Staral ses o jeho potravu?“ otázal se vážně Rafael.

Teď už se nesmál ani Mikael. „Ne, v Kostnici se scvrklo jako suchá švestka,“ odpověděl, ale pak se přece jen usmál. „Avšak od té doby, co jsem se rozhodl vrátit, tluče zase silně.“

Rafael mu položil ruku na hruď. „Ano,“ potvrdil tiše.

Oba muži se na sebe mlčky zadívali jako dřív. Další slova už opravdu nepotřebovali.

Po delší chvíli se ozval Mikael: „Kapitán z Kirchbachu vás nechává pozdravovat.“

„Kdo je to?“ zeptal se Rafael a jeho oči zničehonic naplnila lítost.

„Neznám sice jeho jméno,“ přiznal Mikael, „ale ukázal mi na hrudi dvě strašlivé jizvy ve tvaru kříže.

Ujistil mě, že vy už budete vědět.“

Rafael přikývl a oči mu zvlhly. „Ettore Salvemini,“ zamumlal dojatě. Usmál se na Mikaela a řekl: „Musím si teď trochu odpočinout, chlapče. Ty a Lucio určitě máte o čem mluvit.“ Poté se jeho pohled nepřítomně zamlžil a on se pohroužil do minulosti.

Mikael vstal a přistoupil k Luciovi, který právě vařil večeři. „Jak se vede tvé rodině? Shledal ses s ní?“ vyptával se.

Lucio se usmál, zatímco míchal polévku z ječmene a králičího masa.

„Ano. Oba kluci už vyrostli a zesílili.“

„A tvoje žena?“ zeptal se Mikael s náznakem obavy v hlase.

„Už se mi úplně vykouřilo z hlavy, že tolik prděla, když jsme ještě žili spolu,“ přiznal se smíchem Lucio. „Ale teď jsem s ní jen jednou či dvakrát týdně, a proto to není tak zlé.“ Oči mu však zářily láskou.

„Chtěl jsem ti poděkovat,“ vzpomněl si Mikael. „Vím, že jsi Eloise vyřídil mou zprávu.“

„Slib je slib,“ odpověděl Lucio a rozpačitě pokrčil rameny. „Od té doby, co jsem odešel, se situace tady ještě zhoršila,“ pokračoval. „Dravocnik už sice moc nehlídají, od přestěhování toho zlotřilce Ojsterniga do tvého Raühnvalu se tam zdržuje míň vojáků. Ale u nás panuje strašlivá chudoba, to mi tedy věř. Někteří rolníci škrábou nehty po nové žíle. Jiným se podařilo uprchnout, ale mnozí na cestě se svými rodinami zahynuli hladem nebo zmrzli…“

Mikael vážně přikývl a pak dodal: „I Volod zemřel na cestě.“ Lucio mlčel. Upřeně zíral do polévky, která mírně vřela na ohni.

Ani Mikaelovi nebylo do řeči. Skoro to vypadalo, jako by se oba v duchu za Voloda pomodlili.

„Další chlapi se s tím ale nechtějí jen tak smířit,“ pokračoval Lucio.

„Shromáždil jsem takové muže do jediné skupiny, jak mě to učil Volod. Je nás asi padesát, ale nemáme vůdce. Proto ani pořádně nevíme, co si máme počít. Tu a tam ukradneme pár zvířat.

Ojsternig jich má tolik, že si toho ani nevšimne. Někdy zaútočíme i na kupce, kteří s ním obchodují.“

Zvedl hlavu a pohlédl na Mikaela. „Viděl jsi, jak nechal vykácet les?“

Mikael přikývl.

„Už tam přežívá jen pár jelenů. Vlci nenacházejí kořist a objevují se při pátrání po potravě i v okrajových částech Dravocniku. Zatím jen přehrabujou odpadky, ale dřív nebo později napadnou nějaké dítě, které se příliš vzdálí od matky. A až jednou ochutnají lidské maso, sestoupí z hor celé smečky a vrhnou se na nás.“ Krátce se odmlčel. „Jsi tady, aby ses stal naším vůdcem?“

„To nevím…“

„Občas mluvím s lidmi z Raühnvalu, když na ně narazím v lese,“ pronesl vážně Lucio. „Neumíš si představit, jak o tobě mluví. Jsi jediný, kdo se Ojsternigovi vždycky stavěl na odpor. Pomohl jsi Emöke k útěku. A pak ještě tvrdí, žes je zachránil už jako malý chlapec…“ Pronikavě na něho pohlédl. „Vůbec netušíš, co jsi pro ně vykonal…“

„To je nesmysl…“

„Ne,“ pokračoval Lucio. „Zasel jsi jim do vědomí sémě…“

„Nikde jsem nic nezasel,“ odmítl Mikael. „Zřejmě už to sémě v sobě nosili.“

„Pak jsi ho prostě zalil, aby vzešlo,“ odvětil Lucio. „Lidé mluví víc o tobě než o Černém Volodovi.“

Lucio ho sevřel za ramena. „Je jen málo lidí, kteří se narodí s tvým darem. Nevím sice, v čem přesně ten dar spočívá, ale právě jím se vyznačují všichni skuteční vůdci.“

Mikael se rozpačitě vymanil z jeho rukou.

„Dáváš jim naději,“ trval na svém Lucio. „Nenech je na holičkách.“ Se stejnou prosbou jsem se sám obrátil na Voloda, napadlo Mikaela, když jsem ho kdysi vyhledal v jeho úkrytu. Vrhl pohled na Rafaela. „Podporuje vás baron?“

Lucio se usmál. „To dělal odjakživa. Je to velký muž.“ Zadíval se na Mikaela. „Má pro tebe slabost.

Když mu někdy v noci stoupne horečka, volá tvoje jméno.“

Viditelně dojatý Mikael přistoupil k Rafaelovi a posadil se vedle něho.

Stařec pomalu dýchal a měl zavřené oči. Aniž je otevřel, nahmatal Mikaelovu ruku.

Mikael ji uchopil. „Vy jste všechno slyšel?“ zeptal se ho. Rafael přikývl. „Ano – a nepřekvapuje mě to.“

„Nevím, kde mám začít,“ přiznal se Mikael.

Stařec měl stále zavřené oči, ale rukou šátral po jeho hrudi vzhůru až k místu, kde tlouklo srdce.

Tam ji nechal ležet. „Odpověz mi bez přemýšlení,“ vyzval ho. „Proč ses vrátil?“

„Kvůli Eloise a svému synovi.“

„A proč ještě?“

„Protože je načase, aby se změnil svět,“ odpověděl Mikael.

Rafael mlčky přikývl. „Ano, je načase,“ potvrdil posléze. „Vidím, že ve svém srdci dobře víš, kde musíš začít.“ Nechal si od Mikaela pomoct a všichni tři zasedli ke stolu, aby se najedli.

Venku se začalo stmívat, obrysy okolí se rozplývaly v houstnoucím příšeří.

V nastalém tichu bylo najednou slyšet koně, který se blížil po louce k salaši.

Mikael a Lucio vyskočili a postavili se s tasenými meči po obou stranách dveří.

„Třeba je to někdo z našich,“ zašeptal Lucio. „Poslal jsem jednoho muže k hradu, aby tam vyzvěděl, jestli v nejbližší době neodjedou nebo nepřijedou nějaké obchodní výpravy.“

Krátce nato někdo zaklepal na dveře – nejdřív třikrát, poté dvakrát. Lucio se uklidnil a otevřel.

„Pojď dál, Gabrieli.“ Ukázal na Mikaela.

„Tohle je starý přítel z doby Černého Voloda. Určitě jsi o něm slyšel. Je to Mikael z Raühnvalu.“

Gabriel, malý, hubený, zhruba dvacetiletý chlapík, vytřeštil oči. „Tak ty jsi ten Mikael, který vysvobodil z hradu bláznivku?“ zvolal s nevýslovným obdivem.

Mikael se na něho významně zadíval. „Jestli ještě jednou řekneš bláznivka, vyrazím ti všechny zuby.“

Rafael se hlasitě zasmál.

„No? Tak co jsi zjistil?“ zeptal se Lucio Gabriela.

Ten jenom zavrtěl hlavou. „Nejmíň tři týdny se nebude dít vůbec nic.“

„Pojď, sedni si a pojez,“ vybídl ho Lucio.

Gabriel se vrhl na zbytek polévky. Když vylízal i prázdný talíř, dopřál si ještě pořádný doušek piva.

„Znáte nějakou… Eloisu Veedenovou?“ otázal se nepřítomně.

„Proč?“ zpozorněl Mikael.

Rafael se na židli nedočkavě napřímil.

Gabriel se na oba podíval. „Je mi to líto…,“ zašeptal.

„Co?“ Mikael vyskočil a chytil ho za límec.

„Když jsem odjížděl, slyšel jsem, jak poslové hlasitě vyhlašují, že…,“ Gabriel se rozpačitě odmlčel, „že ta Eloisa Veedonová se pokusila unést princeznino dítě a…“

„A…?“ V Mikaelových očích se zračil strach.

„… zítra ráno bude za své provinění popravena.“ 69

Eloisa to pořád dost dobře nechápala. Najednou byly její dny, které dosud určoval strach ze ztráty dítěte, zase krásné a báječné. Agnete jí pověděla o svém setkání s Mikaelem; jeho návrat poskytl oběma ženám novou naději. Eloisa cítila, jak jí srdce ještě víc překypuje láskou k Mikaelovi. „Vrátil se!“ opakovala pořád dokola jako ztřeštěná radostí. „Tvůj otec se vrátil!“ šeptala synovi do ucha a celé jeho tělíčko zasypala polibky.

Následující večer vstoupil do Eloisiny komnaty Ojsternig.

„Kde je moje matka?“ zeptala se Eloisa, která ji celý den neviděla, protože stále nesměla opustit svůj pokoj. Nemohla se dočkat, až se od ní dozví, jestli se ještě jednou nesetkala s Mikaelem. A znovu si od ní chtěla nechat vyprávět, že Mikael žije a jak je krásný a silný. Nikdy ji neunavilo to poslouchat.

„Tvoje matka se stará o princeznu,“ odpověděl Ojsternig. „Na tebe nemá čas.“ Přistoupil k ní a natáhl ruce po dítěti. „Dej mi ho.“

Eloisa polekaně o krok ustoupila.

Ojsternig uchopil dítě. „Patří mně,“ prohlásil a vytrhl jí ho z náruče. Celé odpoledne Eloisa slyšela dole v údolí bubeníky. A věděla, že když v Ojsternigově strašlivé říši duní bubnování, nevěstí to nic dobrého. Kníže se otočil ke staré služce, která se právě objevila na prahu.

V jedné ruce držela zvláštní přístroj a ve druhé cínovou lahev uzavřenou membránou ze střeva.

„Vykonej, co jsem ti přikázal,“ pobídl kníže služku a opustil s dítětem na rukou pokoj.

„Kam nesete mého syna?“ zvolala za ním ustrašeně Eloisa.

„To není tvůj syn,“ odtušil Ojsternig už na chodbě.

„Co se to tu děje?“ zeptala se Eloisa služky.

Stařena se na ni podívala. „Odhal si prsa,“ utrousila.

Eloisa se ani nepohnula.

„Jestli neposlechneš, budu muset přivolat dva vojáky,“ prohlásila příkře stařena. „Ti mají drsné ruce a používají násilí. Čím víc mi můj úkol usnadníš, tím líp pro tebe.“

Eloisa si pomalu rozvázala živůtek.

Stařena odstranila membránu z cínové lahve a postavila ji na stůl.

„Předkloň se,“ přikázala Eloise.

Eloisa se zahleděla na přístroj ve služčině ruce. Vypadal jako kužel zhotovený z kravského rohu, který byl vyhloubený a na zašpičatělém konci seříznutý. Na opačné straně se na pásu nacházel železný prstenec, spojený kulatou přísavkou z vylouhovaného střeva uvnitř rohu.

„Předkloň se,“ zopakovala stařena.

Eloisa poslechla. Její prsa nalitá mlékem se ztěžka pohupovala.

„Teď tak zůstaň,“ přikývla služka. Nasadila zašpičatělý konec rohu otvorem na pravý prs a začala tahat za pás.

Eloisa ucítila sání a vzápětí jí z ňadra začalo odtékat mléko.

Když služka natáhla pás co nejdál dolů, znovu ho trochu uvolnila a nakonec přelila mléko do cínové lahve; pečlivě přitom dbala na to, aby ani kapička nepřišla nazmar.

Eloisa se podívala na své ňadro. Svědilo ji; na místě přiloženého rohu jí zůstal červený kulatý otisk.

„Ještě jednou,“ vyzvala ji stařena.

„Proč nemůžu kojit svého syna? Co to všechno má znamenat?“ zeptala se Eloisa a cítila, že má hrdlo sešněrované strachem.

Služka jí neodpověděla. Nasadila přístroj na bradavku a pokračovala, dokud neodsála všechno mléko.

Eloisa tiše a zahanbeně zavzlykala a znovu se bezmocně předklonila. Ňadro ji bolelo a některé cévy, které kolem bradavky popraskaly, vytvořily na povrchu narudlou pavoučí síť.

„Teď to druhé,“ nařídila jí stařena. „Stůj klidně.“ Nasadila přístroj na levý prs a podojila Eloisu jako krávu.

Služka mlékem, které Eloise odsála, naplnila celou lahev a spokojeně ji uzavřela. Pak se na mladou ženu upřeně podívala. „Máš velmi mnoho mléka. Dítě dnes nebude trpět hladem,“ poznamenala a vykročila ke dveřím.

„Co se to tady děje, proboha?“ zeptala se znovu Eloisa, zatímco si roztřesenýma rukama zavazovala živůtek.

Víření bubnů se přiblížilo, ale pořád ještě nebylo slyšet, co posel oznamoval.

Najednou se prudce rozrazily dveře.

„Dcero!“ vykřikla zoufale Agnete, jejíž obličej byl zalitý slzami. Vzápětí porodní bábu uchopili dva vojáci a hrubě ji strhli nazpět.

„Matko!“ zakřičela teď i Eloisa a rozběhla se k Agnete.

Dveře se jí však zabouchly přímo před nosem, zatímco Agnetin křik zněl stále vyděšeněji.

„Matko!“ volala Eloisa a stiskla kliku.

Slyšela, jak z druhé strany někdo zasunul závoru.

Eloisa lomcovala klikou. Pak oběma rukama zabušila do dveří.„Matko!“

„Panebože!“ slyšela Agnetin polekaný hlas. „Panebože, to ne! Nedovol to, prosím!“

Bubeníci už dorazili k hradní bráně.

Ozval se tlumený úder a Agnetin křik rázem utichl.

Eloisa přiložila ucho ke dveřím a měla dojem, že slyší, jak po chodbě táhnou něčí tělo. S hrůzou vytřeštěnýma očima se otočila ke služce.

Bubnování se už ozvalo přímo na hradním nádvoří. Vzduch rozechvěl zvuk dřevěných paliček dopadajících na nástroje potažené oslí kůží a pulzující rytmus brutálně zaplnil celou Eloisinu komnatu.

„Prosím tě. Copak vůbec nemáš srdce?“ zapřísahala Eloisa se zdviženýma rukama služku.

Všechny bubny naráz utichly.

„Pozítří, v pátek osmého srpna léta Páně 1415 bude s Hospodinovým požehnáním a podle vůle našeho pána, knížete Ojsterniga, vládce oblastí Dravocnik a Saxie…“ Zvučný hlas posla oněměl, zatímco znovu zaduněly bubny.

„Co se stane pozítří?“ otázala se Eloisa. Měla pocit, že jí strach roztrhne srdce vedví, protože se obávala, že nejspíš chytili Mikaela.

„Pozítří tě popraví,“ odpověděla služka a na bezzubých ústech jí pohrával poťouchlý úsměv.

Eloisa už kolem sebe nic neslyšela – ani bubnování, ani posla vyhlašujícího její rozsudek smrti.

Všechno v jejím nitru i navenek mlčelo. Padla na kolena a v této poloze znehybněla, hluchá k celému světu, dokud se neotevřely dveře a Agomar nepřikázal dvěma vojákům, aby ji přes její vůli postavili na nohy. Eloisa zírala nepřítomným pohledem upřeným skrz ně kamsi do dálky.

Teprve venku na chodbě jí začalo pomalu docházet, že zemře. Strach, který dosud úspěšně potlačovala, ji teď zaplavil s takovou silou, že se roztřásla po celém těle. Pokusila se vymanit ze sevření, ale vojáci ji pevně drželi za paže a bez námahy vlekli dál, ačkoli se nohama snažila zapřít o podlahu.

Když procházeli kolem Lukréciiny komnaty, bylo jí najednou zcela jasné, co její smrt znamená.

„Prosím vás,“ obrátila se úpěnlivě na Agomara. „Nechte mě ve jménu milosrdenství naposled promluvit s princeznou.“

„Princezna umírá,“ opáčil chladně Agomar.

„Prosím vás,“ opakovala neústupně Eloisa. „Tohle mi nemůžete odmítnout.“

„Můžu udělat, co se mi zlíbí,“ odtušil Agomar, ale pak otevřel dveře do Lukréciina pokoje a přikázal vojákům, aby Eloisu pustili.

Eloisa vstoupila do místnosti, kde se ve vzduchu vznášel pach špatných šťáv umírající smíšený s odérem bylin a protilátek, jimiž se Agnete pokoušela potlačit působení jedu.

Lukrécie ležela na lůžku. Oči měla přivřené a zakalené.

Eloisa přistoupila k hlavám postele. „Princezno…,“ oslovila ji potichu. Avšak Lukrécie se nehýbala.

Eloisa ji vzala za ruku, ale ucítila jen chlad a ochablost.

„Pospěš si,“ zaslechla za sebou Agomara.

„Princezno…,“ pokračovala Eloisa, „prosím, musíte žít…“ Hlas se jí zlomil; opřela si hlavu o Lukréciino hubené rameno. „Princezno, prosím, musíte zůstat naživu… jinak moje dítě…“

Rozplakala se. „Jinak můj syn…,“ pokračovala zoufale, „nebude mít nikoho, kdo by se o něho postaral…“

„Rozhovor je u konce. Jdeme!“ naléhal příkře Agomar.

„Slíbila jste to, princezno,“ zvýšila Eloisa hlas a stiskla jí ruku. „Slíbila jste mi, že za něj budete bojovat!“

„Neslyší tě, ty pitomá náno,“ ozval se Agomar. „To jsi to pořád ještě nepochopila?“

Lukrécie téměř neznatelně pohnula rukou, jako by se pokoušela tu Eloisinu stisknout.

Eloisa zadržela dech. „Ne, ona mě slyší,“ zašeptala. Otočila hlavu a chystala se odejít, když v tom si na nízkém stole vedle postele všimla lahvičky s jedem, na který Agnete právě zoufale hledala protilátku.

Vstala, a ačkoli sama nevěděla, proč to dělá, vzala lahvičku a rychle ji nechala sklouznout do kapsy své sukně, aniž si toho Agomar nebo oba vojáci všimli.

Pak se povolně nechala odvést do podzemních kasemat, kde i ji přes letní teplo zavřeli do vlhké cely, jejíž jediné okno bylo úzké jako střílna a nacházelo se nedosažitelně vysoko.

Tu noc, když se zimomřivě chvěla na shnilé slámě, pochopila, proč si vzala tu lahvičku s jedem.

V posledních letech zažila jako přihlížející příliš mnoho poprav na to, aby nevěděla, jak děsivý předsmrtný boj ji očekává. Raději se usmrtí sama, než aby ji zaživa stahovali z kůže nebo upálili na hranici, vytrhávali jí vnitřnosti nebo ji prostě oběsili. Představovala si, jak jí katova ostrá čepel proniká do kůže na zádech. Nebo jak jí nůž rozpárá břicho. Jak ji stravují plameny. Viděla se, jak visí na smyčce a bezmocně sebou zmítá. Celou noc se marně pokoušela tyhle děsivé představy potlačit, ale pokaždé se jí zdálo, že ještě zřetelněji cítí bolesti, ke kterým byla odsouzena. Modlila se k Bohorodičce, ale ani to jí nepřineslo sebemenší úlevu. A taky se rozhodla, že vypije lahvičku s jedem, protože si od toho slibovala rychlou smrt.

Zatímco začal svítat její poslední den a úzkým oknem dopadalo do cely studené světlo, Eloisa odzátkovala lahvičku a přiložila ji ke rtům. Páchla po jedu. Nasládlý puch.

Náhle uslyšela před celou kroky. Rychle lahvičku zazátkovala a znovu schovala.

Dveře se otevřely a žalářník přivedl starou služku, kterou viděla předchozí den.

„Odhal si prsa,“ vyzvala Eloisu. „Už přece víš, jak to chodí.“ V jedné ruce držela přístroj na odčerpávání mateřského mléka, ve druhé cínovou lahev.

Žalářník zůstal stát na prahu a všechno pozorně sledoval. Služebná si toho všimla. „Ty prasáku!“

obořila se na něho.

Muž se chlípně pohladil přes poklopec, odporně se ušklíbl a vzdálil se.

Eloisa si uvolnila šaty, odhalila prsa a předklonila se. „Co je s mým dítětem?“ zeptala se.

Služka neodpověděla a začala odsávat mléko. Když byla hotová, odešla.

Kdo se postará o moje dítě? pomyslela si zoufale Eloisa, jakmile znovu osaměla. Co se s ním stane, jestli Lukrécie nepřežije? Znovu otevřela lahvičku s jedem, ale vzápětí se zarazila. Zavřela ji a s pláčem odhodila do rohu vězeňské místnosti. Nesmí být tak zbabělá. Samozřejmě cítila strach a nejspíš ji opravdu čeká strašlivá smrt s nekonečným utrpením, ale nesmí to vzdát. Musí dál doufat.

Pořád se ještě může stát zázrak. Třeba ji Mikael zachrání stejně, jako se mu to povedlo s Emöke.

Zabořila obličej do rukou. Myslela hlavně sama na sebe. Jak mohla zapomenout na svého syna, i když prožívala chvíle nejhlubšího zoufalství? Jak mohla zapomenout na Mikaela a svou matku? Ne, nezabije se. Půjde smrti vstříc s hrdě vztyčenou hlavou. Ve jménu svého syna a Mikaela. A nikdy nenechá matku na holičkách. Kdyby teď spáchala sebevraždu, byla by odsouzena k smrti i Agnete.

Eloisiny ruce sklouzly z obličeje na břicho, ve kterém devět měsíců vyrůstal malý človíček. Kde je moje dítě teď? ptala se bojácně sama sebe. Co z něho vyroste? Bude mu Lukrécie o mně vyprávět?

Poví mu někdy pravdu? Ne, nesáhnu si na život, zopakovala, a nechám se dojit jako kráva, abych poskytla svému dítěti mléko. Až do posledního okamžiku. „Mléko jeho matky,“ zašeptala s nesmírnou bolestí. Večer jím služebná znovu naplnila cínovou lahev. Když opouštěla celu, narazila venku na chodbě na Ojsterniga.

„Vaše Jasnosti,“ slyšela, jak Eloisa říká, „další plná lahev.“

„Vystačí to přes noc?“ zajímal se Ojsternig.

„Určitě, Vaše Jasnosti,“ odpověděla stařena.

„Pak tedy časně ráno naplníš další!“ přikázal jí kníže.

„Naposled,“ podotkla služebná.

Ojsternig neodpověděl. S olejovou lampou se objevil ve dveřích. Ve svitu lucerny se ponuré stěny z černého kamene vlhce leskly. Eloise neuniklo, že se Ojsternig triumfálně usmívá.

Přistoupil blíž a přidržel jí světlo u obličeje. Dlouho se na ni mlčky díval.

„Co je s mým synem?“ otázala se Eloisa.

„To není tvůj syn,“ odtušil Ojsternig. „Pochop to konečně.“

„Co je… s dítětem?“ opravila se ustrašeně Eloisa.

Ojsternig na ni dál beze slova zíral. „Zítra je velký den,“ připomněl jí posléze. „Nechceš vědět proč?“

zeptal se strašlivým hlasem.

Eloisa neměla odvahu čelit jeho pohledu a sklopila oči.

Ojsternig natáhl ruku a zvedl jí bradu. „Chci ti vidět do obličeje,“ prohlásil a užíval si strach, který jí vyčetl z očí.

Eloisa zavřela víčka.

„Dívej se na mě!“ přikázal Ojsternig.

Eloisa sebou polekaně škubla a otevřela oči. Zmocnila se jí panika.

„Takže nechceš vědět, proč je zítra velký den?“ zopakoval Ojsternig.

„Odpověz!“ zaštěkal na ni jako vzteklý pes.

Eloisa se roztřásla. „Chci…,“ zašeptala ochromená strachem.

Na Ojsternigových hadích rtech se znovu objevil triumfální úsměv.

„Protože zítra… a za to vděčím tobě,“ zdůraznil požitkářsky každé jednotlivé slovo, „hovnožer…

padne do léčky.“ Viděl, jak se Eloise v očích najednou zablesklo zoufalství, a propukl v ohlušující chechtot. Pak ji pustil, otočil se a pořád ještě se smíchem vyšel z cely.

Když Eloisa slyšela, jak za dveřmi zapadla závora, vrátila se jako omámená k lůžku ze zahnívající slámy. Posadila se na něj a opřela se zády o kluzkou stěnu. Teď už chápala, co má Ojsternig za lubem.

Mikael, kterého sem naláká na její popravu, spáchá zoufalý čin. Ojsternig to ví – a nenáviděného rebela očekává.

Eloisa si uvědomila, že už nemá žádné východisko. Dovlekla se k lahvičce s jedem.

„Odpusť své matce, moje dítě,“ zašeptala v slzách. „Nemůžu tě tady nechat i bez otce.“

Pokud umře dřív, nedojde ráno k její popravě. Mikael se ocitne v bezpečí a bude moct zachránit aspoň své dítě.

Teď je všechno jinak. Udělá to z lásky, nikoli ze zbabělosti. Zavřela oči a přiložila lahvičku ke rtům.

Mikael cítil ve svém nitru hluboký klid, když se skupinou dřevorubců, ke kterým se připojil, přecházel most přes Uquu a vmísil se mezi jejich pomocníky na pile.

Předminulou noc se sešel se svými muži ve starém úkrytu rebelů. Našel tam i horníky, kteří se v posledních měsících shromáždili kolem Lucia. Vypadali ztraceně a očividně živořili. Připomínali štvanou zvěř skrývající se v lesním podrostu. Pohled na Mikaela jim však dodal novou odvahu.

Všechno, co se o něm vyprávělo, z něho udělalo v údolí, lese i dolech opravdovou legendu. Mikael se sice domníval, že si takový věhlas nezasluhuje, ale když se podíval do jejich očí, které se na něho upíraly s bezmeznou nadějí, pochopil, že se musí postavit odpovědnosti čelem. Pro tyto muže se totiž stal nástupcem Černého Voloda.

Cítil, že velká slova a slavnostní projevy by teď nebyly na místě, a proto jen mlčky přikývl.

A stačilo to.

„Ale nejdřív musím zachránit svou ženu,“ připomněl jim. Muži se nabídli, že ho doprovodí.

„Ne, tak by nás hned objevili,“ vysvětlil jim. „Neudělali bychom v údolí ani dvacet kroků a už bychom je měli na krku. To je úkol pro jediného muže.“ Nedal na sobě znát vnitřní napětí. „Ale jestli se vrátím…“ Mlčky se na všechny muže podíval a zvedl zaťatou pěst. „… budeme bojovat společně bok po boku, dokud naše bratry a sestry neosvobodíme.“

Vzal si stranou Lucia a Manuela a vysvětlil jim svůj plán. Stačilo na něj deset mužů, kteří dokonale ovládali střelbu z luku. Tentokrát si nemohli dovolit minout.

Zatímco Mikaelovy kroky duněly na dřevěných břevnech mostu, plně se soustředil na svůj záměr.

Přesně věděl, co je třeba udělat. Celý rok strávený na cestách a daleko od Raühnvalu ho zásadně změnil. Bojoval a zabíjel, naučil se skrývat, ovládat své pocity a pozorovat lidi. Už dávno nebyl někdejší ustrašený chlapec.

Když na něho jeden ze strážných u Uquy upřel pohled, pokývl mu hlavou na pozdrav, i když vnitřně byl napjatý jako struna a zadržoval dech. Voják pozdrav neopětoval, ale on kolem něho bez problémů prošel.

Nesl meč na hrudi pod dlouhou halenou z hrubé látky. Přivázal ho koženou páskou těsně pod levým podpažím a u boku. Kdyby ho potřeboval, stačilo jen rozvázat uzel v podpaží a rázem ho měl v ruce.

Když Mikael dorazil do údolí, připojil se k jiné skupině dřevorubců a čeledínů, kteří se chtěli podívat na popravu na hradním nádvoří, a svým vlastním lidem se vyhnul. Někdo z vesnice by ho mohl poznat, a i kdyby ho chtěl ochránit, postaral by se takový vesničan ve své nezkušenosti o to, že by Mikaela odhalili.

Zvedl oči a jeho pohled padl na horu. Les uprostřed údolí, pod jehož ochranou mu venkované pomáhali vláčet kameny, když byl ještě malý chlapec, padl za oběť Ojsternigově hrabivosti a zmizel.

Za chvíli se skupina zvětšila. Mikael se sice pořád ještě držel těsně u čeledínů, ale trochu dál před sebou objevil řadu známých tváří. Poznal sládka Ljubu, který mezitím přibral na váze a jehož knírek zežloutl; pak starou Astrid, která Agnete kdysi prorokovala, že ten malý hubený kluk, kterého koupila na trhu v Dravocniku, nepřežije; i oba zrzavé bratry, kteří se při soubojích pořádaných Ojsternigem div nepozabíjeli. Byl tu Fabio, který stejně jako on patřil k mužstvu Zelených, věkem shrbený Zacharias s mrzutým obličejem, otec Timotej, který se teď při chůzi opíral o hůl; vdova po Cvetkovi, jednom ze tří mužů, kteří byli po útoku v Dravocniku popraveni, a mnozí další, s nimiž Mikael pracoval na poli a prožil mnoho let svého života. Doufal, že si ho nikdo z nich nevšimne, a proto ustoupil ještě víc za čeledíny.

„Ty seš novej? Ještě jsem tě tu nikdy neviděl,“ oslovil ho silný mladík kráčející vedle něho.

Mikael pokrčil rameny. „Už je nás příliš na to, abysme se všichni znali,“ odpověděl stručně. Potom zpomalil a nechal mladíka jít napřed, aby se nezapletl do rozmluvy, která by mu mohla způsobit potíže.

Pomalu se blížili k hradu. Bylo už slyšet dunění bubnů ohlašujících brzkou popravu.

Mikael v noci sestoupil do Raühnvalu a dostal se na dohled hradu, aby se tam případně pokusil proniknout sám. Ojsternig však kolem pevnostních zdí rozestavil hlídky, jejichž pochodně osvětlovaly úsek na dvacet kroků před nimi. Nepozorovaně se přiblížit k hradu bylo zhola nemožné.

Zbývala mu už jen tahle jediná příležitost. A to dnes.

Předpokládal, že poprava proběhne na hradním nádvoří. Snad by se mohl pokusit odpoutat pozornost tím, že by odvázal a vyplašil koně; pak by možná pronikl dostatečně blízko k Eloise, aby zabil kata a oba vojáky, kteří mu obvykle pomáhali. Uprchl by s ní do sklepení a pokusil se dojít do tajné podzemní chodby. S trochou štěstí by se zanedlouho ocitli u mostu. A pak už by se záměr, který projednal a dohodl předchozí večer s Luciem a Manuelem, postaral o to, že by byli zachráněni.

Když ho však od hradní brány dělilo ještě asi sto kroků, viděl, že přicházející lidi zastavila skupina vojáků, kteří jim zabránili ve vstupu na nádvoří. Mikaelovi tlouklo srdce až v hrudi. Pokud mu znemožní účastnit se popravy, nezbývá mu už žádná naděje na záchranu Eloisy.

„Proč nás nepustí dovnitř?“ zeptal se jednoho dřevorubce. Muž pouze zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Víření bubnů bylo nyní tak ohlušující, že lidem div nezalehly uši.

Mikael, jehož strach se nepopsatelně vystupňoval, přistoupil k jiné skupince. „Proč nás nepustí dovnitř?“ otázal se tam jednoho z čeledínů.

I ten však jen pokrčil rameny.

Vtom si Mikael všiml Agnete, která prošla bránou v doprovodu dvou strážných. Muži ji postrčili do davu a zmizeli.

Agnete klouzala pohledem po zástupu. V obličeji se jí zračila starost a bolest.

Mikael vytušil, že hledá jeho. Krátce předtím, než její oči ulpěly na něm, se otočil zády a ztratil se v hustém zástupu dřevorubců a jejich rodin.

Odtud si povšiml vojáka stojícího opodál.

„Proč nás nepustí dovnitř?“ zeptal se Mikael i jeho a o pár kroků k němu přistoupil, ačkoli věděl, že je to velmi neopatrné.

„Počkej a uvidíš sám,“ odtušil voják.

„Poprava se přece koná na hradním nádvoří, ne?“ vyhrkl nedočkavě Mikael.

„Řekl jsem ti, že sám uvidíš,“ zopakoval voják a ukázal na dav. „Vrať se zase k ostatním.“

Mikael se už chtěl otočit, když si všiml, že voják, který o něho ztratil jakýkoli zájem, si zkoumavým pohledem prohlíží příchozí. Podíval se na další vojáky – a všichni si počínali stejně.

Okamžitě se dovtípil, že jejich úkolem není jen držet lidi na uzdě.

„Hledáte někoho?“ oslovil znovu vojáka.

Ten na něho vrhl vzteklý pohled. „Nezdržuj mě a vypadni!“ osopil se na něho.

Mikael se znovu vmísil mezi lidi. Bylo mu jasné, že dřevorubec, do kterého přede dvěma dny skoro vrazil u Uquy, informoval strážné a ti to hned zatepla donesli Ojsternigovi. A kníže se samozřejmě hned dovtípil, že nešlo jen tak o nějakého lapku, nýbrž o Mikaela. Ten pozorně sledoval vojáky.

Nebylo sebemenších pochyb – Ojsternig jim rozkázal, aby ho mezi příchozími našli. Tušil, že se Mikael vrátí, a předevčírem se mu to potvrdilo. Chtěl ho nalákat na Eloisinu popravu a pokusit se ho přitom zmocnit.

Mikael sklonil hlavu a cítil, jak se hněvem chvěje po celém těle. Víření bubnů rytmicky podbarvovalo úzkostné čekání na smrt a rozechvívalo vzduch.

„Jsi to opravdu ty?“ zašeptal kdosi vedle něj. Mikael sebou polekaně škubl.

Rychle se otočil a poznal, že je to kovář Ahlwin, Eberwolfův otec. Neodpověděl mu a o několik kroků se od něho vzdálil.

Vzápětí mu však Ahlwin opět stanul po boku. „Chlapče, neboj se, já jsem na tvé straně,“ ujistil ho potichu.

„Zmiz nebo mě ještě prozradíš,“ zasyčel Mikael. Když kováři krátce pohlédl do očí, viděl, jak Ahlwin zestárl a jak se na něm podepsala tragédie s jeho synem, jenž zradil své vlastní lidi, kteří ho pak usmrtili, jak mu vyprávěla Agnete. Znovu o pár kroků poodešel a hlavu měl pořád skloněnou.

Když zase opatrně vzhlédl, s úlevou zjistil, že Ahlwin se rovněž vzdálil. Mikael se podíval na vojáky.

Zdálo se, že si ničeho nevšimli. Náhle však zpozoroval, že Ahlwin přistoupil k Agnete, která stála úplně vpředu, a něco jí pošeptal. Mikaelovi bylo jasné, že je vojáci pozorně sledují.

Agnete se však neobrátila směrem, který jí Ahlwin určitě naznačil. Zřejmě si rovněž uvědomovala, že na sebe soustředí mimořádnou pozornost. Byla to chytrá žena. Mikael se usmál.

Za chvíli viděl, že se k němu Ahlwin vrací. Mikaela popadl vztek, ale ani se nepohnul.

„Agnete říkala, že máš zmizet. Tady tě hledají,“ zašeptal mu spiklenecky kovář, když k němu došel.

„A díky tobě mě taky najdou,“ zasyčel rozčileně Mikael. „Ztrať se!“ Ahlwin zahanbeně sklonil hlavu a měl se k odchodu.

Mikaelovi neuniklo, že pár vojáků hledí jeho směrem. Uchopil Ahlwina za paži. „Promluv s někým tady poblíž,“ vyzval ho. „A směj se, jestli to svedeš.“

Kovář se zmateně zastavil.

„Tak dělej!“ Mikael dál zíral na vojáky, kteří pozorně sledovali kováře. Ahlwin neobratně navázal hovor s jedním dřevorubcem.

Mikael byl tak napnutý, že ani nevnímal, co kovář říká, ale k jeho úlevě vojáci zanedlouho zavrtěli hlavou a znovu si zkoumavě prohlíželi dav. Pomalu se protlačil do předních řad, protože se domníval, že tam vojáci nebudou nikoho tak podrobně zkoumat.

Bubeníci se najednou vybičovali k nesnesitelně rychlému rytmu a pak naráz ztichli.

Následující ticho působilo o to děsivějším dojmem.

„Tam nahoře!“ vykřikl náhle jakýsi hubený kluk a ukázal na jednu z masivních věží tyčících se vedle hradní brány.

Mikael vzhlédl.

A s ním i celý zástup.

Vysoko nahoře na věži se objevil Ojsternig, který držel v náručí nějaký uzlíček. Vedle knížete se postavil lukostřelec.

Dav zadržel dech.

Ojsternig rozvázal raneček a to, co v něm bylo, zvedl nad hlavu. Všichni spatřili kojence.

Mikael pocítil bolestivé píchnutí přímo v srdci.

„Dnešek je pro knížectví sváteční den!“ vyhlásil slavnostně Ojsternig.

„Zde vidíte následníka trůnu Marcuse Třetího ze Saxie!“ Mikaelovy oči se zlostí zakalily. To je můj syn, pomyslel si.

Když Ojsternig spustil paže, dítě se rozplakalo. Kníže ho předal služce, která se za ním objevila.

Žena chlapce převzala, znovu ho zabalila do plen a odešla.

„Ale dnes je také den trestu!“ zvolal Ojsternig a ukázal rukou na druhou věž napravo od něho.

Oči všech přítomných sledovaly jeho pohyb.

Mikael spatřil nahoře na cimbuří nějakou ženu. Přes hlavu měla nataženou plátěnou kapuci, přivázanou provazem kolem krku. Odsouzenkyni pevně svíral kat.

Zástupem proběhl vzrušený šepot.

Mikaelovi se podlomily nohy. Neomylně věděl, kdo je ta žena. Měla na sobě šaty, které vždy na ní vídal. Měla je na sobě i na louce vedle štěrkového řečiště Uquy, kde se poprvé milovali.

„Spravedlivý trest pro někoho, kdo úskočně usiloval o život mého dědice a jeho právoplatné matky, princezny Lukrécie, která právě nyní bojuje se smrtí!“ křičel Ojsternig.

Mikael se ani nemusel dívat, kdo je schovaný pod kapucí. Znal rysy jejího obličeje zpaměti, barvu očí, lesklé hladké vlasy, rty sametové jako meruňky. Nepotřeboval se jí podívat do tváře, aby věděl, kdo je žena tam nahoře na věži. „Eloiso,“ zašeptal a věděl, že mu to zlomí srdce.

„A jediným trestem za to je smrt!“ zvolal vztekle Ojsternig.

Mikael nahmatal po svém boku meč. Co si má počít? Zemřít společně s ní? Nebo se vrátit ke svým mužům a bojovat? Nedokázal se na nic soustředit. „Eloiso…,“ zašeptal znovu. Strčil ruku pod halenu a nahmatal kožený pásek, který mu držel rukojeť meče v podpaží.

„Nechť je trest vykonán!“ rozkázal hlasitě Ojsternig. Mikael nahmatal na pásku uzel.

Lukostřelec vedle Ojsterniga vložil šíp do tětivy a zamířil na druhou věž.

Mikael povolil uzel. Rozčilením se nemohl ani pořádně nadechnout. Srdce se mu zastavilo.

Když šíp vyletěl a zamířil k cíli, dav zatajil dech. Kromě svistotu šípu ve vzduchu se neozval ani hlásek.

Mikaelova ruka sevřela rukojeť meče. Eloisa za okamžik zemře. Šíp ji zasáhl doprostřed hrudi.

Mikael viděl, jak zavrávorala. Pak se její tělo zřítilo do hlubiny. Mikael křečovitě sevřel meč.

Tělo bezvládně dopadlo na zem se strašným tupým zvukem, jako pytel plný jablek.

„Ne!“ zařval Mikael. Cítil, jak mu nitro rozdírá dosud nepoznaná bolest, a bez váhání tasil meč.

„Mám tě! Teď patříš mně, hovnožere!“ zvolal Ojsternig a triumfálně se ušklíbl. Ukázal na něho svým vojákům. „Zatkněte ho! Chci ho živého!“

Mikael, kterému po tvářích nezadržitelně stékaly slzy, vystoupil z první řady diváků a uchopil meč oběma rukama. Uvědomoval si, že nyní zemře.

Zatímco se k němu přibližovali vojáci, stačil ještě zahlédnout, jak Agnete se zoufalým křikem běží k mrtvole ležící na zemi jako uzel hadrů.

Mikael zasáhl prvního vojáka rychlým bočním výpadem, který pronikl jeho kroužkovou košilí a rozpáral mu hrudník. Druhý voják, který stál hned za svým druhem, se dopustil té chyby, že zůstal nehybně stát, místo aby okamžitě zaútočil, takže Mikaelovi zbylo dost času, aby se znovu rozmáchl a plnou silou nechal meč dopadnout na protivníka, kterému tak usekl paži u ramene.

Ostatní vojáci, kteří už stačili pochopit, že tu nemají co činit s prostým rolníkem, pozorně sledovali Mikaelovy pohyby a úzkostlivě zůstávali mimo dosah jeho meče.

„Chopte se ho!“ ječel Ojsternig z vrcholu věže.

Mikael stál a ztěžka oddechoval. Neměl strach ze smrti. Vzpomínal na svého otce, jak bojoval, jeden muž proti Agomarovým lidem, a jak statečně zemřel. „Tak pojďte!“ zakřičel. Na krku mu naběhly žíly a pevně sevřel zbraň; bolest a zoufalství mu znásobily síly.

„Mikaeli! Uteč!“ zvolala najednou Agnete. „Je to past!“ Mikael se k ní rychle otočil.

Agnete sejmula mrtvole kapuci. „To není ona,“ ujistila ho. Jeden voják se odvážil provést výpad.

Mikael ho odrazil a zahnal na útěk.

Agnete nadzvedla nebožtíkovu hlavu. „To není ona!“ opakovala zoufale, a zároveň šťastně.

„Prchej!“

Mikael poznal tvář popraveného. Byl to údajný princ Marcus. Ojsternig ho nechal obléct do Eloisiných šatů, aby tak Mikaelovi nastražil léčku.

„Eloisa žije!“ vykřikla Agnete.

Dva vojáci zaútočili na Mikaela současně zprava i zleva. Mikael přidřepl a rozmáchl se mečem ve výši jejich kolenou.

Jeden z útočníků zasténal a zhroutil se s přeseknutými šlachami na zem, ale druhý se jeho úderu vyhnul a plnou silou mávl mečem.

Mikael se ataku vyhnul a zasáhl vojáka do levého ramene. Uvědomoval si, že tady zahyne úplně nesmyslně. Eloisa je naživu. Najednou pocítil hluboký klid. „Tady se počítá jen jediné, totiž abys přežil, pamatuj na to,“ vybavila se mu Volodova slova. „Není ti zima. Necítíš hlad, bolest, vztek ani touhu. Nejsi smutný ani veselý. Nejsi unavený. Nejsi opilý. Ani zraněný.“ Teď opět dokázal jasně myslet. Výkřiky a všechny ostatní zvuky utichly. Viděl, jak se k němu řítí tucet vojáků. Vzápětí si ale vzpomněl, že jim Ojsternig přikázal, aby ho zatkli živého. To mu zjednalo podstatnou výhodu. Za ozbrojenci se několik pacholků pokoušelo uklidnit splašené koně. A Mikael zničehonic věděl, co musí udělat. Otočil se a vběhl do davu, takže to vypadalo, že chce vzít nohy na ramena.

Vojáci se rozptýlili a pronásledovali ho v tlačenici lidských těl.

To byla pro Mikaela správná chvíle, aby se otočil a zaútočil na jednoho z pronásledovatelů. Bez námahy ho srazil k zemi, protože voják útok z jeho strany neočekával. Přístup k hradnímu nádvoří byl rázem volný. Mikael tam vběhl, úderem pěsti zneškodnil jednoho pacholka a vyškubl mu uzdu z ruky. Vyskočil na koně a zabořil mu paty do boků. Zvíře se vzepjalo a tryskem vyrazilo vpřed.

Mezitím se vojáci vzpamatovali z překvapení a po obou stranách mu zahradili cestu.

„Uvolněte místo!“ zakřičel Mikael a zamířil s koněm přímo k davu. Lidé se rozestoupili jako starozákonní moře.

Mikael mezi ně střemhlav vjel.

Z početné skupiny dřevorubců najednou vystoupili dva vojáci, kteří by ho určitě srazili z koně.

Avšak vtom čísi ruka popadla jednoho z nich zezadu za paži a zatáhla tak silně, že muž doslova odletěl a ztěžka dopadl na záda.

„Uteč, chlapče!“ zvolal Ahlwin a vzápětí se otočil k obyvatelům Raühnvalu. „A vy všichni si vzpomeňte na to, jak nás bránil a zachránil!“ zakřičel. Vytáhl z opasku kovářské kladivo a postavil se proti vojákům.

Mikael znovu pobídl koně a ještě zahlédl, že Ahlwin mocným úderem roztříštil helmici prvního vojáka. Vzápětí však na kováře zaútočili dva muži. Jeden ho bodl mečem do břicha a druhý ho zasáhl do krku tak, že mu div neusekl hlavu. Ahlwin zavrávoral a z posledních sil se rozmáchl kladivem. To mu však vyklouzlo z ruky a mrtvý kovář se zhroutil.

Mikael se teď ocitl přímo uprostřed zástupu. Lidská těla vytvářela neprostupnou masu, která se před ním rozestupovala a za ním zase uzavírala jako živý organismus, jako hejno ryb nebo ptáků.

Vojáci mávali meči nad hlavou, aby si zjednali místo, ale postupovali jen velmi pomalu, protože nevolníci sice proti nim nebojovali, ale ustupovali jim z cesty jen váhavě.

„Teď ji skutečně zabiju, hovnožere!“ zařval Ojsternig vzteky bez sebe. Mikael se po něm ohlédl.

„Chyťte ho!“ ječel shora kníže jako umanutý.

To už však Mikael hnal koně tryskem k výjezdu z údolí. Když se otočil, viděl, že vojáci nasedli do sedel a bez ohledu na kolemstojící lidi za ním vyrazili. Bylo slyšet bolestné výkřiky, když podkovy zvířat zasáhly každého, kdo stál pronásledovatelům v cestě.

Přesto lidé dokázali jezdce zdržet, a když Mikael před sebou spatřil most přes Uquu, měl už značný náskok.

Když ho oba strážní na tomto stanovišti uviděli přijíždět, postavili se mu bojovně do cesty s tasenými meči.

Pronásledovatelé se blížili, a tak Mikael neměl čas na to, aby se teď pouštěl do boje. Mohl jen doufat, že jeho plán vyjde. Brutálně vrazil koni paty do slabin a popohnal ho.

„Pojďte, na co ještě čekáte!“ zvolal, když ho dělilo pár kroků od strážných, kteří by ho určitě zabili.

„Teď!“ zařval ze všech sil.

Vzápětí první šípy zasáhly vojáky do zad.

Oba se bezvládně zhroutili k zemi, zatímco Mikaelův kůň se přes ně přenesl jediným mocným skokem.

Pak vzduchem zasvištěla další sprška šípů a zasypala jeho pronásledovatele. Vystřelilo je deset mužů, které Mikael předtím rozmístil v lese.

Někteří vojáci byli na místě mrtví. Ostatní zadrželi koně, protože na takový nenadálý útok nebyli připraveni, a navíc se neměli kde krýt. Po další záplavě šípů zvířata otočili a bezmocně ustoupili z dostřelu.

Mikael dosud stále v sedle zamířil do podrostu, na místo, odkud šípy vyletěly. „Musíme zmizet!“

zavolal na své muže.

Rebelové se vyhoupli na koně, rychle projeli lesem a zastavili až u svého úkrytu.

„Zachránili jsme našemu vůdci zadek!“ zakřičel Lucio, jakmile byli všichni v bezpečí.

Rebelové halasně zajásali; pocit vítězství je vzrušoval. Mikaela to však nedojalo. „Musím odejít,“ oznámil nečekaně. Za necelou hodinu stál před Rafaelovou salaší.

Lucio ho v určité vzdálenosti následoval s deseti lukostřelci. Mikael vstoupil do chýše.

„Ty žiješ, chlapče!“ zvolal stařec.

Mikael ho uchopil za ruku. „Ojsternig zabije Eloisu!“ vyhrkl bez dechu a hlas se mu zlomil strachem.

„Tohle byla jen léčka, ale teď to udělá doopravdy.“

Rafael svraštil čelo. „Cože? On nenechal Eloisu popravit?“ podivil se a jeho vrásčitý obličej se rozzářil úlevou. „To mi musíš vysvětlit, chlapče.“

„Na to nezbývá dost času,“ koktal zmateně Mikael. „Musím zase jít a pokusit se teď o nemožné, chápete?“

„Ne, pokud mi to nevysvětlíš, nerozumím krucinál vůbec ničemu!“ namítl Rafael.

Mikael ztěžka dýchal. „Myslel jsem…,“ vypravil ze sebe potichu, když z něho najednou opadlo veškeré napětí a oči se mu naplnily slzami, „myslel jsem… že jsem ji navždy ztratil…“

„A místo toho žije,“ dokončil Rafael. „Žije,“ zopakoval a usmál se, jako by o tom potřeboval sám sebe přesvědčit. Vyčkal, dokud se Mikael trochu neuklidní, a potom ho poprosil: „Vyprávěj mi, co se stalo.“

Mikael mu popsal všechno do nejmenší podrobnosti. „A Ahlwin…,“ potřásl hlavou, „Ahlwin zemřel, aby mě ochránil…“

Rafael se zamyšleně odmlčel. „Nejen proto,“ usoudil za chvíli.

„Zemřel, aby ze sebe smyl synovo provinění.“ Mikael se na něho podíval.

Rafael přikývl. „Je to tak – a ty to dobře víš.“

Mikael znovu sklopil oči. „Musím se o to pokusit, Rafaeli,“ zašeptal téměř bezvládně.

„To je naprostý nesmysl!“ rozhorlil se starý muž. „Přesně na to přece Ojsternig čeká.“

„Pak tedy dostane, po čem tak touží,“ trval na svém Mikael. „Přisvojil si Eloisu i mého syna.“

Vzpomněl si na Voloda, jak ve strachu ze smrti a pronásledován lítostí vysedával opilý ve stanu u Kostnice. „Viděl jsem muže, který nebojoval za svou rodinu, když k tomu měl příležitost.

A sledoval jsem, jak od té doby žil. Nikdy nedovolím, aby Ojsternig Eloisu zabil, aniž bych se nepokusil o její záchranu.“

„On ji nezabije,“ prohlásil Rafael. „Jinak už by neměl v ruce nic čím tě dostat.“

Mikael se na něho pochybovačně zadíval.

„Pouze chce, abys uvěřil, že ji usmrtí,“ pokračoval Rafael. „Očekává, že začneš jednat nepředloženě – a pro něho pak bude hračka tě přelstít. Nesmíš padnout do jeho pasti. Použij rozum.“

„Nemám na výběr,“ odtušil ponuře Mikael.

Rafael mu položil ruku na šíji a přitáhl ho k sobě. „Vždycky existuje jiná možnost,“ ujistil ho.

„Uklidni se a přemýšlej.“

„Vy tomu nerozumíte…,“ potřásl Mikael hlavou.

„Rozumím tomu dokonale!“ přerušil ho pánovitě Rafael. „Přestaň se už konečně chovat jako nezralý mladík!“

„Já ale jsem mladík!“ zakřičel Mikael.

Stařec se na něho mlčky zadíval. „Ne,“ odmítl poté rozhodným hlasem. „Ty jsi muž. A je načase, abys to uznal a pochopil.“

Mikael na něho upřeně zíral. Připadalo mu, jako by se mimořádná síla toho starce přenesla na něho.

Vstal. „Musím přemýšlet,“ poznamenal.

Rafael jen mlčky přikývl.

Mikael vyšel z chýše a zamířil ke kůlně, kde Rafael uchovával své nářadí. Vzal motyku a počínal si s ní tak, jak ho to kdysi stařec naučil.

„Je třeba síly, půvabu, oddanosti a správné techniky,“ poučil ho tehdy Rafael. Mikael se rozmáchl motykou nad hlavou, vypnul záda a pokrčil nohy. Ostří nástroje dopadlo v dokonalém úhlu na zem a uvolnilo hroudu. Okopával půdu přes hodinu, aniž by si s čímkoli lámal hlavu, dokud v sobě necítil hluboký klid. Vrátil motyku do kůlny, posadil se na pařez, na kterém se sekalo dřevo na otop, a soustředěně se zadíval na Mojžíšův prst, který se tyčil přímo nad ním.

Když konečně vstal, slunce už zapadalo. A on se rozhodl.

Přiložil ruce k ústům a zavolal směrem k okraji lesa: „Lucio! Pojď rychle ven!“

Za chvíli se objevil v sedle svého koně Lucio. Bylo na něm jasně vidět, jak je překvapený.

Mikael se usmál. „Myslíš, že jsem si nevšiml, že tě mám za zadkem? Lomozíš se svými muži hlasitěji než stádo ovcí.“ Poté zase zvážněl. „Pojď,“ vyzval ho a vykročil k chýši.

„Tady jsi v nebezpečí,“ nadhodil Lucio, který ho následoval. „Pátrají po tobě.“

„Posaď se a vyslechni mě,“ vyzval ho Mikael a sám se uvelebil na okraji Rafaelova lože. „Neboj, nepotrvá to dlouho a zase půjdeme.“

Lucio si vzal stoličku a sedl si. Rafael mlčky hleděl na Mikaela.

„Plán je následující,“ začal Mikael. „Jak nám pověděl Gabriel, přijede za tři týdny zásobovací konvoj.“ Podíval se na Lucia. „Obvykle bychom na něj zaútočili při průjezdu lesem, kde máme největší vyhlídky na úspěch. Já ale chci, abys ho napadl, až bude těsně u hradu.“

Lucio svraštil čelo, ale mlčel.

„Den předtím zabiju jednoho vojáka,“ pokračoval Mikael se svým záměrem. „Nechám jeho mrtvolu zmizet, ale seberu mu uniformu. Během vašeho útoku… budu jeden z vojáků, kteří doprovázejí konvoj. Váš útok skončí nezdarem. Vojáci se po něm samozřejmě ve spěchu stáhnou do hradu. A tak se dostanu dovnitř a v nastalém zmatku získám určitou volnost pohybu. Od té chvíle zůstanu odkázaný sám na sebe… a udělám vše, co bude v mých silách.“

„To je šílenství,“ pronesl vážně starý Rafael.

„Máte snad nějaký lepší nápad?“ zeptal se ho Mikael.

„Možná získáš to, co hledáš. Zemřeš,“ odvětil Rafael.

„Nic lepšího mě nenapadlo,“ odtušil Mikael a otočil se k Luciovi.

„Chápeš, co od tebe požaduju? Mnoho tvých mužů by přitom mohlo zahynout.“

„Jsou to tvoji muži, ne moji,“ upřesnil Lucio. „Ale co se chystáš udělat pak?“

„Další plán spočívá v tom, že uprchneme tajným vchodem,“ vysvětlil mu Mikael. „Ti z vás, kteří přežijou, na mě počkají skrytí v podrostu na kraji lesa. A až uvidíte, že jsem vyšel ven, budete mě odtud krýt. Vím, že od vás žádám hodně, ale jestli to dokážeme, dáme tím lidem důležité znamení.“

Uchopil Lucia za ruku. „Vyprávěl jsi mi, že horníci v Dravocniku jsou na konci svých sil. Pošli za nimi jednoho ze svých mužů, ať s nimi promluví. Vyřiď jim, že nyní nastala ta pravá chvíle povstat.

Čím víc horníků se postaví na naši stranu, tím větší potíže to bude znamenat pro Ojsterniga.“

Rozevřel ruku. „Jeden prst sám o sobě není nic…“ Pak zaťal ruku v pěst. „Ale všechny dohromady jsou silné.“ Mikaelův obličej se zachmuřil.„A jestli se mi naskytne příležitost, zabiju Ojsterniga.“

„Nenech se vést nenávistí. Tak si čestný muž nepočíná,“ připomněl mu Rafael. „Tvůj cíl se jmenuje Eloisa. Pokus se ji zachránit.“

„Ji a svého syna,“ prohlásil s vášnivým zaujetím Mikael.

„Třeba to nepůjde,“ nadhodil Rafael. „Vzpomínáš si, jak jsem ti kdysi řekl, že by ses měl naučit pohlížet na život jako na drahocenný statek, a nikoli jako na něco, co se dá jen tak odhodit, jak to dělávají blázni nebo zoufalci?“

Mikael mlčky přikývl.

„Unikl jsi masakru své rodiny, Agnetinu sklepnímu úkrytu a onoho rána, když jsem tě našel v lese, dokonce i vlkům,“ pokračoval Rafael, v jehož očích se zračil teskný nádech. „Dobře, doufám, že se ve tvém osudu ještě počítá s trochou štěstí. Proto ho nepromarni.“

Mikael se zhluboka nadechl.

„Ojsternig potřebuje dítě jako dědice,“ vysvětloval dál Rafael. „Proto tvému synovi neublíží.

Vyskytnou se jiné příležitosti jak ho zachránit.“

Mikael zamyšleně sklopil oči.

Rafael ho uchopil za ruku a tiše k němu promlouval. „Zachraň Eloisu,“ nabádal ho. „Udělej to pro ni…“ Silně stiskl Mikaelovi ruku a téměř šeptem dodal: A pro mě.“

„Pro vás?“ opáčil překvapeně Mikael. Všiml si v Rafaelových očích hluboké bolesti, jakýsi dávný smutek zkalil starcův pohled.

Rafael se otočil k Luciovi a přikázal mu: „Počkej venku!“ Lucio poslechl.

„Musím se ti s něčím svěřit,“ spustil Rafael, jakmile osaměli. „A teď nastala ta pravá chvíle, aby ses to dozvěděl.“

Mikael opětoval Rafaelův stisk ruky. „Poslouchám… barone.“

Když se setmělo, byla Eloisa pořád ještě zavřená v cele – a měla na sobě šaty, které jí nepatřily.

Na zemi, trochu stranou od slamníku, na který se unavená a zoufalá vrhla, ležela lahvička z jantarově zbarveného skla, která teď byla prázdná.

Jed však nepůsobil. Vyvolal u ní jen silné křeče v podbřišku a následující ráno se cítila jako omámená. Věděla, že co nevidět přijde kat, aby ji odvedl.

A kat se objevil přesně v určený čas.

Eloisa by ze všeho nejraději křičela a plakala, ale strach jí sešněroval hrdlo. Nedokázala se ani pohnout z místa.

Kat ji silnýma rukama uchopil a hrubě svlékl, jako by ji chtěl znásilnit; Eloisa se proti tomu ani náznakem nebránila.

Nechal ji nahou ležet na podlaze a hodil jí nějaké jiné šaty. Potom odešel.

Eloisa se ani nepohnula, dokud neuslyšela Ojsternigův hlas, který ohlašoval: „Dnešek je pro knížectví sváteční den! Zde vidíte následníka trůnu Marcuse Třetího ze Saxie!“

„Můj syn,“ zašeptala Eloisa a ucítila píchnutí u srdce. Okamžitě si představila, že Mikael nyní spatří svého syna poprvé v Ojsternigových rukou. Se živelnou silou ji zaplavila veškerá bolest i vztek, který teď určitě zmítal Mikaelem. Ty pocity jí dodaly sílu vstát a obléct si šaty, které jí hodil popravčí.

Poté jí v hlavě zbyla už jen zmatená vzpomínka – až do chvíle, kdy se z davu ozval děsivý výkřik a narušil nastalé ticho. A Eloisa ten hlas okamžitě poznala.

„Mikael!“ zvolala a přitiskla se ke kamenné stěně cely.

„Mám tě! Teď patříš mně, hovnožere!“

„Ne!“ vykřikla Eloisa a srdce se jí v hrudi div nerozskočilo. „Mikaeli!“ Šílená bolestí stále křičela, pokoušela se vysoukat po stěně nahoru a bušila dlaněmi tak silně do holých kamenů, až jí krvácely prsty. Přiběhla ke dveřím a kopala do nich, ale pak se zase vrátila ke zdi a dál do ní tloukla pěstmi, jako by ji tak mohla rozdrtit.

Zvenku sem pronikal křik, hluk a koňské ržání.

„Mikaeli! Ne! Mikaeli!“

Nakonec se rozhostilo hrobové ticho.

Eloisa pořád škrábala do kamenů, div neomdlela bolestí. Potom se s pláčem sesula na podlahu.

Až večer pronesla hlasem, který jako by jí vůbec nepatřil: „Mikael je mrtev!“

Když slyšela, jak se odsunula závora, připadalo jí to neskutečné jako sen.

„Půjdeme,“ ozvala se ode dveří stará služka. Viděla však, že se Eloisa vůbec nechystá vstát, a tak se otočila ke dvěma vojákům, kteří ji doprovázeli: „Postavte ji na nohy.“

Vojáci Eloisu zvedli a odvedli nazpět do jejího pokoje.

„Dcero!“

Matčin hlas ji vrátil do reality.

„Pusťte ji!“ vykřikla Agnete a podepřela ji.

Když Eloisa spatřila matčin obličej, znovu pocítila nevýslovnou bolest. Oči se jí naplnily slzami a ona se hlasitě rozplakala.

„Co jste jí to udělali?“ zvýšila hlas Agnete, když si všimla krve na dceřiných rukou a obličeji.

Vojáci a služebná mlčky odešli z místnosti a zavřeli za sebou dveře.

„Co ti to udělali, mé dítě?“ zopakovala Agnete, zatímco pomáhala dceři na postel.

Eloisa jí sevřela ramena a zoufale zavrtěla hlavou. „Matko…,“ zavzlykala. „Matko… Mikael…

Mikael je…“

„Kdepak, moje milované dítě, je naživu!“ zvolala Agnete a uchopila do obou rukou její obličej.

„To není pravda…,“ plakala Eloisa. „Mikael je…“

„Ne, on žije! Žije, to ti přísahám při Svaté Panně Marii!“

Eloisa přestala plakat. Pohlédla na matku a téměř nepozorovatelně potřásla hlavou. „On žije…,“ opakovala a pronášela přitom jednotlivá slova tak pomalu, jako by to byly drahocenné křišťálové sklenky, které by se při sebemenší nepozornosti mohly rozbít.

Agnete ji bouřlivě objala. „Bohu budiž poděkováno!“ řekla a div přitom dceru radostí neumačkala.

„Už jsem si myslela, že vás dnes ztratím oba.“ Odstoupila o krok od ní a jemně, láskyplně jí otřela slzy, jako by to sama ještě dost dobře nechápala.

„On žije…,“ zašeptala Eloisa a na rtech se jí objevil mírný úsměv.

„Vy žijete.“ Agnete šťastně přikývla. „Jste oba dva naživu.“

V té chvíli obrovské radosti si Eloisa najednou uvědomila, že všechno mohlo taky skončit úplně jinak. „Pokusila jsem se o sebevraždu…,“ zamumlala polekaně.

„Co to povídáš?“ vyhrkla znepokojeně Agnete. „Jak?“

„Jed, matko…“ Eloisa se při tom pomyšlení zachvěla. „Vzala jsem si princeznin jed… tu lahvičku… tuhle…“

Agnete se na ni zoufale podívala, ale potom se hlasitě rozesmála.

„Co je to s vámi, matko?“ zeptala se udiveně Eloisa.

„Ten jed… já jsem ho…,“ pokusila se Agnete o vysvětlení, ale smích jí to nedovolil. „Ten jed…“

Agnete zrudla, protože se chechtala tak, že se jí nedostávalo vzduchu, a plácala se do stehen.

„Matko!“

Agnete se pokusila zhluboka nadechnout. „Všechen jed jsem spotřebovala, abych našla nějakou protilátku,“ vypravila konečně ze sebe.

„A do té lahvičky jsem…“ Znovu se neubránila záchvatu smíchu. „Dnes večer ti to pořádně vyčistí útroby, dcero!“ A zase měla pusu od ucha k uchu. „Bylo v tom silné projímadlo!“ Popadla se smíchy za břicho a nebyla s to se ztišit.

Eloisa však věděla, že matka se stejně jako ona jen snaží zahnat smíchem strach z toho, co všechno se mohlo stát.

Zatímco Agnete ošetřovala Eloise zranění na rukou, vyprávěla jí o popravě nepravého prince, který otrávil Lukrécii. A o tom, jak poté Mikael bojoval jako lev.

„Ale jak to jen mohl…,“ přerušila ji Eloisa.

Agnetin obličej zvážněl. „Stalo se něco neuvěřitelného,“ pronesla slavnostně.„Ahlwin zemřel.

A s ním jeho žena, Cvetkova vdova a dívka, kterou ani neznám jménem, dcera jednoho dřevorubce.

I stará Astrid je víc mrtvá než živá.“ Její pohled vyzařoval hluboký respekt. „Když Mikael prchal, Ahlwin se postavil vojákům a v boji zemřel… Ubohý muž, tak dlouho přivolával smrt, až se dočkal,“ pokračovala smutně. „Ale když vojáci nasedli na koně a chtěli Mikaela pronásledovat, stalo se něco neuvěřitelného.“ Agnetin pohled prozrazoval hluboké dojetí. „První byla Astrid… vzpomínáš si?

Když Mikael přišel do vesnice, utrousila, že takový slaboch nepřežije ani týden… A teď se postavila s rozpřaženými pažemi koním do cesty. Ta malá žena najednou vypadala jako obr. Jeden kůň se splašil a jezdce shodil, ale druhý voják ji prostě povalil na zem. Teď je na tom Astrid špatně. A potom všechny ženy jako na tajné znamení vytvořily ze svých těl stěnu… Byl na to děsivý, a přesto nádherný pohled.“ Agnete se rozplakala.

„Zachránily Mikaela. Byly statečnější než jejich muži. Cvetkova vdova, Ahlwinova žena a ta dřevorubcova dcera zemřely pod koňskými podkovami. Další mají zlomené ruce a nohy, díry v hlavě nebo rozdrcená žebra…“ Agnete stékaly slzy po tvářích a obličej měla zabořený v rukou. „Přesto to bylo krásné…,“ zašeptala.

„On žije,“ zopakovala potichu Eloisa a objala matku. Za chvíli – to už byla skoro noc – se otevřely dveře.

„Čas na kojení,“ upozornila stará služka, která v uplynulých dnech odsávala Eloise mateřské mléko.

V náručí držela kojence, který plakal hlady.

Eloisa seskočila z postele a vzala jí chlapečka z rukou. Zasypala ho polibky a šeptala mu: „Neplač, pšš, pšš, tak už přece nebreč.“ Rozvázala si šaty, přiložila dítě k prsu a kochala se tím, jak se měkké dětské rtíky přisály k bradavce.

„Je mi to líto, děvče,“ ozvala se zkroušeně služebná. „Nikdo nic nevěděl, myslela jsem…“

„Zmiz, ty ošklivá stará fuchtle!“ obořila se na ni Eloisa.

„Neslyšelas mou dceru?“ zahřměla Agnete a zamířila ke stařeně.

„Vypadni, nebo ti vyškrábu oči!“

Stará služebná rychle vyšla z místnosti.

Než obě ženy za ní stačily zavřít dveře, všimly si slabého světla, které se pomalu blížilo po chodbě.

Eloisa a Agnete měly na první pohled dojem, že vidí strašidlo.

Lukrécie byla bledá jako stěna a vyhublá na kost. Oči ve strhaném obličeji jí blyštěly jako dvě ohnivé koule. Princezna zavrávorala a opřela se o veřeje. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se vyčerpaně.

„Princezno… Vy žijete!“ Víc ze sebe Eloisa nevypravila.

Zatímco Agnete pomáhala Lukrécii na židli, bylo slyšet jen blažené vrnění malého Marcuse III. ze Saxie.

„Jmenuji se Raffaele Fortebraccio di Bentivoglio, baron z Hermagoru, dosazený Jeho Veličenstvem Rex Romanorum Václavem Čtvrtým,“ začal starý muž slavnostním, ale znaveně monotónním hlasem.

Mikael pochopil, že příběh, který teď uslyší, nebude mít šťastný konec. Ve starcových očích se zračil nekonečný smutek.

„Můj otec byl hrabě z Castelforte,“ pokračoval Rafael. „Pocházíme z prastarého válečnického rodu.

Moji předkové bojovali od páté zničující křižácké výpravy za křesťanství a položili v jeho jménu život. Válka byla celá staletí náš každodenní chléb.“ Zaváhal. „Během času se naše jmění rozmnožovalo a ovládaným územím se dařilo, ale duše nám chřadly. Dnes už vím, že je jedna válka jako druhá. Nebyli jsme nic než žoldnéři. Nepodstupovali jsme už boj kvůli ideálům, které k té či oné válce vedly… pokud za těmi válkami vůbec nějaké ideály někdy stály. Rozhodovali jsme se z čiré zištnosti, podle vlastních osobních zájmů, co nám přinese podpora té či oné strany, a bili jsme se po boku domněle silnějšího, abychom se vyvarovali nebezpečí porážky, a tím i možného zániku našeho domu. A s každou generací u nás docházelo k podstatně zásadnější proměně, aniž jsme si to uvědomovali.“ Rafael se na Mikaela významně zadíval a lítostivě se usmál. „Vzpomínáš si, jak jsme spolu kdysi mluvili o hořké pachuti?“

Mikael přikývl a smutně se rozpomněl, že starci kdysi v neovladatelném hněvu vmetl do tváře: „Vy přece ani nevíte, co je to život.“ A zatímco stařec pokračoval ve vyprávění, připadal si Mikael jako namyšlený ťulpas.

„Nakonec jsem v životě dospěl k bodu, kdy jsem si řekl, že ta pachuť, která mě zevnitř stravuje, je něco jako dědictví, za které nemůžeme – něco jako světlé vlasy, mateřské znaménko na zádech nebo barva očí.“ Rafael se dotkl Mikaelovy ruky. „Už chápeš, proč jsem ti pořád říkal, že nejhorší na lži je to, že ten, kdo ji vysloví, jí nakonec začne sám věřit?“

„A vy jste mi odpověděl, že když se tak stane, nemá v sobě dotyčný člověk už žádný život.“

„Přesně tak, chlapče.“

„Poznal jsem v Kostnici jednoho muže,“ pokračoval Mikael. „I on mi řekl, že to jediné, co platí, je pravda.“

„A byl to důstojný muž?“

„Ano. Při obraně své pravdy položil vlastní život. Byl to prý kacíř, ale já se v církevních záležitostech nevyznám.“

„V naší společnosti je kacíř nebo rebel každý, kdo samostatně myslí a na všechno jen poníženě nekývá. Je to struktura, která skvěle funguje už celá staletí,“ připomněl Rafael. „Proto si také myslím, že máš pravdu a že je načase tento svět změnit.“ Chystal se pokračovat ve svém vyprávění, ale Mikael ho přerušil.

„Proč říkáte, že rebelové nacházejí v noci slunce?“

Rafael téměř rozhněvaně pokrčil rameny. „To jsou jen slova, která nám občas splynou ze rtů. Jsem ale přesvědčený o tom, že rebelové jsou lidi, kteří se pokoušejí vystoupit z temnoty, do které je veškerou svou mocí uvrhlo panstvo a církev. Ale kdysi jsi o celém mém filozofování správně prohlásil, že to všechno jsou jen bláboly.“

„Neměl jsem pravdu,“ uznal Mikael.

Rafael se tiše zasmál. „Hodný chlapec. Umírajícímu se neodporuje.“

„Vyprávějte prosím dál,“ vyzval ho zaraženě Mikael.

„Byl jsem poslední z toho krvelačného rodu válečníků,“ pokračoval Rafael. „Můj otec mě vzal do války, bojoval jsem i po boku krále. A v té bitvě jsem se vyznamenal. „Byl jsem strašný, počínal jsem si statečně, obratně jsem vládl mečem i lukem. Neznal jsem soucit s nepřáteli a nebál se smrti. Jednou probíhal boj nerozhodně, štěstěna se klonila tu na jednu, tu zase na druhou stranu, a nepřátelé prolomili naše obranné řady na pravém křídle našeho vojska. Zatímco jsme neuspořádaně ustupovali a horečnatě se pokoušeli znovu vytvořit formaci, oddělil jsem se asi s dvaceti muži od ostatních. Byl jsem napaden a bránil se. Na tom nebylo nic zvláštního. Bojoval jsem zkrátka o svůj život. Ale náhoda tomu chtěla, že s nimi byl i králův levoboček. Ani jsem ho pořádně neznal. Rozsekal jsem jednoho z nepřátel, který se ho právě chystal zabít, na kousky. Nelítostně jsem zabíjel, abych přežil.

Ale když bitva skončila a my jsme z ní vyšli jako vítězové, pověděl králův syn svému otci, že jsem ho zachránil. A tak jsem se stal baronem z Hermagoru a obdržel jako odměnu lenní území na opačné straně hor, výhradně pro sebe. Nezaslouženě.“ Nyní se Rafael dlouze odmlčel. „A to byla moje záhuba.“

Mikael mlčky vyčkával.

„Byl jsem veskrze zkažený člověk, Mikaeli,“ přiznal bolestně Rafael.

„Zkažený člověk, který neuměl nic jiného než rychle a bez váhání zabíjet, protože život jiného člověka pro mě neměl žádnou cenu. Cítil jsem v ústech tu hořkou pachuť, která mi dovolovala vychutnávat si jen nenávist. A pokud takový člověk pořád nebojuje a neohlušuje se bojovou vřavou a výkřiky jeho umírajících nepřátel, kdy neuléhá každou noc celý zbrocený krví…“ Stařec zavrtěl hlavou a bylo na něm vidět pohrdání. „Takový člověk, chlapče, nakonec ubližuje nevinným lidem.“

Dopřál si doušek mnišského bylinného likéru. „Následovalo dlouhé mírové období. Moje říše vzkvétala, byl jsem mocný baron. A nevěděl jsem, co si počít s vlastním životem.“ Odmlčel se a oči se mu zamlžily.

Mikael měl pocit, že s ním sdílí jeho bolest, jako by to bylo něco životného, co tepe v rytmu jejich srdcí. A zároveň pochopil, že se blíží k jádru vyprávění.

„Jedno ráno jsem spatřil na nádvoří svého hradu dívku. Nikdy předtím jsem si jí nevšiml,“ pokračoval Rafael zastřeným hlasem. „Teď vím, že byla překrásná.“ Obličej se mu křečovitě zkřivil.

„Ale tehdy jsem byl k tomu slepý. Cítil jsem jen záškuby v bederní oblasti jako každé divoké zvíře,“ vyhrkl. „Ještě tu noc jsem přikázal dvěma vojákům, aby mi ji přivedli do komnaty.“ Stařec dlouho mlčel a upíral oči na jakýsi vzdálený bod. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas podivuhodně klidně.

„Teprve následující večer jsem se dozvěděl, kdo ta dívka je, když jsem chtěl vojákům vysvětlit, koho mi mají přivést do postele. Byla to dcera porodní báby, ženy, která se vyznala v bylinách.“

Mikael překvapeně vytřeštil oči.

Rafael se na něho podíval a vážně přikývl. „Ano, chlapče,“ potvrdil.

„Byla to Agnete.“

Mikael měl dojem, jako by ztrácel pevnou půdu pod nohama.

„Svým způsobem jsem se do ní dokonce zamiloval, ačkoli jsem to tehdy takhle nechápal,“ přiznal.

„Teď se na mě díváš jinýma očima, viď?“

„Ano,“ přikývl Mikael. „Ale proč mi to vyprávíte?“

„Protože ti to dlužím,“ odvětil smutně Rafael, než pokračoval ve vyprávění. „Agnete se nemohla zamilovat do muže, který se jí zmocnil násilím. Ale já jsem se s tím nemínil smířit. Rozzlobilo mě to.

Co si to ta nevolnice dovoluje? Copak nechápe, jakou čest jí prokazuju?“ Rafaelův hlas překypoval pohrdáním k sobě samému. „Za devět měsíců Agnete porodila Niklase. A abych ji potrestal, zdráhal jsem se ho uznat a vyhnal ji z hradu. Vychovávala ho v nuzné chýši sama. Překypoval jsem hněvem a hrdostí a přál si, aby přilezla po kolenou a úpěnlivě mě zapřísahala, že ji mám zase vzít k sobě. Ale znáš Agnete…“ Dovolil si nepatrné pousmání. „Nevrátila se. Já jsem si naopak uvědomil, jak moc naplnila můj nesmyslný život a nakolik je pro mě důležitá.“ Smutně se ušklíbl. „Ale samozřejmě jsem jí to nikdy neřekl. O několik let později… za mnou přišla a požádala o svolení, aby se mohla provdat za čestného muže, pekaře, který se chtěl ujmout jí a jejího dítěte. Niklasovi byly tehdy čtyři a nápadně se mi podobal.“ Rafael se znovu zahleděl do prázdna. Když zvedl oči k Mikaelovi, čišela mu z nich nevýslovná bolest. „Šílel jsem hněvem. Ona patřila mně a nikdo jiný ji nikdy nesměl mít. Zatáhl jsem ji do své komnaty. Poté co jsem ji skoro čtyři roky nechal živořit v polorozpadlé chatrči… samotnou proti zbytku světa a svému pánovi… jsem se jí znovu zmocnil… v hlubokém zoufalství…“ Rafaelův hlas se ztišil do šepotu. „Odmítl jsem jí dát svolení k sňatku. Byl jsem hluchý k jejím prosbám a zapřísahání. Ano, dokonce jsem poslal vojáky, aby tomu pekaři pohrozili. Připravil jsem ji tak o všechny možnosti. Zašlo to tak daleko, že se jí lidé báli dát práci, aby na sebe nepřivolali můj hněv.

Ať mi Bůh odpustí. Cítil jsem v sobě jen nenávist. Pouze jediný muž se pokoušel přivést mě k rozumu – můj kapitán Ettore Salvemini, kterého jsi poznal v Kirchbachu. Ale ani jeho jsem neposlouchal.“

Vypadalo to, že stařec je na konci svého příběhu.

Mikael teď už chápal, proč Agnete nenávidí horskou salaš „Dračí jeskyně“. Rafael pro ni byl strašlivý drak.

„Prosím, vyprávěj dál,“ požádal ho.

V Rafaelových očích se najednou zračil už jen hluboký zármutek. Zdálo se, že překonal onu horečnatou bolest, která ho provázela během celého vyprávění. „Když se Agnete podařilo uprchnout z mého území, rozzuřil jsem se podruhé. Chtěl jsem ji najít a zabít. A nejspíš bych to tehdy taky udělal, kdyby ji neochránil můj věrný kapitán Ettore Salvemini. Dopomohl jí k útěku. Přivedl ji sem a promluvil s tvým otcem.“

„S mým otcem?“ zvolal překvapeně Mikael.

„Ano, s tvým otcem. Byl to dobrý kníže. Spravedlivý muž.“

Mikaelova ruka vklouzla do kapsy, kde s sebou pořád nosil otcův prsten, který se zdeformoval v plamenech, a pevně ho sevřel.

„Tvůj otec Ettoreho vyslechl, daroval Agnete a Niklasovi chatrč a slíbil, že je ochrání před mým hněvem.“

Mikael byl zoufalý. Nedokázal si představit, že Rafael, kterého znal, by mohl být muž z jeho vyprávění.

„Strávil jsem tři roky pátráním po Agnete. Ale pověřil jsem tím úkolem Ettoreho…,“ Rafael se pousmál, „… a proto jsem ji nikdy nenašel.“ Starcovy oči se zamžily a jejich pohled se zklidnil.

„Během těch tří let se stalo něco zvláštního. Nenávist, která mě vnitřně stravovala, se den ode dne zmenšovala a proměňovala v bolest, která pozvolna odplavovala tu hořkou pachuť. Navíc mi nakonec dopomohla k poznání, jaký se ze mě stal bezectný člověk. Ale protože jsem ve své povýšenosti pořád věřil, že jsem středobodem světa, nenapadlo mě při snaze o pokání nic jiného než se vypravit do Svaté země a svůj život zasvětit Bohu.“ Rafael se na chvíli odmlčel. „A znovu to byl Ettore, kdo mě zachránil. Promluvil se mnou tak, jak se mnou vlastně nesměl hovořit, a riskoval, že ho nechám popravit. Nelítostně a bez sebemenších okolků mi vyčetl, že jsem hloupý namyšlený neřád, který myslí jen sám na sebe. A pak ještě dodal: ,Jakou má asi tak pro Boha cenu život muže, který nedokáže milovat své bližní?‘ Opravdu řekl své bližní. A přesně to se učíš pomocí svobody i ty, že ano, chlapče? Knížata nepohlížejí na nevolníky jako na své bližní. Byl jsem stejný, ale nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Když Ettore viděl, jak jsem z toho zdrcený, prozradil mi konečně, co se s Agnete stalo a kde teď žije.“ Mikaela napadlo, že ani on sám by to pravděpodobně nikdy nepochopil, kdyby vyrůstal jako kníže, a ne jako nevolník. A poprvé v životě si uvědomil, jaké měl štěstí.

„Samozřejmě jsem bez váhání na svém nejlepším koni tryskem vyrazil za Agnete, s mečem zdobeným drahokamy po boku a v doprovodu dvaceti rytířů, abych ji přivedl k sobě zpátky,“ vyprávěl Rafael hlasem plným bolesti. „Ale když jsem tam přijel, zjistil jsem, že tvůj otec ji nedokázal ochránit před jiným divokým zvířetem podobným mně. Před dvěma lety ji v lese někdo přepadl, nikdy mi nechtěla říct, kdo to byl. Kdoví? Nejspíš lupič, možná jich bylo i víc. Našli ji polomrtvou. A za devět měsíců přišlo na svět děvčátko…“

„Eloisa?“

„Eloisa.“

„Ale Eloisa o tom nemá sebemenší tušení…,“ zašeptal bez dechu Mikael.

Rafael ho zarazil. „Ne, ani jí Agnete nic neřekla.“ Oči se mu znovu zkalily. „A když jsem dorazil… můj syn Niklas umíral.“ Stařec se na Mikaela bolestně podíval. „Ujistil jsem ji, že pro to dítě udělám vše, co je v mých silách, ale Agnete odtušila, že mu už není pomoci a že se jen tak snadno nezbavím výčitek svědomí. Použila přesně tato slova. Viděl jsem ho umírat. Bojoval se smrtí ještě celé dva dny.“

Rafael jen namáhavě zadržoval slzy. „Kdybych ji hned na začátku k sobě vzal, byl by Niklas naživu.

Každý den by jedl maso, spal pod hřejivými pokrývkami, měl by…“ Stařec se odmlčel a zavřel oči.

„Když jsem jí navrhl, aby se mnou odešla na můj hrad, a slíbil jí, že se o Eloisu postarám, i když to není moje dítě, pohrozila mi, abych se od ní držel dál a nenutil ji k návratu, nebo mě jednou v noci ve spánku zabije. A víš, co jsem jí vyčetl z očí? Stejnou chorobnou nenávist, která tolik let stravovala mě. To já jsem ji nakazil tím zhoubným citem.“ Rafael si zhluboka povzdechl. „Zašel jsem za jedním knězem, svatým mužem žijícím v poustevně, abych ho požádal o radu. Byl to šťastný, veselý muž.

Otázal jsem se ho, jak mohu dojít osvícení, a on mi odpověděl: ,Musíš každý den sekat dříví. “

Rafael se usmál. „A tak jsem složil slib chudoby, odebral se k tvému otci a on mi přenechal tohle místo tady.

Všeho jsem se vzdal a začal štípat dříví a okopávat půdu. Pomalu jsem opět našel svou rovnováhu.

A nejkrásnější bylo to, že z Agnetina pohledu zmizela nenávist. Je to výjimečná žena.“

„Ano,“ přisvědčil Mikael.

„Když ses objevil v mém životě, připadalo mi, jako bych dostal od osudu druhou šanci.“ Rafaelův hlas teď zněl velmi vážně. „Proto jsem ti chtěl vyprávět svůj příběh – abys věděl, kdo jsem. Protože ti to dlužím.“

Poprvé od té doby, co ho poznal, měl Mikael pocit, že zahlédl v jeho očích náznak strachu. Věděl, že starý muž čeká na to, že od něho něco uslyší, ale on ze sebe nevypravil ani slovo. V srdci mu zuřila citová bouře.

„Teď už jdi, chlapče,“ vybídl ho Rafael. „Tady pro tebe není bezpečno. Ukryj se v lese a počkej na ten správný okamžik.“

„S vaším mečem,“ připomněl mu Mikael.

Stařec se na něho dojatě podíval. „Tak už jdi,“ zopakoval.

Emöke mě žádala, abych vám vyřídil, že vám odpustili.“ Mikael vstal a přistoupil ke dveřím.

S rukou na klice se zastavil a znovu se otočil k Rafaelovi. Starci stékaly po tvářích slzy. „Všichni,“ zdůraznil Mikael.

„Všichni vám odpustili.“ Nato se otočil k odchodu.

„Lucio!“ zvolal Rafael. „Nech toho chlapce odejít samotného,“ řekl, když se Lucio objevil u salaše, „musím s tebou mluvit.“

Mlčky naslouchali pomalu se vzdalujícímu dusotu podkov Mikaelova koně.

„Každý z nás udělá vše, co je v jeho silách, že ano?“ zeptal se vážně Rafael.

Lucio přikývl.

„Chci, abys zajel do Kirchbachu!“ požádal ho. „Vyhledej mým jménem kapitána Ettoreho Salveminiho.“ Energicky stiskl Luciovu ruku. „Bude to závod s časem, Lucio.“

Mikael se dvakrát pokusil přiblížit ke kapli Panny Marie Sněžné. I ve vesnici se to jen hemžilo vojáky.

Při druhém pokusu se musel skrýt za hranicí dřeva za jednou chýší na okraji vesnice. Zadržel dech, když kolem něho projíždělo pět jezdců. Jakmile zmizeli, opatrně nahlédl dovnitř. Viděl, že v místnosti leží Astrid; ruce a nohy měla obvázané a zpevněné dlahami. Mikael měl pocit, že jí silně otekl obličej.

Stařena ztěžka dýchala a tiše sténala.

Když si Mikael všiml, že se blíží další vojáci, přehoupl se přes parapet a schoval se v chýši.

Vklouzl k Astrid pod deku a zašeptal: „Prosím, neprozraďte mě!“

Stařena se ani nepohnula, dokud vojáci neodešli. Pak se zachichotala – a vzápětí dostala záchvat kašle.

„Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že ve svém věku ještě budu mít v posteli tak pohledného mladého muže!“

Mikael se vysoukal zpod přikrývky a usmál se na ni. „Vím, co jste udělala,“ ujistil ji. „Vděčím vám za svůj život.“

„No jistě, ale my ti zase vděčíme za ten náš,“ odtušila Astrid a namířila na něho stářím zkroucené roztřesené prsty. „Teď jsme vyrovnáni. Můžu v klidu odejít.“

„Vykonala jste pro mě mnohem víc než já pro vás,“ uznal Mikael.

„Nech už těch lichotek, chlapče,“ zareagovala Astrid. „Jinak si budu ještě opravdu myslet, žes chtěl se mnou do postele.“

Zničehonic se otevřely dveře. Mikael vyskočil s nožem v ruce.

Měl před sebou silného, zhruba třicetiletého muže držícího v ruce hliněný hrnec s dřevěnou pokličkou.

„To je muž mé dcery, Mikaeli,“ představila ho Astrid. „Nese mi něco k jídlu.“

Mikael spustil ruku s nožem k tělu.

Muž za sebou rychle zavřel dveře. Vztekle pohlédl na Mikaela a pevně sevřel rty. „Co tu děláš?“

obořil se na něho a ukázal na Astrid. „To ti nestačí, co jsi způsobil jí? Chceš nás všechny dostat na šibenici?“

Mikael zavrtěl hlavou a sklopil oči k podlaze.

„Valerio, buď zticha!“ napomenula ho stařena.

„Jestli se dozvědí, že ukrýváme rebela, oběsí nás,“ trval na svém Valerio. „Chceš snad, aby tvoje dcera kvůli němu zemřela?“

„Hned půjdu,“ ozval se Mikael.

„Ne,“ odmítla rozhodně Astrid a přísně se podívala na svého zetě.

„Ty o tom nic nevíš. Nepleť se do toho.“

„Já ani nechci nic vědět,“ opáčil Valerio. „On přivodil naší rodině neštěstí. To je všechno, co vím.“

„Ty jsi prostě jen hloupej dřevorubec,“ ulevila si stařena. „Kdyby nás tenhle chlapec před lety nezachránil, nebyla by už tvoje žena naživu. Musel by ses o sebe starat sám…“ Zasípala. „A taky bys neměl krásného syna…“

Valerio se zachmuřeným výrazem postavil hrnec na stůl.

„Pročpak jsi tady, chlapče?“ zeptala se Astrid, když zase konečně popadla dech.

„Chtěl jsem mluvit s otcem Timotejem,“ odpověděl. Přikývla. „Valerio, jdi a přiveď kněze.“

Valerio užuž chtěl něco namítnout, ale Astrid zvedla obvázanou paži. Obvazem prosakovala krev.

„Jestli nepůjdeš, pak se já sama, jako že je Bůh nade mnou, nějak vzchopím, i kdybych se měla k němu doplazit,“ prohlásila bez sebemenšího zaváhání. „Není přece nic podezřelého na tom, když stará ženská v mém stavu shání kněze. Vyřiď mu, že chci poslední pomazání.“

Valerio na chvíli mlčky strnul, ale pak se slyšitelným zabouchnutím dveří vyšel z chýše.

„Je to dobrák, nedej nic na to, co povídá…,“ hlesla Astrid, kterou rozmluva očividně namáhala.

„Vždyť má pravdu,“ připustil Mikael.

„Jednoho dne ti poděkuje i on,“ pokračovala. „Jednou… v zimě, u krbu…“ Hlas jí slyšitelně slábl.

„Až sám zestárne, bude moct vyprávět vnukům, že se díky tobě cítil jako muž. Raühnvalem vane čerstvý vítr – to tys ho přivolal.“ Natočila se k němu. Oči měla zesláblé šedým zákalem. „Neumíš si představit, jak mi to dělá dobře, chlapče.“ Usmála se.

„A přitom bych tehdy na tebe nevsadila ani zlámanou grešli, když jsi sem přišel s provazem kolem krku.“ Potřásla hlavou. „I staří lidé mohou být pořádní hlupáci.“

Mikael zvedl hliněný hrnec ze stolu a posadil se vedle stařeny, aby ji nakrmil. „Kdyby naši muži byli tak stateční jako vy ženy,“ poznamenal, „musel by se Ojsternig brzy vzdát.“

„To je tím, že my ženy jsme satanovy dcery, jak to hlásá církev,“ poznamenala Astrid s plnými ústy a zasmála se. Vzápětí se zase neubránila záchvatu kašle a přitom se pocintala. „Ale kvůli tobě se právě teď něco mění, a to i v mužských hlavách. Chlapi jsou ale mnohem hloupější a mají delší vedení, než něco pochopí.“

Mikael jí otřel bradu. „Tak to vám moc děkuju.“

Když se objevil otec Timotej a spatřil Mikaela, zastavil se váhavě ve dveřích.

Valerio ho postrčil do místnosti a rychle zavřel dveře. „Nesmí nás nikdo vidět,“ vysvětlil faráři.

Otec Timotej stál uprostřed chýše jako opařený a polekaně zíral na Mikaela. „Panebože, tady bys neměl být,“ ozval se roztřeseným hlasem.

„Astrid, myslel jsem…“

„Vyslechni si toho mladíka, otče,“ vyzvala ho stařena.

Mikael vstal a postavil se před faráře. „Můžu se na vás spolehnout?“ ujistil se.

Otec Timotej se mu vyhnul pohledem.

„Můžu se na vás spolehnout?“ zeptal se Mikael ještě jednou.

„Vždy jsem stál na straně zdejších lidí, chlapče,“ odpověděl kněz, „nikoli však na straně rebelů…“

„Takže Eloisa je taky rebelka?“ rozhorlil se Mikael.

„Eloisa…?“ zakoktal farář. „Co s tím má ona společného? Ne…“

„Pokud opravdu stojíte na straně našich lidí,“ pokračoval Mikael, „pak musíte něco podniknout na jejich záchranu.“

„Já? Copak bych já mohl udělat, synu?“ zeptal se otec Timotej s vykulenýma očima. „Jsem jenom chudý farář a…“

„A jéje, tady to najednou smrdí jako na latríně!“ zvolala Astrid.

„Že by si tu někdo nadělal do kalhot?“

Otec Timotej zahanbeně sklopil oči. „Co mám vykonat?“

„Jděte na hrad,“ začal Mikael.

Otec Timotej sebou škubl, jako by dostal ránu.

„Vy jste jediný, kdo se tam dostane bez většího podezření,“ pokračoval Mikael. „Musíte se pokusit nějak promluvit s Agnete.“

„Ale jak?“ zoufal si otec Timotej.

„Agnete se určitě chce vyzpovídat – a vy jste široko daleko jediný kněz. Je to přece vaše profese, ne?“

zeptal se bez okolků Mikael. „Nestačí to jako zdůvodnění?“

Otec Timotej zavrtěl hlavou a o krok ustoupil.

„Musíte to udělat!“ zasyčel na něho Mikael a uchopil ho za sutanu.

Farář nakonec proti své vůli přikývl. „Co jí mám vyřídit?“ vykoktal zajíkavě.

Mikael ho pustil. „Zjistěte, kde drží v zajetí Eloisu a kolik vojáků přidělili na její ostrahu.

A povězte oběma ženám, aby byly připravené. Dojde k útoku rebelů. V nastalém zmatku se vkradu na hrad a utečeme tajnou podzemní chodbou.“

Otec Timotej, teď už bledý jako stěna, se na něho zvědavě podíval.

„Jakou tajnou chodbou?“ vyptával se.

„To vás nemusí zajímat,“ odtušil Mikael. „Eloisa ji zná.“ Kněz nesměle přikývl.

Mikael mu položil ruku na rameno. „Uděláte to?“

„Ano,“ slíbil otec Timotej a pevně sevřel kříž, který nosil na opasku.

Mikael přistoupil k oknu a rozhlédl se, jestli má volnou únikovou cestu.

Když se přehoupl přes parapet, zaslechl ještě Astrid: „Když už jsi tady, otče, dej mi poslední pomazání, tak si aspoň ušetříme čas.“

Otec Timotej prošel se sklopenou hlavou velkou hradní bránou; nohy mu přitom div nevypověděly službu.

„Kam jdeš, kněžoure?“ vyjel na něj se jeden ze strážných.

„Poskytnu…,“ zakoktal kněz, „poskytnu porodní bábě… svátost zpovědi. A kdyby ještě někdo chtěl…“

Voják mu nedbalým gestem ruky naznačil, aby šel dál.

U vchodu do paláce se ho zeptal další voják, kam jde. A otec Timotej mu odpověděl úplně stejně, tentokrát však už tolik nekoktal.

Jakmile vstoupil do paláce, cítil se mnohem jistěji.

Prošel slavnostním sálem, kde posedávalo pár vojáků u kostek, a zamířil ke schodišti.

„Co tady pohledáváš?“ ozval se někdo za ním ostrým hlasem, ještě než stačil vkročit na první schod.

Otec Timotej sklonil hlavu. „Porodní bába se chce vyzpovídat,“ odpověděl, aniž by se otočil, a chtěl jít dál.

Čísi ruka ho hrubě uchopila za rameno. „Počkej,“ vyzval ho Agomar a donutil, aby se k němu obrátil.

Kněz byl bledý jako stěna. Snažil se zabránit tomu, aby se celý neroztřásl.

Agomar se na něho mlčky pozorně zadíval. „Odkud víš, že se porodní bába chce vyzpovídat?“

Otec Timotej polekaně vzhlédl. „Je to už dlouho… už dlouho, co nemohla přijít na svatou mši…,“ vykoktal, „a každý křesťan má právo na útěchu odpuštění a…Takže je třeba čas od času ulevit svědomí, synu…“

„Co mi zatajuješ, černokabátníku?“ nedal se zmást Agomar. Na čele duchovního se zaperlily velké kapky potu.

Agomar z něho stále nespouštěl oči. „Tam nahoru nemůžeš,“ prohlásil, uchopil ho za kapuci a zatáhl ho za ní do vedlejší místnosti, jejíž okna byla zajištěna pevnými mřížemi.

Otec Timotej se třásl jako listí osiky. „Panebože…,“ mumlal zlomeným hlasem.

„Buď zticha, kněžoure!“ napomenul ho Agomar. „Vyzpovídáš porodní bábu tady, pošlu pro ni.“

„Ať ti Bůh požehná, synu,“ oddechl si s úlevou farář. Agomar vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Vzápětí se objevil znovu, tentokrát společně s Ojsternigem.

Kníže nepromluvil ani slovo, jen upřel na otce Timoteje zkoumavý pohled.

Farářovo nitro se pod jeho přísnýma očima doslova svíjelo. Do očí mu stékal pot, takže ho pálily a musel je pořád přivírat. Ojsternig nehybně stál a zíral na něho.

„Nedopouštím se přece žádné nepravosti, Vaše Jasnosti,“ pronesl bázlivě otec Timotej a nervózně si mnul ruce. „Chtěl bych…“

„Co bys chtěl? Mluv!“ vybídl ho ostrým hlasem Ojsternig.

„Zpověď…“

Ojsternig se zasmál. „Vsadím se, že spíš chceš vyřídit nějakou zprávu od hovnožera.“

„To ne, Vaše Jasnosti!“ zvolal mrtvolně sinalý otec Timotej.

„Ale ano!“ zasmál se Ojsternig.

„Ne, Vaše Jasnosti, ujišťuji vás,“ naříkal otec Timotej, „jsem duchovní…“

„Ne!“ zařval Ojsternig. „Teď nejsi nic jiného než rebel!“ Uchopil kněze za talár a přinutil ho pokleknout. „A tvůj hábit tě nezachrání!“ Výhrůžně se k němu sklonil.

„Vaše Jasnosti… proboha…,“ úpěl otec Timotej.

„Poslouchám, pátere,“ zasyčel mu Ojsternig do ucha.

„Nemám… nepřináším žádnou zprávu… tak mi přece věřte…“ Ojsternig si povzdechl. Sejmul knězi kapuci a pohladil ho po hlavě.

„Otče… otče…,“ pravil a lítostivě potřásl hlavou, „proč obelháváš svého knížete?“

„Ne… Vaše Jasnosti…“ Obličej duchovního byl zrůzněný strachem.

Ojsternig najednou prudce zvedl ruku, uchopil knězovo ucho, tasil dýku a uřízl mu lalůček.

Otec Timotej zasténal bolestí.

Ojsternig mu zamával před očima ustřiženým kusem ucha. „Čím dřív mi řekneš, co víš, kněžoure,“ prohlásil úmyslně klidně, „tím míň budeš trpět.“

„Já vůbec nic nevím!“ zaječel pronikavě otec Timotej. „Prosím vás, probůh!“

„Jak chceš,“ utrousil kníže, vstal a odhodil uříznutý lalůček na podlahu.

„Zavolej kata. A řekni mu, ať si vezme své nástroje.“ Nato se posadil zády ke knězi na židli vedle vyhaslého krbu.

Otec Timotej zavzlykal. Krev mu stékala po šíji a zabarvovala jeho kněžskou sutanu doruda.

Zabořil obličej do rukou, dokud nad sebou opět nezískal ztracenou kontrolu. Když spustil ruce k tělu, strach ho sice úplně neopustil, ale v očích se mu lesklo nové odhodlání. „Pane, dej mi sílu.“ Pevně sevřel kříž, zvedl oči k nebi a začal se modlit: „Pater Noster qui es in cælis: santificetur nomen tuum; adveniat regnum tuum; fiat voluntas tua, sicut in cælo, et in terra…“ A jeho hlas pozvolna získával na pevnosti.

Zatímco se kněz modlil, Ojsternig se mu vysmíval.

Pozdě odpoledne tři rebelové, které Mikael poslal na hlídku, napadli mladíka bezradně bloudícího lesem. Tvrdil, že má pro Mikaela zprávu od otce Timoteje.

Dva muži ho sledovali ostřížím zrakem, zatímco třetí informoval Mikaela.

O něco později se dostavil Mikael v doprovodu Manuela a pěti rebelů, kteří se rozdělili po lese a měli okamžitě vyhlásit poplach, kdyby se ukázali vojáci.

Mikael si bedlivě prohlížel mladíka. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jmenuju se Fredo a…“

„Neptal jsem se, jak se jmenuješ, ale kdo jsi,“ přerušil ho okamžitě Mikael a vzpomněl si na to, že Volod mu při jejich prvním setkání vytkl přesně totéž. „Neznám tě.“

„Ne, pane,“ odpověděl mladík. „Jsem syn jednoho knížecího dřevorubce. Přistěhovali jsme se sem loni.“

„A kolik ti je, Fredo?“

„Šestnáct, pane.“

Mikael se na něho znovu pozorně zahleděl. Ten mladík je tedy stejně starý jako on, když se tenkrát seznámil s Volodem. Připadalo mu, jako by mezitím uplynul celý lidský život.

„Přináším vám zprávu od otce Timoteje,“ oznámil Fredo. Jeho hlas zněl sice pevně a jistě, ale očima neklidně těkal sem a tam.

„Máš strach?“ zeptal se Mikael.

„Ne,“ odvětil bázlivě Fredo a jeho oči znovu zoufale hledaly nějaký pevný bod.

„Lžeš,“ opáčil Manuel. „Kdo tě posílá? Dívej se na mě!“

Fredo se snažil hledět mu přímo do obličeje. „Posílá mě otec Timotej, jak jsem už řekl.“

„A proč nepřišel sám?“ zajímal se Manuel.

„Protože všude po cestě jsou vojáci,“ odpověděl Fredo skoro podrážděně. „Od té popravy mají všichni nejvyšší pohotovost.“

„A to by prověřovali kněze, a tebe ne?“ vyptával se dál Manuel se zjevnou nedůvěrou.

„Já jsem přece jenom kluk,“ pokrčil Fredo rameny. „Kromě toho jsem za mostem přebrodil Uquu.“

Všichni se mu podívali na nohy. Boty byly promáčené.

„To bys ale musel mít mokrou i tuniku,“ připomněl Manuel.

„Tu jsem si svlékl, abych pak úplně nezmrznul,“ vysvětlil Fredo.

„Ty máš na všechno připravenou odpověď ještě dřív, než dokončím otázku. Svůj text ses naučil dobře,“ uznal Manuel.

Fredovi se v očích zaleskly slzy a rty se mu sotva viditelně zachvěly, jako by se měl co nevidět rozbrečet. Na okamžik vypadal mnohem mladší než ve skutečnosti. Potom rozčilením zrudl.

„Říkám pravdu!“ zvolal a sevřel ruce v pěst.

„A já ti nevěřím,“ opáčil nelítostně Manuel. Mikael zvedl ruku. „Nech ho mluvit.“

Fredo měl stále skloněnou hlavu a mlčel, jen sípavě oddechoval.

„Tak už mluv, chlapče,“ vyzval ho Mikael.

Fredo se na něho podíval. „Otec Timotej vzkazuje, že Eloisa přebývá v horním patře, druhé dveře vpravo. A že ji ve dne i v noci hlídají dva vojáci.“

„Děkuju, Fredo. A vyřiď moje poděkování i otci Timotejovi,“ řekl Mikael, pro kterého tím rozmluva očividně skončila.

„Pracuju u knížete, pane,“ navázal rychle Fredo. „Jsem kuchtík a znám hrad velmi dobře. Jestli chcete vědět, jak se nejlíp dostanete k tajné chodbě, můžu vám pomoct.“

Mikael se na něho podíval se svraštělým čelem. „Já se tam vyznám.“ Otočil se k němu zády a znovu se vyhoupl na koně.

„Pane!“ zvolal Fredo. Mikael se otočil.

„Otec Timotej vzkazuje, že je to velmi nebezpečné,“ pokračoval Fredo.

„Prosí vás, abyste to nedělal.“

„Běž domů, chlapče,“ opáčil Mikael a nasadil koni ostruhy.

Když se vraceli k úkrytu, zařadil se Manuel po bok Mikaelovi. „Ten kluk se mi nelíbí,“ prohodil.

„Ano, toho jsem si všiml,“ přikývl Mikael.

„Lže,“ trval na svém Manuel. „Má na všechno odpověď, oči mu nejistě těkají sem a tam…“

„V jednom případě lhal zcela určitě,“ poznamenal Mikael. „Když tvrdil, že nemá strach.“ Jeho pohled se na chvíli ztratil v minulosti. „I já jsem se bál, když jsem poprvé stanul tváří v tvář vůdci rebelů. A to jsem tehdy byl stejně starý jako on.“

„Ten den si dosud přesně pamatuju. Byl jsem u toho.“ Manuel zavrtěl hlavou. „Ale ty jsi byl jiný.“

„Nebyl, věř mi,“ odmítl Mikael s úsměvem.

„Ale ano, byl,“ trval na svém Manuel.

„Tak už toho nech,“ zarazil ho Mikael. „Je něco nového o Luciovi? Už několik dní o sobě nedal vědět.“

Manuelův obličej se zachmuřil. „Ani zmínka,“ přiznal. „A přitom mu není ani trochu podobné, že by prásknul do bot.“

„Ne, to určitě ne.“

„Takže je…“

„Takže budeš muset ten útok na zásobovací konvoj vést ty,“ přerušil ho pohotově Mikael, který nechtěl slyšet o smrti.

„Dobře.“

„Tím je tahle věc vyřízená.“ Položil Manuelovi ruku na rameno.

„Prosil jsem Lucia, aby poslal jednoho muže do Dravocniku a promluvil s horníky.“

„Toho se ujal Giacomo,“ odpověděl Manuel. „Ale upozornil na to, že tam všichni měli ve tvářích vepsaný strach.“

Mikael vážně přikývl. „To jim nemohu zazlívat.“

„Jsou to všechno zbabělci,“ zavrčel vztekle Manuel. „Vždyť přece bojujeme i za ně.“

„Nevzdávej se naděje, Manueli,“ nabádal ho Mikael.

Půl míle Manuel zatvrzele mlčel. „Víš, co říkal Volod, když jsi odešel?“ ozval se pak.

„Že jsem malý srab, který má plnou pusu prázdných slov,“ zasmál se Mikael. „A v tom měl pravdu.“

„Ne. Prohlásil, že se právě setkal s nevolníkem, z něhož vyroste muž. A jeho hlas zněl nanejvýš uctivě.“

Mikaela to udivilo, ale zároveň i dojalo. „Přál bych si, aby tu teď Volod byl,“ zamumlal.

„O tom klukovi předtím bych ale nemohl říct nic dobrého,“ připomněl mrzutě Manuel.

„Nezamlouvá se mi.“

Mikael se k němu otočil a pronikavě na něho pohlédl.

„Copak nechápeš, že nemám na výběr, Manueli?“ obořil se na něho.

„Buď zachráním svou ženu, nebo umřu. A pokud umřu, budete právě vy pokračovat v mém díle.“

Když nastal čas na večeři, otevřely se dveře do Eloisina pokoje.

Místo očekávané služky se objevil asi šestnáctiletý mladík s podnosem v ruce.

„Lucille je nevolno,“ vysvětlil jeden ze strážných. „Pro mě za mě dej polévku ochutnat své kočce, jestli nevěříš tomuhle smrkáčovi,“ zachechtal se a zavřel dveře.

Chlapec vypadal nesměle a nemotorně. S podnosem se očividně necítil ve své kůži. „Kam ho mám postavit?“ zeptal se a sklonil hlavu.

„Dej mi ho,“ odpověděla Agnete a vzala mu tác z ruky. „Můžeš jít.“

„Paní, musím s vámi mluvit,“ pošeptal Eloise.

„Co chceš?“ opáčila nevrle Agnete.

Chlapec přistoupil k Eloise. „Vy už budete vědět, kdo… mě posílá a od koho vám mám vyřídit, abyste byla připravená,“ pronesl potichu.

„Mikael?“ zvolala Eloisa.

Mladík se polekaně otočil ke dveřím. „Proboha, mluvte potichu,“ zašeptal vyděšeně.

„Mikael?“ zopakovala Eloisa také šeptem.

„Ano, paní.“ Chlapec přikývl a znovu vrhl ustrašený pohled ke dveřím. „Poslal mě, abych vám vyřídil, že se máte připravit. Rebelové brzy zaútočí…“

„Kdy?“ zeptala se bojácně Eloisa.

Agnete mlčky naslouchala jejich rozmluvě a sledovala mladíka.

„Za dva týdny. Rebelové napadnou zásobovací konvoj,“ odpověděl.

„Nemám moc času, paní, jinak by mě začali podezírat strážní. Poslouchejte a na nic se nevyptávejte.

On přijde do hradu a osvobodí vás.“

Eloisa si rukou zakryla ústa.

„Někteří muži tady na hradě mu pomůžou,“ pokračoval mladík. „Postarají se o to, aby měl volnou cestu, a budou vás ochraňovat při vašem útěku odsud až k… tajné chodbě.“ Podíval se Eloise do očí.

„Kde mají čekat?“

„Kdo?“ otázala se Eloisa.

„Muži, kteří vás budou chránit, paní,“ upřesnil. „Kde je ta tajná chodba?“

Eloisa se zarazila.

„Kdo jsi?“ zeptala se nedůvěřivě Agnete.

„Jmenuju se Fredo,“ představil se mladík a s neskrývanou hrdostí dodal: „Jsem rebel.“

„A proč ti tedy Mikael neřekl, kde je tajná chodba?“ zajímala se Eloisa.

„Náš vůdce se skrývá v lese. Vesnice je plná vojáků,“ odpověděl pohotově Fredo. „Řekl otci Timotejovi, že vy to víte. A otec Timotej nám tu zprávu vyřídil.“

Obě ženy váhaly.

„Jak dlouho ti to ještě bude trvat?“ zavolal voják zpoza dveří.

„Jsem hotový!“ odpověděl hlasitě mladík a krátce se podíval na ženy.

„To nevadí. Rozumím vám. Dobře děláte, že nikomu nedůvěřujete. Až nastane ta pravá chvíle, uvidíme, jak se k tomu postavíte.“ Odmlčel se.

„My uděláme vše, co je v našich silách, a vy se raději modlete, aby vchod nikdo nehlídal.“ Otočil se ke dveřím.

„Počkej…,“ ozvala se Eloisa.

Agnete jí položila ruku na paži, jako by ji chtěla zadržet. Ani ona však nevěděla, co by měly v nastalé situaci dělat.

„To tě mám odtud osobně vykopat?“ zavrčel voják přede dveřmi.

Eloisa přistoupila k Fredovi. Věděla, že je to riziko, ale neměla na výběr. Nemohla riskovat, že Mikaelův plán kvůli ní selže. „Nachází se v suterénu, za kuchyněmi. Průlez vypadá jako kámen, je přesně uprostřed, ale když na něj poklepáš, uslyšíš, že je dřevěný,“ vypravila ze sebe bez dechu.

Uchopila chlapcův obličej do obou rukou a políbila ho na čelo.

„Ať tě Bůh ochraňuje, Fredo!“

Zatímco Mikael čekal na den útoku, celé dva týdny pozorně sledoval strážné na mostě. Střídali se každých šest hodin. Když jim skončila služba, nasedli na koně a okamžitě se vrátili na hrad. Všichni až na jednoho vojáka, který pokaždé zavedl koně za uzdu k mělkému řečišti, zvíře tam uvázal za nízkou větev, svlékl se a dopřál si v průzračné vodě Uquy osvěžující koupel.

V té chvíli byl zranitelný.

Potom se voják zase oblékl, rozloučil se s oběma druhy, kteří zůstali na stráži, a vydal se k hradu.

Dnes ráno se Mikael schoval za divoce rostoucím jeřábem na břehu Uquy krátce před střídáním stráží. Zatímco tam čekal a pokoušel se mít dech pod kontrolou, sevřela jeho ruka křečovitě meč.

Předpokládalo se, že zásobovací konvoj, který měli rebelové napadnout, přijede odpoledne. Mikael dlouho přemýšlel a radil se s Manuelem. Oba se shodli na tom, že všechno musí proběhnout na poslední chvíli. Kdyby totiž Mikael udeřil dřív, druhové zabitého vojáka by si pravděpodobně všimli jeho nepřítomnosti a situace by se ještě víc zkomplikovala.

Mikael si proto nemohl dovolit žádný přehmat. Druhou příležitost už nedostane.

Vtom uslyšel, jak přijíždějí střídající se vojáci. Jejich koně si vykračovali pomalu a bezstarostně, meče rytmicky narážely do holenic mužů.

Mikaelovi připadalo, že jim to trvá celou věčnost, než dorazí k mostu a vystřídají své předchůdce.

Po zádech mu stékal pot. Konečně uslyšel, jak jeden z obou vojáků, jimž skončila služba, nasadil koni ostruhy a odcválal k hradu. Mikael se ještě hlouběji přikrčil v houští, pozorně se zaposlouchal a v duchu se modlil, aby voják zrovna dnes neporušil své zvyklosti. Po chvíli, která mu připadala nekonečná, viděl, že muž přivázal svého koně u stejné větve jako obvykle, svlékl se a ponořil do říčního proudu.

Mikael ho musel napadnout zezadu, ale neměl v úmyslu mu podříznout hrdlo. Strážní by si mohli všimnout vody zbarvené krví. Kromě toho se mu příčila představa, že by usmrtil bezbranného muže.

Našel bílý hladký kámen, zvedl ho a přesvědčil se, že mu dobře padne do ruky.

Teď! řekl si v duchu a vystoupil z úkrytu.

Stačily dva rychlé kroky, a když se voják polekaně otočil, protože zaslechl kroky na břehu řeky, Mikael se na něho vrhl celou svou vahou a prudce ho udeřil kamenem do čela. Voják vytřeštil oči, zavrávoral a užuž chtěl volat o pomoc. Mikael ho však zasáhl podruhé a voják se zhroutil do vody.

Mikael dotáhl ochablé tělo své oběti na protější břeh Uquy a pak hlouběji do lesa. Spoutal ho dlouhým provazem, který měl schovaný za keřem, a dal mu do úst roubík. Poté se svlékl, vzal si z kapsy otcův prsten a vrátil se k řece. Vyšel na druhém břehu z vody a oblékl si vojákovu uniformu.

Odvázal koně, nasedl na něj a zády k oběma strážným vyjel na břeh.

„Voníš líbezně čistotou jako nevěstka, Hectore!“ zavtipkoval jeden z nich. „Cítím to až sem!“

Mikael se neotočil. Zvedl jen ruku na pozdrav a odolal pokušení okamžitě vyrazit tryskem pryč.

„Co nic neříkáš, to tě snad kousla tarantule?“ zavolal za ním druhý strážný.

„Kdepak, jen mu v řece zmrzly koule a on teď nechce, abysme slyšeli jeho pisklavý hlásek!“ zasmál se první voják.

Mikael znovu zvedl ruku a přiměl koně k mírnému klusu.

Jakmile věděl, že se ocitl z dohledu, odbočil ze silnice vedoucí nahoru k hradu a schoval se v podrostu.

Teď už mu nezbývalo než čekat.

Vzpomněl si na Rafaelovu životní zpověď, která ho hluboce zasáhla a dojala. A musel myslet na Agnete a na to, jakým utrpením si prošla. Většina jeho myšlenek však patřila Eloise. Představa, že se s ní opět shledá, ho vzrušovala a zároveň děsila. Není jeho plán jen holé šílenství? Nevystaví ji tím nebezpečí? Čím víc se blížil okamžik útoku, tím silnější pochybnosti mu trýznily hlavu i srdce. Ve svém dosavadním životě prodělal mimořádnou proměnu. Nejdřív byl rozmazlené princátko, pak najednou dítě, které se vůbec nehodilo pro nevolnický život a jentaktak přežilo. Vyrostl v mladého muže, poznal lásku a její radosti a nakonec se z něho stal rebel a uprchlík. A teď tu stojí ukrytý v podrostu a čeká, až vypukne boj; jeho muži jsou ochotní za něho, spravedlnost a naději na lepší život položit život. Je mu teprve sedmnáct let, ale už má za sebou tři životy. Mikael sevřel prsten a cítil, že jeho otec by na něho byl hrdý.

Zpočátku měl pocit, že se čas nesnesitelně vleče, ale když posléze zásobovací konvoj přejížděl most přes Uquu, Mikaelovi připadalo, že ve skutečnosti uplynul jen pomíjivý okamžik.

Nasedl na koně. Teď už nebyl čas na dlouhé úvahy. Ani ne půl míle od hradu začal útok. Rebelové v čele s Manuelem jako svým vůdcem vyjeli s divokým pokřikem z lesa a vrhli se s tasenými meči vpřed.

Není to šílenství? ptal se sám sebe Mikael znovu, když viděl, jak tři z jeho mužů padli hned v první spršce šípů. Během chvíle dorazily další vojenské jednotky z hradu a vrhly se do bojové vřavy.

Právě na to Mikael čekal. Nasadil koni uzdu a nepozorovaně se připojil k vojákům.

Když se konečně dostal přímo do středu bojové akce, nedokázal se rozhořčením skoro ovládnout.

Zdálo se mu strašlivě pomýlené bojovat na této straně a muset nečinně přihlížet, jak jeho muži umírají.

„Zmizte, vy lotři!“ vykřikl co nejhlasitěji.

Manuel si ho povšiml a přikázal rebelům, aby se stáhli.

Zatímco muži otáčeli koně, Manuel s Volodovým mečem v ruce kryl jejich ústup. Okamžitě se u něho ocitlo pět vojáků, kteří na něj nelítostně zaútočili. Mikael mu chtěl instinktivně přispěchat na pomoc a zamířil na koni k jejich chumlu. Manuel, který ležel zakrvácený na zemi, to zpozoroval a zadíval se na něho žhnoucíma očima. „Ne!“ zakřičel na Mikaela.

Vzápětí mu meč jednoho vojáka probodl hruď.

Mikael prudce škubnul uzdou, kůň se s divokým zaržáním postavil na zadní a div svého jezdce neshodil. V mladíkových očích se zračila bolest a vztek.

„Jdi,“ zašeptal umírající Manuel.

Mikael pronikavě zakřičel a téměř na místě otočil koně. Silně ho švihl bičíkem a vyrazil tryskem k hradu, kam už mezitím dorazil konvoj. Jen co vjel na nádvoří, začali čtyři vojáci zavírat bránu.

Všude zavládlo nesmírné vzrušení. Zranění byli odnášeni do ubytoven pro strážné. Čeledíni se snažili uklidnit koně a ustájit je. Pacholci a sluhové ustrašeně pobíhali sem a tam. Když Mikael sesedl z koně a odevzdal ho do opatrování jednomu čeledínovi, slyšel, jak brána s temným duněním zapadla a příčné trámy se hlučně zasunuly do mohutných podpěr.

Teď už nikdo hrad neopustí.

Mikael pevně sevřel rukojeť meče a odhodlaným krokem zamířil k paláci. Se skloněnou hlavou vešel do slavnostního sálu. I tam zavládl nevýslovný chaos. Koutkem oka zahlédl Agomara. Nejradši by ho na místě zabil, ale včas se vzpamatoval a vykročil ke schodišti vedoucímu do patra. Nikdo ho nezastavil, ale když stanul na prvním odpočívadle, zdálo se mu, že ho Agomar sleduje pohledem.

Sevřel meč ještě silněji a vyšel po schodech až nahoru.

Když se ocitl na chodbě v horním poschodí, znovu si v duchu promítl, jak Manuel a ostatní jeho muži položili život. A uvědomil si, že teď ani on sám nezaváhá, bude-li třeba někoho zabít.

Zaslepený vztekem se vrhl na vojáky, kteří stáli přede dveřmi na stráži. První úder jednomu z nich téměř rozpáral hruď, vzápětí probodl zakrvácenou čepelí druhému hrdlo, než vůbec nešťastník stačil tasit meč.

Ramenem rozrazil dveře.

Eloisa a Agnete stály v zadní části pokoje. Vzájemně se objímaly a úzkostně se tiskly ke zdi.

„Mikaeli!“ zvolala Eloisa, když ho spatřila, a rozběhla se mu vstříc. Mikael upustil meč a objal ji tak pevně, že skoro nemohla dýchat. Hluboké pohnutí ho zaplavilo jako zemětřesení, protože žil ve věčném strachu, že se s ní už neshledá.

„Mikaeli…,“ vykřikla znovu Eloisa a slzy radosti jí stékaly po tvářích. Když se uvolnila z jeho sevření, aby ho něžně pohladila, Mikael si všiml, že jí ušpinil šaty krví usmrcených nepřátel. Na okamžik ho trýznivě sevřela pochmurná předtucha. „Eloiso… Eloiso…,“ pronesl potichu a i jemu se v očích leskly slzy. Nevypravil ze sebe nic víc než jméno ženy, kterou od prvního okamžiku miloval.

Eloisa svými prsty jemně přejížděla po jeho obličeji, jako by se chtěla přesvědčit, že je to opravdu on. „Tys přišel…“

„Ano, přišel jsem…,“ zašeptal jí Mikael do ucha a přejel jí prstem po sametově hebkých rtech. Už skoro rok snil o tom, že je zase políbí. Vzápětí se však vzpamatoval a obrátil se k Agnete. Nejraději ze všeho by ji také objal, ale času nebylo nazbyt. „A dítě?“ zeptal se.

Agnete mlčky zavrtěla hlavou.

Mikael pevně sevřel čelisti a vzápětí vybuchl: „Co to znamená?“

„Nevíme, kam ho odnesli,“ přiznala Eloisa a v hlase se jí zachvívala nekonečná bolest.

Mikael zaťal ruce v pěst. Pak sevřel Eloisu za paži. „Vrátím se a odnesu ho odsud, to ti přísahám,“ prohlásil rozhodně a zvedl meč. „Teď si ale pospěšme, nemáme času nazbyt.“

Eloisa se otočila k Agnete, uchopila ji za ruku a vedla za sebou.

„Zůstaňte za mnou,“ nabádal je Mikael. „Skloňte hlavu a klidně kráčejte.“

Voják nahoře na schodišti tasil meč. Mikael však, když se blížil k ozbrojenci, svou zbraň zasunul zpět do pochvy. „Pomoz mi,“ vyzval ho klidným hlasem. „Musíme ty zajatkyně odvést. Jakmile ho od vojáka dělil jediný krok, vytáhl rychle z opasku dýku. Vrazil ji strážnému do břicha a brutálně s ní otočil směrem vzhůru, takže ho téměř nadzvedl, než mu ostří proniklo do srdce.

Z vojákových úst vytryskl proud krve a muž se sesul na podlahu jako prázdný pytel.

Eloisa div nevykřikla, ale Agnete jí zakryla ústa. Mikael sešel po schodišti a obě ženy ho následovaly.

Když vstoupili do slavnostního sálu, Mikael jim znovu velmi tiše připomněl: „V žádném případě neutíkejte, ať se stane cokoli.“

Nikým neobtěžováni vyšli na nádvoří. Tam zamířili na sever.

„Kde jsou ti muži?“ zeptala se ustrašeně Eloisa.

„Jací muži?“ podivil se Mikael.

„Tvoji pomocníci,“ odvětila Eloisa. „Fredo…“

„Fredo?“ přerušil ji Mikael.

„Ano, to on nám řekl, že…“

Mikael naznačil Eloise, aby mlčela, a tasil meč.

„Zatracenej spratek,“ zavrčel.

„Ne, Fredo je na naší straně,“ namítla Eloisa, jako by se o tom chtěla sama přesvědčit.

Mikael jí neodpověděl. V obličeji se mu zračilo napjaté očekávání.

Pokračoval v chůzi až ke koutu, za kterým se vcházelo do zadního kuchyňského traktu. „Počkejte tady!“ přikázal Eloise a Agnete. S mečem v ruce se předklonil, aby se přesvědčil, jestli tam někdo nečíhá.

„Nehněte se ani na krok, hned jsem zpátky.“ Proběhl kolem kuchyní a pokračoval do suterénu, neustále připravený na nastraženou past. Aspoň umřu sám, pomyslel si v duchu, a nevystavím Eloisu a Agnete nebezpečí. Spodní podlaží však bylo liduprázdné – přesně jako kdysi při záchraně Emöke.

Se slabým úsměvem na rtech spěchal zpátky. Když zahnul za roh, ženy zmizely. Mikael cítil, že by se v něm krve nedořezal.

„Jsme tady,“ uslyšel najednou Eloisin hlas.

Mikael se otočil a uviděl, že se Eloisa a Agnete schovaly za ohradu pro vepře.

Obě ženy k němu přistoupily a následovaly ho až k padacím dvířkům. Mikael je otevřel a upřeně se zadíval do temnoty. Cestu však znal nejen on, ale i Eloisa, takže budou kolem sebe šátrat. „Pojďte, tady dolů,“ pobídl je nervózně. Znovu přistoupil ke dveřím, aby je případně uhájil, ale ani tam se nikdo neukázal. Opatrně sestoupil za oběma ženami a zavřel padací dvířka nad hlavou. Nyní se ocitli v hluboké tmě.

Když se dostali úplně dolů do podzemní chodby, z Mikaela najednou opadlo veškeré nahromaděné napětí. „Eloiso, kde jsi?“ zeptal se.

„Tady…“

Mikael zvedl paži a našel Eloisu. Pomalu šátral a snažil se nahmatat její obličej; nakonec se prsty dotkl dívčiných rtů.

„Dokázali jsme to?“ zeptala se potichoučku Eloisa.

„Ano.“ Mikael ji k sobě přitiskl s veškerou vášnivostí, kterou musel během útěku z paláce potlačovat.

„Dokázali jsme to!“ opakovala Eloisa a zasmála se. „Moje životní lásko…“

„Moje životní lásko!“

Agnete si kdesi ve tmě odkašlala. Mikael a Eloisa se uvolněně usmívali.

„Matko!“ zvolala Eloisa.

„Ano, dcero…,“ povzdechla si Agnete.

„Půjdeme,“ prohlásil se smíchem Mikael a vymanil se z Eloisina objetí. „Dávejte pozor, kam šlapete, Agnete.“

„Teď bych ti spíš měla říct já, abys dával pozor, kam strkáš ruce,“ zabručela Agnete. „Ale nemám náladu na žerty. Vyveď nás ven, chlapče, a ať ti Bůh požehná.“

Opatrně tápali ještě asi sto padesát stop a pak je Mikael vyzval: „A teď na kolena a pokračujeme po čtyřech.“ Zmocnila se ho podivná stísněnost, ale nevěděl proč.

„Už tam skoro jsme,“ dodal a rovněž si klekl.

„Neměli bychom už vidět světlo?“ podivila se Eloisa.

Teď Mikael poznal, z čeho pramení jeho tíseň. Od východu je dělilo zhruba jen třicet stop. Eloisa měla pravdu, měli by vidět alespoň nějaký slabý odlesk světla. „Co nevidět zapadne slunce… a před vchodem bují plané rostliny,“ odpověděl bez vnitřního přesvědčení. Lezl rychleji a drásal si ruce a kolena o skalnaté podloží, zatímco ho stále silněji svírala neblahá předtucha.

Když narazil hlavou na kámen, zarazil se. Se zatajeným dechem ohmatal stěnu. Necítil nic jiného než kameny – a mezi nimi ještě vlhkou tenkou vrstvu malty.

„Východ je zazděný…“

Vší silou zabušil rukama do zdi a několikrát se proti ní vrhnul ramenem. Překážka však odolala a on to zadýchaně vzdal.

Všichni zaraženě mlčeli.

Mikael si vzpomněl na rebely, kteří na něho čekají v lese.

Dříve či později si uvědomí, že se Mikael nedostal ven. Je jich však příliš málo na to, aby zaútočili na hrad.

„Co teď budeme dělat?“ vydechla Eloisa a pokoušela se nedat najevo strach, jenž jí sešněroval hrdlo.

„Lezte zpátky,“ ozval se Mikael. „Dostaneme se ven někde jinde.“

„Kde?“ zeptala se Agnete.

„To nevím,“ přiznal. „Ale nějakou cestu najdeme.“

Plazili se nazpět. Asi dvacet kroků od schodů vedoucích nahoru k padacím dvířkům si všimli mihotavého světla.

Mikael se postavil před obě ženy a vytáhl meč. Znovu opatrně vykročil.

Světlo pocházelo z pochodně, která ležela na zemi. Opatrně ji zvedl.

A vtom zazněl přízračný nelidský smích, který ještě zesílila sklepní klenba.

Mikael zvedl pochodeň nad hlavu k padacím dvířkům. Světlo dopadlo na Ojsterniga, který na něj vítězoslavně zíral.

Mikael o krok ustoupil, ale pochodeň držel pořád zdviženou.

„Pověz mi, hovnožere,“ zachechtal se výsměšně kníže, „jak se cítí myš chycená do pasti?“

Mikaelovi opět vystřelila krev do hlavy. „Pojď sem a odveď si mě!“ zakřičel zuřivě a zamával mečem.

Ojsternig se znovu zasmál. „Ne, hovnožere! Tak jednoduše tě nenechám zemřít!“ zařval a v očích mu zablesklo šílenství. „Ty tam dole zemřeš… pomaloučku… chcípneš hladem a žízní…“ Děsivě zdůraznil každé jednotlivé slovo. Pak ztišil hlas do šepotu a zasyčel jako had: „A předtím budeš přihlížet, jak tvoje žena umírá.“

„Nech ty ženy odejít, Ojsternigu!“ zvolal Mikael. „Nemají s tím nic společného!“

„Máš pravdu, hovnožere. Opravdu s tím neměly co dočinění,“ odvětil Ojsternig klidným hlasem, který se však zachvíval zvráceným požitkem z nastalé situace. „Teď ale tvou vinou zemřou.“

„To se týká jenom mě a tebe!“ pokračoval zoufale Mikael.

Když jeho slova dozněla, Ojsternig zašeptal: „Ano… týká se to jenom mě a tebe.“

„Nech je odejít!“ Mikael vztekle udeřil mečem o zeď a pak jako šílený vyběhl po několika nejnižších schodech nahoru. „Vyjdu ven a můžeš mě zabít. Tak celou záležitost ukončíme!“

Eloisa zasténala a pevně se přidržela Agnete.

„Ty je chceš nechat tam dole samotné?“ vysmíval se mu Ojsternig.

„To mají vypustit duše vedle tvé mrtvoly?“ Mikael se zastavil.

Ojsternig se znovu zachechtal. „Ne, to bys přece neudělal.“ Mikael si klekl na schod. „Podívej se na mě!“ zvolal. Ojsternigovy strašlivé oči se na něho upřely.

„Co chceš? Mám tě snad zapřísahat na kolenou?“ Mikael stěží opanoval zuřivost, jež se ho zmocnila.

Odhodil meč na zem. „Úpěnlivě tě prosím, abys nebral těm dvěma nevinným ženám život.“

Ojsternig se strašlivě ušklíbl. „To tys jim ho vzal!“ zasyčel. „Pouze ty jsi odpovědný za jejich smrt.“

„Podívej se na mě!“ zakřičel znovu Mikael. „Takhle to chceš?“ Hlas se mu třásl vzteky. „Vyhrál jsi, vidíš mě tady před sebou na kolenou! To ti ještě nestačí?“

Ojsternig na něho chvíli mlčky zíral. „Ne, to mi nestačí. Ale budeš mě znovu zapřísahat, znovu a znovu… až uvidíš, jak jsou ty ženské pořád slabší a slabší.“ Ušklíbl se. „Co myslíš? Která zemře jako první? Stařena, nebo tvoje žena?“

„Ty hajzle!“ zařval Mikael, rychle sebral meč ze země a jako šílený se vrhl k padacím dvířkům.

Ojsternig uskočil, a jakmile se Mikaelova zbraň ocitla nad otvorem, tvrdě udeřil vlastním mečem do její čepele a zasmál se.

„Mikaeli!“ vykřikla zoufale Eloisa. Mikael se zarazil a ustoupil.

„Popřej jí sluchu, hovnožere,“ zasyčel Ojsternig. „Nenechávej ji samotnou!“

„Zabiju tě!“ zvolal zuřivě Mikael.

Ojsternig si ho pohrdlivě změřil a naklonil hlavu na stranu. Vzápětí se ohlušivě zachechtal.

„A jakpak to chceš nastrojit?“

Mikael plivl jeho směrem. „Zabiju tě!“

„Půjdu teď ke stolu, mám hlad,“ odtušil Ojsternig. „Ale později se vrátím, abych přihlížel vašemu umírání. Počkej na mě.“

Mikael slyšel, jak Ojsternig rozkázal svým vojákům, aby Mikaela zatlačili nazpět, kdyby se pokusil o výpad, ale aby ho v žádném případě nezabíjeli.

„Mikaeli…!“ zavolala na něho klidně Eloisa.

Pomalu k ní sestoupil po schodech. Ve svitu pochodně si všiml, že je mrtvolně bledá. „Selhal jsem,“ přiznal se. „Dokážeš mi někdy odpustit?“

Eloisa se mu přitiskla na hruď. „Raději zemřu ve tvé náruči, než abych žila bez tebe,“ ujistila ho láskyplně.

Mikael se otočil k Agnete.

Matce se v obličeji zračilo napětí a záměrně se vyhnula jeho pohledu.

„Kdysi jste mi řekla, že byste mi nikdy neodpustila, kdyby se Eloise kvůli mně něco přihodilo,“ připomněl jí.

Agnete od něho poodstoupila; bylo na ní vidět, že jen pracně potlačuje hořkost a zklamání.

Mikael a Eloisa se mlčky objali.

„Jaký je náš syn?“ zeptal se Mikael do nastalého ticha.

Eloisa mu opět položila obličej na hruď, kde jí do nosu pronikl pach krve, a namáhavě zadržovala slzy. Pak zvedla hlavu. „Je stejně silný a krásný jako jeho otec.“ Na obličeji se jí objevil pokojný bolestný úsměv. „Jako by ti z oka vypadl.“

Znovu se rozhostilo ticho.

Eloisa uchopila Mikaela za ruku a zavedla ho k jednomu zákoutí jejich vězení, kde se posadila na zem. „Drž mě pevně.“

Mikael usedl vedle ní a objal ji. Teprve nyní si všiml, že má poraněné ruce. „Kdo ti to udělal?“

„To nic není,“ ujistila ho s úsměvem. „Vyprávěj mi, cos dělal během těch měsíců, cos byl pryč,“ požádala a pohladila ho po tváři.

Mikael si představil, jak jí vypráví každičkou podrobnost své cesty u krbu a přitom houpá svého syna na kolenou, nebo jak jí všechno popisuje v posteli po nádherném milování. Tak to ale nebude.

Na to jim už nezbývá čas, protože tady zemřou.

„Ne!“ zakřičel najednou zuřivě a vyskočil.

„Mikaeli…“ Eloisa se ho pokusila zadržet.

„Ne!“ opakoval Mikael a vrhl se ke svému meči. „Dostanu tě odsud ven!“ Uchopil pochodeň a skoro vběhl do chodby. Když stanul u zazděného východu, důkladně si ho ve svitu pochodně prohlédl. Cestu mu uzavíraly velké, vzájemně zaklíněné kameny spojené tenkou vrstvou malty.

Odložil meč a pochodeň na zem a se zarputilým odhodláním začal dýkou seškrabávat maltu. Když odstranil horní vrstvu, strčil do rýhy mezi kameny dýku, aby je vypáčil. Nůž se však zlomil. Mikael ho vztekle odhodil. Sáhl po meči, uchopil ho za čepel a začal opracovávat kameny jako špičákem.

Všiml si, že se přitom poranil, ale dál vší silou bušil do zdi. Když kov narazil na kámen, zasršely jiskry, ale čepel se jen lehce poškrábala.

Náhle do chodby pronikl Ojsternigův smích. Kníže se vrátil, aby se vyžíval na pomalém umírání svých zajatců, a jeho chechtot přehlušil tlumené řinčení oceli o kámen. „Myslíš si snad, že jsem za tu zeď neumístil vojáky?“ zakřičel. „Šetři si síly, hovnožere!“

„Ne!“ zasípal zoufale Mikael a zdvojnásobil své úsilí. „Ne!“ Ostří meče ho pořezalo na rukou.

„Mikaeli…“ Eloisa najednou stála za ním.

Ale on zaslepený vztekem a zoufalstvím dál bodal mečem do škvír mezi kameny.

„Přestaň…!“ prosila úpěnlivě Eloisa. „Zůstaň se mnou, Mikaeli…“ Položila mu ruku na rameno.

Znenadání pocítil, jak ho opouštějí všechny síly. Meč mu vyklouzl z rukou. Vyčerpaný a zoufalý si opřel hlavu o kameny, které mu zatarasily cestu ven.

„Mikaeli…!“ zopakovala Eloisa. „Zůstaň se mnou.“ Lehla si na drsné studené kameny. „Pojď sem,“ zašeptala.

Mikael se otočil, pomalu se chodbou vrátil a natáhl se vedle ní. Zvláště kvůli ní teď musí být silný.

Něžně jí nadzvedl hlavu tak, aby se jejich rty setkaly.

„Kdykoli mě políbíš, poskočí mi srdce,“ zamumlala.

„Takhle to nemělo skončit,“ vzdychl. „Byl jsem domýšlivý a arogantní. Myslel jsem, že dokážu změnit svět… A podívej se… čeho jsem místo toho dosáhl. Na stejném místě, kde jsi mi zachránila život, jsem tě odsoudil k smrti.“ Zavrtěl hlavou. „To je strašlivý žert osudu.“

„Mikaeli, miluju tě,“ začala, „miluju tě, protože nemůžu jinak.“ Něžně mu přejela prstem po jizvě na čele.

Oba mlčeli a vzájemně se pomalu hladili se zoufalou něžností, která obsahovala vědomí blízké smrti.

Potom se vrátili a Eloisa se posadila vedle své matky. Agnetin obličej byl ztrhaný bolestí.

„Tak se přece vyplačte, matko,“ ozvala se ohleduplně Eloisa. Agnete se na ni ani nepodívala.

„Proč nepláčete, matko?“ vyptávala se jí tvrdošíjně Eloisa.

„Protože to neumím,“ odtušila Agnete unaveně. Mikael se držel stranou.

„Matko…,“ spustila znovu Eloisa, jejíž srdce přetékalo němou prosbou. Dotkla se matčiny ruky a obrátila se k Mikaelovi.

Agnete pevně stiskla rty, ale pak se v ní něco zlomilo. Pohladila dceru po obličeji se stejným zoufalstvím a vroucností, s jakou se předtím dotýkali Eloisa a Mikael; uvědomovala si, že je to naposledy. Vztáhla ruku k Mikaelovi.

Mladík se k ní přiblížil se skloněnou hlavou.

Agnete ho uchopila za zápěstí a přitáhla si ho k sobě. „Neudělal jsi nic špatného, chlapče,“ ujistila ho.

„Nemám ti co odpouštět.“

Michaelovy oči se naplnily slzami a on položil vděčně hlavu Agnete do klína.

Agnete ho jemně pohladila po dlouhých světlých vlasech. „Věděla jsem, že sis uschovala jednu z těch jeho krásných kadeří,“ otočila se k Eloise. „Celou noc ses dokonce i ve spánku modlila, aby Mikaela neroztrhali vlci. Za úsvitu ti ta kadeř vyklouzla z ruky a já jsem ji našla na podlaze. Původně jsem ti chtěla dát pár pořádných pohlavků, protože jsi porušila mé pokyny, ale nepřenesla bych to přes srdce…“ Láskyplně se na dceru zadívala. „Zamilovala ses do toho chlapce na první pohled.“

Eloisa si položila hlavu do matčina klína, hned vedle Mikaelovy.

Agnete oba něžně hladila po vlasech, a přitom se před ní odvíjel celý její život, který se teď chýlil ke konci.

„Vzpomínáte si na Huberta, matko?“ zeptala se Eloisa s úsměvem. Agnete se zachichotala. „Dodnes si přesně vybavuju to ráno, kdy jsi Mikaelovi chtěla namluvit, že vybral nesprávné jméno, protože ta odporná myš je samička, nikoli sameček.“

„A já jsem jí to uvěřil…,“ zamumlal Mikael.

„Protože jsi trumbera,“ poznamenala Eloisa. Nahmatala jeho ruku a jejich prsty spočívající na Agnetiných stehnech se propletly.

„Ano, tys byl vždycky nemotora.“ Agnete se zasmála. „Přála bych ti vidět tvůj obličej ten večer, kdy jsem ti řekla, že se dotýkáš mojí nohy, a ne Eloisiny…“

Mikael a Eloisa se rovněž zasmály, ale se smutkem v srdci.

„Ano,“ prohodila stařena, „prožili jsme spolu krásné časy.“

Většinu noci už nikdo z nich nepromluvil ani slovo. Hodiny plynuly pomalu. Všichni tři ztratili jakýkoli pojem o čase.

Když naposledy zaprskala a zhasla pochodeň; připomnělo jim to blížící se smrt.

„Mám strach,“ zašeptala Eloisa.

„Ne!“ zvolal Mikael a setřásl ze sebe ochablost. „Nesmíme se vzdát, když jsme se dostali už takhle daleko. Rozhodně ne!“ prohlásil odhodlaně.

Eloisa a Agnete dál mlčely. Ve tmě v nich každým okamžikem narůstalo stále větší zoufalství.

„Ne!“ zopakoval rázně. Znovu ho napadlo, že tam venku přece čekají jeho muži. Zároveň si ale uvědomoval, že je jich příliš málo na to, aby zaútočili na hrad. Nejspíš to bylo zoufalství, které ho přivedlo k tomu, že si v té chvíli vzpomněl na Emöčino proroctví, jež pronesla v den zápasů mezi vesnickými mladíky na Ojsternigově hradě. „Naplníš svůj osud me čem, pod kterým se všichni sjednotí.“ Neřekla, že zemře jako myš v pasti.

Vnitřní hlas mu však napovídal, že už má asi dost malou naději, když se kvůli tomu musí upínat k věštbě. „Ne!“ trval na svém, zaťal pěsti a neposlouchal vnitřní hlas, který ho nabádal, aby to vzdal.

Od té doby, co zachránil Emöke, byl jeho život plný zázraků. A jak se teď rozpomněl, řekla mu ještě něco jiného. Mikael se opřel čelem a rukama o studený kámen. „Gregore…,“ zašeptal, „slíbil jsi, že mi pomůžeš.“

„Co to tam děláš?“ zeptala se Agnete.

„Gregore, splň svůj slib,“ pronesl teď Mikael hlasitěji.

„Pojď sem!“ zavolala na něho.

„Gregore, slíbil jsi, že mi pomůžeš!“ křičel už jako smyslů zbavený a bušil pěstmi do kamenů.

„Pojď sem, chlapče,“ opakovala Agnete.

„Mikaeli,“ přidala se ustrašeně Eloisa.

Mladík ještě chvíli nehybně stál. Potom přestal o cokoli usilovat a bezmocně se natáhl vedle obou žen, s nimiž měl zemřít.

Od té chvíle mu připadalo, jako by čas plynul naprosto nesmyslně a nepostižitelně.

Náhle však zvenčí pronikla do chodby změť hlasů – tlumená, velmi vzdálená, téměř neskutečná.

Mikael zvedl hlavu.

„Co to je?“ ozvala se chraptivě Eloisa.

Mikael vyskočil a rázem měl všechny svaly v těle napnuté. Pokoušel se zjistit, odkud ten hluk pochází.

Eloisa a Agnete se rovněž zvedly a držely se za ruku, zatímco kromě hlasů bylo opakovaně slyšet údery rozechvívající vzduch.

„Co je to?“ opakovala znovu, tentokrát už hlasitěji Eloisa.

Mikael přiběhl ke schodům vedoucím nahoru k padacím dvířkům. Vojáci, kteří je střežili, také zneklidněli.

„Tamhle!“ zvolal Mikael.

„Kde?“ zeptala se stařena do tmy.

„Tam! Na konci chodby!“ zakřičel a vrhl se do temnoty. Zatímco běžel, zněly údery stále hlasitěji.

„Za mnou!“ zvolal. Ačkoli nevěděl, jestli ho obě ženy následují, zastavil se až tehdy, když narazil hlavou na strop, který se v posledním úseku chodby snižoval. Otupěle se zhroutil na zem, ale slyšel, že se rytmus nárazů zrychlil. „Za mnou!“ zaječel znovu.

Eloisa a Agnete se k němu vzápětí přidaly.

Mikael na ně čekal s rozpřaženými pažemi, aby zabránil tomu, že by obě ženy rovněž vrazily hlavou do stropu.

„Na všechny čtyři,“ vyzval je vzrušeně, když zachytil Eloisu.

„Co se to děje?“ nechápala.

Mikael jí neodpověděl a rychle se odplazil do tmy.

„Napadli nás!“ zakřičel voják nad jejich hlavami u padacích dvířek.

„To jsou moji muži!“ zvolal s úlevou Mikael. „Moji muži! Ještě to neskončilo!“

Zničehonic na samém konci chodby pronikl temnotou jasný paprsek světla.

První kámen ve zdi, který uzavíral tajnou chodbu, ztěžka dopadl na zem.

„Jsme tady!“ zařval Mikael z plna hrdla.

„Jsou naživu!“ ozval se čísi hlas zvenčí. „Jsou naživu!“ Mikael uchopil další kameny a pokoušel se je odstranit.

„Ruce pryč!“ zahulákal někdo a pak krumpáčem uvolnil další kámen. Do podzemní chodby proniklo světlo.

Nejasné zvuky, které sem zvenčí doléhaly, se změnily v bolestné výkřiky a lomoz zbraní. Venku zuřil boj.

Mikael se otočil a vrátil se pro svůj meč. Když se znovu ocitl na konci chodby, rozšířily krumpáče otvor ve zdi natolik, že byl dost široký i pro něho. S mečem v ruce vylezl ven.

Před ním stáli dva muži s krumpáči v rukou. Obličeje jim pokrývala vrstva rudočerného prachu.

Byli to horníci z Dravocniku. Nebyl však čas na zdlouhavé projevy díků, protože se k nim zezadu přiřítili dva vojáci na koních a chystali se je napadnout.

„Dávejte pozor!“ zakřičel Mikael.

Poté se vrhl vstříc prvnímu vojákovi a namířil hrot meče proti tlamě jeho koně. Zvíře se splašilo, jezdec ztratil rovnováhu a Mikael, který obratně uhnul stranou, zabil vojáka úderem meče doprostřed hrudi.

Jeden z horníků se stačil otočit kolem vlastní osy a nazdařbůh se rozmáchnout krumpáčem. Přitom zasáhl nohu druhého vojáka, který s bolestným zasténáním spadl z koně.

Druhý horník udeřil krumpáčem muže do hlavy; hrot pronikl helmou a rozpoltil mu lebku.

Jakmile horníci přestáli toto nebezpečí, podívali se na Mikaela. „Jsi Mikael z Raühnvalu?“ zeptali se ho.

Mikael přikývl, zatímco upřeně hleděl na bojovou vřavu.

„Je to Mikael z Raühnvalu!“ zvolali oba muži.

„Je to Mikael z Raühnvalu!“ zopakoval ihned další horník stojící trochu opodál a zvedl radostně krumpáč nad hlavu.

Mikaela to tak dojalo, že ho až zamrazilo. Pořád nemohl uvěřit vlastním očím.

„Je to Mikael!“ zakřičel jakýsi muž ozbrojený kosou. Mikael ho poznal. Byl to Lukas, Agnetin soused ve vesnici.

„Je to Mikael!“ hlaholilo to o něco později po celém bojišti. „Je to Mikael! Je to náš Mikael!“

Mikaelovy oči se naplnily slzami. To, co před sebou viděl, bylo neuvěřitelné. Nevolníci z Raühnvalu bojovali kosami, sekerami, vidlemi a krumpáči. „Je to náš Mikael!“ volali. A horníci z Dravocniku zvedli krumpáče do vzduchu a zařvali jako ozvěna: „Mikael z Raühnvalu je s námi!“

A poté ještě s meči nad hlavou zahalekali rebelové, kteří přežili předvčerejší útok: Je to náš vůdce!“

„Eloiso, ty zůstaneš tady!“ přikázal Mikael s očima upřenýma na vchod do tajné chodby; jeho hlas zněl potlačovaným dojetím stísněně.

„Řeknu vám, kdy můžete vyjít ven!“

Jakmile muži viděli, že Mikael zamával mečem nad hlavou a vrhl se do bojové vřavy, znovu vykřikovali jeho jméno. „To je Mikael!“ ujišťovali se vzájemně a vlévalo jim to do žil novou odvahu.

Mikael nebyl schopen slova. Jeho lidé, horníci z dolů v Dravocniku, nevolníci a čeledíni, kteří po celý svůj život nikdy nezvedli hlavu, povstali – kvůli němu. „Říkal jsem ti to, Volode!“ zvolal a div se přitom šťastně nezasmál. A když stanul v přední bojové linii, téměř podvědomě převzal velení: „Vytvořte jednotnou frontu!“ zakřičel. „Držte se těsně u sebe!“

Tohle vojsko náhodně poskládané z lidí, kteří nevěděli, co je to bitva, na nic jiného nečekalo.

Všichni se kolem něho okamžitě semkli a poslouchali jeho rozkazy.

„Teď! Zaútočte! Všichni společně!“ zvolal Mikael a vrhl se na skupinku vojáků.

Rolníci a horníci vykřikli jako válečníci, vrhli se vpřed a se smrtícím odhodláním kosili svými neumělými zbraněmi těla protivníků.

Mikael kolem sebe naslepo mával mečem, jako by mu tahle nečekaná rebelie vlila do žil novou sílu.

Razil si cestu nepřátelskými řadami a naplňoval ho takový pocit štěstí, že se mu srdce divoce rozbušilo. A chudinské vojsko poháněné jeho odvahou mu pevně stálo po boku a odráželo všechny výpady vojáků.

„Říkal jsem ti to, Volode!“ zakřičel znovu Mikael a zasmál se. „Říkal jsem ti, že je to možné.

Vpřed, chlapi!“

Zanedlouho však bojujícím vojákům dorazil z hradu přísun čerstvých sil pod Agomarovým vedením a nepřátelské řady tak citelně posílily.

Mikael pochopil, že tak silnému útoku nemohou jeho stoupenci dlouho odolávat. Kdyby dál trval na boji, brzy by to skončilo strašlivým krveprolitím. Ojsternigovo vojsko sice tvořilo jen sto padesát mužů, ale všechno to byli dobře vycvičení a až po zuby vyzbrojení vojáci, kteří by nad rebely s nepatrnou bojovou zkušeností brzy zvítězili i přes to, že povstalci měli zřetelnou početní převahu.

„Nerozutíkávat se!“ zakřičel. „Spořádaný ústup!“

Museli se stáhnout a pokusit se přitom co nejvíc omezit své ztráty. Vždyť už to, čeho prozatím dosáhli, bylo neuvěřitelné. Teď musí mít na paměti životy svých mužů. Musí vystupovat jako jejich ochránce.

„Zpátky! K lesu!“ zavelel znovu.

Nepřátelské řady nedokážou mezi stromy útočit v jednotné formaci a rázem ztratí na údernosti.

Mikael vyhodil jednoho vojáka ze sedla, vyhoupl se na jeho koně a vztyčil meč k obloze.

„Vezměte si jejich koně!“ zakřičel na své lidi, kteří odhodlaně pokračovali v boji. „A do sedel!“

Jediný způsob jak zachránit většinu, spočíval v tom, že vytvoří skupinku mužů připravených na všechno, dokonce i na smrt, a s jejich pomocí bude krýt ústup ostatních. Vyměnil si rychlý pohled s Lambertem, jedním z rebelů, kteří ho doprovázeli do Kostnice. „Budeme je krýt, aby se mohli stáhnout. Braňme je! Až do konce!“

Lamberto pochopil, že tohle ráno je zřejmě jeho poslední, ale ani na okamžik nezaváhal.

„Zpátky, stáhněte se zpátky!“ křičel Mikael na nevolníky i horníky.

„K lesu!“ Rychle se otočil k Lambertovi: „Hned jsem zpátky!“ Zamířil na koni k tajné chodbě.

„Eloiso! Agnete! Pojďte ven!“ Ještě je stihne dopravit do bezpečí.

Eloisa a Agnete se objevily u východu. Při pohledu na vesničany, kteří urputně bojovali, na chvíli údivem vytřeštily oči.

A Mikael z jejich pohledu vyčetl stejnou hrdost, jakou cítil on sám.

„Přidejte se k ustupujícím! Budeme vám krýt záda!“ Láskyplně pohlédl na Eloisu; uvědomoval si, že nastávající boj asi nepřežije. Ale za ni i všechny své lidi klidně položí život. A bude to čestná smrt.

Eloisa pochopila, co Mikaelův pohled znamená. Pomalu zavrtěla hlavou a oči se jí naplnily slzami.

Mikael se na ni podíval a věděl, že je to naposledy. Když se však chystal znovu se vrhnout do bitevní vřavy, spatřil na konci údolí oblak prachu. Bylo slyšet víření bubnů a bojové výkřiky; pod ohlušujícím dusotem spousty koní se zachvěla země.

Všichni bojující muži na chvíli sklonili zbraně.

„Kdo je to?“ zeptal se Mikael jednoho z rebelů.

Jestli to jsou další Ojsternigovi muži, bude to pro něho i jeho spolubojovníky znamenat ještě rychlejší konec.

Náhle však v čele více než stovky vojáků poznal dva přátele.

„To je Lucio!“ zvolal Lamberto.

A v druhém muži Mikael poznal Ettoreho Salveminiho, někdejšího Rafaelova kapitána. Teď se štěstí v bitvě přikloní na jejich stranu.

„Vraťte se zase zpátky!“ zavolal na Eloisu a Agnete. Eloisa se na něho polekaně zadívala.

„Nebojte se, nezemřu!“ zavolal na obě ženy Mikael a široce se usmál.

„Dneska ještě ne!“ Počkal, dokud se Eloisa a Agnete zase nevrátily do tajné chodby, a nasadil koni ostruhy. Vzápětí si všiml, že Agomar udělil svým mužům nějaký rozkaz a ti se pozvolna začali stahovat k hradu. Okamžitě pochopil, co by pak následovalo.

„V žádném případě nesmí zavřít hradní bránu!“ zakřičel a připojil se ke svým mužům.

Jestli vojákům dokážeme zabránit, aby se opevnili na hradě, přemýšlel Mikael a zároveň se při tom pomyšlení vzrušeně zachvěl, bude to znamenat definitivní ukončení boje. „Následujte mě!“ zakřičel vášnivě.

„Nenecháme je zavřít hradní bránu!“

Horníci, rolníci a rebelové se semkli do jediného bojového útvaru a vykročili k hradu s jásotem a zbraněmi nad hlavami, jako by už bitvu vyhráli.

„Zavřete bránu! Zavřete bránu!“ rozkázal mezitím Agomar, který tak vědomě počítal s tím, že to pro mnoho jeho mužů, kteří ještě zůstali venku, znamená rozsudek smrti.

Vojáci na hradě začali uzavírat těžká křídla hradní brány. Avšak jejich druhové, kteří nechtěli zůstat venku, se vrhli proti nim a bránili jim v uzavření hradu, takže to vypadalo, jako by bojovali s vlastními lidmi.

A toto zdržení se ukázalo jako osudové.

Mikael a jeho armáda z rolníků a horníků se na ně bez rozmyslu a jakékoli opatrnosti vrhla.

Když se do boje zapojili i vojáci v čele s Ettorem Salveminim, Mikael spatřil, jak jim z očí vyzařuje divoké odhodlání. Tohle byli skuteční bojovníci, kteří věděli, co znamená válka. A do bitvy jich naráz zasáhlo víc než sto. Bez námahy rozprášili nepřátelskou obranu a během chvíle pronikli do hradu, kde začal boj muže proti muži.

Zanedlouho bylo po boji.

Mikael konečně objevil Agomara, který klečel na hradním nádvoří. Mladík seskočil z koně a s mečem, z něhož kapala krev, k němu přistoupil.

Agomar k němu vzhlédl. „Slitování, chlapče,“ žadonil – a bylo patrné, že má strach.

Mikael se na něho upřeně zadíval. Agomar klečel přesně na místě, kde usmrtil jeho otce.

„Stane se to tady,“ předpověděla Emöke.

„Plnil jsem jen Ojsternigovy rozkazy,“ pokračoval Agomar.

„Ano, já vím,“ zareagoval nenávistně Mikael.

„Stejným způsobem jako s ním,“ věštila Emöke.

„Vzpomínáš si na mou matku?“ zeptal se Mikael. „A mou malou sestřičku?“

Agomar přimhouřil oči a snažil se pochopit, oč jde.

„Vzpomínáš si na mého otce? Tady to bylo! Na kolena!“ zařval Mikael, zvedl meč vysoko nad hlavu a vší silou udeřil.

Ostří se rozechvěle zastavilo dva palce od Agomarova hrdla. Mikael se třásl po celém těle a v obličeji se mu zračilo obrovské napětí. „Ne,“ sykl znechuceně. „Za to mi nestojíš.“ Otočil se ke svým lidem. „Odveďte toho muže do vězení!“ přikázal a postrčil Agomara k ostatním zajatcům.

„Dočká se řádného soudního procesu a zaplatí za své zločiny.“ Emöke mu ve svém proroctví dala na výběr: „A on sám rozhodne, jestli ti tu službu prokáže.“ A Mikael se rozhodl. Nenávist a čest se vylučují.

Boj skončil. Ojsternigovi vojáci se vzdali a odhodili zbraně na zem.

Mikael poklekl a položil ruku do prachu hradního nádvoří, které se znovu, téměř po deseti letech, zbarvilo krví.

„Otče, je dokonáno!“ prohlásil.

Když vstal, stékaly mu po tvářích slzy. „Ojsternigovi muži jsou vaši zajatci!“ zvolal zvučným hlasem k nevolníkům z Raühnvalu a horníkům z Dravocniku. „Vyhráli jsme!“

Po krátké chvíli váhání a nejspíš i nevěřícího údivu rolníci a horníci zajásali a výhrůžně obestoupili bezbranné vojáky, kteří je tak dlouho utiskovali a naháněli jim strach.

Mikael postřehl v očích každého z těch prostých mužů hrdost, o které se žádný z nich nikdy neodvážil ani snít. Uvědomil si, že sám Černý Volod by byl na ně pyšný. „Vidíš? Teď si konečně utřeli zadek sami,“ utrousil potichu Mikael a na rtech mu pohrával úsměv, jako by měl Voloda po boku.

„Mikaeli!“ zvolal Lucio a objal ho.

„A to jsme si mysleli, že jsi mrtvý!“ poznamenal Mikael.

„A místo toho jsem vám zachránil zadek,“ opáčil se smíchem Lucio.

„Ne. Tos nebyl ty. Ty jsi přišel jako vždycky pozdě,“ odtušil Mikael s úsměvem. Jeho pohled sklouzl na nevolníky, kteří si už celé generace nedokázali představit, co znamená svoboda. „Konečně zvedli hlavu.“

Zničehonic radostné výkřiky umlkly.

Když něčí kůň nervózně zaržál, obrátili se všichni jeho směrem a spatřili, jak k nim na koni cválá přes nádvoří Ojsternig.

„Ne!“ zařval Mikael, ve kterém by se v té chvíli krve nedořezal. Se široce rozpřaženými pažemi se postavil koni do cesty.

Ojsternigův bojový oř se vzepjal na zadní.

„Ještě to neskončilo, hovnožere!“ zařval Ojsternig se vzteky nepříčetně vypoulenýma očima. Před sebou svíral na sedle Eloisu s nožem přiloženým k jejímu krku. „Řekni té chátře, ať mě propustí, jestli nechceš, abych ji přímo před tvýma očima podřízl.“

Mikael o krok ustoupil.

Eloisa byla jako ochromená. Po krku jí stékala kapka krve a kreslila jí na bělostné kůži tenkou rudou čárku.

„Uvolni cestu!“ zakřičel Ojsternig a jen s vypětím všech sil udržel koně na místě.

Mikael horečnatě přemýšlel. Potom se obrátil ke svým mužům.

„Nikdo se ani nepohne!“ rozkázal.

Ojsternig se usmíval a v očích mu šíleně zajiskřilo, když přitiskl nůž ještě pevněji k Eloisinu hrdlu.

Dívka zasténala.

„Propusťte ho!“ nařídil Mikael a ustoupil stranou, ale ani na chvíli nespouštěl Eloisu z očí.

Ojsternig pomalu zamířil k hradní bráně.

Zástup rolníků, horníků a rebelů se rozestoupil na obě strany a vytvořil tak úzkou uličku.

Mikael měl pocit, že se mu snad rozskočí lebka. „Ojsternigu!“ zvolal a mávl mečem. „V lese ji pusť!

A to živou! Nebo nedojdu klidu, dokud tě nezabiju, jako že je Bůh nade mnou!“

V nastalém tichu bylo slyšet jen dusot podkov Ojsternigova koně klusajícího krvavým prachem hradního nádvoří.

„Otče!“ zvolal najednou někdo z hradu. Všichni se otočili.

Od paláce se pomalu blížila princezna Lukrécie, která ještě stála na nohou trochu nejistě, a proto ji podpírala Agnete.

I Ojsternig se otočil a zadržel koně.

„Otče…!“ opakovala Lukrécie. „Neopouštějte mě…“

Mikael k ní bleskurychle přistoupil a odstrčil Agnete stranou. Uchopil princeznu za vlasy a přiložil jí čepel meče na krk. „Život za život!“ zvolal zvučným hlasem. „Smrt za smrt!“

„To bys nikdy nedokázal, hovnožere!“ zasmál se Ojsternig.

„Nesnaž se mě zviklat!“ opáčil Mikael. Ojsternig se na něho posměšně zašklebil.

„Vím, cos jí způsobil, ty odpornej hajzle!“ hlesla Eloisa tlumeně, protože jí ostří silně tlačilo na hrdlo. „Necháš ji zemřít, viď?“

Ojsternig strnul. „Buď zticha, ty děvko!“ zasyčel na ni. Lukrécie zasténala: „Otče…“

„Nejseš nic jinýho než kus lejna,“ ulevila si Eloisa. Věděla, že by ho neměla dráždit, protože by za to mohla zaplatit životem. Jako kdysi v případě Eberwolfa se však nedokázala ovládnout. „Jseš žalostnej zbabělec!“ zdůraznila s neskrývaným pohrdáním.

„Buď zticha!“ obořil se na ni znovu Ojsternig a přitiskl nůž k její šíji ještě silněji. Jeho hlas však znejistěl a ruka s nožem se chvěla.

„Život tvojí dcery je pouze v tvých rukou!“ zvolal Mikael.

„Už jednou jsi ji skoro zabil, když byla ještě malá,“ pokračovala Eloisa a chvěla se vzrušením, protože i ona si všimla, že Ojsternigova ruka povolila.

Ojsternig potřásl hlavou. „Ty… se zamiluješ,“ tak zněla kletba šílené ženy. Pohlédl na svou dceru a ještě silněji potřásl hlavou, jako by si odmítal připustit, že se mu v nitru znovu otevřela trhlina – ta strašlivá trhlina, kterou chtěly navenek proniknout city oslabující každého člověka. Myslel na to, že by se mohl zachránit, pokud obětuje život vlastní dcery. A znovu sám sebe přesvědčil, že důležité je pouze jediné – on sám.

Lukrécie na něho upřeně hleděla.

Ojsternig z jejích očí vyčetl, že pochopila, že ji vlastní otec zradí. A přesto se na něho dál dívala, šeptala jeho jméno jako modlitbu a nechtěla se s tím smířit. Byl to pohled dcery, která všemu navzdory a v rozporu se zdravým rozumem nikdy nepřestala věřit ve svou lásku. V tom okamžiku Ojsternig před sebou viděl celý svůj život. Měl dojem, že se může rukama dotknout té neuvěřitelné hrůznosti, která odjakživa určovala jeho činy. A zničehonic měl pocit, že nic z toho už nedává smysl.

„Otče,“ zašeptala znovu Lukrécie.

Ojsternig cítil, že se v něm něco zlomilo. „Ty… se zamiluješ.“ Ta slova mu vířila v hlavě, zatímco duší mu otřásal nečekaný, úchvatný pocit. A v té chvíli pochopil, že přece jen může svému životu dát nějaký smysl. Nečekaný smysl. Pustil nůž z ruky, aniž přitom odvrátil pohled od dcery.

Lukréciiny oči se překvapením rozšířily.

A Ojsternig se v tom pohledu, údivu a dosud nepoznaném citu znovu našel. Vůbec mu to nepřipadalo tak zlé, jak se obával.

Lukrécii se v očích zaleskly slzy, když téměř vyděšeně zamumlala: „Děkuji…“

Ojsternig shodil Eloisu z koně a stále upřeně zíral na svou dceru.

Eloisa, která ještě nemohla uvěřit, jaké štěstí ji potkalo, se rozběhla k Mikaelovi.

Mikael pustil Lukrécii.

Princezna padla na kolena; byla příliš slabá, než aby se sama udržela na nohou. Po tvářích jí stékaly první slzy radosti v jejím životě a pořád dokola mumlala: „Děkuji… otče.“

Nikdo se ani nepohnul. Všichni zadrželi dech.

Mikael téměř hrubě od sebe Eloisu odstrčil a zvedl meč. „Jen ty a já, Ojsternigu!“ zvolal. Vyndal z kapsy prsten a hodil ho knížeti k nohám.

„Poznáváš ho?“

Prsten proletěl vzduchem.

„Patřil mému otci!“ zdůraznil Mikael.

Ojsternig se pro prsten sklonil. Nenadálé ticho by se snad dalo krájet.

Nechápavě zíral na prsten ve své ruce. Na roztaveném zdeformovaném zlatě poznal roztříštěný karneol s vyrytou pečetí.

„Jsem Marcus Druhý ze Saxie!“ vykřičel Mikael z plna hrdla.

Ojsternig na něho nevěřícně civěl. Před vnitřním zrakem se mu odehrály události z posledních let.

Tvrdošíjnost, s níž toho mladíka pronásledoval. Mohl ho zašlápnout jako pavouka, ale pokaždé ho ušetřil. A teď hovnožer požaduje jeho říši a v očích se mu zračí stejná hrdost jako kdysi, když byl ještě dítě. Syn bojující za svého otce. Otec bojující za svou dceru. Podíval se na Lukrécii. Nyní všechno dává smysl, napadlo ho. Seskočil z koně a tasil meč.

Dav vytvořil kolem obou bojovníků kruh.

Mikael se zhluboka nadechl. Téměř deset let čekal na příležitost pomstít svého otce. Třeba se mu to teď povede.

Ojsternig nečekaně zaútočil a vedl úder shora dolů. Eloisa potlačila výkřik.

Mikael se prudkému výpadu knížete vyhnul, ale byl přitom vyveden z rovnováhy.

Ojsternig cítil sílu, kterou by v sobě nikdy nehledal. Poprvé v životě za něco bojoval. Za někoho.

Zasmál se, když si vzpomněl na proroctví šílené ženy, které ho tak vyděsilo. Vzduchem zasvištěl další úder a vzápětí Ojsternig předstíral útok zepředu a Mikael se znovu zapotácel.

Mladík poznal, že má před sebou vynikajícího šermíře. Jentatak dokázal jeho výpady odrážet a musel přitom neustále ustupovat. Vždy až na poslední chvíli uhodl, kam míří Ojsternigovy údery, které kníže skrýval za rychlými nepředvídatelnými úskoky, čímž Mikaela neustále vyváděl z míry.

„Tak pojď, hovnožere!“ vysmíval se mu Ojsternig. „Dokaž, že jsi opravdu princ, a ne takový sráč jako tvůj otec!“

Mikael rázem zapomněl na všechny rady, které dostal od Voloda. Krev mu střelila do hlavy.

Vykřikl a s pevně sevřenými čelistmi se bez sebemenší obezřetnosti vyřítil vpřed. Zmocnil se ho takový hněv, že nic neviděl ani neslyšel.

Přesně to Ojsternig zamýšlel. Snadno uhnul stranou a rozmáchl se ke zničující ráně do Mikaelova levého boku.

Mladík na poslední chvíli Ojsternigovu zbraň odrazil a úderu se vyhnul. Svalil se však na zem a lapal po dechu; meč mu vyklouzl z ruky. Měl neodbytný pocit, že slyší Voloda: „Jsi mrtvý!“

Ojsternig se sebejistě zasmál s tím, že vítězství je jeho. Vyřítil se k poslednímu útoku.

Vypadalo to, že Mikael je ztracený. Eloisa zoufale vykřikla.

A Mikael si vzpomněl na otce a na to, že dosud nepomstil jeho smrt. A právě tato myšlenka mu propůjčila sílu k obraně. Zatímco se Ojsternig rozmáchl ke smrtelnému úderu, Mikael se rychle převalil stranou. Se zoufalou odvahou uchopil meč, namířil hrot proti Ojsternigovi jako kopí, a ani se nepokusil odrazit jeho úder.

Pak se vše odehrálo ráz naráz. Ojsternig překvapeně vytřeštil oči.

Mikaelova čepel ho zasáhla do hrudi, protože kníže si byl příliš jistý vítězstvím, a tak se nekryl.

Setrvačnost jeho silné rány ho doslova vehnala na mladíkův meč. Ucítil mohutný náraz, ale přesto nepustil meč z ruky, zatímco protivníkova zbraň se mu zabodla do žeber a pronikala dál do masa.

Ojsternigův obličej Mikaelovi téměř narazil do čela, když se kníže nad ním zhroutil.

„Otče!“ zakřičela zoufale Lukrécie.

Ojsternig nevěřícně zíral na Mikaela. Pak pomalu natočil hlavu k dceři a v obličeji se mu zračila nevýslovná bolest. „Je mi to líto…,“ stačil ještě ze sebe vypravit, než mu plíce zalila krev. Prudce se rozkašlal a krvavou sprškou potřísnil Mikaelův obličej. Krátce nato se mu zastřel zrak.

Jako první se vzpamatoval kapitán Salvemini. Přistoupil k Mikaelovi, vytáhl ho zpod Ojsternigova mrtvého těla a pomohl mu vstát.

Eloisa přiběhla k Mikaelovi a se slzami v očích ho objala.

„Je po všem,“ oddechl si a pevně ji k sobě přitiskl. „Teď to máme opravdu za sebou.“

Kolemstojící lidé vypadali naprosto bezradně. Stalo se něco tak nepředstavitelného, že byli údivem jako ochromení.

Vtom se mezi nohama vesničanů prodral k Mikaelovi malý hubený kluk s bosýma nohama, zašpiněným obličejem a soplem u nosu. Na dlani mu ležel zdeformovaný prsten knížete ze Saxie.

Mikael tuto upomínku na otce vděčně přijal.

Chlapec před ním poklekl.

„Co to děláš?“ zeptal se překvapeně Mikael.

Vzápětí poklekli jeden po druhém všichni nevolníci z Raühnvalu a mlčky sklonili hlavu.

Následovaly je i Agnete a Eloisa.

„Eloiso, co to děláš?“ zašeptal stále rozpačitější Mikael.

Kapitán Salvemini k němu přistoupil. „Pokud chceš, aby vstali,“ zašeptal mu s úsměvem do ucha, „pak jim to musíš ode dneška přikázat… kníže.“

Mikael zrudl. Potom je rozpačitě a rozechvělým hlasem vybídl: „Vstaňte.“

Nevolníci z Raühnvalu – a s nimi i Eloisa a Agnete – se mlčky zvedli; bylo vidět, že všichni jsou stejně rozpačití jako on sám.

Na Agnetině obličeji však pohrával triumfální úsměv. „To byla moje dcera, kdo ho zachránil při krveprolití na tomto hradě,“ prohlásila s neskrývanou hrdostí. „A celé měsíce jsem ho skrývala ve sklepě.“ S chutí se zasmála. „A to všem vám přímo na očích, vy zabedněnci!“

Vesničané se rozesmáli, někteří dokonce překvapeně vykřikli. Nato se všechny pohledy upřely na Mikaela.

„Tak proto měl ručičky jako malá holka,“ poznamenal starý Zacharias, který sem přijel na oslu.

Někteří vesničané si dovolili nesmělý úsměv, ale Mikael se usmíval s nimi.

„Ty dokážeš vypadat jako mrzout, i když chceš být výjimečně milý,“ oslovila Agnete vyzývavě Zachariase a výhrůžně mu zamávala pěstí před obličejem. „To bych tě vždycky nejradši ze všeho poslala do pekla. Ale třeba tě náš kníže dnes konečně nechá po zásluze pověsit.“

Lidé se nenuceně a bez jakýchkoli obav zasmáli.

„Neměl bys být u otce Timoteje?“ zeptal se jeden z mužů.

Zacharias zavrtěl hlavou. „Ten nás už opustil.“ Zadíval se na Mikaela.

„Nepochybně je to tvoje zásluha, že lidé dnes sebrali odvahu k činu. Ale měl bys vědět, že se o to zasloužil i otec Timotej,“ připomněl.

Lidé nad smrtí svého faráře zasmušile pokývali hlavou.

Zacharias s pomocí ostatních slezl z osla a přistoupil k Mikaelovi.

„Zradil tě. Ojsternig ho nechal mučit a on tě poté zradil. Nenarodil se jako mučedník,“ ospravedlnil bývalého faráře. „Ale když ho – víc mrtvého než živého – pustili, dovlekl se až ke kapli a přivolal nás k sobě. ,Vy jste lepší než já,‘ řekl. ,Ten mladík nám ukazuje správnou cestu. Vzpomeňte si na nebo hého Gregora. Vzpomínáte si, co udělal. Ať se Bůh slituje nad jeho duší, ale raději se oběsil, než aby se vzbouřil. Chcete snad všichni skončit jako Gregor?‘“

Mikael si položil ruku na hruď. Emöke ho vždy ujišťovala, že mu Gregor pomůže. A opravdu to teď nějak prostřednictvím otce Timoteje udělal, protože mu posloužil jako příklad, a tak všem lidem dodal potřebnou sílu k tomu, aby jednali jinak než on. Děkuju ti, Gregore, pomyslel si dojatě.

„Farář nikdy v životě nepronesl tak dojemné kázání. Nikdo na jeho slova nikdy nezapomene,“ pokračoval Zacharias. „Pak jsme viděli, jak Ojsternigovi muži mají plné ruce práce venku přímo u hradeb, a pochopili jsme, že jde o východ z tajné podzemní chodby, a že vám tím tak znemožní útěk.

A když jsme pak ještě uviděli horníky z Dravocniku… Tohle tady není jejich údolí, a přesto přišli, aby za tebe bojovali po boku rebelů. A pak…“ Pokrčil rameny, s hrdým pohledem se obrátil ke svým lidem a zmlkl.

Mikael si vzpomněl, jakou nenávist cítil k Zachariasovi v ten den, kdy měl pracovat na políčku pro Emöke a Gregora. A teprve nyní pochopil, že ten muž vzal na sebe odpovědnost za celou vesnici.

„Děkuju,“ kývl uznale na Zachariase.

Stařec se usmál a odhalil přitom téměř bezzubá ústa. „Ale pro mě jsi stejně pořád malá holka,“ utrousil.

Všichni se srdečně zasmáli.

Náhle Mikael ucítil, jak se mu něco otírá o kalhoty. „Harro!“ zvolal radostně a sklonil se, aby pohladil starého psa, který se už jen namáhavě držel na nohou.

Bulmastif radostně zakňučel.

„Harro!“ opakoval Mikael a pevně ho k sobě přitiskl.

„Rebelové jsou horníci jako my, naši bratři,“ ozval se urostlý svalnatý muž, jehož obličej byl pokrytý černorudým prachem z Dravocniku, a vystoupil ze zástupu.

Mikael vstal, zatímco Harro vesele vrtěl ocasem a nemínil se od svého pána odloučit.

„Vyprávěli nám, žes převzal nástupnictví po Černém Volodovi, který vždy bojoval za naše zájmy,“ pokračoval horník a ukázal na mnoho lidí za sebou, kteří měli stejně zaprášené obličeje jako on.

„Nejdřív jsme měli strach… ale pak jsme se rozhodli, že konečně jednou použijeme krumpáče smysluplně.“

„Děkuju,“ zopakoval hluboce dojatý Mikael. Potom se podíval na Salveminiho. „Ale… odkud jste věděl…“

Starý kapitán pokrčil rameny, jako by to nebylo důležité, ale pak přece jen ukázal na Lucia. „To on mi přinesl zprávu od barona,“ vysvětlil.

„Jak bych mohl něco takového odmítnout?“ Usmál se na své muže.

„Kromě toho je život v Kirchbachu pro vojáky zkušené v boji strašně nudný,“ připomněl pyšně a zamrkal na ně.

Mikael si jeho muže poprvé pozorně prohlédl a zjistil, že mnozí z nich jsou už velmi staří.

Ettore Salvemini se zasmál, když si všiml Mikaelova udiveného pohledu. „Je to už celá věčnost, co jsme bojovali.“

Vojsko vysloužilých vojáků s divokým bojovým pokřikem vztyčilo paže k obloze.

„Dnes jsi nám vrátil trochu našeho mládí,“ prohlásil rozjařeně kapitán.

Mikael nevěděl, co má na to říct; cítil hluboké pohnutí.

Všiml si, že k němu přistoupila Eloisa. Když ji sevřel v náručí, zazněl hlasitý jásot vítězů, armády skládající se z neuvěřitelně rozmanité směsice rozverných lidí.

Mikael se najednou kolem sebe pátravě rozhlédl. „Kdepak je tvoje matka?“ zeptal se Eloisy.

Vzápětí se po ní začala poohlížet i ona.

„Z cesty!“ zahartusila jim Agnete za zády. Dav ztichl a uvolnil jí místo.

Ozval se dětský pláč.

Agnete k nim mířila s plačícím kojencem v náručí. „Tohle nenasytné vlče má hlad, ty krkavčí matko!“ volala na dceru.

Lidé se rozesmáli.

„Počkejte…!“ zarazil porodní bábu čísi ženský hlas. Agnete se zastavila.

Všichni se otočili. Lukrécie dosud klečela vedle otcovy mrtvoly. Teď se namáhavě zvedla a vykročila k Agnete. „Dejte mi ho,“ natáhla paže k dítěti.

Agnete se k tomu očividně neměla.

„Dejte mi ho, prosím,“ opakovala Lukrécie. Kojenec dál usedavě plakal.

„No tak jí ho přece dejte, matko,“ ozvala se Eloisa.

Agnete jen neochotně vložila chlapečka Lukrécii do náruče. „Hlavně ho nepusťte,“ zabručela.

„Pomozte mi,“ požádala Lukrécie porodní bábu. Agnete ji tedy podepřela a Lukrécie zamířila k Eloise.

Dav napjatě vyčkával.

Lukrécie stanula před Eloisou a dítě jí podala.

„Vezmi si ho,“ pronesla slabým hlasem. „Tímto ti ho vracím.“ Eloisiny oči se naplnily slzami.

„Tak už dost s tím věčným bulením!“ zvýšila hlas Agnete. „Dej mu napít, ať je konečně zticha.“

Lidé se sice smáli, ale všichni byli dojatí, a leckterý smích přidusily slzy.

„Můj syn,“ zašeptal s hlubokou úctou a pokorou Mikael.

Eloisa si všem na očích odhalila hruď a přiložila chlapečka k prsu. Dítě začalo lačně sát.

„Můžu… si na něj sáhnout?“ zeptal se Mikael. Eloisa mlčky přikývla.

Mikael vztáhl rozechvělou ruku ke světlým vláskům svého syna. Když ale viděl, že ji má celou zakrvácenou, zarazil se. „Ne, nebudeš žít v krvi,“ řekl tiše se vzpomínkou na otcova slova. „To ti slibuju.“ Otřel si ruku o kabátec a jemně pohladil dítě po hlavičce. Pak se otočil k přihlížejícím lidem.

„To je můj syn!“ oznámil zvučným hlasem. „Marcus Třetí ze Saxie!“

Z davu se ozvalo radostné provolávání slávy.

Mikael se obrátil k Lukrécii. „Nikdy bych vám neublížil, princezno,“ ujistil ji.

„Prokázal jste mi víc dobra, než si dokážete představit, kníže,“ odvětila Lukrécie.

A Mikael viděl, že jí z očí zmizela ona kalná hlubina, ve které jako by pohasl veškerý život a kterou tam už jako chlapec vnímal s mrazením v zádech.

„Teď musíš vystoupit s projevem,“ zašeptal mu Salvemini do ucha.

Mikael se na něho polekaně zadíval. „Já… já…,“ zakoktal. „Vždyť vůbec nevím, o čem mám mluvit…“

„Lidé na to čekají,“ naléhal kapitán. „Promluv k nim svým srdcem, kníže.“

Mikael se otočil k davu a mlčky si prohlížel jednoho po druhém. Tohle jsou jeho lidé. A najednou věděl, co jim chce říct.

Lidé zmlkli.

Eloisa k němu vzhlédla s neskrývanou pýchou.

„Ještě nevím, co to znamená být knížetem… Vždyť jsem se jím právě stal,“ začal Mikael a hlas se mu chvěl dojetím. „Budu se to muset naučit.“ Zhluboka se nadechl a zaposlouchal se do srdce, které mu tlouklo v hrudi.

„Ale na rozdíl od mnohých knížat velmi dobře vím, co znamená být nevolníkem. Tím jsem totiž dosud sám byl.“ Zahleděl se na lidi, se kterými trávil život. „Všechny ty roky jsem byl váš bratr a sdílel s vámi hlad a tvrdou práci na poli… zažil jsem brutální násilí strašlivého vládce… byl jsem stejně jako vy ponižován a oloupen o poslední zbytky důstojnosti… den co den jsem vstával a chodil spát s myšlenkou, že můj život za nic nestojí… že já sám za nic nestojím…“

Dojatě vzal Eloisu za ruku.

„A protože teď už nejsem nevolník…,“ Mikaelovi se zachvěl hlas, neboť to, co cítil, bylo silnější než on – a vzápětí se odmlčel, protože teprve nyní pochopil, že všechno, o čem snil, záleželo pouze a jedině na něm.

„Když už tedy nejsem nevolník, nebude jím ani nikdo z vás!“ zvolal.

Dav mu začal provolávat slávu, ačkoli nikdo nevěřil vlastním uším.

„Můžete odejít nebo zůstat,“ pokračoval Mikael zvučným hlasem, aby si zjednal pozornost.

„A jestli zůstanete… pokusíme se vytvořit lepší svět, a to společně.“

Jeden rolník před ním padl s pláčem na kolena.

„Vyplatilo se žít už jenom proto, abych viděl, co se dnes stalo,“ prohlásil Mikael. Slova mu teď snadno prýštila ze srdce jako důsledek jeho dosavadního života, ve kterém se nikdy nevzdal a nesešel ze své cesty.

„Protože vy jste dnes dokázali, že svoboda nemůže platit pouze pro jednotlivce. Aby zavládla opravdová svoboda, musí patřit všem. A každý z vás si dnes vybojoval svou vlastní svobodu i svobodu svého bratra.“

Lidé fascinovaně mlčeli; pravděpodobně je připravil o řeč reálný dosah Mikaelova projevu.

„Naučili jste mě být mužem,“ uzavřel Mikael. „Teď už vím, kdo jsem a kým chci být.“

Zavládlo delší ticho. Pak jedna z žen, které mezitím dorazily z vesnice k hradu, hlasitě zvolala: „Ať ti Bůh žehná, kníže Mikaeli!“

Všichni se okamžitě přidali: „Bůh ti žehnej, kníže Mikaeli!“

„Vy hlupáci, jmenuje se přece Marcus…,“ obořila se na ně Agnete.

„Ne,“ přerušil ji Mikael a otočil se k Eloise, která mu dala jeho druhé jméno. „Já jsem Mikael.“

Následující ráno, po pohřbu svých mrtvých na hřbitově kaple Panny Marie Sněžné, zajel Mikael s Eloisou, jejich synem a Agnete lesem na Mezesnigu k Rafaelově chatrči. Byl s nimi i Harro, naložili ho na koně před Mikaela. Doprovázeli je obyvatelé Raühnvalu, horníci z Dravocniku a Ettore Salvemini se svými muži.

Za chvíli k Mikaelovi přistoupil jeden horník.

„Pane, můžu si s vámi chvilku promluvit?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Mikael a konejšivě položil ruku Harrovi na hlavu, protože pes slyšitelně zavrčel.

Horník ztišil hlas: „Budete i naším knížetem?“

Mikael zavrtěl hlavou. „Ne, vláda nad Dravocnikem náleží na základě rodového práva princezně Lukrécii.“

Horník vypadal zklamaně.

„Ale mohu vás ujistit, že princezna bude vládnout ve jménu spravedlnosti,“ dodal Mikael.

„Jako dcera takového otce?“ opáčil muž a v jeho hlase se nedaly přeslechnout hluboké pochybnosti.

„S dovolením, tomu se mi nechce ani trochu věřit, při veškeré úctě.“

„Právě proto, že měla takového otce, vám bude princezna vládnout spravedlivě.“

„Měli bysme radši vás, pane, mám-li to říct narovinu,“ pokračoval zoufalý horník. „To, co jste řekl…“

„Mluvil jsem s princeznou,“ přerušil ho Mikael a ztišil hlas. „Až se zotaví a opět se zabydlí na starém rodovém hradě, nechá vyhlásit, že jste také svobodní. Obě naše knížectví budou společně sledovat stejné cíle. Ale nechme to na princezně, aby sama oznámila tu dobrou zprávu.“

Horník se usmál. „My taky máme pro princeznu dobrou zprávu.“ Náhle se mu celý obličej šťastně rozzářil. „Našli jsme novou žílu.“

„Takže zásoby hematitu nejsou vyčerpány?“ zeptal se překvapeně Mikael.

„To ano. Ale na ulicích Dravocniku už neulpí tíživý rudý prach lepivý jako krev…“ Horník na okamžik zadržel dech a pak zvolal: „Stříbro! Stříbrná žíla!“

Mikael se hlasitě zasmál.

„Co je tady k smíchu, knížátko?“ otázala se Agnete, která ho těsně následovala.

„Chovej se laskavě uctivě, nebo tě nechám rozsekat na kousky,“ odpověděl Mikael.

„Jen to zkus!“ opáčila Agnete a výhrůžně zvedla prst. „Nemysli si, že se mezi námi něco změnilo, chlapče!“

Mikael pohlédl na Eloisu a spokojeně se usmál. Jeho syn blaženě spal v matčině náruči.

Zatímco se pomalu blížili k místu, odkud cesta odbočovala k Rafaelově salaši, Mikael zpomalil koně, aby se k němu mohl připojit Ettore Salvemini.

„Jak se vede Emöke a Bernimu?“ zeptal se ho.

„Komu?“ opáčil kapitán a udiveně zvedl obočí. „Ach, asi máš na mysli Leonidase Argose a jeho ženu Levandu.“

„Levandu?“

„Ten šílený kulhavý Řek tvrdí, že ta žena, na kterou se ptáš, voní po levanduli, když s ním sdílí lože,“ zavrtěl hlavou Salvemini.

Mikael se zasmál. „Jak se jim daří?“

„Oba jsou zkrátka nesnesitelní,“ prohlásil s vážným výrazem Ettore Salvemini.

„Opravdu?“ prohodil zklamaně Mikael.

„Ano, kníže. Celý den vrkají jako zamilované holubičky,“ vysvětlil s úsměvem Salvemini. „A ona na ulici kulhá stejně jako on, jen aby mohli jít do sebe zavěšení. Ale… nevím, jak ti to mám vysvětlit…

Vůbec to nevypadá žalostně nebo politováníhodně. Člověk by skoro řekl…“

„… jako by tančili,“ dokončil Mikael větu. „Samotný mrzák se belhá a klopýtá. Ale dva, kteří se drží za ruku a pohupují se ve stejném rytmu… to je jako by tančili,“ pronesl jako vzpomínku na Berniho slova.

Salvemini se na něho udiveně podíval, ale potom přikývl. „Ona má každopádně andělský hlas.

A on, to se mu musí nechat, je vtipný chlapík. Díky nim mi plyne do kapsy pěkná hromádka peněz.“

„To mě těší. Zasloužil jste si to,“ prohlásil uznale Mikael.

„Řekli mi, že ti mám něco vyřídit,“ pokračoval Salvemini.

„Směj se, bratře!“ zvolal Mikael.

„Jak to víš?“ zeptal se udiveně Salvemini.

„To byla jen taková předtucha,“ odpověděl s úsměvem Mikael. Harro radostně zaštěkal.

„Včera jsi měl pěkný projev.“

Mikael zamyšleně přikývl. Klusali vedle sebe mlčky, dokud se neocitli u odbočky vedoucí k Rafaelově chýši. Tam Mikael zastavil koně.

„Tak do toho, ven s tím,“ povzbudil ho kapitán.

Mikael na něho pohlédl se svraštělým čelem. „Rafael mi všechno pověděl,“ vypravil ze sebe.

„A… tebe to vnitřně pobouřilo, že?“

Mikael objevil v Salveminiho očích jen hlubokou moudrost, porozumění a soucit.

„Ano…,“ přiznal.

„Není důležité, kolikrát muž padne, chlapče, zapamatuj si to,“ poučil ho kapitán rozvážně jako někdo, kdo zná život a všechna jeho scestí.

„Počítá se jen to, že opět vstane. A to nejmíň jedenkrát navíc, než kolikrát padl.“ Významně na Mikaela pohlédl. „A baron zase vstal – vyškrábal se i z tak nepředstavitelných hlubin. To si žádá opravdu mimořádného člověka, aby něco takového dokázal.“

Mikael se zastavil a rukama křečovitě sevřel uzdu. Potom vzhlédl k Mojžíšovu prstu. Všichni se domnívali, že symbolizuje prorokův hněv.

„Já si naopak myslím, že je to prst, který našim životům žehná,“ řekl mu kdysi starý Rafael. „Ano,“ otočil se Mikael k Salveminimu. „Baron je opravdu mimořádný člověk.“ Zabořil koni do slabin ostruhy a tryskem vyjel po cestě vedoucí k chýši jeho učitele a mistra. Chtěl být první, kdo ho uvidí.

Nečekal, až kůň zastaví, ještě ve cvalu seskočil, postavil na zem Harra a otevřel dveře do salaše.

„Chlapče…,“ ozval se Rafael slabým hlasem. Mikael k němu rychle přistoupil a vzal ho za ruce.

Stařec se vyčerpaně usmál. „Stojíš tu živý a zdravý a venku je slyšet mnoho lidí… Předpokládám, že to znamená, že všechno skončilo dobře.

„Ano, pane,“ odvětil Mikael. „Eloisa, můj syn a Agnete jsou zachráněni. Ojsternig je mrtvý a… lidé proti němu povstali! Oni bojovali!“ pokračoval se zapáleným pohledem. „Pozvedli hlavy a teď už je nikdo nezlomí.“

Rafael se na něho podíval a mlčky přikývl. „Jsem na tebe pyšný,“ řekl a hlas se mu chvěl dojetím.

„Dokázal by sis někdy představit, že v té staré latinské knize, kterou jsem ti daroval, je napsaný tak neuvěřitelný příběh?“

„Ne.“

„Upřímně řečeno, chlapče, já taky ne,“ přiznal Rafael a obdivně na něho pohlédl.

„O čem ta kniha skutečně pojednává?“

Stařec se zasmál. „Je to jen k smrti nudná příručka o zemědělství.“ To už se rozesmál i Mikael, ale pak na chvíli ztichl. „Za všechno, čím jsem, vděčím vám, vy jste mě učil,“ pronesl dojatě. „Jste pro mě jako otec.“

„Ty jsi vždycky zůstal synem svého otce,“ odvětil Rafael. „Na to jsi nikdy nezapomněl, ani když jsem ti radil, abys to udělal. Měl jsi pravdu a já jsem se mýlil.“

„Ne. Já mám dva životy,“ zareagoval Mikael. „A dva otce.“

Rafael odmítavě, ale přesto dojatě zvedl ruku. „Ale jdi, ty smrkáči!“ Mikael ho však za ni uchopil a stiskl ji. Věděl, že stařec umírá.

„Počkej,“ ozval se najednou Rafael. „Máte s sebou faráře?“

„Ne, pane.“

Rafaelovy oči prozrazovaly zklamání, ale za chvilku ho něco napadlo.

„Neříkal jsi, chlapče,“ pokračoval, „že je Ojsternig mrtvý?“

„Ano, zabil jsem ho vaším mečem.“

„A to znamená, že teď jsi zase kníže ze Saxie,“ usoudil Rafael.

„Ano, pane,“ potvrdil Mikael a začervenal se.

„No tak pak jsi oprávněn to udělat.“

„Co udělat?“

„To ti hned řeknu. Teď si pospěš a přiveď sem všechny lidi, kteří se chtějí se mnou rozloučit,“

vyzval ho Rafael. „Nesmí ale otálet. Nejdřív mi sem pošli Ettoreho Salveminiho, jestli je dosud naživu.“

„Co mám udělat?“ zajímal se znovu Mikael.

„Až bude po všem, ať ke mně přijdou Agnete a Eloisa,“ požádal Rafael.

„S mým synem.“

„S tvým synem, jestli nebude moc brečet.“

Mikael vyšel s úsměvem ven. Tam dal kapitánovi Salveminimu znamení a ten vzápětí vstoupil do chýše.

„Jak je na tom?“ zeptala se Agnete; z jejího hlasu bylo slyšet, jak hluboce ji to všechno dojímá.

„Chce vás vidět. Jako poslední,“ odvětil Mikael.

„No jistě, jako poslední,“ zahartusila Agnete a s předstíranou zlostí se vzdálila. „Nevolnice jde vždy naposledy.“

Mikael se otočil k Eloise. „Chtěl by tě taky vidět,“ řekl jí. „A našeho syna… pokud nebude moc brečet, jak říkal.“

„Náš syn dostal právě napít,“ odpověděla Eloisa a šťastně se usmála.

„Rafael si ho ani nevšimne.“ Vzápětí jí poryv větru rozčechral vlasy.

„Jsi opravdu krásná.“

Eloisa rozpačitě, ale šťastně sklopila oči, a když ji Mikael k sobě přivinul, položila mu čelo na hruď.

Mikael klouzal pohledem po lidech, kteří ho následovali, aby prokázali Rafaelovi poslední poctu.

A až teď si všiml, že trochu stranou od ostatních stojí chlapec, který mu včera přinesl otcův prsten.

Chlapec měl skloněnou hlavu a pokradmu Mikaela sledoval. Sopel, co mu vytékal z nosu, už vytvořil pevný škraloup. Chlapec hladil Harra, který se vedle něho posadil.

Mikael se na něho usmál; byl to ostatně první člověk, který v krví zbarveném prachu hradního nádvoří před ním poklekl.

Chlapec se ještě víc schoulil a odvrátil pohled.

Mikael se na něho pozorněji zadíval. Chlapec byl hubený a měl tenké, slabé paže. Pohled na něho Mikaelovi připomněl, že on sám vypadal úplně stejně, když přišel do údolí.

„Kdo je to?“ zeptal se Eloisy.

Eloisa se otočila. „Ubohý kluk,“ odpověděla. „Je to syn jedné z hradních nevěstek. Matka mu před několika měsíci zemřela a on teď žije ze zbytků, které najde v odpadcích.“ Eloisa si povzdechla a pohladila své dítě po hlavičce. „Nikdy se nedozví, kdo je jeho otec…“

Mikaelovi přeběhl mráz po zádech – a vzápětí ho píchlo u srdce. Je na tom stejně jako ty, napadlo ho.

Když se všichni muži rozloučili s Rafaelem, naznačil Mikael Agnete a Eloise, aby ho následovali do salaše.

„No to to trvalo,“ zabručela Agnete a přikročila k lůžku, na kterém spočíval bledý a zesláblý Rafael.

„Už jsem myslela, že vypustíte duši, než vás ještě naposledy pošlu ke všem čertům.“

„Buď zticha, Agnete!“ napomenul ji vážně Rafael. „Pojď sem a vezmi mě za ruku.“

„A proč bych to měla dělat?“ zeptala se rozpačitě Agnete.

„Zatraceně, udělej jednou, co ti říkám,“ zvolal Rafael a natáhl k ní ruku. Agnete ji uchopila do své.

Rafael se obrátil na Mikaela. „Stoupni si sem, přesně před nás,“ vyzval ho. „A ty, Eloiso, se postav vedle své matky.“

Mikael a Eloisa mu splnili jeho přání.

„Dobře,“ pokračoval Rafael. „Ve svém postavení knížete Marcuse Druhého ze Saxie máš právo uzavírat manželství. A ty, Eloiso, budeš svědkyní.“

Agnete mu prudce vytrhla ruku ze sevření, jako by se popálila.

„Zbláznil ses, ty starej hlupáku?“ osopila se na něho.

„Agnete…,“ pronesl naprosto klidně Rafael a znovu k ní natáhl ruku.

„Pojď sem.“

Agnete zrudla. Ztěžka zasupěla, zavrtěla hlavou a její obličej prozrazoval city, jež sama nechápala.

„Agnete…,“ ozval se znovu trpělivě Rafael.

Agnete byla sice nevýslovně zjitřená, ale přesto ho váhavě uchopila za ruku.

Rafael ji pevně sevřel. „A teď opakuj po mně, chlapče,“ pobídl Mikaela. „Chceš, Rafaeli Fortebraccio di Bentivoglio, barone z Hermagoru, dosazený Jeho Veličenstvem Rex Romanorum Václavem Čtvrtým…“

„Chceš… Rafaeli Fortebraccio di Bentivoglio… barone z Hermagoru… dosazený Jeho Veličenstvem Rex Romanorum Václavem Čtvrtým…“

„… si vzít zde přítomnou nevolnici Agnete Veedonovou za svou právoplatnou manželku?“

„Já už nejsem nevolnice,“ namítla hrdě Agnete. „Ten chlapec nás všechny propustil, jsem svobodná žena.

Rafael na Mikaela obdivně pohlédl. „Dělej, opakuj to.“

„Vzít si zde přítomnou Agnete Veedonovou… svobodnou ženu… za svou právoplatnou manželku?“

„Ano, chci,“ potvrdil Rafael. „A teď se v mém zastoupení zeptej jí, abych nemusel plýtvat silami.“

„Chceš, Agnete Veedonová, svobodná ženo…,“ začal Mikael a hlas se mu zlomil dojetím, „si vzít Rafaela Fortebraccia, barona z Hermagoru… dosazeného Jeho Veličenstvem Rex Romanorum Václavem Čtvrtým, za svého právoplatného manžela?“

„K čertu!“ zaláteřila Agnete a potřásla hlavou. „Pamatuješ si ještě, jak sis toho chlapce ponechal u sebe, protože se nehodil na polní práce? A já, abych lidem ospravedlnila tvoje návštěvy, jsem si vymyslela, že mi nabízíš ruku, ale já tě odmítám, protože jsi na mě příliš moudrý a nudný…“

„Nesnaž se mluvit o něčem jiném, Agnete,“ povzdechl si Rafael.

„Odpověz na otázku.“

Agnete pevně sevřela rty, aby zadržela slzy, a mlčela.

„No tak už řekni to ano, krucinál!“ obořil se na ni Rafael. Agnete sebou polekaně škubla a vyhrkla.

„Ano…“

„Chci,“ doplnil Rafael.

„Ano… chci.“

„Agnete,“ poznamenal Rafael s úsměvem, „vzít si tě za ženu je namáhavější než zemřít.“ Zasténal.

„Ušetřím ti námahu s líbáním ženicha.“

Agnete si položila ruku na oči, aby zakryla slzy. Rafael se usmál, když ji tak viděl.

Když přestala vzlykat, otočila se k Eloise a Mikaelovi. „Ať už jste venku,“ vyzvala je potichu.

Oba vyšli z místnosti a zavřeli za sebou dveře. Jakmile osaměli, Agnete si klekla vedle Rafaela.

„Miloval jsem tě,“ vyznal jí Rafael a vzápětí mu selhal hlas. Agnete měla pláčem a dojetím ztrhaný obličej.

„Vypadáš ošklivě, když brečíš,“ poznamenal Rafael.

„Já jsem nikdy nebyla krásná,“ odtušila Agnete a zajíkla se, protože se ze všech sil snažila zadržet slzy.

„Ale ano, byla,“ ujistil ji Rafael.

Agnete se k němu pomalu sklonila a oba zadrželi dech, než ho něžně políbila na ústa.

Rafael na ni vesele pohlédl. S úsměvem. V očích se mu zaleskly slzy radosti. Natáhl ruku a láskyplně ji pohladil po tváři. A pak ji navždy opustil.

Agnete přitiskla obličej na jeho hruď a ani se nepohnula, dokud si nebyla jistá, že dokáže potlačit slzy. Potom zvedla hlavu a pohlédla na něho tak jako nikdy předtím. Pohladila ho rukou po bílých vlasech a uhladila je. „Nikdy jsem tě nepolíbila,“ zašeptala mu do ucha.

Když vyšla ze salaše, upíraly se všechny oči jenom na ni.

„Rafael bude pohřben na úpatí Mojžíšova prstu, tam, kde jeho duše došla klidu,“ oznámila a ukázala prstem na Mikaela. „A spočine v hrobě spolu se svým mečem.“

Mikael přikývl. „Tak je to spravedlivé,“ uznal, vytáhl meč z pochvy a předal ho Agnete.

Agnete vstoupila do chýše a položila zbraň na Rafaelovy ruce zkřížené na hrudi.

Po návratu k čekajícím lidem viděla, že se Eloisa a Mikael objali. A tu si uvědomila, že ona sama, která se během jediného dne stala nevěstou i vdovou, také poznala trochu lásky. „Od této chvíle budu bydlet tady, v chýši svého muže,“ oznámila hrdě. Než znovu propukla v pláč, zhurta všem pohybem ruky naznačila, aby šli dovnitř. „Pojďte dál a uctěte památku Rafaela Fortebraccia di Bentivoglio, barona z Hermagoru, dosazeného kdovíkterým zatraceným králem, kterého jsme všichni znali jako starého Rafaela, obchodníka s dětmi.“ Poté zašla do chýše a posadila se vedle postele jako každá obyčejná vdova, zatímco lidé z Raühnvalu a vojsko letitých mužů pod velením kapitána Ettoreho Salveminiho pomalu procházeli kolem nehybného těla jednoho z nejtajuplnějších mužů, jakého kdy poznali.

Mikael a Eloisa si všimli, že se sirotek chystá k odchodu.

„Počkej! zavolal za ním Mikael. Hoch se polekaně ohlédl.

„Nechci ti ublížit,“ uklidnil ho Mikael a společně s Eloisou k němu přistoupil.

Chlapec se na něho nedůvěřivě podíval a bezděčně udělal obranný pohyb.

„Kolik je ti let?“ zeptal se Mikael.

„Osm.“

Chlapec vypadal zblízka ještě vyzáblejší. „Půjdeš s námi a budeš žít u nás,“ navrhl mu nečekaně.

Vzápětí se však obrátil k Eloise, protože si uvědomil, že se jí ani nezeptal. „Odpusť,“ omluvil se.

„Samozřejmě jen když budeš souhlasit.“

„Ano,“ přikývla bez váhání Eloisa a obrátila se s úsměvem k chlapci.

„Postaráme se o tebe.“

„A až budeš starší, staneš se mým štítonošem,“ řekl Mikael. „A později, pokud si to zasloužíš, tě učiním svým rytířem.“

Chlapec polekaně vykulil oči.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Eloisa.

Hoch se ušklíbl. „Moje matka mi každý den říkala jinak,“ odvětil vyzývavě. V očích se mu však zračila hluboká bolest. „Říkala, se se jmenuju po všech svých otcích.“

Mikael zaťal ruce v pěst.

Chlapec z toho okamžitě usoudil, že ho chce kníže udeřit, a zvedl ruce, aby si chránil obličej.

„Nikdo ti nechce ublížit,“ uklidnil ho Mikael, natáhl ruku a chtěl ho pohladit po hlavě.

Hoch polekaně ucukl.

To už ale k němu přistoupila Eloisa a rukávem mu jemně otřela nos.

„Dnes ti začíná nový život,“ ujistil ho Mikael. „A proto dostaneš i nové jméno.“ Hlubokým dojetím ho až zamrazilo. „Jak by ses chtěl jmenovat?“

Chlapec mlčky pokrčil rameny.

„Jak se chceš jmenovat?“ opakoval znovu Mikael. Hoch se ani nepohnul.

„Rafael!“ zvolala Eloisa.

„Líbí se ti Rafael?“ zeptal se Mikael. Sirotek znovu jen mlčky pokrčil rameny.

„Takže se budeš jmenovat Rafael,“ vyhlásil slavnostně Mikael, který cítil, že ho minulost znovu dohnala. S úsměvem zhruba zopakoval to, co mu kdysi řekla Agnete: „Jestli se ti to jméno líbí, není to tvoje zásluha, protože ti ho dala moje žena. Pokud se ti nezamlouvá, musíš si to vyříkat sám se sebou, že ses nedokázal rozhodnout. V životě se volbě nevyhneš, pamatuj na to.“

Hoch na něho upřeně zíral.

„Ale jsem si jistý, že se ti jméno Rafael zalíbí,“ pokračoval Mikael.

„Ona má totiž talent od přírody na vymýšlení příhodných jmen,“ poznamenal s úsměvem k Eloise.

„Pojďme.“ Eloisa zamířila k chýši.

Chlapec se postavil za Mikaela a nehnul se od něho ani na krok. Než vešli dovnitř, zatahal ho za rukáv. „Pane,“ oslvil ho, „naučíte mě bojovat s mečem tak jako vy?“

Mikael se jednou rukou opřel o dveře. Nahlédl do chýše a zadíval se na Rafaelův ušlechtilý obličej.

Potom se otočil k chlapci. „Pojď se mnou,“ vyzval ho a zavedl ho za salaš, kde otevřel dveře od kůlny na nářadí.

Když Eloisa o hodinu později se spícím Marcusem III. v náručí vyšla ven, spatřila Mikaela, jak sedí na pařezu za chýší, zatímco Harro se mu schoulil k nohám. Asi dvacet kroků od nich stál sirotek, zvedal nad hlavu paže s rukama zaťatýma v pěst a pak je prudce spouštěl dolů.

„Co to tam dělá?“ zeptala se.

„Okopává,“ odpověděl Mikael, „copak to nevidíš?“ Vstal a zavolal: „Ohni kolena, trumbero!“ Pak jednou rukou objal Eloisu kolem boků a přitáhl si ji k sobě, aniž přitom spustil chlapce z očí. „Musí ještě trochu zesílit.“

Luca Di Fulvio

DÍTĚ, KTERÉ V NOCI NAŠLO SLUNCE

Z německé verze Das Kind, das nachts die Sonne fand, vydaného nakladatelstvím Bastei Lübbe AG v Kolíně nad Rýnem v roce 2015, přeložil Rudolf Řežábek Obálku navrhla Soňa Šedivá

Odpovědná redaktorka Ivana Parkmanová

Vydala Euromedia Group, a. s. – Knižní klub, Nádražní 30, 150 00 Praha 5 v roce 2016 jako svou 1978. elektronickou publikaci www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz Table of Contents Start PRVNÍ ČÁST