Pískožrouti 7

Denny

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2010

Mořičvíl - Pískožrouti 7

Denny Newman

Před cukrárnou pana Buchtičky vládl čilý policejní ruch. Od chvíle, kdy přijel na místo činu Mataharis, Stuart a doktor Quivido, dorazili všemožní lidé, ať už měli s událostí co do činění, či ne. Byl tu pojízdný stánek s rychlým občerstvením, který vyslal pohotově pan Kefír, několik novinářů z malých časopisů, jako například „Kůň a pes“ (Co když je vevnitř nějaký pes, že? Ále jděte, to je přeci jasné, že vám řeknou, že ne, ale MY víme svoje. A potom, jak chtějí ti lupiči asi utéct? Správně, na koni, ale to už vám městská stráž nepřizná), „Dortíky dnes“ nebo „Zločin a trest pro začátečníky“.

Nechyběli samozřejmě ano zástupci politických stran, kteří se opatrně snažili zjistit, jestli by nemohli z přepadení vytěžit něco pro svoji předvolební kampaň a ochotně zmíněným časopisům poskytovali rozhovory. Jako jeden z prvních se před cukrárnu dostavil právník, pan Orel a žádal okamžité propuštění svého klienta, kněze Milchamy, ale byl uvězněn na dvacet čtyři hodin za maření vyšetřování, protože když přednášel svoje požadavky, stál jednou nohou na mobilním potrubí doktora Quivida. A v neposlední řadě velký dav zvědavých občanů města, samozřejmě.

„Ještě přijde někdo, Stuarte, a dám povel k palbě,“ řekl zničeně Mataharis, „co tam vůbec dělá strážmistr Skořápka? Poslal jsem ho hlídat na konec ulice, aby se sem nikdo nedostal!“

„Rozdává autogramy, pane.“

„Já ho roztrhnu jako hada!“

„Jistě, pane.“

„Co uvnitř, máme něco nového?“

„Nemáme, pane, všechny pokusy o komunikaci selhávají.“

„Jak selhávají? Oni se s námi nebaví?“

„To nevím, pane, ty přepážky jsou hlukuvzdorné.“

„Aha, to se zase někdo vyznamenal. Co Blond, už jsme ho našli?“

„Bohužel, pane, jako by se po něm slehla země. O panu Jeronýmovi v muzeu také nevědí. Když dovolíte, pane, domnívám se, že oba gentlemani jsou někde na rybách.“

„Na rybách?“

„Ano, pane, pan Blond mě nedávno pověřil, abych mu obstaral potřebné vybavení.“

„Tak to nám ještě scházelo!“

„Bohužel, pane.“

„Není sezóna Stuarte! Tenhle týden se ryby chytat nesmí!“

Uvnitř cukrárny zatím probíhal také čilý ruch. Ďáblouš se snažil udržet Milušku při vědomí, takže jí měnil mokré kapesníky, omýval obličej a neustále k ní promlouval. Nebyl si jistý proč, ale tváří v tvář Milušce nedokázal mluvit sprostě, ani používat slovo vole, takže záhy zjistil, že nemá o čem mluvit. Zalovil tedy v paměti a začal vyprávět o svém dětství a nevydařených akcích Bratrstva s klacky. Miluška občas přikývla a výjimečně se i na nějakou podrobnost zeptala.

Jikrnáč, který přišel konečně k sobě se nejprve pokusil napadnout Aliho Alimenta, ale byl svorně zbylými přítomnými zadržen. Když mu byla vysvětlena situace, dal se s nimi společně do hledání kartičky, kterou Buchtička obdržel při instalaci bezpečnostního systému, a na kterou si poznamenal bezpečnostní kód, kterým by bylo možné přepážky otevřít.
Paní Trikarová vyčítala panu Buchtičkovi, že je nezodpovědný.
Aniž by si toho kdo všiml, odkudsi začala do cukrárny proudit jemná, téměř neviditelná mlha.

„Nezdá se vám, že je tady najednou trochu vlhko?“ narovnal se zpoza jednoho z regálů s čokoládou Vysoký Jalovec.

„Horko, to ano,“ souhlasil Ali, „konkrétně mě čím dál tím větší, ale vlhko, to se mi nezdá.“

„Ne, vážně, jakoby mlha, co? Ne?“ zbystřil smysly Jikrnáč.

Mlha skutečně začala houstnout a nabývat konkrétních obrysů. Přesnější by bylo, že mlha se začala koncentrovat do siluety velkého muže. Pak se začala vybarvovat a za malou chvíli stál před pultem pana Buchtičky hrabě Eulián Stoker v celé své majestátnosti, která obsahovala brilantinou uhlazené vlasy s dlouhým copem, černý dlouhý plášť s rudou podšívkou, elegantní vestu se zlatými knoflíky a samozřejmě vyceněné velké tesáky.

„Dobrý den,“ pozdravil hrabě, „můžete mě prosím zabalit dvacet dekagramů těch vyjímečných pralinek s třešňovou náplní?“ usmál se, takže ještě víc odhalil špičáky.

A protože dnešní den byl bohatý na omdlévání, nezůstala ani paní Trikarová pozadu a skácela se do náruče Vysokého Jalovce, který u ní byl nejblíže. Ten ji nejprve automaticky zachytil, ale když si o zlomek sekundy později uvědomil, koho drží v náručí, ve tváři se mu objevil výraz, jehož slovní ekvivalent by pravděpodobně zně „fuj!“ a paní Trikarovou pustil na zem.

„Řekl jsem něco špatně?“ podivil se hrabě a otočil se postupně na všechny přítomné.

„Upír???“ vzpamatoval se nejrychleji Ali Aliment a sáhl po své kuši. Střela se zabodla hraběti přesně do míst, kde bývá srdce.

„To bylo velice nezdvořilé mladíku!“ podíval se na něj laskavě hrabě a střelu si bez nejmenších problémů vytáhnul a zahodil na druhý konec místnosti. Střela se tam elegantně zabodla přesně do středu perníkového srdce s nápisem „Z lásky“.

„Ale...“ vypadla kuše Alimu z rukou.

„Žádné ale, už jste dnes napáchal dost škody. Venku je teď velká spousta lidí a jsou mezi nimi tací, kteří k vám nechovají právě přátelské úmysly.“

„Byla to nehoda,“ vzmohl se na odpověď zděšený Ali.

„Já vím,“ usmál se na něj hrabě, „ale neví to ti venku. Takže pokud teď budete tak laskavý a necháte mě pracovat, pokusím se to celé nějak vyřešit, ano?“

Ali ALiment ustoupil do bezpečné vzdálenosti. I když si okamžitě uvědomil, že když někdo bere střelu ve svém srdci jako trapné nedorozumění, není žádná bezpečnost příliš bezpečná.

„Dobrá, pane Buchtičko, už můžete vylézt, krev jsem přestal pít před sedmi sty lety, nedělala mi dobře na pleť,“ řekl hrabě a podíval se k pultu.

„Opravdu?“ ozvalo se zpoza pultu.

„Samozřejmě. Zkoušel jste to někdy? Naskáčou vám po tom takové ošklivé pupínky na tvářích.“

„Když tedy myslíte...“ začal se Buchtička soukat ze svého úkrytu.

„Skvělé, není nad to, když si lidé dokážou vyjít vstříct, viďte?“ vycenil na něj hrabě zuby, takže Buchtička začal litovat, že ho poslechl.

„Poslyšte, mladíku, ano, vy tam vzadu, co kdybyste položil to koště?“ řekl hrabě, aniž se otočil, takže Aliho kumpán Ibrahim opatrně, aby bylo na první pohled zřejmé, že nemá žádné postranní úmysly, odložil zpátky do rohu smeták a tvářil se, že je sám překvapený, kde se právě jemu vzal v rukou.

„Možná bychom si to měli vysvětlit hned na začátku,“ rozhlédl se hrabě po cukrárně, „ano, já jsem upír. Nejsem tady ale proto, abych vás vysál, ale abych vás dostal z této poněkud nepříjemné situace.“

„Ale co když si to jenom vymýšlíte?“ řekla bojovně paní Poustková.

„Potom jste v opravdu nepříjemné situaci, madam,“ řekl hrabě
Paní Poustkovou bojovnost zase rychle opustila.

„Takže si rozumíme? Žádné kolíky do srdce, žádné sekání hlavy a hlavně žádný česnek, nedá se to potom ze šatů dostat dolů celé měsíce.“

„Promiňte, ale...“ začal zamyšleně Jikrnáč.

„Ach ano, málem bych zapomněl, stříbro. Ano, to trochu funguje, ale to by jen zkazilo náladu a to by asi nikdo nechtěl, že? Tak dobrá, když jsme vyřešili tohle, pojďme se podívat na ty důležité věci.“

Hrabě Stoker přešel ladným krokem k malé dřevěné krabičce umístěné nade dveřmi a ze záhybů svého pláště vytáhl sadu šroubováků. Pak krabičku chvilku zkoumal a nakonec si jeden ze šroubováků vybral a odmontoval krabičce víko. Objevila se řada deseti páček s čísly od nuly do devíti.

„Byl byste tak laskav, pane Buchtičko a sdělil mi váš bezpečnostní kód?“ požádal pak hrabě cukráře.

„On ho zapomněl,“ žaloval Ďáblouš zbaběle.

„Nepříjemné, nicméně ne neřešitelné,“ neztrácel náladu hrabě Stoker, „potom vás tedy musím požádat, abyste podepsal tyto listiny,“ řekl a položil před překvapeného Buchtičku několik archů papíru popsaných drobným písmem.

„Co to je?“ vypravil ze sebe Buchtička.

„To je vaše prohlášení, že jste zapomněl či ztratil bezpečnostní kód a žádáte o jeho opětovné sdělení. Na listině budou uvedeni svědci, kteří v případě potřeb potvrdí, že jste tak učinil dobrovolně a nikoliv pod nátlakem.

„Upííííííííííííííír!!!“ probrala se k životu paní Trikarová. Kromě ječení na hraběte ukazovala všeobviňujícím prstem

Hrabě zvedl oči ke stropu, pak se podíval na paní Trikarovou a máchl ledabyle rukou. Paní Trikarová ztuhla jako opařená a nejevila známky života.

„Omluvám se,“ řekl pak hrabě, „na tohle nemáme čas. Je to obyčejné uhranutí, za pár hodin se probere a bude fungovat jako dřív. Tak, kde jsme to skončili? Aha, už to mám. Jakmile to pane Buchtičko podepíšete a zde přítomní gentlemeni a dámy stvrdí, sdělím vám požadované číslo a můžeme se všichni v klidu a míru rozejít domů, co říkáte?“

Pan Buchtička se rychle chopil nabízeného pera a podepsal na dokument na určeném místě. Ostatní se k podpisu ovšem tak samozřejmě neměli.

„Nějak problém, gentlemani?“ podivil se hrabě.

„Ani ne,“ pokrčil rameny Ali, „jenom, že venku nás čeká vězení, víte?“

„To jistě ano,“ souhlasil hrabě, „přepadávat počestné obchodníky je v tomhle století trestný čin a je třeba nést jeho následky.“

„Chápu,“ pokrčil rameny Ali, „koneckonců budiž pro mě poučením dvě věci – nikdy už se nevracet do Mořičvílu, protože to není normální město a za druhé se nedávat do spolku s pitomci.“

„To je rozumný přístup,“ pochválil ho hrabě, „takže?“
Ali Aliment podepsal. Po něm postupně přistoupili k pultu i Ibrahim a Ahmed a udělali tři kolečka. Hrabě jen pokrčil rameny a rozhodl se uznat je jako podpisy. Jikrnáč i Vysoký Jalovec podepsali bez protestů, jen Ďábloušovi bylo třeba listiny podat, protože se staral o Milušku.

„Tak, já vám z celého svého prostřeleného srdce děkuji,“ usmál se hrabě a při zmínce o srdci se významně podíval na Aliho Alimenta, „a nyní když dovolíte, sdělil bych panu Buchtičkovi vytoužený kód v soukromí.“

Pan Buchtička opatrně přistoupil k hraběti a s ještě větší opatrností mu nastavil ucho. Hrabě mu cosi pošeptal.

„Děláte si legraci?“ vybuchl Buchtička.

„Obávám se, že nikoliv, pane Buchtičko,“ zavrtěl hlavou hrabě.

„Takovou pitomost bych tam nikdy nenastavil!“ protestoval Buchtička.

„To souhlasí, vy jste to tam skutečně nic nenastavil,“ potvrdil hrabě.

„Ale jak je to potom možné?“ nechápal Buchtička, „a teď mě napadá, jak je možné, že ten kód znáte? Aha?“

„Vymyslel jsem ho,“ řekl skromně hrabě.

„Cože? Systém Šušník?“

„Jistě.“

„Ale to je přece práce profesora Šušníka?“ nechápal Buchtička.

„Ano, to je pravda. Profesor Šušník skutečně systém zkonstruoval, ale stalo se tak na základě mých návrhů. Nedávno jsme ho navíc s mým přítelem, doktorem Quividem celý zmodernizovali, takže se myslím mohu právem pokládat přinejmenším za spoluautora,“ vysvětlil mu hrabě.

„Vážně? Ale já vás nikdy neviděl?“

„Mám rád roli tichého společníka,“ připustil hrabě, „nicméně zpět k vašemu dotazu, pane Buchtičko – vy jste skutečně nic nenastavoval, systém je tak, jsme vám ho dodali, tedy se základním nastavením.“

Buchtička se plácl do čela. Jikrnáč, Vysoký Jalovec, Ďáblouš i Ali Aliment se na něj zamračeně podívali.

„Podívejte se, já to chtěl nastavit,“ přiznal Buchtička v záblesku náhlého poznáním „ale pak na to nebyl čas a nakonec jsem na to zřejmě úplně zapomněl.“

„Jaké je to základní nastavení?“ podíval se na Buchtičku výhružně Ali Aliment.

„1 2 3 4,“ řekl potichu Buchtička.

Hrabě Stoker zadržel Aliho na poslední chvíli, jinak by byl Buchtička omráčen velkou čokoládovou panenkou.

„Jistě si najdete v budoucnu chvilku, abyste si to vyříkali, gentlemani,“ pravil hrabě smířlivě, „A teď, pokud dovolíte, mohl bych dostat ty třešňové pralinky?“

Každé přepadení někdy začíná a někdy končí, a přepadení cukrárny pana Buchtičky nebylo výjimkou. Když se bezpečnostní přepážky v cukrárně s rachotem zvedly nahoru, vyšel z cukrárny s rukama nahoře bývalý lupič Ali Aliment a před sebou dost nešetrně strkal své dva bývalé komplice. Speciální městská stráž se jich okamžitě chopila a s pouty je odvedla do cel předběžného zadržení. Strážní se potom nahrnuli dovnitř a na nosítkách vynesli postřelenou Milušku a nehybnou paní Trikarovou. Pan Buchtička byl na místě podroben důkladnému výslechu ze strany velitele Mataharise, ale ukázalo se, že má v hlavě natolik veliký zmatek, že jeho výpověď nedávala valnějšího smyslu.

Bratrstvo s klacky bylo nejprve preventivně zadrženo, ale paní Poustková dosvědčila, že s přepadením neměl ani jeden z jeho členů nic společného, takže byli zase propuštěni na svobodu.

Při pozdějším vyšetřování se Mataharis pokusil celou událost zrekonstruovat, ale tvrzení jednotlivých aktérů se od sebe lišila takovým způsobem, že to nebylo prakticky možné. Cukrář Buchtička navíc nevznesl žádné obvinění a Miluška odmítla jakkoliv vypovídat, takže by celý případ odložený na dobu neurčitou a Ali Aliment a jeho dva společníci propuštěni na svobodu.

To ale nebylo všechno. Ještě je třeba zmínit několik věcí, které s přepadením cukrárny bezprostředně souvisely.

Na rušné Benzindorfské třídě Gertrudastrasse byl za nějaký čas otevřený malý krámek s Mořičvílskými cukrovinkami. Nebyl nijak nápadný, ani nijak zastrčený, zkrátka tak akorát. Jednoho dne cinknul nade dveřmi zvonek a dovnitř vstoupil draze oblečený muž v cylindru. Neřekl ani slovo, ale prodavač mu hbitě připravil balíček s třešňovými pralinkami a úslužně mu je podal. Cizinec se rozhlédl kolem sebe a spokojeně pokýval hlavou. Potom beze slova odešel. Ali Aliment si zhluboka oddechl.

„Už?“

„Jistě, pane.“

Velitel Mataharis se opatrně posadil na koženou sedačku, nadechl se a zaklínil ruce do kovových madel.

„Jak se cítíš, Ramone?“ zajímalo doktora Quivida.

„Čekám, kdy to povolí,“ ucedil Mataharis a zabral. Kladky přenesly jeho sílu pomocí ocelových lanek do svislého směru a za Matahrisovými zády se začala zvedat a spouštět závaží.

„Tak co?“ trval na svém doktor Quivido.

„Vypadá to dobře,“ připustil Mataharis, který se začínal potit.

„Tak dobrá, máme dohodu, ty sem můžeš chodit cvičit a na oplátku nebudeš chtít ani zlaťák za opravu tvé kanceláře,“ řekl doktor Quivido.

„To zní rozumně,“ připustil Mataharis.

„Včetně tapet a nového lustru sem do tělocvičny,“ doplnil doktor Quivido.

„Víte, kolik stál?“ přestal na chvíli cvičit Mataharis.

„Já jsem ho nezničil, pamatuješ?“

„Kdyby byl ten stroj v pořádku...“ nedal se Mataharis

„Kdyby jsi sem nechodil...“ kontroval doktor Quivido.

Stuart si významně odkašlal a nabídl Mataharisovi ze stříbrného podnosu jablečný mošt.

Mataharis se zhluboka napil.

„Tak dobrá, platí, já to nechám opravit za své, v pořádku?“ řekl pak.

„V pořádku,“ usmál se doktor Quivido, mrknul na Stuarta a odešel do své laboratoře.

Mataharis pak cvičil dlouho mlčky. Ticho přerušil až po půl hodině, když ležel na lavičce a zvedal za Stuartovy asistence činku na sebe:

„Poslyšte, Stuarte, pamatujete, jak jsem se vás ptal, proč nechcete o celé té záležitosti s přepadením cukrárny informovat slečnu Zuzanu?“

„Ano, pane, vybavuji si to zcela přesně,“ přisvědčil Stuart.

„Nechtěl jste mi vysvětlit proč.“

„To je možné, pane.“

„No, trochu jsem o tom přemýšlel, trochu se prošel po archívu a trochu se poptával mezi lidmi. A víte co jsem zjistil, Stuarte?“

„Nemám nejmenší tušení, pane.“

„Slečna Zuzana Milušku našla kdesi v podzemní zastávce Myrtilky, věděl jste to?“

„Něco se ke mě doneslo, pane.“

„Dobře. Dala jí práci a tak nějak se o ní vůbec stará, jako o mladší sestru.“

„To je chvályhodné pane.“

„To jistě. Mě ale zajímalo, kde se Miluška na té zastávce v podzemí vzala. A nebudete mi to věřit, Stuarte, byla na útěku z domova.“

„Ano, pane?“

„Ano, Stuarte. Můžete mě tu činku na chvíli podržet? Jen si otřu pot z očí?“

„Samozřejmě, pane.“

„Děkuji, Stuarte. Miluška utíkala z domova, protože si měla vzít muže o dost staršího, který, pokud jsem dostal správné informace, měl o slušném chování k mladým dámám jen velmi rámcovou představu.“

„To je nepříjemné, pane.“

„Viďte, Stuarte? Takže naše Miluška den před svatbou svázala prostěradla a sešplhala z pátého patra na ulici. Neuvěřitelné, že?“

„To jistě, pane.“

„Mě se to ale nezdálo, takže jsem se zeptal lidí, co bylí v protějším domě. A víte, co jsem se dozvěděl?“

„Ne, pane?“

„Měla pomocníka. Někdo jí pomohl. Jeden starší muž si vzpomněl, že viděl neobyčejně mrštného muže, jak zespodu z ulice vystřelil lanko do Miluščina okna, vyšplhal nahoru a zpátky se spustil s někým na zádech.“

„Zajímavé, pane“

„To ano, Stuarte. Miluška tedy měla někoho, kdo jí pomohl utéct. Snažil jsem se zjistit, kdo to mohl být, ale na nikoho jsem nepřišel. Miluška byla celé svoje dětství a značnou část mládí zavřená v Lyceu slečny Prvořadé, kde se z ní snažili udělat domácí automat, takže nemohla mít žádné přátelé ani známé.

Jediná možnost by byla, že se jednalo o nějakého spolužáka.

„To je vyloučené, pane.“

„Proč myslíte, Stuarte?“

„Lyceum slečny Prvořadé přijímá jen mladé dámy, pane.“

„To je zajímavé, Stuarte,“ posadil se Mataharis na lavičce a natáhl ruku pro jablečný mošt.

„To ano, pane.“

„Nicméně jsem navštívil Lyceum a prošel si záznamy o Miluščiných spolužačkách.“

„Co jste zjistil, pane?“

„Vcelku nic zajímavého, Stuarte, samé nebohé duše, jejichž rodiče se je snažili vmanipulovat do svých představ. Ale pak mě napadlo projít si i záznamy o studentkách několik let dozadu.“

„Prozíravé, pane.“

„Děkuji, Stuarte. V jednom z vyšších ročníků jsem narazil na studentku, která vykazovala nadprůměrné fyzické výkony. Stejná studentka vynikala i v ostatních předmětech. Napadlo mě, že se s Miluškou museli potkávat třeba při obědě, nebo na školních výletech.“

„To zní pravděpodobně, pane.“

„To ano, ale mám ještě něco zajímavějšího, Stuarte.“

„Mohu vědět, co to je, pane?“

„Určitě, Stuarte. Studentkou Lycea slečny Prvořadé byla nějaký čas i slečna Zuzana. Po čtyřech letech ale její rodiče zemřeli při požáru a slečna Zuzana brány školy opustila. Myslím, že to brala jako vysvobození. Adoptovala ji tenkrát stařenka Vyprášilová.“

„Pohnutý příběh, pane.“

„Ano, nicméně pro slečnu Zuzanu to dopadlo celé dobře, dnes s stojí v čele bohaté společnosti a bojuje i o společenské uznání ve světě donedávna přístupném jen mužům. Domýšlím se, že s Miluškou dokáže cítit jako nikdo jiný a že by udělala všechno proto, aby ji ochránila.“

Stuart podal Mataharisovi mlčky ručník.

„Díky, Stuarte. Shodou okolností také vím, že slečna Zuzana zaměstnává dva neobyčejně schopné mladé muže jako svoji ochranku. Možná jste tehdy před cukrárnou měl na mysli, že by je slečna Zuzana neváhala nasadit, co myslíte?“

„Kdo ví, pane.“

„Myslel jsem si, že řeknete něco takového Stuarte. To ale není všechno, co jsem zjistil. Úplnou náhodou jsem se nedávno díval do vaší složky a všiml jsem si, že v kolonce „vzdělání“ jste uvedl jen výraz „soukromá škola“.

„Nechtěl jsem se o tom příliš rozepisovat, pane.“

„To je v pořádku, Stuarte, já se na to zase nechci příliš vyptávat, respektuji vaše soukromí.“

„Děkuji, pane.“

„Nemáte zač, Stuarte. Mimochodem, když jsme měli předloni soutěž ve šplhu po laně, kdo to tehdy vyhrál?“

„Pan Blond, pane.“

„Jak jinak že, vy jste byl druhý, viďte.“

„Ano, pane.“

„Možná,“ připustil Mataharis, „je pěkné, když si spolužáci pomáhají, viďte Stuarte? Bez ohledu na to, za jakých okolností se spolužáky stali.“

„Máte pravdu, pane.“

Lumír Bezinka byl právě v tuto chvíli nejšťastnější člověk na celém, světě. Když se ukázalo, že Miluška byla držená jako rukojmí a on s jejím zmizením nemá nic společného, omluvila se mu slečna Zuzana a dokonce mu dala celoroční volnou jízdenku na Myrtilku. To ale nebyl ten hlavní důvod ke štěstí Lumíra Bezinky. Vysvětlil slečně Zuzaně, že se s Miluškou už několik měsíců tajně schází a podnikají spolu romantické procházky po březích Stromové řeky a v městských parcích a že by si ji jednou vzal rád za ženu, protože je do ní zamilovaný a ona do něj. Slečna Zuzana z toho měla velkou radost a ptala se pak na velikou spoustu věcí, a Lumír jí celý šťastný odpovídal, protože pochopil, že proti jejich schůzkám nic nemá. Miluška se totiž při každém setkání moc trápila, že o nich slečna Zuzana neví.

Teď kráčeli Lumír s Miluškou po Borůvkovém pahorku pod košatými stromy a drželi se za ruce a Lumír si neuměl představit, že by mohlo existovat něco lepšího. Miluška se k němu občas přitiskla a Lumír jí vyprávěl, jak už mu nechybí moc peněz, aby si mohl otevřít vlastní krámek a jak si to tam pěkně zařídí a podobné věci. Z bezpečné vzdálenosti dvojici sledovala dvojice mužů oblečených do společenských obleků a snažila se, aby je ani Lumír, ani Miluška nezahlédli. Jejich úkol byl zajistit pro zamilovanou dvojici bezpečí, protože ne všichni obyvatelé města disponovali Lumírovým všeobjímajícím nadšením a Miluščinou dobrotou. Byli v tom opravdu dobří.

Ďáblouš se několik dnů po přepadení cukrárny pana Buchtičky ráno probudil ve své posteli a díval se do neznámé tváře muže s bradkou.

„Ano?“ řekl a v okamžitém útěku mu zabránil jen fakt, že mu muž seděl na peřině.

„Dobré ráno, jste pan, ehm... Ďáblouš?“

„Ano?“

„Výborně. Mořičvílské podzemní dráhy by vám rády vyjádřily poděkování za vaše obdivuhodné chování během jistého nepříjemného incidentu koncem minulého měsíce. Přijměte prosím proto tento šek na velmi příjemnou částku ve zlatých tolarech a nabídku práce oblastního revizora přepravy. Pokud by jste v budoucnu od naší společnosti cokoliv potřeboval, obraťte se prosím na tuto adresu,“ podával Ďábloušovi muž kartičku z tvrdého papíru s ozdobným zlatým rámečkem.

Pak odešel, jako by u Ďáblouše v pokoji nikdy nebyl.

Ďáblouš se udeřil svícnem do hlavy, aby se ujistil, že se mu to nezdálo a když přišel po chvíli k vědomí, podíval se vizitku. Byla na ní jen emajlová adresa zuzana@myrtilka.mo. Pak se podíval na šek a opět se udeřil svícnem.

Bylo to poprvé v jeho životě, kdy držel v ruce peníze, které neukradl.

Byl to zcela nový, příjemný pocit.

Albert přestal létat po čtrnácti dnech. Barva jeho srsti se ustálila na světle zelené.

A ano – ještě jedna důležitá věc. Kapitán Krabatka až do své smrti nepřišel na to, co mu potopilo loď, když proplouval podél Hyacintového nábřeží v Mořičvílu, i když se dlouho nemohl zbavit pocitu, že to byl meteorit ve tvaru závaží do velké činky.