Noc v newyorské Městské nemocnici byla opět neobyčejně rušná, když na pohotovost přivezli mladičkou Claudii Stuyvesantovou, dceru mocného a vlivného obchodníka s nemovitostmi. Pohledná Kate Forresterová, zapálena pro svou lékařskou profesi, slouží sama. Najednou se octne tváří v tvář případům postřelení, zástavy srdce, pokusu o sebevraždu a srdceryvného násilí rodiče nad jeho dítětem. Zdá se, že Claudie má jen mírné bolesti. Testy jsou negativní. Po několika hodinách však pacientka umírá. Kate si je sice jista svou diagnózou, je však obviněna ze zanedbání lékařské péče.

Doktorka má čisté svědomí, přesto se obává procesu, který ji může odborně i lidsky zruinovat. Do případu se totiž vložila televize s nemilosrdnou kritikou. Také nemocnice se snaží zbavit zodpovědnosti a vyvléká se z Katiny obhajoby. Doktorka má jedinou naději – dokázat, že Claudie lhala, a odhalit důvod jejího lhaní. Získá nakonec spojence ve Scottovi Van Clevem, šarmantním a idealistickém advokátovi, který také riskuje reputaci a kariéru.

Doktorka u výslechu plasticky popisuje neutěšenou situaci v řadě dnešních nemocnic, ale i statečnost a zodpovědnost lékařů v první linii.

Henry Denker napsal šestadvacet románů a naši čtenáři ho znají především z knihy Diagnóza doktorky Scofieldové. Střídavě žije v Palm Springs v Kalifornii a v New Yorku.

Copyright © 1992 by Henry Denker

Translation © Ivana Picková, 1997

České vydání © Remedium, 1997

REMEDIUM

Z anglického originálu: Henry Denker – DOCTOR ON TRIAL vydaného vydavatelstvím Judy Piatkus (Publishers) Ltd of 5 Windmill Street, London W1 přeložila Ivana Picková. Cover Design © Art & Design Group Jacket Photo © ART DIRECTORS Photo Library Vytiskly T BB, spol. s r. o.

Vydání první REMEDIC1M, 1997

ISBN 80-85218-14-3

1

„Doktorko Forresterová!“ rozlehl se pohotovostí Městské nemocnice zoufalý hlas. „Střelná rána! Hrozná!“

Dva sanitáři s vozíkem se hnali k jednotce intenzivní péče. Jeden znovu zavolal: „Doktorko Forresterová!“

Na vyšetřovně se doktorka Kate Forresterová otočila od pacienta, kterému se právě věnovala, a řekla sestře: „Zůstaňte u něj. Vzorky krve pošlete do laboratoře a zavolejte mě, až budou výsledky!“

Kate Forresterová vyběhla z vyšetřovny a rozběhla se po chodbě. Nedbalý, neupravený účes, tvář bez make upu a zmačkaný bílý plášť svědčily o tom, že je ve službě už dlouho. V sobotu byly večery na pohotovosti vyčerpávající. Tento večer byl však ještě horší, protože lékaře, který měl sloužit s Kate, složila chřipka. Slíbili jí sice pomoc, ale zatím nepřicházela – a tak Kate dělala to, co za zdánlivě nemožných okolností všichni mladí lékaři v nemocnici – dělají, co mohou.

Když rychlými kroky přecházela kolem ambulance C, zavolala na ni sestra Adelaide Croninová: „Paní doktorko, mohla byste na chvilku…“ Ale Kate se dál hnala k jednotce intenzívní péče, kde ležel čtrnáctiletý chlapec krvácející z prostřeleného ramene. Na jedné ulici ve West Side, nedaleko od Městské nemocnice, se nešťastnou náhodou octl v křížové palbě dvou konkurenčních drogových dealerů.

Sestra Croninová si uvědomovala, jak těžkou službu má tento večer doktorka Forresterová, a nakonec se sama věnovala pacientce v ambulanci C. Začala s předběžnou anamnézou. Croninová byla schopná sestra s více než šestnácti lety praxe a raději by pracovala bez rušivých zásahů, jenže matka pacientky si nedala říci a stála u dcery, jako by ji chtěla chránit.

„Mohla byste mi říci, co vás k nám přivedlo?“ oslovila Croninová pacientku, devatenáctiletou tmavovlásku.

Matka jí skočila do řeči: „Byla bych ráda, kdybyste zavolala lékaře. Moje dcera se cítí velmi špatně. Chci, aby jí byla poskytnuta nejlepší lékařská péče.“

„Už jsem informovala doktorku Forresterovou,“ namítla Croninová.

„Zavolejte vedoucího lékaře,“ trvala na svém matka. „Můžeme si dovolit nejlepšího odborníka.“

„Bohužel v sobotu večer není k dispozici,“ odpověděla Croninová a obrátila se k pacientce: „Takže, co vás k nám přivedlo?“

„Bylo jí špatně od žaludku a zvracela,“ odpověděla matka.

Croninová chápala matčino znepokojení a chtěla jí něco vysvětlit. „Paní…“

„Stuyvesantová,“ doplnila žena. „manželka pana Clauda Stuyvesanta.“

Croninová okamžitě pochopila, o koho jde, ale přesto nezměnila běžný postup ani postoj.

„Paní Stuyvesantová, protože se tyhle údaje musí zapsat do pacientčiny karty, bude nejlepší, když příznaky popíše ona sama, samozřejmě pokud je toho schopna. Tím přispěje k přesnému zápisu a lékaři pomůže určit diagnózu. Takže, prosím vás…“

„Promiňte,“ omluvila se matka a o krok ustoupila od vyšetřovacího lůžka, na němž ležela její dcera.

Tmavé vlasy padaly pacientce na zpocené čelo a podle toho, jak slabě a křečovitě dýchala, i podle zřetelného vnitřního napětí Croninová poznala, co ji asi trápí. Vrátila se k otázce a přitom už jí měřila puls a krevní tlak.

„Takže, jaké máte potíže?“

Mladá žena váhavě odpověděla hlasem zastřeným bolestí. „Začalo to ráno asi v šest…“

„Co začalo?“ zeptala se Croninová.

„Ta bolest. V žaludku. Pak… pak se mi udělalo zle,“ odpověděla pacientka apaticky. „Zvracela jste?“

„Ano. Ale ne moc. Pak… jsem se začala potit.“

„Claudie, miláčku, měla jsi také průjem,“ připomněla jí matka. „Právě jsem to chtěla říct, mami. Měla jsem průjem.“

„Silný?“ zeptala se Croninová.

Claudie Stuyvesantová se snažila vzpomenout si. „Ani ne,“ odpověděla a zavřela oči, jako by ji přemáhal spánek.

Mezitím Croninová zjistila, že pacientka má puls 110, zrychlenou srdeční činnost a silně se potí. Krevní tlak 100/60. Croninová zasunula do sterilní plastikové trubičky digitální teploměr.

„Dejte si ho pod jazyk, prosím,“ řekla pacientce, natáhla se ke skříňce na stěně a přichystala všechno pro infúzi. Průjem a zrychlený puls naznačovaly, že mladá žena je silně dehydrovaná.

Předpoklad potvrdil i teploměr. Ukazoval 38 stupňů Celsia. Když Croninová zavedla infúzi, paní Stuyvesantová se zeptala: „Vy jí nic nedáte?“

„Léky může předepsat jenom lékař.“

„A kde je?“ zeptala se žena. „Už jsme tu skoro půl hodiny. Napřed v přijímací kanceláři, a teď čekáme tady…“

„Paní Stuyvesantová, na našem oddělení se každému pacientovi věnujeme co nejdříve. A doktorka Forresterová tu bude každou chvíli.“ Croninová vyšla z místnosti.

„Tedy něco takového jsem ještě…“ zvolala paní Stuyvesantová.

I když se dcera cítila opravdu špatně, úpěnlivě matku prosila: „Mami, prosím tě… nedělej scény, prosím tě!“ Zase zavřela oči.

„Kdyby byl doktor Eaves ve městě, okamžitě by k nám přišel, určitě. Ale onemocnět právě… v sobotu večer!“

„Mami, prosím tě.“

„Nerada ti to připomínám, Claudie, ale kdo před rokem naléhal: ‚Mami, je mi osmnáct, dokážu se o sebe postarat. Postavím se na vlastní nohy!‘ Nebyla jsem to ani já, ani tvůj otec. Osmnáct let,“ zopakovala smutně. „Když jsem byla ve tvém věku, děvče z našich kruhů odcházelo z domova a vdávalo se za příjemného dvacetiletého jedenadvacetiletého mladého muže. Ale dnes…“

Právě v té chvíli došila Kate Forresterová chlapci prostřelenou krvácející tepnu, poslala ho na chirurgii a pospíchala za sestrou Croninovou. Taji už čekala před vyšetřovnou a stručně ji seznámila s případem. Vešly do ordinace.

Kate na první pohled zhodnotila vztah v rodině. Nervózní matka. Nemocná dcera. Nejdříve je třeba je uklidnit. Navázat osobní kontakt. „Jak se jmenujete?“ zeptala se pacientky.

Dřív než pacientka, odpověděla jí matka: „Už se jí ptala sestřička. Chceme lékaře.“

„Jsem lékařka,“ odpověděla Kate Forresterová.

Paní Stuyvesantová už chtěla zapochybovat, ale zrak jí padl na jmenovku na bílém plášti s nápisem MUDr. K. Forresterová.

„O!“ jedinou hláskou vyjádřila paní Stuyvesantová svoje překvapení i rozpaky. „Jistě… uděláte všechno, co bude ve vašich silách.“

Kate, napůl rozzlobená, napůl pobavená matčinou poznámkou, se už nerušeně mohla věnovat pacientce. „Jak se jmenujete?“

„Claudie Stuyvesantová,“ vyhrklo děvče prudce, ale jaksi smutně.

Kate neušlo, že pacientka je také letargická a dost těžko zaostřuje zrak. Sáhla pacientce na zápěstí, aby jí změřila puls, a potvrdila si sestřiny údaje a mezitím vyjasnila situaci.

Mladá zena, devatenáctiletá až dvacetiletá. Celkové příznaky: bolesti, zároveň letargie. Letargie, ale zároveň značné emocionální napětí. Napětí kvůli přítomnosti matky nebo ze strachu, že je vážně nemocná? Přítomnost matky jí určitě nepomáhá. Jak zareagují, kdy ji tady budu muset nechat přes noc?

Kdyby dokázala přesvědčit dívku, aby odpovídala otevřeně, možná by ji několika vhodnými otázkami uklidnila a možná by také dospěla k přesné diagnóze.

„Dobře, Claudie. A teď mi povězte, proč jste k nám přišly.“

„Proč jsme k vám přišly, to je snad jasné,“ odpověděla místo dcery matka.

„Prosím vás, paní…“ začala Kate.

„Paní Stuyvesantová, manželka Clauda Stuyvesanta,“ dodala s očekáváním, že si Kate hned uvědomí, o koho jde.

Jenže významné jméno nebylo pro Kate zdaleka tak důležité jako pacientčin zdravotní stav. Proto navrhla: „Paní Stuyvesantová, vedle přijímací kanceláře máme přijímací místnosti. Byla byste tak laskavá a počkala tam?“ Paní Stuyvesantová se však ani nepohnula, takže Kate zopakovala: „Byla byste tak laskavá?“

„To je… to je v pořádku,“ ozvala se mladá pacientka.

Kate ji chtěla zbavit pocitu viny a rozpaků, a proto dodala: „Když už musíte zůstat tady, paní Stuyvesantová, dovolte, prosím vás, aby na moje otázky odpovídala pacientka.“ Obrátila se k dívce. „Tak co, Claudie, co vás k nám přivedlo?“

„Bolesti v žaludku.“

„Kdy to začalo?“

„Dnes ráno.“

„Mně jsi řekla, že už večer,“ zasáhla matka, ale Katin pohled ji donutil k omluvě: „Promiňte.“

„Claudie, měla jste takové bolesti někdy předtím?“ pokračovala Kate.

„Ne, takové ne. Tyhle jsou jiné.“

„Jiné? Čím se liší?“

„Větší,“ zmohla se Claudie na skoupou odpověď. Kate se podívala do zdravotní karty od Croninové. „Takže uvádíte zvracení. Jak často jste zvracela? A kdy?“

„Začala jsem zvracet dnes ráno. A zvracela jsem několikrát.“

„Hodně?“

„Bylo mi zle od žaludku. Tak jsem si myslela, že zvracím. Ale… ale…“

„Ale nic jste nezvrátila?“ naznačila Kate. „Ne. Téměř nic.“

„Claudie, kdy jste jedla naposledy?“

„Včera večer.“ Snažila se vzpomenout a pak dodala: „Vlastně… odpoledne, včera odpoledne.“

Doktorka Forresterová se snažila dát dohromady mlhavě definované příznaky a projevy onemocnění, aby došla k předběžné diagnóze.

Pacientka je velmi mladá, takže infarkt myokardu nepřichází v úvahu. Příznaky, které uvádí – zvýšená teplota, mimořádně rychlý puls, nucení na zvracení, průjem, bolesti žaludku – by podle všeho svědčily o žaludeční viróze, anebo o otravě jídlem. Ale mohou svědčit i o zánětu slepého střeva nebo o mnoha jiných onemocněních.

„Claudie, povězte mi přesně, kde ty bolesti začaly.“

„Jakoby… jakoby všude.“

„Ukažte mi, kde,“ pokračovala lékařka.

Dívka si přejela rukou po celém žaludku.

„Uprostřed žaludku ne?“ Claudie zavrtěla hlavou. „A nevystřelovaly sem?“ Kate se dotkla pravého čtvrtkruhu žaludku. Claudie opět zavrtěla hlavou. I když to vyloučilo zánět slepého střeva, nedostala se doktorka Forresterová ani o krůček blíž k diagnóze.

Zneklidňujícím faktorem byl pacientčin rychlý puls, což ve spojení s mírně zvýšenou teplotou mohlo naznačovat dehydrataci. Ale rychlý puls a lehká teplota mohly být také příznakem sepse, infekce někde v těle. Jenže dehydrataci mohl způsobit i průjem a prázdný žaludek.

S tím málem, co zjistila, se Kate obrátila na sestru Croninovou, aby jí podala všechno, co potřebovala k odběru krve. Kate ovinula pacientčinu ruku nad loktem gumovou hadičkou a utáhla ji, aby vystoupila žíla. Opatrněji napíchla a injekční stříkačkou odebírala tmavou krev, až se zkumavka z průsvitné umělé hmoty naplnila. Podala ji sestře Croninové.

„Dejte vyšetřit krevní obraz a elektrolyty. A v laboratoři řekněte, že výsledek potřebujeme ihned. A pošleme jim také moč. Dokud nedostaneme výsledky, necháme ji na infúzi.“

Jen co Croninová odběhla s krví, Kate se obrátila znovu k dívce: „Claudie, zatímco budeme čekat na výsledky, ráda bych se vás ještě na leccos zeptala a vyšetřila vás. Sundejte si blůzku. Vyšetřím vám hrudník a páteř.“

Claudie si už rozepínala blůzku, když k nim z chodby dolehl hlas jedné ze sestřiček.

„Doktorko Forresterová! Doktorko Forresterová!“

Naléhavý hlas Kate prozradil, že jde o případ, kde je život v ohrožení. Klidně řekla: „Za chvilku se vrátím,“ a zamířila ke dveřím.

Paní Stuyvesantová se postavila mezi dveře. „Paní doktorko,“ dožadovala se vysvětlení, „přeci neodejdete od mé nemocné dcery!“

„Potřebují mě,“ odpověděla Kate a proklouzla vedle paní Stuyvesantové tak, že se jí téměř ani nedotkla.

„No tohle… Odejít od nemocného pacienta!“ rozhořčila se paní Stuyvesantová.

„Mami, prosím tě!“ ozvala se Claudie tiše.

Kate Forresterová doslova letěla chodbou k sestřičce, která stála v otevřených dveřích jedné z vyšetřoven. Kate vešla a uviděla muže tak nejvýš třiatřicetiletého nebo čtyřiatřicetiletého.

Na hrudník, na ruce i na nohy mu už sestřička upevnila elektrody elektrokardiografu. „Prudká bolest hned pod hradní kostí,“ oznamovala lékařce zvýšeným hlasem. „Nadměrné pocení.“

Tedy to, co doktorka Forresterová zatím zjistila zběžným pohledem. Prozradila jí to také grimasa na mužově neoholené tváři i pot na mokrém obočí. Mužovy oči prozrazovaly ještě něco – strach. Jedním ze symptomů bolestivého infarktu myokardu bývá také strach. Pacient asi vycítí blízkost smrti.

Kate Forresterová hodnotila první elektrokardiogram, který popisoval srdeční činnost pacienta. Jak záznam vylézal z přístroje, vylekané mužovy oči se modlily: Povězte mi, paní doktorko, umřu?

Kate mu s úlevou odpověděla: „Srdce pracuje skvěle. Opravdu. Nezemřete.“

„Ale ta bolest…!“ vykřikl muž chraptivě.

„Bolest za chvilku utišíme,“ ubezpečila ho Kate a obrátila se k sestře: „Demerol. Sto miligramů. A na hrudník dejte obklad.“ Stetoskopem vyšetřila záda a hrudník, aby vyloučila jiné možnosti. „Odeberte krev a odneste ji do laboratoře. Rychle. A co nedřív chci hladinu bilirubinu. Jestli se nemýlím, je to žlučníkový kámen. Asi se zasekl ve žlučovodu. Pak ho zaveďte na rentgen. A zavolejte mě, až bude hotový snímek.“

Kate zamířila k ambulanci C. Už od dveří ji paní Stuyvesantová vítala tvrdým pohledem, a když Kate došla k ní, poznamenala: „Doufám, že se mé dceři už budete věnovat bez přestávek.“

Kate ji zcela ignorovala. Přistoupila k pacientce na vyšetřovacím lůžku.

„Tak co, Claudie, kde jsme přestaly?“

„Když jste řekla, aby si svlékla halenku,“ rychle připomněla matka.

Matčin zásah Kate rozčílil, ale ovládla se a odpověděla: „Děkuji vám. Tak, Claudie, teď důkladně vyšetříme hrudník, svlečte si halenku a sedněte si, prosím.“

Claudie si rozepnula halenku. Sklouzla jí z ramen a obnažila hrudník a ňadra.

U mladé devatenáctileté ženy nemohla Kate jako možnou příčinu vyloučit ani těhotenství. Zatímco se ptala: „Za posledních dvacet čtyři hodin nejedla jste nic neobvyklého?“, snažila se zjistit, zda nejsou pacientčina prsa zduřelá, jako bývají při graviditě. Takové příznaky nezjistila.

„Ne, nejedla jsem nic neobvyklého. Alespoň… alespoň se nepamatuji,“ odpověděla Claudie Stuyvesantová.

„Nezdálo se vám dneska, že máte zvýšenou teplotu?“ zeptala se Kate, zatímco vyšetřovala pacientčin hrudník stetoskopem.

„Ne,“ odpověděla Claudie. Při doteku chladného stetoskopu se otřásla.

„Měl u vás ještě někdo podobné příznaky?“

„Ne, nikdo. Totiž, já… žiju sama.“

„Aspoň vidíš, jak to dopadlo,“ rychle dodala matka. „Mami, prosím tě…“

„Měla jste předtím nějaké problémy se žaludkem?“

„Ne. Nikdy ne.“

„Žlučníkový záchvat?“

„Ne.“

Kate věděla, že laboratorní výsledky to buď vyvrátí, nebo potvrdí. Snažila se vypadat nenuceně a rutinně, když kladla nejdůležitější otázku.

„Užíváte pravidelně nějaké drogy nebo léky na recept, nebo ty, které jsou běžně v prodeji?“

Claudie na chvíli zaváhala. „Ne. Nic neužívám,“ odpověděla.

Kate Forresterová se zamyslela. Popírá, že něco užívá, protože je v ambulanci matka? Anebo proto, že opravdu nic neužívá? A pokud neužívá, proč s odpovědí zaváhala? A nebo zaváhala proto, že už je v letargickém stavu?

Kate se už raději na drogy neptala a pokračovala v Claudiině vyšetřování. Zaposlouchala se, zda na plicích neuslyší chrčivé zvuky připomínající chrápání, které by svědčily o zánětu průdušek. Nic takového neslyšela. Nezachytila ani šramot, jako když se trhá nylonová látka, který by svědčil o zápalu plic. Proklepala mladé ženě záda i hrudník. Ozývaly se jen lehké údery jako na buben, takže Kate vyloučila i možnost tekutiny v plicích.

Kate se soustředila na záda a několikrát do nich zlehka uhodila – trhne sebou Claudie bolestí? Ale ta zůstala v klidu, takže byl vyloučen i zánět ledvin. Kate vlastně zjistila jen to, že v tomto letargickém stavu pacientka skoro vůbec nereaguje.

Vyšetřila jí také břicho. Pokožka byla ještě trochu opálená, kromě míst, která v létě zakrývaly bikiny. Břicho se nezvedalo a neklesalo pravidelně a rovnoměrně, ale trochu trhaně, což svědčilo o mírné žaludeční bolesti. Na pravém boku se bělala vybledlá podlitina. Ale důležitější byla skutečnost, že Kate nezjistila žádné poranění ani stopy po operačních zákrocích. Takže nebyl důvod považovat střevní bolesti za následek srůstů.

Kate si také všimla, že pacientka volně pohybuje hlavou a nestěžuje si na bolesti. Takže v té chvíli mohla vyloučit i možnost poruchy nervového systému.

Kate přiložila stetoskop na břicho mladé ženy, zda uslyší normální břišní zvuky – za daných okolností by byly přiměřené. Jemně ho vedla po dolním levém čtvrtkruhu, v oblasti sestupujícího tlustého střeva, zda tam nezjistí nějaký zánět nebo bolestivé místo. Zánět tlustého střeva by mohl být podnětem k zevšeobecnění příznaků. Ovšem zánět tlustého střeva předpokládá anamnézu neustálých symptomů, a pacientka řekla, že takové bolesti ještě neměla. Takže to je nepravděpodobná diagnóza.

Ale průjem se musel vysvětlit. A příčin mohla být spousta. Kate znala případy mladých žen, které potlačovaly bolesti hlavy a menstruační bolesti nadměrnými dávkami léků jako Advil a Montrin, čímž si způsobily zánět žaludku. Na něj pak braly velké dávky antacid, jenže jejich nadměrné užívání vyvolávalo nakonec průjem.

U takových mlhavých a nespecifických symptomů musela Kate zvážit jakoukoli možnou příčinu. Při dalším vyšetření se potřebovala zbavit nervózní matky.

„Paní Stuyvesantová, teď musím provést gynekologické vyšetření. Mám dojem, že pacientka by byla raději, kdybych ji vyšetřila beze svědků.“

„Jsem její matka a ne svědek,“ odpověděla paní Stuyvesantová a ani se nehnula z místa.

Kate si natáhla průhledné rukavice a oběma rukama začala vyšetřovat pánev, přičemž Claudii položila otázku, kterou jí vůbec nechtěla klást v matčině přítomnosti:

„Claudie, měla jste už pohlavní styk?“

„Ne,“ odpověděla mladá žena. „Ne, neměla,“ zdůraznila.

„Poslední menstruace,“ ptala se Kate dál, „měla jste ji v termínu?“

„Ano.“

„Při menstruaci používáte tampóny?“ Kate uvažovala i o možnosti toxického šokového syndromu. „Ne. Tampóny nepoužívám.“

Kate dokončila gynekologické vyšetření. U pacientky se neprojevily žádné příznaky pánevních bolestí. Takže onemocnění způsobené zánětem v pánvi mohla vyloučit. Děloha byla sice trochu zvětšená, ale ne tolik, aby to svědčilo o těhotenství. Navíc krček nebyl vybledlý. Ani vejcovody nebyly zduřelé, takže také gynekologická příčina těžkostí odpadla.

Paní Stuyvesantová se stůj co stůj snažila zachovat dceřinu intimitu, a tak jí pomohla natáhnout si džíny.

Kate bylo jasné: Claudie Stuyvesantová nepotřebuje rychlý chirurgický zákrok. Dokud nebudou k dispozici výsledky z laboratoře, bude nejrozumnější pokračovat v infúzi, aby se zabránilo dehydrataci, a sledovat další vývoj. Když zapisovala do pacientčiny zdravotní karty nálezy a závěry, z přijímací kanceláře se ozvalo: „Doktorko Forresterová! Doktorko Forresterová!“

Kate přestala zapisovat a zamířila ke dveřím.

„Zase odcházíte od mé dcery?“ naléhavě ze zeptala Nora Stuyvesantová. „Proč s ní nic neděláte?“

„Paní Stuyvesantová, dokud nepřijdou výsledky z laboratoře, nemohu nic víc dělat.“

Claudina matka vyšla za Kate na chodbu. „Měla byste jí dát alespoň nějaké antibiotikum!“

„Paní Stuyvesantová, vysoce oceňuji vaše mateřské obavy, ale antibiotika by byla v tomto případě neúčinná. Zdá se mi totiž, že jde o žaludeční virózu. A antibiotikum by mohlo mít vedlejší účinky.“

Kate se nezastavila.

„Paní doktorko! Uvědomte si, že můj manžel se zná velmi dobře s významnými členy správní rady vaší nemocnice a…“

Tuto výstrahu, ne-li hrozbu, doktorka Kate Forresterová přeslechla, protože myslela jen na jediné: dojít co nejrychleji k dalšímu pacientovi.

2

Kate Forresterová se hnala chodbou k ambulanci sousedící s přijímací kanceláří. Naléhavý hlas, který se odtamtud ozýval, napovídal, že pacient bude na vyšetřovně vybavené elektrokardiografem, kyslíkem a dalším příslušenstvím nutným při neodkladné pomoci oběti postižené infarktem.

Instinkt ji nezklamal. Na vyšetřovacím lůžku ležel robustní muž, na první pohled pokročilý padesátník. Zpocená tvář bílá jako stěna, mohutná hruď se křečovitě zvedala. Na prsa, ruce i nohy mu už sestra upevnila elektrody elektrokardiografu a do nosních dírek zasunula kyslíkové hadičky. Sestra s ošetřovatelem stáli u lůžka, čekali na diagnózu a na příkazy doktorky Forresterové.

Kate pomalu uvolnila opasek mužových kalhot, rozepnula je a trochu mu je stáhla, aby měla přístup k žaludku. Zatímco pacient trhaně dýchal s viditelným smrtelným strachem na zpocené tváři, zmáčkla mu Kate vystouplé břicho, aby se přesvědčila, zda není nafouklé a tvrdé. Nebylo.

Nešlo o žaludek. Přiložila mu stetoskop na hrudník, pak na záda a poslouchala, zda nezjistí tekutinu v plicích. Všechny příznaky svědčily o infarktu myokardu. Kate uvažovala, že mu píchne nitroglycerínovou injekci, aby se zvýšil přívod krve k srdci a ztlumila bolest. Jenže by to bylo nebezpečné, kdyby měl pacient nízký krevní tlak. Kate tlak změřila a zjistila, že je dost vysoký.

„Nitroglycerín,“ nařídila sestře, která už asistovala na pohotovosti při tolika infarktech, že jí nebylo třeba ani připomínat, jakou dávku.

Jak se kardiogram sunul z přístroje, Kate ho studovala. Záznam potvrzoval, že skutečně došlo k životu nebezpečnému infarktu myokardu. Chtěla dát pacientovi streptokinázu, aby se mu znovu otevřely ucpané srdeční tepny. Během šesti hodin po infarktu by mohla zabránit trvalému a možná i fatálnímu poškození srdce.

Ale aby ji mohla bez nebezpečí aplikovat, musela napřed získat další informace, jinak by pacientovi mohla streptokináza ublížit víc než samotný infarkt.

Postavila se nad muže, jehož vyděšené oči ji prosily o povzbuzení.

„Měl jste někdy vřed?“ zeptala se. Zdálo se, že nerozumí. „Vřed,“ zopakovala Kate. „Měl jste už někdy…“ Kate vytušila, proč neodpovídá. Zavolala: „Najděte Juana Castilla!“

Chodbou se rozléhalo: „Juane!“

„Hej! Castillo, potřebují tě na kardiologické ambulanci!“ zopakoval vzdálený hlas. „Juane Castillo! Juane!“

Chodbou ještě doznívalo volání, když do ambulance přiběhl štíhlý tmavovlasý mladík.

„Co si přejete, paní doktorko?“ zeptal se se španělským přízvukem.

„Juane, zeptej se ho, zda měl někdy problémy s vředy.“

Juan to přetlumočil. Muž odpověděl sípavě: „Ne.“

„A mozkovou příhodu? Případně nějaké menší?“

Juan znovu tlumočil. A muž opět odpověděl záporně.

Kate se na chvilku zamyslela a pak nařídila sestře: „Odeberte mu vzorek stolice a nechte zjistit, zda neobsahuje krev. Výsledky chci okamžitě.“

„Streptokinázu?“ odhadovala sestra.

„Raději ještě jednou zkontroluji krevní tlak.“ Kate napumpovala tlakovou manžetu, kterou sestra muži upevnila hned, jak ho na pohotovost přivezli. Přiložila mu stetoskop na ruku a poslouchala.

„Sto čtyřicet na devadesát,“ konstatovala. Není až tak vysoký, aby kontraindikoval aplikaci streptokinázy. „Zavolejte mě, až vyšetří stolici.“

Kate už nestihla sestře říci nic dalšího, protože z přijímací kanceláře volali: „Doktorko Forresterová! Doktorko Forresterová!“

Kate rychle zamířila ke dveřím, ale tam se srazila s paní Stuyvesantovou, která ji hledala.

„Paní doktorko, dcera začíná být velmi nervózní. Důrazně vás žádám, abyste k ní okamžitě šla!“

„Paní Stuyvesantová, bez výsledků z laboratoře se nedá víc dělat,“ odpověděla lékařka.

„Jak dlouho jim to bude trvat?“ zjišťovala paní Stuyvesantová.

„Paní doktorko!“ ozvalo se naléhavě z přijímací kanceláře.

„Musím jít,“ omluvila se Kate a snažila se protáhnout vedle Claudiiny matky, která se jí postavila do cesty.

„Mojí dceři máte věnovat stejnou péči, jako komukoliv jinému. A moje dcera ji potřebuje teď!“ naléhala paní Stuyvesantová.

Ale Kate zvedla ruku a s tichou omluvou ji zlehka odstrčila a běžela k přijímací kanceláři.

Paní Stuyvesantová se za ní zlostně podívala. „Nikdo, ani doktor ne, se nesmí takhle chovat k nikomu ze Stuyvesantů!“

Když Kate Forresterová došla do přijímací kanceláře, uviděla tam stařečka, který dýchal stejně trhavě a v bolestech jako pacient, od kterého právě odešla. Vypadal na sedmdesátníka. Prošedivělé strniště na vpadlých tvářích naznačovalo, že se neholil alespoň tři dny. Měl červený obličej s vystupujícími modrými žilkami, což svědčilo o tom, že stařík už delší dobu nebyl v teple.

Vodnaté hnědé oči běhaly nahoru dolů. Čelo měl vlhké, úzké rty suché a spodní ret na dvou místech prasklý. Jeho oblek byl starý, velmi obnošený, límeček u košile odřený a špinavý. Když ho Kate chytila za ruku, aby nahmatala puls, všimla si, že manžeta u starého tvídového saka by se už ani nedala opravit, jak byla odřená.

Puls byl pomalý, avšak pravidelný, ale stařík si přesto stěžoval: „Ta bolest, paní doktorko, ta mě sem přivedla. Něco mi na ni dejte.“

Začala mu rozepínat sako a košili, aby vyšetřila hrudník a žaludek a lokalizovala bolest. Oblek byl tak starý a špinavý, že se musela velmi přemáhat. Opatrně mu odhrnula sako a rozepnula poslední knoflíky na košili. Přiložila fonendoskop. Naslouchala a stařík stále opakoval: „Ta bolest, ta bolest.“

„Kde?“ zeptala se.

„Všude. A velká, hrozně velká.“

Z prvních přednášek na medicíně o základech diagnostiky si velmi dobře zapamatovala tuto zásadu: Je-li bolest všude, není nikde. A přesně to se hodilo na starého muže, kterého právě vyšetřovala. Ale hned si uvědomila, že nemůže skončit u první a nejjednodušší diagnózy.

Poslechla ho na zádech a hrudníku. Žádný příznak tekutiny. Soustředila se na činnost srdce. Bilo pravidelně, nepřerušovaně a pomalu. Stiskla mu prsty žaludek. Poslechla si ozvy. Kromě toho, že žaludek byl prázdný, nezjistila nic znepokojivého. Náhle zahlédla Claře Beathardovou, jednu z nejstarších sester. Stála nedaleko jejího stolu a nenápadněji hlavou a pohledem naznačovala: Paní doktorko, na slovíčko.

Kate přistoupila k sestře Claře.

„Paní doktorko, ztrácíte čas,“ zašeptala jí Beathardová. „Už jsem ho tu viděla. A nejednou. A pokaždé se stejnými příznaky. A vždycky za deštivého večera.“

„Deštivého…“ zopakovala Kate. Nakonec jí svitlo a Beathardová její myšlenku potvrdila.

„Jste už velmi dlouho ve službě a nevíte, že od rána prší. A když se rozprší, náš starý ptáček sem pokaždé přiskotačí a pokaždé se stejnými příznaky. Neztrácejte čas, paní doktorko. Zbavte se ho.“

„Tušila jsem, že si vymýšlí.“

„Ve službě jste jenom vy,“ pokračovala sestra, „máte plné ruce práce. Já to udělám.“

„Dobrá,“ souhlasila Kate. Sestra už šla ke staříkovi, když Kate ještě dodala: „Počkejte.“ Kývla rukou, aby se Beathardová zastavila. Pošeptala jí: „Než se ho zbavíte, dejte mu šálek horké kávy a sendvič, jestli nějaký seženete.“

„Tím ho jen povzbudíme,“ varovala ji sestra.

„Riziko beru na sebe,“ odpověděla Kate. „Venku skutečně prší a je chladno.“

Vydala se k poslednímu pacientovi.

3

V kardiologické ambulanci Kate Forresterová zjistila, že pacient už není v takovém stavu jako předtím. Po morfiu bolest polevila. Zjevně se už nebál, že zemře, neuvědomoval si, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí.

Kate si prohlédla elektrokardiogramy z posledních několika minut. Srdeční infarkt už nepřicházel v úvahu.

„Až přijdou výsledky z laboratoře a údaje o krvi ve stolici,“ nařizovala, „pošlete ho hned na jednotku intenzívní péče, aby mu, pokud to podle výsledků bude možné, dali streptokinázu.“

Položila pacientovi ruku na bok. „Budete v pořádku. Jenom… jenom klid,“ dodala. Nemohl jí sice rozumět, ale přesto se ho snažila povzbudit.

Zamířila ke dveřím kardiologické ambulance a chtěla vyjít na chodbu, když ji zalarmoval pronikavý ženský hlas: „Pomoc! Por favor! Mi niňa! Dítě moje!“ vykřikovala žena.

Když se tím směrem Kate Forresterová otočila, spatřila paní Stuyvesantovou. Stála u otevřených dveří do ambulance C a dívala se na ni pohledem plným zloby. Zjevně nechtěla pochopit, že bez výsledků z laboratoře by jakýkoli lékařský zákrok mohl být nejen zbytečný, ale i nebezpečný.

Křik v přijímací kanceláři byl skutečně alarmující. Kate nevěnovala paní Stuyvesantové ani pohled. Jak nejrychleji mohla, běžela ke kanceláři. Před ní stála mladá žena zjevně španělského původu a v náručí držela dvouleté až tříleté dítě. Nespalo, ale oči mělo přivřené.

Kate mu nadzdvihla víčka, aby zjistila, jak zareaguje na světlo z baterky. Reakce nebyla normální.

„Doktorko! Doktorko!“ úpěnlivě prosila žena a nervózně přebírala růženec. „Por favor! Doktorko, co je jí?“

Kate už stahovala děvčátku šatečky, aby je zběžně prohlédla. „Co se jí stalo?“ zeptala se.

„Nic se nestalo…“ odpověděla matka. „Maria spí a vidím, že dýchá nedobře. Tak poslouchám. Pak myslím, že bude si ji prohlédnout doktor. Tak ji nesu sem.“

Mezitím Kate narychlo děvčátku vyšetřila ručičky, nožičky, hrudník a bříško. Smutně zjistila, co tušila: několik modročerných podlitin, dvě zhojené popáleniny a, jak se jí zdálo, také vyléčenou zlomeninu jedné nohy a otok na druhé.

„Bila jste Mariu?“ zeptala se.

„Nada! Nunca! Nikdy nebila,“ protestovala žena.

„Tak ji bil někdo jiný?“

„Ne. Nadie. Nikdo,“ odpověděla. „Ale Maria padne, poraní se.“

Kate udělala ještě několik základních neurologických testů a nálezy ji natolik znepokojily, že pokládala za nezbytné udělat kompletní rentgenologické vyšetření a Marii pak poslat na oddělení dětské neurologie. Kdyby se její podezření potvrdilo, měl by neurolog Marii udělat elektroencefalogram a počítačovou tomografii mozku.

„Budete ji muset nechat na noc u nás.“

„Ne, ne! Ji nenechám u vás,“ protestovala matka.

„Chcete-li, aby žila, tak ji tu raději nechte!“ trvala na svém Kate Forresterová.

Žena se rozplakala. Chtěla si vzít dítě do náručí, ale Kate jí to nedovolila. „Nechte ji! Jděte do přijímací kanceláře a sestře řekněte, že dítě zůstane u nás. O Marii se postarám.“

„Ne… Ne… Ji nenechám… Ne…“ protestovala žena a ještě víc se rozplakala, celá vylekaná, přímo zděšená.

V té chvíli se od vchodu na pohotovost ozval vzteklý chraplavý mužský hlas. „Felicia! Dónde estás?“ ptal se muž naléhavě. „Kde jsi? Vím, že jsi tady. Felicie!“

Žena se roztřásla, což Kate Forresterové prozradilo, že rozzlobený chlap, kterého se žena tak bojí, je její manžel nebo člověk, se kterým žije ve společné domácnosti.

„Prosím, musím si Marii vzít… Musím… Bude hrozně zlý…“

Nakonec je muž našel. Vztekle k nim přišel. Byl malý, ale zavalitý a silný. Černé pichlavé oči se na ně dívaly nepřátelsky, dokonce až zuřivě, pohledem podvedeného muže.

„Felicie!“ rozkázal. „Vezmi Mariu!“

Žena pocítila rozpolcenost – má poslechnout muže nebo Kate Forresterovou, která energicky zavrtěla hlavou.

„Povídám ti, vezmi si ji. No tak! Jde se domů!“ Matka váhala. Zařval: „Rápido!“

Žena strachy doslova ztuhla. Zuřivý pohled na ni zapůsobil silněji než slova – byla v něm hrozba, kterou Kate už poznala a kapitulovala. Pohnula se, že vezme děvčátko do náruče, avšak Kate zasáhla. Stoupla si mezi matku a ambulantní vozík, na kterém dítě leželo.

Muž lékařce pokynul, aby od dítěte ustoupila. „Quítante! Doktorko. Quítante! Hněte se!“

„Maria zůstane tady, je těžce nemocná,“ prohlásila Kate.

„Jsem její otec,“ odpověděl chlap. „Já vím, jestli je nemocná!“ Vykročil k vozíku přesvědčený, že lékařka ustoupí. Neuhnula. Zvedl ruku, že ji odstrčí. Vzepřela se a neustoupila ani o krok.

„Vezmete-li si ji, může zemřít,“ upozornila je Kate.

Chlap položil silné ruce na Katina ramena a odstrčil ji na stranu.

„Otec má právo na své dítě, vždycky!“ oznámil jí, když se mu bránila.

„Kašlem na vaše právo. Dětská práva mám na starosti já!“ odsekla Kate a zakřičela: „Stráž!“

„Zmlkněte! Silencio!“

„Stráž!“ zakřičela Kate ještě hlasitěji.

Rozzuřený chlap odstrčil Kate tak prudce, že odletěla až ke zdi a narazila do ní hlavou. Za jiných okolností by se po takovém úderu svezla na zem, ale umínila si, že tomu chlapovi nedovolí na děvčátko sáhnout, protože by to zcela určitě znamenalo její smrt. Vrhla se proti muži, takže se od dítěte musel otočit a bránit se jí. Znovu Kate odstrčil a popadl dítě z vozíku. Ale to už přiskočil na pomoc uniformovaný strážník George Tolson, který od dveří zahlédl, jak chlap na Kate zaútočil.

„Hej,“ nařídil mu, „polož to dítě!“

„Je moje. Mám na ně právo!“ nedal se muž.

„Paní doktorko?“ povzbudil strážník Kate.

„Týrali je. Zůstane na noc u nás. A vůbec – tak dlouho, jak uznáme za nutné. Bude-li to nezbytné, použijte násilí,“ nařizovala.

„No tak, chlape. Polož ji!“ nařídil strážník muži. „Řekl jsem… polož ji!“ Jeho ruka zamířila k pouzdru s pistolí. Nebylo to jen gesto. Otec to pochopil, protože pomalu uložil dítě na vozík. „A teď si odstup!“

Zaražený muž odstoupil od stolu, pohlédl na ženu a zůstal stát.

Doktorka Kate Forresterová přistoupila k děvčátku, aby dokončila vyšetření. Když ji prohlížela, muž vykřikoval: „Spadla. Stále padá. Děcku asi něco je, když tak padá…“

„Bude se jí muset zrentgenovat celé tělo, hlavně dlouhé kosti. Tam jsou stopy po týrání nejčastější. A pak vyšetříme mozek.“

„Co znamená to?“ zeptala se vylekaná matka.

„Možná i tam bude nález,“ odvětila Kate a ukázala prstem na děvčátčinu hlavičku.

Žena se pokřižovala a zamumlala: „Hombre malo… malo…“ Odvážila se podívat na manžela.

Pokusil se ji umlčet pohledem, ale v přítomnosti lékařky a strážníka našla odvahu, které se jí doma zjevně nedostávalo, neboť odmítla mlčet.

Kate odvedla ženu na stranu. „Chcete mi to říci hned?“ Když neodpověděla, Kate ji upozornila: „Později budete muset vypovídat před úřady.“

Žena se znovu rozplakala. I to byla odpověď. „Beathardová!“ zavolala Kate. „Vezměte dítě na rentgen. Komplexní snímkování. Děvčátko vypadá na čtyři roky.“

„Šest,“ opravila ji matka. Kate Forresterovou ani sestru Beathardovou to nepřekvapilo. Týrané děti nezřídka zaostávají v růstu a vypadají mladší, než ve skutečnosti jsou. „A hned také elektroencefalogram a vyšetření mozku,“ pokračovala Kate. „A požádejte doktora Goldinga, aby se případu osobně ujal. Obávám se, že je to těžce nemocné a velice týrané dítě.“

Beathardová vyjela s ambulantním vozíkem k dvojitým dveřím, které vedly do hlavního nemocničního komplexu, kde bylo i pediatrické oddělení.

Otec děvčátka tam celý čas tiše stál, ale oči mu plály. Nebýt ozbrojeného strážníka Tolsona, určitě by použil násilí. Jen ambulantní vozík zmizel za dvojitými otáčecími dveřmi, Kate ženě řekla: „Vaše dcerka je v dobrých rukou. Doktor Golding patří u nás k nejlepším.“ Pak se otočila k otci. „Vy už jděte. Přijde vám úřední předvolání. Brzy.“

Chlap zamířil ke dveřím. „Felicie! Ven aquí!“ zavolal na ženu.

Žena se váhavě vydala za ním.

„Nemusíte odcházet,“ řekla jí Kate. Felicie se k ní otočila se slzami v očích. Kate ji povzbudivě uchopila za ruku. „Chcete-li zůstat, pomůžeme vám.“

„Felicie!“ zavolal muž vztekle.

„Pomůžete?“ zeptala se žena. „On ne mě už bude bít?“

„Zavolám na sociální. Zavedou vás na oddělení, kde budete v bezpečí. Tam se vás nikdo ani nedotkne.“

Felicia se zamyslela nad lékařčinou nabídkou. Muž na ni zatím naléhavě volal: „Felicie, ven aquí!“

Felicia se nemohla rozhodnout. Prosebně se zadívala na Kate. „Budete v bezpečí, slibuji vám to,“ ujistila ji Kate. „Tak… tak zůstanu,“ rozhodla se nakonec. Kate se otočila ke strážníkovi. „Georgi, zaveďte ji na sociální oddělení.“

„Ano, paní doktorko. A vy jste v pořádku?“

„Cítím se výborně.“

„Nemám někoho zavolat, aby se na vás podíval?“

„Ne, jsem v pořádku,“ odpověděla Kate, i když v hlavě jí řádně dunělo.

„Dovolím si poznamenat, paní doktorko, že zbytečně riskujete. Mohl vám ublížit.“

„Musel by mě zabít, aby mi to dítě vzal. Děkuji vám, Georgi, že jste zasáhl. A teď zaveďte Felicii na sociální,“ dodala Kate a vydala se zpátky do ambulance C, zda už došly výsledky laboratorních vyšetření Claudie Stuyvesantové.

Náhle zaslechla sestru: „Doktorko Forresterová! Máte telefon. Nějaký muž, prý je to naléhavé.“

Kate zavolala přes rameno: „Naléhavé? Řekněte mu, ať mi brnkne na 911!“

„Velice prosí,“ oznamovala sestra.

Kate se rozběhla k pokoji staniční sestry a zvedla sluchátko. Otrávená a uštvaná zamumlala: „Haló? Kdo volá? Hoří?“

„Miláčku, to jsem já,“ odpověděl mužský hlas.

Kate ztlumila hlas do netrpělivého zlostného šepotu: „Panebože, Waltře! Co sem voláš? A v tuto hodinu? Je skoro jedna po půlnoci!“

„Kam ti mám volat, když jsi ve službě?“ nedal se Walter Palmer.

„Minule jsem ti říkala, abys mi už nevolal…“ začala Kate.

„Nemůžeš přece skončit takhle všechno, co mezi námi bylo! Takhle ne! Po tolika letech ne!“ namítal.

„Waltře, teď nemám čas na diskuse. A kdybych ho i měla, nic by to mezi námi nezměnilo,“ prohlásila Kate. „Už musím jít…“

„Kate! Poslyš! Vím, že jsi teď vyčerpaná. Práce máš nad hlavu. Chci jen, abychom si promluvili, až budeš odpočatá a klidná.“

„Ano, jsem vyčerpaná. Doufám však, že to do šesti vydržím a nesesypu se. Ale na mých citech vůči tobě se nic nezmění. Musím jít! A už mi sem nevolej!“

Praštila sluchátkem, otočila se a spatřila paní Stuyvesantovou. Claudiina matka na ni zuřivě hleděla.

„Paní doktorko, běžte ke Claudii! Je velice neklidná, vytrhla si tu jehlu z ruky!“

Bez jediného slova a s novou starostí v hlavě zamířila Kate Forresterová k ambulanci C. Na pacientce, nejdřív letargické a pak z ničeho nic nadměrně aktivní, se možná projevovala emocionální labilita způsobená užitím barbiturátů. Navíc vybledlý krevní výron na pravém boku mohl být důsledkem pádu, což v doktorce Forresterové vyvolalo podezření, že Claudie Stuyvesantová lhala, když říkala, že nic neužívá.

Před ambulancí C podal poslíček Kate laboratorní výsledky pacientky Claudie Stuyvesantové. Okamžitě se na ně podívala.

Bohužel toho mnoho neřekly. Hematokrit 33 svědčil o slabé anémii. Počet bílých krvinek – 14 tisíc – byl sice zvýšený, ale nikterak znepokojivě a nenaznačoval žádnou vážnou infekci. V moči podle analýzy nebyla krev a nic nenasvědčovalo ledvinovému zánětu.

Jediným rozumným a odborným řešením bylo tedy nechat pacientku v nemocnici, pokračovat v infúzích, sledovat životní funkce a udělat další krevní zkoušky, zda se neprojeví změna k lepšímu nebo horšímu. Kate znovu zapíchla Claudii infúzní jehlu.

Celou tu dobu stála paní Stuyvesantová u dcery a pohledem požadovala, aby jí lékařka řekla, jaké jsou výsledky z laboratoře. Když Kate nereagovala, odstoupila od dcery, chytila doktorku za ruku a odvedla ji do rohu ambulance.

„Chápu, je to špatné…“ začala.

„Paní Stuyvesantová,“ skočila jí Kate do řeči, „vaše domněnky jsou předčasné, neboť laboratorní zkoušky nejsou definitivní. A určitě nestačí, aby se na jejich základě stanovil postup léčby, protože by mohla být zbytečná nebo dokonce škodlivá.“

„Musím se poradit s nějakým starším lékařem. Když jde o život mé dcery, chci se poradit s nejlepším.“

„V tuto hodinu a v této pohotovostní ambulanci jsem nejlepším lékařem já,“ odvětila Kate.

„Tak aspoň…“ začala paní Stuyvesantová.

„Vím, co povíte,“ předešla ji Kate, „Tak aspoň, paní doktorko, jen tak nestůjte. Dělejte něco!“

„To jsem chtěla říci,“ přikývla paní Stuyvesantová.

„Paní Stuyvesantová, věřte mi, chápu vaše mateřské znepokojení. Ale pokud mi příznaky vaší dcery a výsledky z laboratoře neumožní stanovit definitivní diagnózu, nejlepší a nejjistější léčbou je stát tady a nic nedělat.“

„Tak mě napadlo, že by se mohl pozvat doktor Eaves. Ať ho služba sežene stůj co stůj.“

„Na konci chodby je telefon, můžete si zavolat,“ poradila jí Kate.

„Děkuji. Telefon máme v autě!“ odpověděla paní Stuyvesantová a zamířila na ulici, kde na ni čekala limuzína.

Kate doufala, že bez matčina dozoru bude Claudie mluvit otevřeněji, a znovu vešla do ambulance.

Při doplňování Claudiina zdravotního záznamu se úmyslně nenuceně vyptávala: „Claudie, potřebovala bych si ještě něco ověřit. Slibuji vám, že všechno, co mi řeknete, zůstane mezi námi, vaše matka se o tom nedoví.“

Claudie lehce přikývla, ale nezdálo se, že by byla klidnější než dříve.

„Především, měla jste v poslední době sexuální styk?“ Už v čilejším duševním stavu Claudie bez zaváhání odpověděla: „Ne. Už jsem vám to jednou řekla. Ne.“

„A menstruace?“

„Pravidelná,“ potvrdila Claudie.

„A léky, jakékoli, legální, zakázané, na recept nebo běžně v prodeji? Užíváte nějaké?“

„Ne,“ trvala na svém mladá pacientka.

„Claudie, musím vás upozornit, že zatajování pravdy může mít nebezpečné následky. Může ovlivnit diagnózu. A bez správné diagnózy vás nemůžeme účinně léčit.“

Kate se zdálo, že Claudie uvažuje o jejím vážném varování a předpokládala, že děvče nakonec vyjde s pravdou ven.

„Když… když… mám menstruaci, bolestivou menstruaci, obvykle si beru Midol.“

„Nic jiného?“ naléhala Kate.

„Nic jiného. A ani ne pokaždé.“

Kate by se byla vyptávala dále, ale od přijímací kanceláře k ní dolehl zoufalý hlas: „Paní doktorko! Doktorko Forresterová!“

Byl to hlas Sáry Melendezové, ženy, která měla hlavní slovo při přijímání pacientů na pohotovost. Toto místo zastávala už několik let a za tu dobu se naučila bezpečně rozeznávat případy, se kterými na pohotovosti přicházela do styku: nemocné, těžce nemocné nebo lidi, kteří si jen mysleli, že jsou nemocní. Když tedy Sára volala o pomoc takovým vylekaným hlasem, byl na pohotovosti velmi kritický případ.

Kate jen Claudii rychle řekla: „Vrátím se“ a vyrazila z ambulance.

4

Před Kate Forresterovou dva sanitáři takřka běželi s ambulantním vozíkem, což svědčilo o potřebě naléhavého lékařského zákroku. Žena za nimi se už jen táhla, nedovedla tak pospíchat. Kate ukázala sanitářům na volnou vyšetřovnu. Když k ní došli, nedočkavě se zeptala: „Co je mu?“

„Předávkoval se. Podle všeho úmyslně,“ informoval ji sanitář.

Když dotlačili vozík k vyšetřovacímu stolu, okamžitě odešli a Kate zůstala v ambulanci sama s mladou ženou a pacientem. Zatímco vyšetřovala a zjišťovala, zda si pacient uvědomuje, co je mu a jak bude reagovat, zeptala se mladé ženy: „Co se stalo?“

Žena neodpověděla, jen mlčky natáhla ruku s prázdnou lahvičkou od prášků. Kate si všimla, že má na levé ruce snubní prsten. Podívala se na lahvičku. Seconal. Padesát tabletek, stálo na etiketě.

„Vzal si je všechny?“ pokračovala Kate.

„Všechny, co tam zbývaly,“ odpověděla mladá žena, která přemáhala pláč.

„Kdy jste ho takhle našla?“ ptala se Kate dále.

„Když jsem přišla domů,“ odpověděla mladá žena.

„Kdy to bylo?“ naléhala Kate. „Před kolika hodinami?“

„Téměř před dvěma.“

„A kdy jste odešla z domu?“

„Dlouho předtím. Chodím do práce večer.“

Kate se na chvilku zamyslela. Pak se zeptala: „Kdy si podle vás myslel, že přijdete domů?“

„Hned po půlnoci,“ odpověděla žena. „Proč?“

Kate neodpověděla, protože v duchu urychleně počítala. Možná až padesát tabletek Seconalu. Od chvíle, kdy je spolkl, uplynuly možná tři nebo čtyři hodiny, což by mohlo být dobré.

Snad by se dala smrt ještě odvrátit. Nadzdvihla pacientovi víčka a zasvítila mu baterkou do očí. Zorničky téměř nereagovaly.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Kate. „Karl. Karl Christie.“

Kate se naklonila nad pacienta a do ucha mu řekla: „Karle, Karle, slyšíte mě, Karle?“

Jeho oči se pomalu stočily k ní. Sotva reagoval, ale přece jen ji ještě vnímal, což rozhodlo, že přistoupila k zákroku. Zavolala, aby jí jako asistentku poslali sestru Beathardovou.

„Hadici! Fyziologický roztok! Odsávací pumpu!“ přikazovala Kate. Když jí všechno přinesli, otevřela pacientova ústa, vsunula do nich hadici a pak ji hltanem spustila do žaludku. Beathardová jí podala nerezovou nádobu s fyziologickým roztokem. Kate z ní trochu odlila do nálevky na konci hadičky.

Chvíli počkala, aby se žaludek naplnil, a pak začala vyčerpávat roztok ze žaludku. Tekutinu pozorně přelévala do ocelové misky, aby viděla zbytky tablet. Při třetím odčerpání jich několik spatřila. Znovu zaplňovala žaludek, vyplachovala ho a pomalu z něj dostávala zbytky léku. Když se přesvědčila, že se nebezpečí snížilo, nařídila:

„Infúzi a EKG.“ Zatímco sestra Beathardová zaváděla infúzi, aby zabránila dehydrataci, a přikládala elektrody elektrokardiografu pro sledování srdeční činnosti, Kate dále sledovala srdeční rytmus, tep a ozvy.

Byla spokojená, že pacient to všechno vydržel. Nadzvedla ho a posadila. Nakonec ho donutila vypít roztok aktivního živočišného uhlí. Pacient se sice bránil, roztok vykašlával, ale Kate se nedala odradit. Organismu se tak zabránilo vstřebat zbytky léku a dostat z něj, co už v něm bylo.

Kate ještě jednou zkontrolovala vitální funkce. Podívala se pacientovi na oči a zkontrolovala reflexy. A stále na něj mluvila. Nakonec odpověděl, nejasně a šeptem, ale odpověděl. A podle všeho si uvědomoval, co udělal. Kate se rozhodla důkladně vyzpovídat manželku.

„Udělal to poprvé?“ zeptala se Kate.

Mladá žena by ráda přisvědčila, ale smutně zavrtěla hlavou.

„Jednou už se pokusil,“ připustila. „Ale pochopte ho. Je velice citlivý. Už měsíce ho odmítají… A je to velmi dobrý hudebník… Jenže nikdo o něj nemá zájem. Nikdo.“ Rozplakala se. „Nezazlívejte mu to. Není to jeho vina. Jen ho, prosím vás, zachraňte. Zachraňte ho.“

„Snažím se ho zachránit. A myslím, že už je mimo nebezpečí. Ale kdybyste nebyla přišla domů…“ Kate neodpověděla. „Řekněte mi, věděl, kdy se máte vrátit?“

„Odkdy chodím do práce večer… jsem pokladní v jedné restauraci… odkdy chodím do té restaurace, přicházím domů kolem půlnoci.“

„A věděl to?“ zeptala se Kate.

„Ano. A velmi těžko snášel, že já pracuji, a on ne. A když jsem měla večerní službu, cítil se ještě hůř. Chodíval mi naproti, však víte, jak to dnes vypadá v New Yorku. A když pro mě večer nepřišel, zmocnila se mě zlá předtucha.“

„Proč? Čekala jste něco takového?“

„Nevím. Jen… tušila jsem něco zlého. Celý týden byl ještě sklíčenější. Tak jsem pospíchala domů. Dokonce jsem si vzala taxík, přestože jsou drahé. Ale jak říkám, tušila jsem to. Co s ním bude?“

„Nechám u něj sestru Beathardovou, abychom měli jistotu, že dech zůstane stabilní. Pak si ověříme, zdali mu to nezasáhlo nervy. Nakonec zavoláme psychiatra, aby si s ním popovídal.“

„Psychiatra?“

„Psychiatr zjistí, zda to byl skutečně pokus o sebevraždu nebo jen volání o pomoc. Já si myslím, že to druhé. Chtěl, abyste ho našla a zachránila. A vy jste ho našla a zachránila! A teď je vaším úkolem pomoci mu, což také uděláte.“

„Děkuji vám, paní doktorko, děkuji, velice vám děkuji,“ vyhrkla novomanželka a pak se zeptala: „A… neoznámíte to… policii?“

„To je staromódní názor. Nejsme tu od toho, abychom trestali lidi, kteří se dopustí takového činu,“ ujistila ji Kate. „Máme mu pomoci, a ne mu vyčítat.“

V návalu vděčnosti ji žena chytila za ruku a políbila ji.

„Prosím vás, nedělejte to,“ ohradila se Kate v rozpacích. „Jsem ráda, že mu můžeme pomoci.“

Kate ještě poučila Beathardovou, co má dělat, a opustila ambulanci, aby zjistila, jaké jsou další diagnózy a jak se zotavují další pacienti.

Opět vyšetřila Claudii Stuyvesantovou, ale diagnózu zatím neurčila, protože příznaky ani laboratorní výsledky se téměř nezměnily. Přijala, diagnostikovala a ošetřila několik případů běžných trávicích obtíží, mimo jiné dvě salmonelózy. Zjistila vážnou chřipku hraničící s těžkým zápalem plic. Přijala pacientku po potratu. Ošetřila dvě oběti přepadení, ale ani jedna neměla taková poranění, že by je bylo nutno hospitalizovat na traumatologii. Zjistila také infekci ledviny a zmínila se o možném chirurgickém zákroku.

Pak se vrátila k dceři paní Stuyvesantové. Claudie byla opět letargická, ospalá, matka stejně nervózní a už na první pohled ještě náročnější.

Kate využila momentálního klidu a prostudovala poslední Claudiiny výsledky. Klid netrval dlouho, protože sotva po několika minutách se od přijímací kanceláře opět ozvalo poplašné: „Paní doktorko! Doktorko Forresterová!“

Kate zamířila k přijímací kanceláři a už zdaleka viděla, jak sanitáři tlačí ambulantní vozík. Ležela na něm mladá žena. Vedle vozíku běžel asi pětadvacetiletý muž, který ženu držel za ruku.

Když dorazili téměř k lékařce, Kate uslyšela: „Bude to OK, miláčku. Uvidíš. Už jsme tady. Volali pro lékaře. Všechno bude v pořádku, uvidíš.“ Kate ukázala sanitářům na uvolněnou vyšetřovnu. Vozík dotlačili k vyšetřovacímu stolu a vyložili na něj pacientku. Zjevně měla velké bolesti a byla úplně vysláblá. „Tak co vás trápí?“ obrátila se na ni Kate a přejela ji přitom hodnotícím pohledem. Žena se velice potila, tvář měla bledou jako stěna a rty bez barvy. Dýchala velmi ztěžka a zjevně měla prudké bolesti.

„Co vám je? Co se stalo? Kdy to začalo?“

„Ne… ne… nemohu… ne…“ Žena se snažila vysvětlit, co je jí, ale nakonec jen bezmocně, zoufale odvrátila hlavu. I dezorientace, uvědomila si Kate. Otočila se k mladíkovi. „Jak dlouho je v takovém stavu? Kdy to začalo?“ Mezitím pacientce odhrnula rukáv nepromokavého pláště a přiložila tlakoměr.

Muž zatím vysvětloval: „Byla v pořádku. Totiž, cítila se dobře až do rána. Pak, kolem poledne, se začala cítit… nevím… tak nějak divně. Totiž, taková bývala i dříve. Nejednou. I předtím, než jsme se vzali. Ale v poslední době to bylo celkem dobré – až do dnešního rána.“

Kate už pacientce změřila tlak. Devadesát na padesát. Dost málo, což však samo o sobě nemohlo být příčinou takového stavu. Kate vsunula do plastického pouzdra elektronický teploměr a opatrně ho vložila pacientce do úst.

„Pod jazyk, prosím,“ řekla ženě a sledovala pohyb teploty na číselníku. 38,8 stupňů Celsia. Zvýšená teplota. „Posaďte se, prosím.“ Manžel přiskočil, že jí pomůže, ale Kate ho zarazila: „Ne! Ať si sedne sama.“

Mladík couvl, jako by se dopustil trestného činu. Manželka se začala zvedat a Kate konstatovala, že bolesti budou v dolní části zad. Mladá žena se ani pořádně neposadila a už klesla dozadu, vyčerpaná námahou a bolestí.

„Ne… nemohu…“ Beznadějně zavrtěla hlavou.

„Takové je to skoro celý den,“ vysvětloval manžel, jako by se omlouval. „Když jsem ji nadzvedl, aby si sedla, že sní trochu teplé polévky, pokaždé odmítla. A když se nakonec posadila, bylo jí na zvracení a točila se jí hlava. Paní doktorko, dělejte něco!“

V jeho hlase zazněla úpěnlivá prosba a Kate si uvědomila, že mladý muž svou ženu miluje a přímo se děsí, že mu zemře. A asi se má proč bát, blesklo Kate hlavou.

Znaky a symptomy, které se projevovaly u pacientky, zatím nebyly definitivní, zato však zlověstné. Bylo třeba jednat. Kate odebrala injekční stříkačkou krev a vstříkla ji do ampulky. „Juane! Juane Castillo!“ zavolala na chodbu. „Na vyšetřovnu A! Rychle!“

Sanitář doběhl do vyšetřovny. „Co si přejete, paní doktorko?“ zeptal se zadýchaně.

„Zaběhnete s tímhle do laboratoře. Potřebujeme krevní obraz s elektrolyty. A počkejte na výsledky!“

„Rozumím,“ vzal do ruky hermeticky zazátkovanou ampulku a odběhl.

„Paní doktorko?“ ozval se muž prosebným hlasem. Chtěl vědět, v jakém stavu je jeho žena.

Kate se otočila k pacientce. Zatímco jí vyšetřovala plíce, srdce a hrudník, dále se vyptávala manžela. Držel svou mladičkou ženu za ruku, spíš aby uklidnil sebe než utěšil manželku, protože se zdálo, že najednou usnula.

„Říkal jste…“ začala Kate.

„Ano, dopoledne se cítila docela dobře,“ řekl rychle.

„Myslela jsem něco jiného,“ odpověděla Kate. „Říkal jste, že i předtím byla nemocná. A řekl jste, že nejednou. Jak jste to myslel?“

„Tak se to stávalo i před svatbou.“

„Jak že jí bývalo?“ zeptala se Kate. „Mívala ty záchvaty.“

„Jaké záchvaty?“

„Nemohla dýchat.“

Kate se otočila od pacientky k manželovi. „Řekněte mi, ty těžkosti s dýcháním, lékaři říkali, že je to astma?“

„Ano. Astma.“

Příznaky se už začínaly podobat syndromu. Ale bylo třeba zjistit další fakta.

„Předepsal jí lékař na astma nějaký lék?“ zeptala se Kate?

„Ovšem,“ ujistil ji manžel. „A velmi jí pomáhal. Jak říkám, cítila se skutečně dobře. Nechápu, co se mohlo stát.“

„Jaké léky užívala? Kortikosteroidy?“

„Ano. Aspoň tak je nazýval lékárník.“

„Říkal jste, že lék jí velmi pomáhal? Znamená to, že ho už neužívá?“

„Cítila se velmi dobře a týdny už neměla záchvat. Tak jsme zavolali lékaři a zeptali se ho, zda by nemohla lék přestat užívat. Řekl, že ano.“

„A přestala ho užívat najednou?“ zeptala se Kate.

„Když doktor řekl, že ho nemusí užívat, tak přestala.“

Kate rychle uvolnila pacientčinu ruku z něžného manželova sevření a pozorně ji zkoumala. Každý prst, každý záhyb pokožky mezi prsty. Zjistila, co tušila. Změněná barva pokožky. S takovým případem se dosud nesetkala, ale profesor to na přednášce popsal tak přesně, že si dala dohromady všechny znaky a symptomy. Nízký krevní tlak. Zvýšená teplota. Závratě. Letargie. Ostrá bolest v dolní části zad a v nohách. A nakonec poslední příznak: ztmavlé záhyby pokožky.

Ke kritickému bodu pokročilé Addisonovy nemoci dovedlo pacientku to, že náhle přestala na astma užívat kortison, což mělo za následek selhání nadledvinek, protože nemohly reagovat normálním přísunem kortisolu a kortikosteronu.

Kate předvídala, jaké budou laboratorní výsledky. Vysoký draslík, nedostatek sodíku, nedostatek bikarbonátu. Nemohla čekat na zprávy z laboratoře. Aby se předešlo riziku cévního kolapsu, musela okamžitě udělat dvě věci: nahradit tekutiny a doplnit kortikosteroidy.

Sotva zavedla infúzi, otočila se od pacientky k sestře a řekla jí, aby na ni dohlédla, dokud Juan nedonese laboratorní výsledky.

„Jakmile je přinese, zavolejte mě,“ dodala Kate a šla se podívat na pacienty, které měla na starosti.

Když tak šla chodbou, napadlo ji, co jí jednou řekl jistý starší lékař: „Forresterová, na pohotovosti získáte za týden tolik zkušeností a setkáte se s tolika rozmanitými případy, jako v praxi za rok. A abyste si s nimi dovedla poradit, budete muset využít všechno, co jste v životě četla, studovala nebo viděla.“

5

Dvě hodiny po půlnoci. Doktorka Kate Forresterová se cítila stále unavenější. Ani další šálek černé kávy, horké a silné, jí nedodal novou energii, jak doufala. Od jedné do druhé hodiny vyřídila osm případů, pacienty vyšetřila a předala do péče jiným lékařům, a dalších sedm po dobrém slově a uklidnění poslala domů.

Ale v ambulanci C jí stále zůstával záhadný případ – Claudie Stuyvesantová. Během této hodiny se na ni byla podívat dvakrát a pokaždé bylo vidět, že Claudiin stav se zhoršuje. Po druhém vyšetření si přála zaznamenat i nejmenší změny. Výsledky z laboratoře však dosud nedorazily, takže nemohla přistoupit k jinému způsobu léčby. V takovou časnou hodinu to laboratoři trvalo přece jenom o něco déle. Ve službě bylo méně laborantek a ty, co zůstávaly, si dopřávaly delší přestávky, aby něco pojedly nebo si daly kávu.

Když se Kate nepodařilo stanovit diagnózu, rozhodla se, že požádá o pomoc kolegu z chirurgie o konzultaci.

Zvedla sluchátko. „Sežeňte doktora Briscoea. Že ho prosím, aby přišel na pohotovost na ambulanci C. Okamžitě.“

Když pokládala sluchátko, všimla si Claudiiny matky. Paní Stuyvesantová se mračila, jako by pohledem chtěla říci: Konečně, mladá paní, konečně! Za několik minut přišel do vyšetřovny Eric Briscoe. „Kate? Shánělas mě?“

„Ano.“ Naznačila mu hlavou, aby se vzdálil z doslechu paní Stuyvesantové. Pak ho seznámila se svým nálezem a ukázala mu výsledky z laboratoře.

Doktor Briscoe vyšetřil břišní oblast a pánev. Paní Stuyvesantová stála po celou dobu vedle něj. Ignoroval její tázavý pohled, když Kate oznamoval: „Žaludek je citlivý, ale ne natolik, aby se indikovala specifická léčba.“

„Uterus?“ zeptala se Kate.

„Nepatrně zvětšený, žádná výrazná změna barvy cervixu.“

„Je nějaký důvod k chirurgickému zákroku?“

„Zatím ne,“ odpověděl Briscoe. „Pourguj laboratoř, aby ti poslali další výsledky, a dej mi vědět…“

Kate už nemohla vysvětlit, že to už udělala, protože ji přerušila paní Stuyvesantová: „Další výsledky, další výsledky! Copak vy doktoři nedovedete nic jiného?“ Když se k ní mladý chirurg otočil, vyčítavě dodala: „Čekala jsem staršího lékaře. Zkušenějšího.“

Briscoe její poznámku ignoroval. „Doktorko Forresterová,“ řekl klidným hlasem, „jakmile dostanete výsledky, dejte mi vědět.“

Do třetí ranní vyřídila doktorka Kate Forresterová dalších šestadvacet pacientů. Čtyři poslala na jednotku intenzívní péče, dva na chirurgii, jednoho na operaci slepého střeva, jednoho zjevně na operaci žlučníku, sedm si nechala na pozorování a deset bez vážných příznaků poslala domů. Podvědomě však neustále se znepokojením myslela na ambulanci C, kde ležela Claudie Stuyvesantová. Na pohotovosti je už šest hodin a případ stále neuzavřela. Zamířila k ambulanci. Třetí výsledky z laboratoře by tam už měly být.

Sotva vešla do místnosti, paní Stuyvesantová se na ni obořila: „Výsledky tu jsou už téměř hodinu!“

„Mám i jiné pacienty, paní Stuyvesantová,“ poznamenala Kate a zadívala se do papírů.

A konstatovala změny, značné změny. Počet bílých krvinek, už předtím vysoký, stoupl na 21 tisíc. Počet červených krvinek, hematokrit, klesl na 19. Zvyšování množství tkáňové tekutiny při infúzi obvykle snižuje počet červených krvinek, ale takový prudký pokles se nedal vysvětlit tak jednoduše. Kate navíc znepokojovalo, že pacientka už zřejmě tolik nevnímá bolest a upadá do letargie. Je to důsledek změny v jejím organismu?

Kate se rozhodla ještě jednou vyšetřit břicho. A hmatem zjistila, že je větší a mírně napnuté. Ozvy srdce byly slabší. Příznaky nasvědčovaly možné infekci někde v břiše. Své znepokojení dokázala zatajit před ostřížím zrakem paní Stuyvesantové. Při vyšetřování se pokusila lokalizovat ložisko možného zánětu.

Myslí jí proběhl stín nedůvěry. Ačkoli Claudiina matka byla u ní, naklonila se až k děvčeti a zopakovala několik otázek, které jí položila už při anamnéze.

„Claudie, odpovězte mi naprosto upřímně. Je to velice důležité. Měla jste během několika posledních měsíců pohlavní styk?“

„Ne, opravdu ne.“

„Poslední menstruace vám nevynechala?“

„Ne. Menstruace mám velmi pravidelné,“ trvala na svém Claudie, ale nedokázala ignorovat matčin upřený pohled.

„Není v jiném stavu, pokud máte na mysli tohle,“ poznamenala paní Stuyvesantová.

Kate si uvědomovala, že v matčině přítomnosti se Claudie možná záměrně vyhnula pravdivé odpovědi. Proto se rozhodla, že si sama zjistí podstatnou informaci, která jí potvrdí nebo rozptýlí podezření, že předpokládaná infekce je důsledkem gravidity, možná dokonce mimoděložní.

Žádat pacientku, aby se vymočila, nebylo kdy, a tak se uchýlila k rychlejšímu řešení. „Nůžky,“ nařídila netrpělivě Croninové.

Sestra jí podala chirurgické nůžky se zaobleným koncem. Kate začala odstříhávat nohavici Claudiiných džínů.

„Proboha, co to děláte?“ vykřikla Nora Stuyvesantová.

„Snažím se co nejrychleji získat vzorek moči,“ odvětila Kate. Zatím rozpárala džíny až k rozkroku a rozstřihla kalhotky. Sestra jí podala katetr. Kate ho zasunula a opatrně napustila trochu moči do zkumavky.

„Pokračujte!“ nařídila Kate Forresterová. Sestřička věděla, oč ji doktorka požádá. Už předem otevřela krabici a vyndala z ní pipetu z umělé hmoty a Petriho misku ze stejného materiálu. Když Croninová vyndala zbylé věci, Kate se jí zeptala: „Expirační doba?“

Sestra přečetla datum na etiketě: „Třináctý prosinec 1993.“

Ujištěná, že chemikálie nejsou prošlé, ponořila Kate konec pipety do zkumavky a odebrala pár kapek. Horní konec pak uzavřela palcem, aby moč nevytekla, a pipetu přenesla nad Petriho misku. Nakonec zvedla palec a vypustila kapky moči na blánu nataženou půldruhého centimetru pod okrajem misky.

Paní Stuyvesantová sledovala proceduru pohledem plným úzkosti. „Paní doktorko, mohu se vás zeptat, co vlastně děláte?“ ozvala se pak.

„Dělám imunologicko-enzymatickou zkoušku na semikvantitativní detekci HCG v moči vaší dcery.“

Kate věděla, že její odpověď Claudiinu matku naprosto zmate. Sestřičku však nikoli. Dobře věděla, že doktorka Forresterová nevěří pacientčiným odpovědím, a proto chce co nejrychleji zjistit, zda pacientka je, či není v jiném stavu.

„To imuno… enzy… je na co?“ zeptala se podezřívavá matka.

„HCG je lidský choriogonádotropin, hormon, který se vytvoří, dojde-li k otěhotnění. Touto zkouškou zjistím, zda je, či není v moči vaší dcery,“ vysvětlila jí Kate.

„A když ano, budete vědět, co je mé dceři?“

Sestra Croninová se zvědavě na doktorku podívala, jaké odpovědi se dočká paní Stuyvesantová. Kate Forresterová nezaváhala: „Ne. Ale budeme vědět, zda vaše dcera je, anebo není v jiném stavu.“

„Dcera vám už řekla, že neměla sexuální styk!“ namítla Nora Stuyvesantová.

Kate přidala do vzorku několik kapek tekutiny z lahvičky s nápisem Reagencie A. „Co děláte?“ zeptala se matka.

„Zkouška je velmi jednoduchá, velmi rychlá a většinou spolehlivá. Touto látkou zjistím jakékoli HCG v moči vaší dcery.“

„Vždyť jsme vám to přece řekli.“

„Neuškodí, prověříme-li to,“ poznamenala Kate, když přidala několik kapek reagencie B a nakonec aplikovala reagencii C. Byla přesvědčena, že výsledek potvrdí její podezření. Do moči opatrně přidala kapky reagencie C. S napětím čekala. Pokud by se její předpoklad potvrdil, směs by se zbarvila do modra, což by znamenalo, že v pacientčině moči je zvýšené množství HCG. Kate pozorně sledovala směs v Petriho misce. Očekávala, že směs se zbarví. Nezbarvila se však do tmavomodrá a neukázal se ani náznak modré barvy.

„Nu?“ zeptala se paní Stuyvesantová, protože vycítila, že před doktorkou uhájila svoje.

„Nezjistila jsem žádné znaky těhotenství,“ přiznala Kate Forresterová, „což vylučuje jednu možnou diagnózu.“

„Nevytahujte jednu teorii za druhou a každou přitaženou za vlasy, ale raději něco dělejte, paní doktorko!“

„Jistě, paní Stuyvesantová.“

Jenže co dělat? ptala se v duchu Kate.

Něco se jí nezdálo. Probouzelo se v ní podezření, že mladá Stuyvesantová má možná v sobě drogy, že jen tak říká, že žádné neužila.

Bolest mohou překrýt nebo redukovat mnohé drogy a léky, a tím zastřít nebezpečí před pacientem i před lékařem.

Kate se rozhodla, že nechá udělat toxikologický rozbor krve, zda se v ní nenajdou stopy po morfiu, heroinu, valia nebo kokainu. Zvracení, přetrvávající mdloby a zamlžené vyjadřování způsobilo možná morfium. Toxikologický rozbor krve potrvá přinejmenším čtyřiadvacet hodin, takže nepřispěje k okamžité diagnóze, ale může být užitečný při další léčbě.

Kate odebrala další vzorek krve a poslala ji do laboratoře na komplexní toxikologický rozbor, na analýzu každé drogy, kterou by mladá žena v New Yorku mohla užít, samozřejmě pokud by podlehla narkomanii.

Podezření, že Claudie užívá drogy, nadále vrtalo v profesionálním mozku doktorky Forresterové. „Claudie, při vyšetřování jsem zjistila, že jste měla pohlavní styk. Používala jste přitom nějaký antikoncepční prostředek, tedy i mimoděložní?“

Claudie váhala. „Nedávno… ano, použila jsem,“ odpověděla nakonec. Provinile se podívala na matku a ještě na svou obranu dodala: „Doporučil mi ho doktor Eaves.“

Bez ohledu na napětí mezi matkou a dcerou si Kate umínila, že své podezření musí stůj co stůj rozptýlit. Zvedla sluchátko telefonu na stěně a vyťukala číslo.

„Radiologie? Tady doktorka Forresterová. Potřebuji sonogram jedné pacientky, jde o podezření z mimoděložního těhotenství.“

„Už jsme vám řekli, že není těhotná,“ namítala paní Stuyvesantová.

Kate její poznámku přeslechla, protože se soustředila na odpověď rentgenologického laboranta.

„Paní doktorko, může to počkat do zítřka odpoledne?“

„Proč až zítra odpoledne?“

„Víte, při mimoděložním těhotenství jsou sonogramy velmi komplikované, takže je dělá jen doktorka Gladwinová, a ta přijde až zítra odpoledne. Chcete-li tedy spolehlivý výsledek…“ Laborantův hlas ztichl.

Kate věděla, že sonogramy nejsou dokonalé, ani když je udělá nejzkušenější odborník za optimálních podmínek. Zavěsila. Ale jen na chvíli. Vyklepala další číslo.

„Laboratoř? Tady je doktorka Forresterová z pohotovosti. Právě jsem vám poslala vzorek krve na toxikologický rozbor. Navíc bych chtěla zkoušku na těhotenství z krevního séra.“

„Doufám, že výsledky nechcete hned,“ odpověděl laborant.

„Vím, že toxikologický rozbor trvá čtyřiadvacet hodin, možná i déle. Ale výsledek těhotenské zkoušky bych potřebovala hned.“

„Vždyť vám říkám,“ vysvětloval laborant, „že zkoušku z krevního séra dělá jen odborník a na speciálním přístroji, takže je neděláme denně, ale každý druhý až třetí den. Prostě výsledky byste mohla dostat tak za půldruhého dne.“

Kate se zamyslela. „Zkoušku udělejte v každém případě,“ rozhodla se nakonec. „Možná nám její výsledky pomohou.“

Kate se pokusila uspořádat si v hlavě indikované zkoušky a rozhodla se znovu vyšetřit dutinu břišní. Překvapená a vylekaná zjistila, že žaludek je zcela ztuhlý, jak se zvětšil. Kate už sáhla po telefonu, ale rozmyslela si to a běžela zatelefonovat z pokoje staniční sestry. Nač ještě více lekat už tak vystrašenou paní Stuyvesantovou!

„Najděte doktora Briscoea! Ihned! Ať hned přijde na pohotovost, vyšetřovna C! Vyřiďte mu to ihned!“

6

Kate Forresterová čekala na Briscoea na chodbě před ambulancí C, aby ho informovala, co zjistila při posledním vyšetření. Ulevilo se jí po necelých pěti minutách, kdy ho spatřila v otáčecích dveřích, které oddělovaly pohotovost od hlavního nemocničního komplexu.

Briscoe ji vyslechl a řekl: „Dlouhou chirurgickou jehlu! Zkusím, zda nejde o vnitřní krvácení.“

Vešli do ambulance. Croninová právě kontrolovala krevní tlak – vlastně ho kontrolovala stále.

Za přítomnosti pacientčiny matky jim tiše oznámila: „Tlak klesá.“

„Dejte další infúzi. A doktoru Briscoeovi dlouhou jehlu,“ řekla sestře a převzala od ní tlakoměr, aby osobně kontrolovala tlak.

Jen zaznělo slovo jehla, paní Stuyvesantová se okamžitě zeptala: „Co budete dělat?“

„Madam, prosím vás, odejděte!“ řekl jí Briscoe. Pohled paní Stuyvesantové ho přímo dráždil. „Prosím vás, odejděte!“

Nakonec si Claudiina matka dala přece jen říci. Téměř se ve dveřích srazila se sestrou, která se vracela s dlouhou chirurgickou jehlou a injekční stříkačkou. Pak Croninová monitorovala krevní tlak a Kate Forresterová sledovala Briscoea, jak se chystal vsunout jehlu pochvou do břišní dutiny, aby vytáhl krev, došlo-li k vnitřnímu krvácení.

Doktor Briscoe už zasouval jehlu, když sestra vzrušeným šeptem zvolala: „Puls nehmatný! Puls nehmatný!“

Kate Forresterová a Eric Briscoe okamžitě přenesli pacientku ze stolu na ambulantní vozík stojící u zdi.

„Hrudník!“ nařídila Kate. Sestra okamžitě začala mačkat hrudník a poskakovala vedle vozíku, který Kate Forresterová a Eric Briscoe kvapem vytlačili z ambulance a s nímž se přehnali kolem vyděšené matky chodbou k jednotce intenzívní péče, kde bylo k dispozici potřebné vybavení. Paní Stuyvesantová spěchala za nimi. „Co se stalo? Co je dceři?“ ptala se úpěnlivým hlasem.

Nikdo se nezastavil, nikdo ji neinformoval. Před dveřmi na jednotku intenzívní péče ji Kate zadržela a nepustila ji dovnitř, ač ji paní Stuyvesantová zapřísahala.

„Je to má dcera. Mám právo…“

„Jen byste překážela,“ řekla jí Kate a rychle zavřela dveře.

Dva lékaři a tři sestry se na jednotce intenzívní péče pustili do práce. Kate přikazovala: „Transfúze. Tri. Velké dávky fyziologického roztoku a Ringerova laktátu, je třeba nahradit elektrolyty. Sestro, pokračujte v oživování!“ Kate se obrátila k sestře z intenzívní péče. „EKG, elektrody!“ Jen je sestra začala přikládat pacientce na hruď, aby bylo možno sledovat činnost srdce na obrazovce, Kate nařídila: „Jednu ampulku adrenalinu!“ Druhá sestra z intenzívní péče jí podala požadovanou ampulku a injekční stříkačku.

Kate rychle stáhla pacientčinu ruku nad loktem, nahmatala žílu a vstříkla do ní adrenalin stimulující srdeční činnost.

Zatím Briscoe vzal dlouhou trubici z umělé hmoty, otevřel pacientčina ústa a podél hlasivek ji hrtanem zasunul do průdušnice. K trubici připojil vzduchový vak a druhé sestře nařídil: „Vzduch!“ Sestra vzala vak do obou rukou a velmi pozorně vháněla vzduch pacientce do plic. Musela přitom postupovat koordinovaně s Croninovou, aby jedna nevháněla vzduch do plic ve chvíli, kdy druhá tiskla hrudník, čímž by se jejich vzájemné úsilí mařilo.

Briscoe se obrátil ke dveřím a zakřičel: „Castillo!“

Z chodby zazněla odpověď: „Už jdu, pane doktore!“

„Juane! Krev skupiny 0. Dva litry! Ihned!“ nařizoval Briscoe.

Když paní Stuyvesantová uslyšela, že jde o transfúzi, jen se opřela o zeď, aby se nesvalila na zem. Polekala se tak, že se vůbec na nic nezeptala a ani slůvkem nezaprotestovala.

Doktor Briscoe přistoupil ke Kate a zoufale přitom sledoval krevní tlak a srdeční činnost na monitoru. Rychle si však uvědomili, že přes zjevné příznaky srdeční činnosti všechny infúze a podané léky nezapůsobily, neboť se neobnovil tep ani krevní tlak.

„EMD,“ pochmurně zašeptala nakonec Kate.

EMD – elektromechanická disociace – nastává tehdy, pracuje-li sice srdce reflexně dál, ale není tep, protože následkem vnitřního krvácení není v arteriálním systému dostatek krve.

„Kde je k čertu ta krev?“ zvolal Briscoe.

Vtom doběhl Juan se dvěma litry krve skupiny 0. Na pacientčině rameni Kate rychle nahmatala novou žílu a zavedla transfúzi. Vháněla jí do krevního oběhu životodárnou tekutinu rychleji, než aby oběh mohl zcela selhat.

„Kdybychom ji oživili alespoň natolik, abych ji mohl co nejrychleji dopravit na chirurgii,“ povzdechl si Briscoe.

Do oběhu jí dodali už půldruhého litru krve, ale tep se neobjevil. Ani tlak. Čerstvá krev nestačila nahrazovat tu, již pacientka ztrácela.

„Podívám se dovnitř,“ oznámil Briscoe. „Musím najít to krvácení a zastavit je.“

Otočil se ke skříňce, kde byly nejnutnější chirurgické nástroje potřebné na jednotce intenzívní péče. Natáhl si gumové rukavice a vybral skalpel. Zatímco Kate dále dávala infúzi, jedna sestra vháněla pacientce vzduch do plic a Croninová stlačovala hrudník, Briscoe udělal pacientce na břiše velký řez.

Vyrazil z něj proud čerstvé, jasně červené krve. Vedený chirurgickými návyky mimovolně nařídil: „Odsávat!“, aby mu umožnili najít příčinu krvácení. Hned si však uvědomil, stejně jako Kate a sestry, že jednotka intenzívní péče není vybavena odsávacím zařízení. Musel pracovat po hmatu. Vsunul ruce v rukavicích do rány a začal hledat příčinu krvácení. „Peán!“ zavolal. Zatím Kate, Croninová a obě sestry dále plnily své povinnosti.

Briscoe hmatal v tom moři krve. Protože nová nestačila nahradit ztracenou, Kate se nepodařilo nahmatat tep. Sestra z intenzívní péče dál vháněla vzduch.

To, co doktorka Forresterová ani doktor Briscoe nechtěli připustit, nakonec vyslovila sestra Croninová: „Mrtvá. Je mrtvá!“

„Nemůže být mrtvá!“ zvolala Kate. „Jen pokračujme. Oživíme ji. Musíme ji oživit!“

Briscoe vytáhl z otevřené rány zakrvácené rukavice a s výrazem bezmocnosti odstoupil od stolu. „Nedá se nic dělat, Kate. Je to beznadějné.“

Sestry přestaly pracovat, ale Kate začala tisknout hrudník místo Croninové, přestože ji sestra přesvědčovala: „Paní doktorko, už jí nepomůžete.“

Kate Forresterové tekl z čela pot proudem, světlé vlasy se jí lepily na tvář, ale nepřestávala mačkat hrudník v zoufalé, ale marné snaze Claudii Stuyvesantovou oživit. Lékařka Kate Forresterová věděla, že naděje neexistuje, ale žena Kate Forresterová se odmítala vzdát.

„Kate! Doktorko Forresterová!“ nařizoval Briscoe pevným hlasem. „Pacientka je mrtvá! Není šance ji oživit. Tak už přestaň! Přestaň, říkám ti!“ Ale musel si stáhnout zakrvácené rukavice, vzít Kate do náručí a násilím ji odtáhnout od stolu. Zdrcená Kate se zeptala: „Zjistil jste, co jí bylo?“

„Nezjistil jsem ani příčinu krvácení,“ přiznal se Briscoe. „A záleží teď na tom?“

„Ne, ne… zdá se, že ne,“ zaúpěla Kate.

Claudie Stuyvesantová, devatenáct let, byla mrtva. Devět hodin po té, co ji přijali na pohotovost v Městské nemocnici, pětačtyřicet minut po té, co jí selhal krevní oběh. Navzdory všem snahám o její oživení.

Mrtvá. Příčina smrti neznámá. Ale pozná se při úřední pitvě. Jestliže pacient v jakékoli nemocnici ve státě New York zemře do ětyřiadvaceti hodin po přijetí na pohotovost, musí se podle zákona tohoto státu provést pitva.

„Matce to asi oznámím já,“ nabídl se Briscoe.

„Ne. Je to má povinnost,“ odpověděla Kate.

„Nebude to lehké,“ upozornil ji.

„Zodpovědná jsem já.“ Kate zamířila ke dveřím, ale ještě se otočila a podívala se na svou mladou pacientku. Sestry už z ní snímaly infúzní a transfúzní jehly, elektrody elektrokardiografu a ostatní lékařské pomůcky, které, jak se ukázalo, byly zbytečné. Croninová zakryla nahé tělo Claudie Stuyvesantové jednoduchým zeleným prostěradlem.

Kate nedokázala pronést ani slovo. Téměř šílená matka jí všechno vyčetla z očí.

„Zabila jste ji! Vy jste ji zabila!“

„Paní Stuyvesantová, udělali jsme, co se dalo.“

„Byla bych jí pomohla. Ale nepustila jste mě tam. Byla bych ji zachránila!“ křičela nešťastná matka. Z ambulancí vybíhali sestry a pacienti a pozorovali hysterickou ženu a mladou lékařku, která se ji snažila uklidnit.

„Udělali jsme všechno, co se jen dalo, všechno,“ přesvědčovala ji Kate.

„Všechno? Laboratorní vyšetření, a zase laboratorní vyšetření! To je podle vás léčení? Vyšetření, infúze, to je léčení?“ obviňovala ji zoufalá matka. „Dovedu zdravé devatenáctileté děvče s běžnými bolestmi žaludku, a vy ji za několik hodin zabijete. Za několik hodin! Devatenáct let! Celý život měla před sebou! Devatenáct roků lásky, péče, nadějí do budoucna, a teď je mrtvá. Zemřela za pár hodin. Dítě moje, mé jediné dítě… Claudie… chudinko moje… celý život měla před sebou…“

„Prosím vás, paní Stuyvesantová,“ uklidňovala ji Kate a natáhla k ní ruku.

„Nedotýkejte se mě, ‚paní doktorko‘! A nemyslete si, že vám to projde! Jsou zákony… trestající lékaře, jako jste vy!“

Ačkoli ji žena obviňovala a vyhrožovala jí, Kate s ní hluboce soucítila.

„Paní Stuyvesantová, máte někoho, komu byste chtěla zatelefonovat? Anebo komu bych zavolala já?“

Žena na ni upřela oči zalité slzami, obviňující a plné nenávisti. Nakonec ji chodbou k velkému, zářivě rudému neonovému nápisu Pohotovost odvlekl doktor Briscoe. Paní Stuyvesantová šla vedle něj plačící a naříkající. „Mě bude obviňovat… mě bude vinit…“ Když prošli kolem přijímací kanceláře, sestra se zvedla ze židle a dívala se za nimi, dokud se jí neztratili z dohledu. Pak vykročila opačným směrem, ke Kate.

„Paní doktorko, víte, kdo to je?“

„Paní Stuyvesantová,“ odpověděla Kate s očima upřenýma na dveře, jimiž vyšel doktor Briscoe s Claudiinou matkou.

„Paní doktorko, to není jenom paní Stuyvesantová, to je manželka pana Stuyvesanta!“

„To mi řekla, a nejednou,“ vzpomněla si Kate. „Významná osobnost v nemovitostech, ne?“

„V New Yorku je to sama ztělesněná nemovitost,“ dodala sestra. „Ovládá tucet dalších odvětví a má moc i ve vládě v Albany.“

„Ale kde byl, když ho potřebovala dcera?“ zeptala se Kate, aniž počkala na odpověď.

Otupělá a vyčerpaná Kate Forresterová se vrátila na jednotku intenzívní péče. Tělo mladé Claudie Stuyvesantové zahalené zeleným prostěradlem leželo na ambulantním vozíku. Kate neodolala – odhrnula prostěradlo a zahleděla se na bledou tvář, zavřené oči, na neupravené vlhké tmavé vlasy mrtvé pacientky. Její pacientky.

Selhala. Pacientka byla v její péči devět hodin. Měla k dispozici všechno, co poskytuje velká, dobře vybavená moderní nemocnice. A přece v ní umřela devatenáctiletá mladá žena, která měla všechno, kvůli čemu stálo za to žít.

Nenamlouvala si doposud příliš o svých schopnostech? Nezavedly ji na scestí výtečné známky, které dostávala na lékařské fakultě? Může být člověk výjimečným studentem a nakonec téměř nedokáže využít všechny získané vědomosti, když jde o lidský život? Na medicíně byli studenti, kteří vypadli už během studia, později zase poznala nemocniční lékaře i stážisty před atestací, které přímo ubíjela odpovědnost, když měli přijmout rozhodnutí, na němž záležel život druhých. Znala dokonce jednoho takového stážistu, kterého braly takové pochybnosti, že si po roce práce v nemocnici vzal život.

A možná je to tak právě proto, uvažovala Kate Forresterová, aby vypadli druhořadí lékaři a stážisté, kteří nejsou schopni čelit realitám lékařské praxe.

Došla k rozhodující otázce: Stalo se něco, co jsem já, Kate Forresterová, měla a mohla učinit, něco, co mi uniklo a co by jiní lékaři zvládli?

Eric Briscoe zatím vyprovodil paní Stuyvesantovou k limuzíně. Když se vrátil, okamžitě přečetl v Katiných očích porážku a výčitky svědomí. „Kate, všichni občas prohrajeme. Neprohrála jsi z nedbalosti,“ utěšoval ji.

Zavrtěla hlavou. Briscoe kývl na Croninovou, aby přinesla nějaké sedativum. Sestra se po chvilce vrátila se žlutou pilulkou a sklenicí vody. Musel ji donutit, aby sedativum polkla.

Jestliže si to tak hrozně připouští, je dobře, že neslyšela, jak jí hysterická matka vyhrožovala, než ji dostal do vozu. Chudinka Kate. To jí určitě jen tak lacino neprojde.

Když doktorka Kate Forresterová doplnila za úsvitu zdravotní kartu Claudie Stuyvesantové a vyplnila úmrtní list, mohla odejít. Měla den volna.

7

Po takové dlouhé únavné službě obvykle přicházel na zcela vyčerpanou Kate Forresterovou klid, dokonce radost, že může odejít do svého skromného bytečku. Každá žilka v jejím těle toužila po pohodlné posteli a po desetihodinovém, jedenáctihodinovém nebo i dvanáctihodinovém nerušeném spánku.

Zcela jinak tomu bylo o šesté ono nešťastné ráno. Ze smrti Claudie Stuyvesantové se nemohla vzpamatovat. Také další případ se dožadoval jejího lékařského svědomí. Dvojitými dveřmi prošla do hlavní budovy nemocničního komplexu a výtahem vyjela do třetího patra na pediatrické oddělení. Doktora Harva Goldinga našla v jeho tmavé komoře zahloubaného do série rentgenových snímků dětského tělíčka.

„Harve?“ zavolala na něho Kate.

Golding se neotočil a dále na světelné tabuli studoval sérii rentgenových snímků, ale hlas hned poznal. „Kate? Pojďte se podívat.“

Došla ke skleněné prosvětlené tabuli, na níž visely snímky.

„Kolegyně, měla jste pravdu,“ řekl Golding. „Podívejte se na ty dvě zhojené zlomeniny na levé nožce. Jedna je na stehenní, druhá na kolenní kosti.“

„Na pravé noze je čerstvá, jak jsem předpokládala?“

„Ano,“ potvrdil Golding. „Už teď se bojím výsledků mozkových vyšetření.“

„Myslíte, že budou tak hrozné?“ zeptala se Kate.

„Právě čekám na Sperbera. Potřebujeme celkové neurologické hodnocení. Jen tak zjistíme, nakolik je mozek trvale poškozen.“

„Chudák Maria,“ poznamenala Kate. „Bože, jak jen mohou lidé takhle ubližovat malým dětem!“

„Představte si, co by se asi stalo, kdybyste jim dovolila odnést si ji domů,“ dodal Golding. „Můžete na sebe být hrdá, Kate. Dnes v noci jste zachránila lidský život.“

Jeden jsem zachránila, jeden ztratila, pomyslela si Kate. Matematicky je to možná vyrovnané, ale v pocitech ne, určitě ne. „Tak už běžte domů, Kate, a dopřejte si dlouhý spánek,“ naléhal Golding vesele. „Zasloužíte si ho.“ Když Kate neodpověděla, Golding se otočil a zeptal se: „Kate, něco se stalo?“

„Jen jedna únavná noc, hrozně únavná noc,“ odvětila Kate a odešla z temné komory.

Časně ráno po noční službě na pohotovosti Kate Forresterová obvykle zastavila na ulici taxi, s úlevou klesla na zadní sedadlo a dala se zavézt k bytu, kde bydlela s Rosalindou Chungovou. Dům pronajala nemocnice pro stážisty a sekundáře, aby ve městě s nejvyšším nájemným v Americe mohli bydlet za přijatelnou cenu.

Přestože ono ráno byla Kate velmi vyčerpaná, rozhodla se jít domů pěšky. Ulice manhattanské West Side byly po nočním dešti ještě mokré. Déšť spláchl z ulic saze a ostatní špínu, takže vzduch voněl čistotou. Od Hudsonu zavál čerstvý ranní vítr. Ale neosvěžil ji jako jindy. Po Deváté avenue rozvážela dodávková auta zboží do potravinářských obchodů, malých skromných restaurací, řeznictví a zelinářství.

Newyorská West Side se probouzela do nového dne.

Kate obcházela dodávky, z nichž řidiči a závozníci vykládali zboží. Pozdravovali ji pohledy plnými obdivu a semtam hlasitými lascivními návrhy, ale bylo to jen zábavné zpestření jednotvárné rutiny každodenních povinností.

Kate se narodila a dlouho žila na malé illinoiské farmě a nikdy si úplně nezvykla na neškodné dobírání řidičů dodávek, taxikářů a stavebních dělníků v New Yorku. Zpočátku ji takové poznámky urážely, ale po čase ji dokázaly pobavit. Ono ráno však nemohla myslet na nic jiného než na smrt Claudie Stuyvesantové.

Došla ke dveřím bytu, odemkla oba zámky, vešla do předsíně a zavolala: „Rosie?“

Nikdo se neozýval. Vzpomněla si, že Rosie má službu na klinice a domů přijde až odpoledne. Vešla do svého pokoje a už se začala svlékat, když si uvědomila, že si nenapouští vanu. Otočila kohoutek horké vody, svlékla se a vešla do koupelny. Vtom zazvonil telefon. Bože, doufám, že to není Walter, byla její první reakce. Právě dnes ráno, když mám vlastních problémů nad hlavu a sotva stojím na nohou. Jenže se ještě nenaučila nevšímat si vyzvánějícího telefonu, zvlášť když zvonil tak vytrvale. Po devátém zazvonění se rozhodla. Vůči Walterovi sice cítím, co cítím, a vím, že náš vztah skončil, ale ozvat se mu přece jen mohu. „Haló,“ začala.

„Kate…“ Byl to Walter. „Promiň, že jsem ti volal do nemocnice. Vím, bylo to hloupé. Ale musíme se sejít. Musím si s tebou promluvit.“

„Walte, už jsem ti řekla, že to nemá význam.“

„Pak všechno, čím jsme si byli a co jsme zamýšleli…“

„Spíš cos zamýšlel ty. Ale já také plánuji. Potrvá mi tři, možná čtyři a snad ještě více let, než si najdu své místo v medicíně. A dokud ho nenajdu, nemohu na manželství ani pomyslet.“

„Mohla bys, kdybys mě milovala,“ namítl Walter.

„Waltře, drahý Waltře,“ pomalu a velmi uvážlivě odpověděla Kate. „Podvědomě jsme oba došli ke stejnému závěru. Ano, mohla bych, kdybych tě velmi milovala.“

„Podívej se, miláčku, kdybychom se mohli ještě sejít, alespoň jednou…“ naléhal.

„Walte, nikoho nelze přesvědčit, že je zamilovaný. Buď je, anebo není zamilovaný. Ano, mám tě ráda. Ale milovat tě, jak by sis přál, bohužel nemohu. Walte, prosím tě, jsem unavená. Za dva roky, co pracuji v nemocnici, mě ještě žádná služba tak nezmohla. Potřebuji horkou koupel. Potřebuji se vyspat. Ale především si myslím, že potřebuji být sama. Takže tě prosím…“

Z jejího hlasu vytušil více než obyčejnou vyčerpanost. „Jistě, dobrá, dobrá,“ souhlasil Walter Palmer. „Ale brzy ti zavolám. Potřebuješ čas. Čas na přemýšlení. Čas vidět věci tak, jak je vidím já.“

Walterův hlas utichl. Když Kate pokládala sluchátko, najednou si uvědomila, že pláče. Udiveně si setřela slzy. Rozlítostnila jsem se, protože jsem se rozešla s Walterem? Ale ano, byla doba, kdy jsem si myslela, že ho miluji. Proto tedy pláču? Anebo jsem si vzpomněla na Claudii Stuyvesantovou, na její bledou tvář, na její černé vlasy roztřepané a slepené na čele posledním smrtelným potem?

Ano, rozplakala ji myšlenka na devatenáctiletou Claudii.

Rozhodla se, že tuto představu zažene. Takové věci se v medicíně stávají. Neexistuje lékař, který by zachránil všechny své pacienty. Dá si horkou lázeň, aby se uvolnila, potom si dopřeje dlouhý spánek a navečer bude zase čilá a klidná.

Jenomže v posteli navzdory nesmírné únavě ne a ne usnout. Čím více se pokoušela ponořit do spánku, protože ho přímo zoufale potřebovala, tím byla její mysl čilejší. Ačkoli se všemožně snažila vymazat z paměti nešťastný případ Claudie Stuyvesantové, všechno znovu a znovu prožívala. Zase si probrala první rozhovor s Claudií, její odpovědi, jenom všeobecné a jak se ukázalo, zavádějící. Jestliže byla v takové zoufalé situaci, proč neměla větší bolesti? Ještě jednou si od začátku probrala celý případ, infúze, laboratorní výsledky, ne jedny, ale troje, jasně negativní těhotenskou zkoušku. Pokusila se získat sonogram, aby se potvrdilo, co zjistila, ale nebyl specialista. Jedno z rizik pohotovosti. Lékaři nemají k dispozici všechno, co by jim podle jejich názoru pomohlo.

V duchu se alibisticky uchýlila k vysvětlování, dokazování, obhajobě. Na lékařské fakultě je ani jeden profesor neučil, že by medicína byla exaktní vědou. Za předpokladu, že provedete všechny indikované zákroky, že použijete správné diagnostické postupy a podáte nejvhodnější látky, vyléčíte každého pacienta. Byla to však chabá útěcha, když jí zemřela zdánlivě zdravá devatenáctiletá mladá žena s nezávažnými příznaky.

Ale kdyby byla tak zdravá, jak se zdálo, oponovala její utrápená mysl, nebyla by zemřela. Proč to silné krvácení? Proč zůstalo tak skryté, že se dalo zjistit, až když je už nebylo možno zastavit?

Vždyť tam byl i Briscoe. Souhlasil s jejími zjištěními a závěry. Nebo by bylo správnější říci s nedostatečnými závěry, s neschopností stanovit diagnózu, která by umožnila léčbu?

Musela si přiznat, že se jí neulevilo, když se pokusila svalit vinu, třeba jen částečně, na Briscoea. Claudie Stuyvesantová byla od začátku její pacientkou. Dopustila-li se té či oné chyby, selhala ona, doktorka Kate Forresterová.

Kate Forresterová byla vynikající studentkou od prvního semestru lékařské fakulty. Vždy odpovídala první, když se profesor na něco zeptal. Ze střední školy se s vyznamenáním dostala na Illinoiskou univerzitu. Čtyřleté studium si nadprůměrným výkonem zkrátila na tři roky, aby ji co nejdříve přijali na lékařskou fakultu v Iowě. Ještě jako středoškolačku, i když neměla předepsaný věk, ji jako dobrovolnou ošetřovatelku vzali do místní nemocnice. Ze všech dobrovolných zdravotníků byla nejzvědavější a nejhorlivější. Když si dávala přihlášku na lékařskou fakultu, měla doporučení tří lékařů, nemocničních primářů.

Ukázalo se, že studium na lékařské fakultě je těžší, než předpokládala. Znamenalo to pracovat ještě usilovněji a těšit se na chvíle, až začne využívat všechny získané vědomosti a zkušenosti nejprve jako stážistka a později jako samostatná lékařka. Záměrně si zvolila velkou městskou nemocnici. Chtěla se učit od předních lékařů a chirurgů, soutěžit s nejlepšími a nejperspektivnějšími mladými lékaři a chirurgy z nastupující generace. Znovu jako by byla studentkou, která natahuje ruku k učiteli, hlásí se a žádá: Vyvolejte mě, vyzkoušejte mě. Vím, jak to je!

Ale ono ráno si zničená Kate Forresterová, které se spánek vyhýbal, musela přiznat: Nedokážu na všechno odpovědět. Nevěděla jsem to v noci ani dnes ráno, protože mi z neznámé příčiny unikl mladý život.

Spalující pronikavá pochybnost donutila Kate Forresterovou zeptat se sebe sama: Byl to všechno omyl? Mé ambice, má oddanost medicíně? Selhala jsem na pohotovosti, když případ, který zpočátku vypadal na obyčejné žaludeční bolesti, skončil nečekanou a náhlou krizí?

Selhala jsem?

Kate se snažila utěšit se. Jsem tak vyčerpaná, tak ubitá pocitem viny, že nedokážu normálně logicky uvažovat. Usnout, musím usnout.

Bránila jí v tom však naléhavá otázka: Udělala jsem opravdu všechno, na co jsem si vzpomněla? Všechno vysvětluji a omlouvám.

Nevysvětluji příliš, neomlouvám se příliš?

Čím více otázek si kladla, tím byla bdělejší. Nakonec odhrnula přikrývku a kvapně se oblékla. Rozhodla se vrátit do nemocnice a ověřit si, co přesně napsala do zdravotní karty Claudie Stuyvesantové.

Na pohotovost vešla z ulice. S nepříjemným pocitem si uvědomovala, a možná si to jen namlouvala, že všechen personál – sestry, lékaři, ozbrojení strážní a sanitáři – se dívají jen na ni. Nevšímala si jich. Zamířila rovnou do centrální kartotéky a začala prohlížet zdravotní karty.

Záznam Claudie Stuyvesantové nenašla. To bylo divné.

Karty se s pacientem posílaly jen tehdy, pokud ho přemístili na jiné oddělení. Na intenzívní péči. Nebo na chirurgii. Nebo na kardiologii. Jenže mladou Stuyvesantovou poslali k nemocničnímu patologovi, jak to požadoval zákon. Kartu by neposlali s mrtvou Claudií.

Nechtěla se ptát, ale neměla jinou možnost. Když se nakonec odhodlala, hlavní sestra jí odpověděla: „Ach ano, ta zdravotní karta. Ráno si pro ni poslal doktor Cummins.“

Kate se zamyslela. Doktor Cummins? Proč by správce celého nemocničního komplexu ztrácel čas nahlížením právě do tohoto záznamu? Doktor Cummins, který neustále shání peníze, bojuje ve městě, státě a na federálních fondech, takže i na šéfy jednotlivých oddělení a jejich požadavky si jen horko těžko najde čas. Nejednou jsem je slyšela, jak si stěžují. Proč si tedy Cummins poslal pro tu kartu? Ale když ji má doktor Cummins, musím jít za ním, vždyť má práce nad hlavu!

Když vešla do Cumminsova úřadu, zmocnil se jí nepříjemný pocit, že ji správce nemocnice očekává. Okamžitě ji zavedli do jeho impozantní pracovny, do místnosti obložené dřevem a s policemi plnými lékařských příruček. Doktor Cummins se skláněl nad zdravotní kartou a dělal si poznámky. Aniž zvedl oči, řekl: „Posaďte se, doktorko Forresterová. Posaďte se, prosím.“

Cummins dále studoval kartu, občas si něco poznamenal. Kate s úzkostí čekala a přitom se nenápadně snažila dívat do papírů na psacím stole.

Cummins nakonec dočetl, dopsal a pro sebe jakoby s úlevou řekl: „Dobrá.“ Pak se na ni podíval. „Tak tedy, Forresterová…“ To byl standardní úvod, jímž se obracel na podřízené, zejména na mladé stážisty.

„Vaše poznámky v záznamu, jak se zdá, jsou zcela adekvátní dané situaci. Jsou skutečně kompletní. Je tu však háček. Není v nich uvedena příčina, proč musela pacientka zemřít. Jsem ale přesvědčen, že se to vysvětlí, jakmile dostaneme zprávu úředního lékaře. Zavolám vás, až mi ji předloží.“

„Mohu se podívat do zdravotní karty?“

„Přirozeně, jenom si ji nesmíte odnést. Ale kdybyste se chtěla podívat v předpokoji…“ Natáhl ruku s kartou. Než jí ji podal, poznamenal: „Znamenitě napsaný záznam, což nám za daných okolností může pomoci.“

Cummins se vyjadřoval pochvalně, ale jeho pohled naznačoval možné nepříjemnosti. Kate vzala kartu a zamířila ke dveřím. Ještě se však zastavila a zeptala se: „Pane doktore, mohu se vás zeptat, proč jste si tu zdravotní kartu vyžádal?“

„Ach, cožpak jsem vám to neřekl?“ odpověděl Cummins. „Telefonoval mi časně ráno. Dokonce domů.“

„Telefonoval? Kdo?“

„Claude Stuyvesant.“

O to víc Kate záleželo na tom, aby si zdravotní kartu Claudie Stuyvesantové znovu přečetla.

Probrala každý zápis. Každou zprávu z laboratoře. Pak si je znovu prostudovala. Připomněly jí to, co udělala s ohledem na pacientčin stav i proč se rozhodla pro ten či onen terapeutický prostředek. V její prospěch mluvilo také to, že nechala udělat těhotenskou zkoušku, byť výsledek byl negativní. Vlastně chyběla jen zpráva o toxické zkoušce. Ale ta přijde později.

V hlavě se jí už jasně rýsoval obraz, jak se případ vyvíjel. Dovedla se dokonce rozpomenout, kvůli jakým případům musela léčbu Claudie Stuyvesantové přerušovat.

Od doktora Cumminse odešla zcela klidná. V případě Claudie Stuyvesantové by dokázala vysvětlit a obhájit každý svůj čin.

Zastavila se na pediatrickém oddělení. Golding měl volno, do služby měl nastoupit Mike Sperber, neurolog oddělení. Měl převzít hodnocení zdravotního stavu malé Marii a určit, zda neexistují příznaky trvalého neurologického poškození.

Kate se podívala do malého Mariina pokoje. Děvčátko spalo. Spalo klidně, jako by vědělo, že je už v bezpečí.

8

Ve chvíli, kdy Kate Forresterová opouštěla pokoj malé Marie, se už o několik pater výše správce nemocnice doktor Cummins připravil na nejhorší a požádal sekretářku, aby ho spojila s Claudem Stuyvesantem.

Jen dostal spojení, řekl upřímně soucitným hlasem: „Pane Stuyvesante, ani nedovedu vyslovit, jak je mi líto, jak je nám v naší nemocnici líto, že vaši dceru postihla taková tragédie.“

„To vám může být líto,“ zazněla ve sluchátku jasná a stručná odpověď. „Ale ráno jsem vám nevolal proto, abyste mi projevil soustrast. Chci vědět, a chci to vědět hned, co se v noci stalo. Proč má dcera zemřela?“

Ostrá a přímá Stuyvesantová slova potvrdila nejhorší Cumminsovy obavy. O Claudovi Stuyvesantovi, nejvlivnějším podnikateli v New Yorku a nejmocnějším politickém muži v pozadí, se všeobecně vědělo, že nasadí-li takový ledový a strohý tón, bývá nejmstivější.

Jen aby škody byly co nejmenší, nabádal se Cummins k opatrnosti, jen aby škody byly co nejmenší! Odpověděl proto svým nejvlídnějším profesionálním tónem, jaký používal, když se k místním boháčům obracel s naléhavou žádostí o větší příspěvek.

„Pane Stuyvesante, váš ranní telefonát mě tak rozrušil, že jsem si umínil neodpočinout si, dokud věc sám důkladně neprošetřím. Za těch pár hodin jsem případ vaší dcery prostudoval skutečně důkladně, do posledního detailu. Každý zápis v kartě, každý test, každý výsledek z laboratoře. Všechno, co lékařka, která měla případ na starosti, vykonala nebo nařídila, aby se udělalo. Stále, i při našem rozhovoru, mám zdravotní kartu před sebou.“

„Na tom všem nezáleží, Cumminsi! Chci vědět jen jedno, jedno jediné: Kdo mi zabil dceru?“

„Pane Stuyvesante, snažím se vám to vysvětlit. Vaši dceru nikdo nezabil. V tomto okamžiku dokonce nevíme, co bylo příčinou smrti. Způsobilo ji krvácení, ale nevíme, co je vyvolalo.“

„Cumminsi, v jakém špitále to k čertu správcujete? Vykrvácí vám pacientka a nikdo neví proč!“ zuřil Stuyvesant.

„Snažím se vám to vysvětlit. Ze zdravotní karty vaší dcery vyplývá, že doktorka Forresterová všechny indikované…“

Stuyvesant mu znovu skočil do řeči: „K čertu, kdo je to ta Forresterová?“

„Doktorka, která se věnovala vaší dceři,“ vysvětloval Cummins. „Měla službu na pohotovosti, když ji k nám dovezli.“

„Ano, manželka mi vyprávěla o ‚doktorce Forresterové‘. Tedy žena!“ konstatoval Stuyvesant.

„Ano,“ souhlasil Cummins.

„A předpokládám, že jste ji přijal proto, aby se vyhovělo všem těm hloupým federálním a státním předpisům, podle kterých musíte mít v nemocnici tolik a tolik žen, tolik a tolik černochů, tolik a tolik Španělů. Kde jsou k čertu ty časy, kdy se u nás cenily osobní vlastnosti? Já bych lékařku nepustil k nikomu ze své rodiny ani na tři metry! A teď víte, proč!“

Stuyvesantovy řeči vyprovokovaly Harveye Cumminse tak, že si dovolil odporovat. „Pane Stuyvesante, musím vám říci, že Katherine Forresterová patří k nejlepším mladým lékařům, jaké v nemocnici máme. Kdybyste se podíval na její vysvědčení ze střední školy nebo do materiálů z lékařské fakulty, jistě byste se o tom přesvědčil. Měli jsme štěstí, že se nám ji podařilo získat pro Městskou nemocnici. Není to dnes lehké, vždyť nejnadanějším mladým lékařům se nabízí práce v lukrativních soukromých nemocnicích!“

„Hrom a blesky, škoda že takovou práci nenabídli také jí, nebyla by mi zabila dceru!“ zavyl Stuyvesant.

„Pane Stuyvesante, snažím se vám vysvětlit, že doktorka Forresterová neudělala nic, co by mohlo způsobit smrt vaší dcery.“

„Cumminsi, chápu, že musíte hájit lékařský personál nemocnice, jakkoli by byl nedbalý. Ale jak náramně dobře víte, jsem velmi zadobře s řadou členů vaší správní rady. Ještě o tom všem uslyšíte! I doktorka Forresterová!“

Cummins už nestačil odpovědět, protože Stuyvesant zavěsil. Cummins chvíli váhal, ale pak se rozhodl: „Slečno Hopkinsová, spojte mě prosím se soudcem Trumbullem.“

Z úcty k věku a někdejším službám všichni oslovovali Lionela Trumbulla jako soudce, ačkoli byl hlavním společníkem významné advokátské firmy Trumbull, Drummond & Baines na Wall Street a ve své profesi byl považován za nejšikovnějšího a nejméně citově založeného právníka.

Když Trumbull vyslechl, jaký rozhovor měl Cummins s Claudem Stuyvesantem, okamžitě řekl: „Zavolej si tu mladou ženu. Co nejdříve. Claude Stuyvesant má takovou moc a takové právníky, že musíme být náramně, náramně opatrní. Může jít o zanedbání povinné péče, a to by nás mohlo stát milióny. Milióny!“

„Lionele, ujišťuji tě, že jsem prostudoval celou zdravotní kartu. Nezjistil jsem nejmenší zanedbání povinné péče…“ snažil se vysvětlit Cummins.

„Pro dnešní poroty,“ skočil mu do řeči Trumbull, „je zanedbáním povinné péče všechno. Základem drahého právního procesu bývá každé zakašlání, každé kýchnutí. A když se v procesu jedná o mladou ženu, jde o milióny! A ani nepřipomínám, jakou škodu může Stuyvesant způsobit nemocnici a její pověsti! Promluvím si s tou mladou ženou!“

Kate Forresterová vešla do úřadu doktora Cumminse přesně ve dvě hodiny, jak byla pozvána, a hned si všimla, že správce nemocnice nesedí za svým bohatě zdobeným starožitným psacím stolem, ale v čele dlouhého konferenčního stolu v rohu prostorné pracovny. Překvapilo ji také, že v pracovně je ještě jeden muž – v pokročilém věku, se šedivým věncem vlasů kolem pleši. Tvář měl zdravě červenou, ale jaksi přísnou, jako by Kate soudil.

„Doktorko Forresterová, to je pan soudce Trumbull, právní poradce nemocnice.“

Když Kate zaslechla slova právní poradce, hned si uvědomila, že ji doktor Cummins nezavolal na odbornou konzultaci, jak čekala, ale kvůli něčemu jinému.

Hrozby, kterými ji počastovala paní Stuyvesantová, nabývaly konkrétní podoby.

„Posaďte se, doktorko Forresterová, sedněte si přece,“ vyzval ji Cummins přívětivě.

„Jde o případ Stuyvesantová, že?“ zeptala se Kate, ale zůstala stát.

Trumbullův pohled potvrdil její tušení. Pocítila ještě větší úzkost. „Sedněte si, paní doktorko,“ opakoval Cummins. Kate se sesunula na židli proti Trumbullovi na druhé straně stolu.

„Je to tak,“ připustil Cummins smutně. „Jedná se o případ Stuyvesantová.“

„Všechno o něm je ve zdravotní kartě. Jak dobře víte, každý zápis jsem si prohlédla velmi pozorně. Zdravotní karta je kompletní a přesná,“ vysvětlovala Kate.

Místo Cumminse jí odpověděl Trumbull: „Paní doktorko Forresterová, říkáte, že jste si každý zápis prohlédla velmi pozorně?“

„Ano,“ potvrdila Kate.

„Proč?“ zeptal se Trumbull.

„Proč?“ opáčila Kate a snažila se pochopit smysl otázky, neboť odpovědna ni považovala za samozřejmou. „Tak tedy… jde o takový případ, tak nejasný a s tak nešťastným koncem, že každý svědomitý lékař by byl zvědav…“

„Zvědav?“ skočil jí do řeči Trumbull. „Na co?“

„Proč se to stalo, přirozeně,“ odvětila Kate. „Velmi netrpělivě čekám na výsledek pitvy.“

„To my všichni,“ poznamenal Cummins.

„Cumminsi, myslím, že bys měl doktorku Forresterovou seznámit s vážností situace. Možná podnikne určité kroky.“

„Podniknout kroky?“ opakovala Kate v rozpacích. „Jaké kroky?“

„Abyste mi rozuměla, paní doktorko,“ odvětil Trumbull, „vaší obhajoby se jako právní poradce vaší nemocnice ujímá má firma. Ale v takové situaci se dávají někteří doktoři raději obhajovat vlastním právním zástupcem.“

„Obhajovat? Proti čemu?“

Trumbull pohledem naznačil Cumminsovi, aby se nepříjemného vysvětlování ujal on.

„Doktorko Forresterová, jste ze Středozápadu, takže jménu Stuyvesant nepřipisujete podle všeho zvláštní význam,“ začal Cummins.

„Vím, že je veličinou v nemovitostech,“ podotkla Kate.

„Veličina v nemovitostech je velice slabý výraz. Ten člověk vlastní kasina v Atlantic City i v Las Vegas, hotely v tuctu velkoměst a tolik administrativních budov, že by z nich mohlo být velké město.“

„Co to má společného se mnou?“ zeptala se Kate.

„Ten člověk má moc,“ odpověděl Cummins. „Ten člověk je moc. Finanční. Společenská. A především politická. Jak se někdo vyjádřil, bez finanční a slovní podpory Clauda Stuyvesanta nezvolí za starostu New Yorku nikoho. Má pocit, že s jeho dcerou se nenakládalo náležitým způsobem. Může se nám pomstít.“

Trumbull ho doplnil: „Má firma už s ním měla co do činění. Jak ho znám, určitě se bude chtít pomstít. Žaloba pro zanedbání povinné péče, to je jisté. Musíme tedy být připraveni.“

„Pro jeho dceru jsem udělala všechno, co jsem jen mohla,“ namítla Kate.

„Věřím vám. Věří vám i doktor Cummins,“ ujistil ji Trumbull. „Ale když nás předvolají, musíme být připraveni dokázat to před porotou.“

„A my to dokážeme!“ hněvivě prohlásila Kate.

„To je závažný důvod, abyste pouvažovala o mé nabídce. Firma Trumbull, Drummond & Baines je ochotna vás obhajovat, ale budete-li chtít, může vás hájit váš vlastní advokát.“

„Advokáti jsou drazí,“ poznamenala Kate. „Studium medicíny mě stálo tolik peněz, že jsem doposud zadlužená.“

„Tak se spolehněte na mou firmu,“ uklidňoval ji Trumbull. „A zatím jednu radu: Nikomu neříkejte, že jste se byla podívat na Stuyvesantové kartu.“

„Ale vždyť jsem byla!“ ohradila se Kate.

„Ano, ovšem. Jenže váš čin by se mohl vysvětlovat všelijak,“ zdůraznil Trumbull.

„Lámala jsem si hlavu nad případem. Z odborného hlediska je velmi zajímavý. Takže jsem se přirozeně chtěla znovu podívat, co všechno jsem udělala,“ snažila se vysvětlit Kate.

„Paní doktorko, a nebylo to náhodou tak, že jste si nebyla jista, zda jste se nedopustila nějaké chyby, a že jste se právě proto šla podívat do svých záznamů?“

„Ne, v žádném případě!“ pohotově odpověděla Kate.

Oba muži na chvilku okázale zmlkli, aby si mohla uvědomit, že Stuyvesantův žalobce by jí mohl klást právě takové inkriminující otázky. Otázky, které nevycházejí ze skutečnosti, ale obviňují – a na takové otázky by doktorka Forresterová nemusela umět adekvátně odpovědět.

„Chápu, co máte na mysli,“ řekla Kate.

„Další má rada, paní doktorko. O případu nediskutujte s nikým, jen s člověkem, kterého vám ustanovím za právního zástupce. Povíte něco zcela nevinného, a ani si nedovedete představit, kdy se to dá použít proti vám.“

Opáčila: „Použít proti mně! Najednou jsem obžalovaná! Celá má kariéra, všechna léta na střední škol a na medicíně… všechny mé plány do života…“

Cummins jí řekl laskavě, aby viděla, že je na její straně: „Uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom vás ochránili, má drahá. Ale jestliže Stuyvesant ten spor vyhraje…“

„Jste si jisti, že opravdu podá žalobu?“

„V nynější době,“ ozval se Trumbull, „vídáme takové ohavné soudní výroky, že to uvádí do pokušení i boháče. A od takového chlapa, jako je Stuyvesant, můžeme čekat nejhorší.“

„Nedopustila jsem se žádné chyby!“ prohlásila Kate. „A mohu to také dokázat. Kdy se sejdu s tím právním zástupcem?“

„Dohodněte se s mou sekretářkou. Zavolá vám ještě dnes odpoledne,“ odpověděl Trumbull.

***

Od správce nemocnice odešla Kate pobouřená i otřesená hrozbou, kterou naprosto nepokrytě vyslovil Trumbull. A cestou domů se její zlost stále zvětšovala. Není to spravedlivé. Po všech těch obětech, po letech tvrdé práce, po letech studia. Není spravedlivé, že nějaký člověk, o jehož existenci téměř nevěděla, se zničehonic objeví v jejím životě a ohrožuje ji. Snažila se utěšit: Ten chlap má moc i milióny. Co by měl z toho, kdyby na mě podal žalobu? Dceru mu nevrátí ani milióny.

Možná, určitě by pochopil, kdyby se mu vysvětlilo, uvažovala Kate, že příznaky nebyly specifické a že podle laboratorních výsledků se nedala stanovit definitivní diagnóza.

Musí si o tom promluvit s tím advokátem, jen se sejdou. Otevřela dveře do bytu a hned zaslechla ze sprchy Rosalindin hlas: „To jsi ty, Kate?“

„Já, Rosie,“ odvětila Kate, ale takovým roztržitým hlasem, že její spolubydlící vyšla z koupelny s ještě mokrými černými vlasy.

„Co chtěl Cummins?“

„Dávají mi advokáta,“ odpověděla Kate s nuceným klidem, i když jí bylo všelijak.

„Advokáta? Na co potřebuješ advokáta?“ zeptala se Rosie. Kate ji začínala rozčilovat.

„Podle všeho jsou přesvědčeni, že pan Stuyvesant na mě podá žalobu pro zanedbání povinné péče.“

„Pro zanedbání povinné péče?“ opáčila Rosie rozhořčeně. Rosalinda Chungová, mladá žena se vznešenými orientálními způsoby byla obvykle klidná, ale když ji ovládl pocit nespravedlnosti, vzplála jako papír. „Kolik hodin jsme v práci! A ty pracovní podmínky! Žalovat bychom je měli my!“

Hned si však uvědomila, že Kate nepomůže hněv, nýbrž útěcha a povzbuzení. Objala ji. „Netrap se, má milá. V naší nemocnici není lékaře, který by se tě nezastal. V soudní síni by se nám náramně ulevilo. Už je nejvyšší čas! Právě jsem uvařila kávu. Dáš si?“

Kate neurčitě přikývla. Spolubydlící se jí snažila povzbudit, ale jen jí přitížila. Kate si nepřála, aby případ přerostl do soudního sporu. Byla by nejraději, kdyby se celá záležitost vyřešila klidně, aby mohla pokračovat v práci, kterou si vždycky představovala jako pomoc nemocným a chudým, a ne jako boj o to či ono.

Když jí Rosie podávala šálek s kávou, Kate řekla: „Stále na to musím myslet…“

„Přestaň. Není lékaře, který by neměl takový případ. A ne jeden. Pacienti umírají. Smrt je cenou za život. Všechny nás to čeká, dříve nebo později. A ne vždy se umírá tak, aby to odpovídalo vědě a lékařským skriptům.“

„Když Briscoe vedl její matku na ulici, poslední, co řekla, bylo: ‚Mě bude obviňovat… mě bude vinit…‘“

„Co to znamená?“ zeptala se Rosie.

„Náhlá dceřina smrt jí určitě otřásla, ale i v tom zármutku se někoho velmi bála.“

„Koho?“

„Podle všeho Clauda Stuyvesanta.“

„Tak jen doufám, že ti dají velmi dobrého advokáta,“ řekla Rosie. „Nechtěla bych mít za nepřítele člověka, který dokáže nahnat manželce takový strach.“

Kate nejistě přikývla. Chtěla upít kávy, ale jen pomalu otočila hlavu. „Musím zavolat domů, povědět jim to.“

„Nemůžeš počkat, až se věci vysvětlí?“ navrhla Rosie.

„Myslíš vysvětlí nebo zhorší?“ zeptala se Kate. „Ne. Zavolám. Táta má právo o tom vědět. Co všechno pro mě udělal.“

„Nedávej si vinu! Všichni musíme být rodičům vděčni,“ poznamenala Rosie. „Jenže ne my, ale oni to chtěli. Myslíš si, že jsem si přála, aby můj otec okrádal vlastní malou restauraci o peníze, které vynakládal na mé studium? Mohl za ně restauraci rozšířit. Zdvojnásobit obrat. Ale on mě stále přesvědčoval: ‚Vést takovou restauraci by na mě bylo příliš.‘ Nebyla to pravda. Byl by si poradil, a ještě jak! Možná by už byl na odpočinku. Ale on ne! Jeho malá Rosie musela být tím, čím si vždycky přál – doktorkou! A ta teď tráví v práci nekonečné hodiny. Musím snášet panovačné šéfy oddělení i arogantní, náročné pacienty a žít ve městě, kde se vydávám v nebezpečí života, jen vykročím z domu!“

Rosie si uvědomila, že stížnostmi jen prohlubuje sklíčenost své spolubydlící. Pokusila se zavtipkovat: „Tak já jsem si už ulevila, teď je řada na tobě.“

„Asi… asi přece jen zavolám. Táta se z pole vrací právě touhle dobou. K obědu. Oběd míváme přesně v poledne. Velký stůl. Táta, bratr Clint a čtyři pomocníci na farmě. Kdysi jich bylo sedm. Jenomže táta část půdy prodal. Myslím, že ze stejného důvodu jako tvůj otec. I když předtím říkal, že kdyby si vzal půjčku z banky, hospodářství by bylo ztrátové. Zdá se, že otcové dovedou rozumně vysvětlit každý nerozumný čin, pokud ho vykonají kvůli dětem.“

Rosie se zasmála: „Mohu ti říci jenom jedno. Já kvůli svým dětem neudělám nic. Nechci, aby si připadaly něčím vinny nebo zavázány. Ať se starají samy o sebe. Zatím jsem matkou ještě nebyla. Ale kdo ví… zda se jednou nedopustím podobných rodičovských chyb.“

Kate přešla k telefonu na kraji pohovky. Podívala se na hodinky na ruce. Dovedla si představit, co se v té chvíli děje u nich doma. Otec stojí v čele stolu a po obou stranách sedí pomocníci na farmě a bratr Clint. Maminka přináší mísu s kouřícím gulášem nebo polévkou a zeleninu. A dva pecny doma pečeného chleba. Otec odjakživa tvrdil, že chléb z obchodu není chleba. Na důkaz toho vytrhl z krajíce kousek měkké střídky a udělal z něj kuličku jako gumovou. Takže chléb býval domácí. A takhle to v kuchyni u Forresterových vypadá i teď. Otcova farma jako by byla vzdálená od velkoměst jako New York nebo Chicago milióny mil!

Kate vyklepala číslo. Uslyšela vyzváněcí tón. Podruhé, potřetí, počtvrté. Na chvíli se polekala. Jestliže v poledne nemá kdo zvednout sluchátko, něco se doma přihodilo. Šesté zazvonění přerušil matčin hlas.

„Haló?“

„Maminko, to jsem já.“

„Kate!“ Matku potěšilo, že poznala dceřin hlas, ale hned se opatrně zeptala: „Něco se stalo, moje drahá?“

„Ne, nic se nestalo,“ odpověděla Kate. Byla by raději začala rozhovor trochu jinak.

„Telefonování z takové dálky přijde na spoustu peněz, a ty, že se nic nestalo? Kdyby ses jen chtěla zeptat, jak se máme, zavolala bys večer.“

„Táta je doma? Můžeš mi ho dát?“ zeptala se Kate. Matka pochopila, že něco není v pořádku. Prozradil to i dceřin hlas. „Ano, lásko moje. Hned ho zavolám.“ Kate čekala. Zaslechla, jak si otec odkašlal. „Tatí?“

„Ano, zlatíčko, jsem rád, že tě zase slyším. Co sloužíš na té nešťastné pohotovosti, nevoláš tak často jako dřív.“

To se jen tak tváří, uvědomila si Kate, že se neznepokojil, že ho kvůli mně nic netrápí. Ale tuší, že jde o něco vážného. Nejlepší bude, když mu to hned povím.

Stručně mu vylíčila situaci. Laicky popsala, co udělala, a také nešťastný konec. Otec jí do telefonu ustavičně přitakával, že rozumí. „Tak, tak. Ano, chápu. Jistě, samozřejmě.“ Zaslechla také matčin hlas: „Co je, Bene? Co říká?“ Představila si matku, jak tam stojí vedle otce, a přestože si stoupá na špičky, sahá mu jen po ramena. Malou postavu zdědila Kate po matce. Otcovy světlé vlasy a matčina útlá postava, to je nejkrásnější, co má po rodičích, aspoň se to tak u nich říkalo, když byla ještě malá. Dobře si je dovedla představit.

Když Kate dokončila stručný popis situace, první, co Ben Forrester řekl, bylo: „Asi by bylo nejlepší, kdybys měla advokáta, kterého si sama vybereš. Někoho jako George Keepworth. Tomu bych důvěřoval rozhodně více než neznámému člověkovi.“

„Ne, není to zapotřebí, tati. Obhajobu musí platit nemocnice,“ vysvětlovala Kate.

„Neměl bych tam zajet?“ zeptal se.

„Ne, tati, není to třeba. Vždyť ještě ani nevím, jak to vlastně bude. Volám jen proto, abyste to věděli. Dřív, než byste se to dozvěděli odjinud,“ namítla Kate.

„Co to znamená odjinud?“ zeptal se už celý nesvůj.

„Ten Claude Stuyvesant je v New Yorku velmi významnou osobností. Všechno, do čeho se angažuje, je hned v novinách a televizi.“

„Tak tomu významnému darebákovi pověz, že jestli ublíží mému děvčátku, přijdu tam k vám na východ a nakopu mu jeho ‚významný‘ zadek!“

Tatínek byl určitě náramně rozzlobený. Vůči mnoha lidem dovedl používat nevybíravý slovník, ale nikdy ne, když nablízku byla manželka nebo dcera.

„Nic se mi nestane,“ ubezpečila ho Kate, aby předešla tomu, že se tatínek na všechno vykašle, sedne do auta a zamíří do New Yorku. Matka by samozřejmě jela s ním a každou chvíli by ho napomínala, aby jel opatrně. Kate ho nechtěla vyplašit, ale už se stalo.

„Tati, jen se uklidni, budu tě informovat.“

„Informuj,“ souhlasil a dodal: „Víš, často mě napadá, co vlastně děláš v takovém městě, jako je New York. Zdejší lidé by potřebovali dobrého doktora. A víc by si tě vážili než tamti divoši. Pouvažuj, zda by ses raději neměla vrátit domů a usadit se mezi svými.“

Kate si uvědomila, že jí otec už připravuje ústup, ačkoli soudní jednání bylo v této chvíli jen hypotetickou hrozbou.

„Nepomýšlím na návrat domů, tati,“ odvětila Kate. „Zůstanu a budu bojovat.“

„Zapomínáš, jak o tobě smýšlejí zdejší lidé, Kate. Vždyť jsi už na střední škole byla ve třídě nejbystřejší. Dokonce bystřejší než všichni mužští dohromady. Lidé tu na tebe stále vzpomínají a vyptávají se na tebe. Jen přijedu do města, jeden nebo druhý přijde a zeptá se mě: ‚Co dělá naše Kate?‘ Jako bys ve městě patřila všem. Když jsem jim řekl, že tě přijali do Městské nemocnice v New Yorku, ani se nedivili. Pokládali za přirozené, že tě přijali do největší a nejlepší nemocnice. Nakonec jsi pro ně naše Kate. Když už budeš muset, tak se tomu bastardovi Stuyvesantovi opři a ukaž mu! Rozumíš?“

„Ano, tati, rozumím,“ potvrdila Kate.

Kate zavěsila ještě zdeprimovanější než předtím. Otec ji ve snaze povzbudit zatížil dalším břemenem. Má se chovat podle představ přátel a sousedů, které měla doma.

Musím zajít k tomu advokátovi.

9

Kate Forresterová už byla na několika velkých univerzitách, lékařských fakultách i v nemocnicích, ale do takových impozantních kanceláří, jako měla advokátská firma Trumbull, Drummond & Baines, ještě nikdy nevkročila. Přijímací kancelář byla v šestém z jedenácti pater, které firma zaujímala. Kate se zeptala na Scotta Van Cleveho, na kterého ji odkázala sekretářka soudce Trumbulla. Slečna v přijímací kanceláři zavolala poslíčka, který ji zavedl do druhého patra, kde prošli kolem několika elegantně zařízených úřadoven ke skupině menších, méně impozantních kanceláří, až se dostali na konec dlouhé chodby pokryté kobercem. Tam se poslíček zastavil a pokynul jí, aby vstoupila.

Vešla do malé místnosti, kde byl takový nepořádek, že ji nemohl – alespoň podle její představy – obývat nikdo se zdravým rozumem. Na psacím stole se povalovaly volně poházené zákoníky a na zemi na hromádkách další knihy. Některé byly otevřené, jiné zavřené, ale z každé trčely žluté papírové záložky označující příslušné případy. Na psacím stole ležely tři žluté bloky, každý plný poznámek. Na jednom rohu psacího stolu zpozorovala nakousaný chlebíček zabalený do ubrousku a šálek se zbytkem kávy, podle všeho už studené.

Kate začala tušit, že otcovy obavy byly oprávněné, že její případ dostal někdo z méně schopných, ne-li nejneschopnější advokát v Trumbullově firmě. Než aby její kariéra a šestnáct let studia, které jí věnovala, měly záviset od takového člověka, ať už je to kdokoli, raději se obrátí na nějakého schopného praktika z jejich kraje, jako je George Keepworth.

Už začala uvažovat, že odejde, když do místnosti vtrhl vysoký muž, který se zjevně zarazil, když ji spatřil.

„Ach!“ vyhrkl mrzutě, jako by mu přetrhla proud myšlenek.

„Vy jste… vy jste…“ snažil se rozpomenout. „Vy jste ta mladá žena, která… jste… jste ta osoba, ta lékařka?“

Kate raději polkla ostrou podrážděnou odpověď a odvětila. „Ano. A vy jste ta osoba, ten advokát, se kterým jsem se měla sejít?!“

Mladý muž vytřeštil oči a vzápětí se jeho zamračený pohled vyjasnil: „Promiňte,“ omluvil se s úsměvem. „Ale dnes si ženy nepřejí, abychom je oslovovaly jako slečny nebo paní, tak stále hledám ten správný výraz.“

„A je jím osoba?“ zeptala se Kate.

„Není to dost přiléhavý výraz?“ opáčil mladý muž. „Jsem Scott Van Cleve,“ začal, ale zarazil se. „Vlastně víte, jak se jmenuji. Jinak byste se na mě nevyptávala. A vy se…“

Kate blesklo hlavou: Ani neví, jak se jmenuji, tak důvěrně zná můj případ. Měla bych odejít. A hned! George Keepworth určitě zná v New Yorku dobrého advokáta, kterého by mi mohl doporučit.

Pak si však řekla, že neuškodí, když si alespoň vyslechne, co jí ten uštvaný mladý muž hodlá říci. Zatím si jako lékařka udělá jeho diagnózu. Je štíhlý, zjevně se těší dobrému zdraví, po brýlích ani stopy – ani na stole, ani na nose mladého pána. Stravuje se zřejmě nepravidelně, o čemž svědčí nedojedený chlebíček, jenže to může také znamenat, že si mimořádně uvědomuje důležitost svého povolání. Je velmi vysoký. Vlasy má tmavé, ale ne zcela černé. Je půl třetí odpoledne a strniště na jeho tváři prozrazuje, že už uběhla spousta hodin, co se holil. Takže vstává velmi brzy. Možná tak brzy proto, aby si trochu zaběhal. Možná právě proto je tak štíhlý a podle všeho i zdravý.

Byla právě v půlce diagnózy, když ji zaskočil energickým: „Dobrá! A teď do práce!“ Odstrčil všechny knížky a bloky na kraj psacího stolu, vytáhl jednu zásuvku a z ní nový firemní blok. A zase si nemohl vzpomenout na její jméno. „Slečna… nebo dáváte přednost oslovení paní?“

„Osobně dávám přednost doktorce,“ oznámila mu Kate. „Doktorce Forresterové.“

„Dobrá, doktorko Forresterová, začínáme.“

Kate předpokládala, že advokát chce, aby mu vyjmenovala, co všechno vykonala při léčbě Claudie Stuyvesantové, a začala: „Pacientku přivezli na pohotovost asi v půl desáté večer s neurčitými příznaky…“

Van Cleve jí skočil do řeči: „Paní doktorko, když jsem řekl začínáme, měl jsem na mysli, že začínám já.“

„Máte-li být mým advokátem, předpokládám, že si přejete vyslechnout, jak se na celou záležitost dívám já,“ odpověděla Kate trochu podrážděně.

„Vyslechnu si, ale až za chvilku. Nejdříve považuji za svou povinnost vysvětlit vám, v jaké situaci se z hlediska zákona nacházíte.“

„Pokud vím, z hlediska zákona nejsem v žádné situaci.“

„Zatím ne. Ale pokusme se uvažovat z jiného hlediska. Pohybujeme se v oblasti preventivní medicíny, v níž platí zákon. Proto musíme počítat s tím, že nemocnice i vy můžete být obviněni ze zanedbání povinné péče.“

„Domnívala jsem se, že pojištění nemocnice kryje všechny lékaře,“ odpověděla Kate. „To je jeden z důvodů, proč jsem zaměstnankyní velké nemocnice. Lékař je chráněn.“

„Chráněn ano,“ souhlasil Van Cleve, „nikoli imunní.“

Zamračená a znepokojená lékařčina tvář prozrazovala mladému advokátovi, že pokud jde o její právní postavení, je v tomto směru naprostou začátečnicí.

„Paní doktorko, důvod, proč se vám přiděluje zvláštní advokát, je tento: Bude-li podána žaloba pro zanedbání povinné péče, jak to očekáváme, obžalována bude nemocnice, ale také vy i ten druhý lékař… jak se jmenuje?“

„Briscoe? Eric Briscoe?“ zeptala se Kate.

„Správně. Briscoe. Když advokáti podávají žalobu pro zanedbání povinné péče, podávají ji na každého, kdo je na dohled. Na každého, kdo je s případem jakkoli spjat. Důvodem je, že nevědí, jak bude reagovat porota. Nemocnici považují za zodpovědnou za nemocniční předpisy a směrnice. Anebo za zodpovědné pokládají osobně lékaře…“

„To říkáte už podruhé, pane Van Cleve,“ přerušila ho Kate. „Jaký smysl má pojištění při zanedbání povinné péče, když lékaře nechrání?“

„Ale chrání. V mezích možností. Poskytuje vám zákonnou obhajobu. A v mezích možností hradí škody podle rozhodnutí soudu. Přesáhne-li však částka stanovená rozhodnutím poroty krytí pojistky, uhradí rozdíl nemocnice a lékaři. A jak se v posledních letech chovají poroty, to vám asi nemusím líčit.“

„Chcete tím říci, že bych osobně hradila škodu až do konce své aktivní činnosti?“ snažila se ho pochopit Kate.

„Myslel jsem si, že byste měla vědět o nebezpečí, kterému budete možná v této situaci vystavena,“ řekl Van Cleve, jak jen nejmírněji dovedl.

„Ano…“ pronesla Kate tichým hlasem. „Ano, jistě, chápu.“

„Pokud tedy rozumíte, rád bych si vyslechl vaši verzi toho, co se stalo.“

„Pacientku dopravili na pohotovost asi v půl desáté v sobotu večer…“ začala Kate popisovat popořadě vše, na co si dokázala vzpomenout bez pacientčiny zdravotní karty.

Van Cleve poslouchal a občas si do žlutého bloku něco poznamenal. Kate pak pokaždé zmlkla a sama sebe se zeptala: Co jsem to řekla, že si to zapsal? Proč je to důležité? Řekla jsem něco, co by mou situaci zhoršilo?

Věděl, jaké myšlenky se jí honí hlavou, ale přesto ji pokaždé popohnal: „Pokračujte, paní doktorko, pokračujte.“

Kate už vylíčila všechno, co se toho večera událo na pohotovosti. Popsala Claudiiny symptomy a znaky, které zjistila, laboratorní výsledky i pacientčiny reakce, ale Van Cleve dále přemítavě kroutil hlavou.

„Pane Van Cleve,“ naléhavě se ozvala Kate.

„Případem se budu důkladněji zabývat, až si ho sám prozkoumám. Zatím jen stručně. Než došlo ke kolapsu, jaká byla vaše nejpravděpodobnější diagnóza?“

„Zevšeobecněné příznaky nasvědčovaly především žaludeční viróze.“

„Kdybych takovou skupinu symptomů předložil šesti lékařům a zeptal se jich…“

„A skupinu znaků,“ doplnila Kate.

„Symptomy… znaky… jaký je v tom rozdíl?“

„Symptom je to, co popisuje pacient. Znak je to, co zjistí a zaznamená lékař,“ vysvětlila Kate.

„Děkuji, paní doktorko.“ Kate si nebyla jistá, zda šlo o projev díků nebo sarkasmu. „Tak tedy, dovolím si zopakovat: Kdybych vyslechl šest lékařů pod přísahou a předložil jim stejné symptomy a znaky, jaký by byl jejich názor?“

„Stejný, o tom jsem přesvědčená. Žaludeční viróza,“ odpověděla Kate.

Van Cleve si do žlutého bloku udělal další poznámku. „Stejného názoru by bylo všech šest?“ zeptal se.

„Když ne všichni, pak pět z oněch šesti,“ potvrdila Kate.

„Žaludeční viróza,“ opakoval Van Cleve zamyšleně a zase si něco zapsal. „Briscoe s vámi souhlasil?“

„Moc toho nenamluvil,“ odvětila Kate. „Ale nezjistil žádnou jinou příčinu.“

„Jakou například?“ zeptal se Van Cleve.

„Symptomy – nucení na zvracení, průjem, žaludeční bolesti – mohou naznačovat všechno možné. Zánět slepého střeva. Jiný stav. Vředy. Přes padesát možností. Stanovit diagnózu vyžaduje v takovém případě vlastně požadovat laboratorní vyšetření a vylučovat možnost za možností, než dojdete k té pravé,“ vysvětlovala Kate.

„A k pravé jste naneštěstí zřejmě nedospěla,“ podotkl Van Cleve.

„Medicína není exaktní věda!“ namítla Kate v obraně. „Každým rokem a s každým novým objevem je exaktnější, ale ani tak není stále dokonalá. A pravděpodobně ani nikdy nebude.“

„A to bude náš problém,“ poznamenal Van Cleve zachmuřeně. „Pacienti – a poroty tvoří pacienti – se domnívají, že je dokonalá. Takže pokud se to či ono zkazí, pokud pacient zemře, viníkem musí být lékař. Tak začínáme a pokoušíme se bojovat. Ne vždy vítězíme. A když prohrajeme, verdikty bývají strašlivé. To jen, abyste věděla.“

Kate vážně přikývla.

„Na první schůzku by to stačilo, paní doktorko.“

Kate Forresterová seděla na židli jako přikovaná, neschopná reagovat na advokátova slova.

„Zavolám vám, jakmile dostaneme podklady. Ale už teď vám mohu říci, že překvapení se nebude konat. Vaše jméno v nich bude figurovat mezi žalovanými. Buďte připravena,“ upozorňoval ji Van Cleve.

Kate povstala a obrátila se ke dveřím.

„Ach,“ zavolal Van Cleve, „ještě jedna výstraha. Nebude to obyčejný případ zanedbání povinné péče. V tomto případě máme co do činění s faktorem S.“

„S faktorem S?“ zeptala se už zcela zmatená Kate.

„S faktorem Stuyvesant. Nejen že bude mít nejlepší advokáty, odborníky na zanedbání povinné péče, ale soucitně mu bude naslouchat každý soudce a celé město i každý státní úředník mu budou chtít vyjít vstříc. Jen málo lidí si v našem městě a státě dovolí říci Claudu Stuyvesantovi ne.“

„To je možné. Ale já stále věřím, že mou nejlepší obranou bude pravda,“ nevzdávala se Kate.

„Nyní, vážená, bude vaší nejlepší obranou vaše Městská nemocnice, její pojišťovací společnost a naše advokátní firma. Za obhajobu utratí spoustu peněz a zároveň budou obhajovat i vás. Kdybyste se hájila sama, zadlužila byste se na celý život. Poroučím se vám, paní doktorko.“

Scott Van Cleve podal zprávu o rozhovoru se svou novou klientkou doktorkou Katherine Forresterovou soudci Trumbullovi, který ještě týž den zatelefonoval správci nemocnice Cumminsovi. „Harvey,“ začal stárnoucí advokát, „jen abys měl informace z první ruky. Van Cleve, jeden z našich mladších kolegů, se sešel s tou vaší doktorkou Forresterovou. První seznamovací kolo. Neobjevilo se nic neobyčejného.“

„Což mě nepřekvapuje,“ poznamenal Cummins.

„Ale,“ pokračoval Trumbull, „trochu jsem o situaci přemýšlel.“

Cumminse znepokojil Trumbullův prolog. Nikdy mu nevolal jen tak, aby ho informoval o běžné záležitosti, a proto se zeptal: „Trochu přemýšlel? A jak?“

„V souladu s tvou zásadou co nejmenších škod, se kterou se srdečně ztotožňuji, a také abychom byli připraveni na další vývoj. Konec konců máme co do činění s Claudem Stuyvesantem, a tak by asi bylo dobré zatím omezit činnost doktorky Forresterové.“

„Omezit její činnost?“ Cummins se zamyslel. „Doktorka Forresterová je kvalifikovaná pro všeobecnou medicínu a všichni lékaři, které jen máme, jsou využiti…“

„Harvey, možná někdy v budoucnosti budeme muset odůvodňovat způsob, jakým se vede nemocnice…“

Cummins mu skočil do řeči: „Nemocnice si v ničem nepočínala špatně. Ani doktorka Forresterová, pokud je nám známo.“

„Právě v tom to vězí, Harvey! Pokud je nám známo,“ zdůraznil Trumbull.

„Má mou naprostou důvěru,“ prohlásil Cummins.

„Výtečně,“ souhlasil Trumbull. „Věř mi, nikdo neoceňuje loajalitu vůči zaměstnancům více než já. Jenže advokáti musí přihlížet ke všem okolnostem. Až pak mohou poskytovat rady, zvláště v případech, kdy jde o milióny dolarů. Takže navrhuji, dokonce naléhám, abys omezil činnost doktorky Forresterové. Zejména pokud jde o léčbu pacientů.“

„No, nevím, nevím…“ namítl Cummins.

„Harveyi, jako právní poradce nemocnice tě musím upozornit, že v dané situaci by loajalita byla luxusem, který si nemůžeme dovolit.“

„Nerad abych přijal opatření, jež by mohlo diskreditovat odbornou způsobilost doktorky Forresterové,“ trval na svém Cummins.

„Nic takového ti přece neradím. Stačí jen omezit její styk s pacienty. Ale ať už uděláš cokoli, udělej to nenápadně. Jediné, co teď nemůžeme riskovat, je nežádoucí publicita.“

10

Ráno se Kate Forresterová vzbudila dřív, než by normálně musela. Chtěla však přijít do nemocnice před začátkem pracovní doby, protože se musela přihlásit na novém pracovním místě. Pohled na malou Marii Sanchezovou napůl v bezvědomí a s podlitinami, viditelným důkazem jejího utrpení, na Kate silně zapůsobil. Zastaví se u ní a uvidí, zda se zdravotní stav dítěte zlepšuje anebo zda je na tom ještě hůř než po přijetí do nemocnice. Některé týrané děti se nedají zachránit. Jen zvadnou a zemřou. Kate doufala, že maličká Maria není v tak žalostném stavu.

Zjistila, že se dostala do péče doktora Mikea Sperbera, odborníka na neonatální a pediatrické neurologické nemoci.

Do té doby se Kate se Sperberem nesetkala, ale zřejmě už o ní slyšel. Když se objevila ve dveřích pokoje, kde právě malou Marii vyšetřoval, přivítal jí napohled výsměšně, i když ve skutečnosti šlo o svého druhu pochvalu.

„Mám tu čest seznámit se s novým mistrem lehké váhy v nemocničním světě?“ zeptal se. „Příště si vybírejte soupeře ve své kategorii.“

„Nerozumím.“

„Golding mi řekl, že jste se postavila otci téhle chudinky. Malá byla utýraná a slabá jako moucha.“

„A teď?“ zeptala se Kate a dívala se na Marii. Zdálo se jí, že dítě si už trochu lépe uvědomuje, co se s ním děje, než když je viděla poprvé.

Sperber pokynul Kate, aby vešla. Když se přiblížila k postýlce, Sperber uchopil Katinu ruku a přitiskl ji k dětské tvářičce. Maličká se odtáhla a jakoby zmenšila. Ale na něžný dotek teplé ruky na tvářičce nakonec zareagovala. Vytáhla ručku a uchopila Katin ukazováček. Děvčátko bylo tělesně slabé a v onom dětském sevření se tajilo zoufalé volání o pomoc.

„Paní kolegyně, udělala byste pro mě něco?“

„Mám málo času, musím se hlásit na novém pracovišti.“

„Vezměte ji do náruče a podržte ji tak dlouho, jak vám to čas dovolí. Jen to. Jen ji podržte v náručí. Musíme ji naučit, že ne všichni dospělí jsou nebezpeční. Že nám může důvěřovat. Sestřičky jsou bohužel tak zaneprázdněné, že se jí nemají kdy věnovat. Prostě chviličku ji podržte v náručí.“

Kate si sedla na postýlku a pokusila se dítě zvednout. Malá Maria se bránila, ale nakonec povolila a po chvíli se už spokojeně tulila ke Katinu srdci.

„Výborně,“ řekl Sperber. „A přijďte sem každý den, třeba několikrát, i kdyby to mělo být jen na pár minut. Časem se nám ji možná podaří navrátit do normálního života.“

„A neurologický stav?“ zeptala se Kate. „Zatím ho stále hodnotíme. Vidím náznaky naděje. Ale jenom náznaky,“ řekl jí Sperber.

Kate se trochu opozdila a pak ještě dlouho na tabuli studovala jména lékařů. Mezi nemocničními lékaři přidělenými do jednotlivých klinik nebo převedenými na jiná místa u pacientů své jméno nenašla. Když se podívala na další desku, uviděla u svého jména: Oddělení klinické efektivnosti. MUDr. Nicholas Troy, místnost B22.

Troy? Doktor Troy? Kate se zamyslela. Jméno jí bylo povědomé, ale nedokázala si ho nijak spojit s tou či onou specifickou lékařskou službou. O oddělení klinické efektivnosti nikdy neslyšela. Ale věděla, že místnost B22 bude v suterénu, někde mezi chodbami, které hustou sítí spojovaly budovy rozsáhlého nemocničního komplexu.

I když silně znervózněla, nebylo zbytí a musela se tam hlásit.

Pracovna doktora Troye byla sice prostorná, ale Kate viděla, že doslova tone ve velkých staromódních počítačích a v kartotékách od podlahy až ke stropu. Troye odhadovala na sedmdesát let, možná ještě na víc. Právě studoval nekonečný pás s počítačovou sestavou, který začínal na vzdálenějším konci psacího stolu a táhl se přes celou jeho desku a jehož konec visel Troyovi z klína. Vlasy měl bílé a rozcuchané, jak se ukazovákem drbal na růžovém čele pokaždé, když narazil na hlavolam nebo ho přemohl pocit bezmoci. Zjevně byl v té chvíli bezmocný, neboť se do sestavy zahloubal tak, že ani nezdvihl hlavu a netrpělivě se zeptal:

„Prosím?“

„Jsem doktorka Forresterová.“

„Těší mě,“ odvětil Troy podrážděným hlasem. „Oč se jedná?“

„Přidělili mě na vaše oddělení.“

„Nežádal jsem o vás,“ odpověděl příkře a vzápětí zamumlal jen pro sebe: „K čertu s těmi čísly!“ Vtom si vzpomněl na včerejší telefonický rozhovor, kterému téměř nevěnoval pozornost, a uvědomil si, o koho se jedná. „Tak to jste vy! Ano, Cummins mi o vás vyprávěl. Panebože, mladá dámo, jaký strašlivý zločin jste spáchala, že vás poslali na Sibiř? Vždyť mladý lékař neposedí na místě, potřebuje vyjít ven a léčit celý svět! A mé oddělení je hotové vyhnanství, člověk se tu zabývá jen suchými fakty a čísly.“

Kate rozpačitě vyčkávala.

Nakonec zvedl hlavu od sestavy a podíval se na ni. „Hmmm!“ zvolal s netajeným obdivem. „Kdybych se byl v mládí seznámil s takovou doktorkou, nebyl bych dnes mrzutý a zvetšelý starý mládenec. Až vás lépe poznám, budu vám možná vyprávět o své zmařené lásce k jedné sestřičce. Ale nejdříve se podíváme do očí jistým faktům. Nechcete tu být. A abych byl upřímný, bůhvíjak vás tu ani nepotřebuji. Proč nechcete? Protože tu budete nešťastná, když tu nejsou žádní pacienti, a určitě si pomyslíte, že to, co tu dělám, není praktická medicína.“

Odvrátil se od psacího stolu a širokým gestem ruky přešel celou místnost, kartotéky a počítače. „Vidíte to všechno? Kvůli tomuhle se mě ostatní lékaři bojí. Se svými počítači a sestavami odhaluji, jakých chyb se dopouštějí. Ukazuje se, že mýty, které byly medicíně tolik let tak drahé, jsou nepravdivé. Neúmyslné lhaní, mám-li se vyjádřit zdvořile.

Mladé lékaře totiž vzdělávají lidé, kteří se vzdělávali před nimi. Víra a přesvědčení starší generace přechází na mladší pokolení. Takže ve skutečnosti medicína o jednu generaci zaostává. A většina lékařů tak vrší jednu chybu na druhou, dokud se něco nezmění.“

Troy jí pokynul, aby se posadila, ale hned si uvědomil, že všechny židle jsou plné. Jednu uvolnil – vzal z ní hromadu sestav a bezohledně je hodil na zem. Kate se posadila připravená vydržet Troyovu přednášku. Bylo jí jasné, že Troy má jen málo příležitostí obhajovat svou práci, takže každou příležitost dokonale využije.

„Například kdybychom důkladně zaznamenali léčbu před osmdesáti devadesáti roky, nebyli bychom jako hlupáci sobě a pacientům namlouvali, že tuberkulózu léčí čerstvý vzduch a slunce. A celá léta jsme pacientům nařizovali: ‚Pijte mléko a smetanu, vyléčí vám vředy.‘ Ale nejenže se vředy nevyléčily, ale jejich stav se ještě zhoršoval. A to nemluvím o zvýšené hladině cholesterolu.

Měli jsme se zeptat sebe sama: Ty pohádky, ale spíš pověry o medicíně, nám všem tak drahé, skutečně léčí? Zjišťujeme to za pomoci ověřených a jasných faktů a čísel? Opravdu pomáhá ta či ona léčba? Jak často? Kolika pacientům z kolika léčba skutečně pomohla? Kašlu na to, co říká ten či onen ctihodný profesor. Ptám se: Co dokazují fakta?

Jinými slovy, pro všechny doktory jsem jen rýpal, otravný hnidopich. Svědomí nemocnice. Když sesbírám a prostuduji fakta a čísla, je mou povinností oznámit jim: Dámy a pánové, léčíme špatně. Musíme se zbavit starého a hledat nové. Ale především nesmíme nic považovat za samozřejmost. Musíme pochybovat, pochybovat, pochybovat!“

Troy se podle všeho vyčerpal, protože se zeptal: „Co byste řekla šálku čaje? Já bych si dal.“

Kate přikývla.

Postavil čajník s vodou na vařič, a zatímco čekali, až voda začne vřít, řekl: „Paní kolegyně, musím se vám k něčemu přiznat.“

„K čemu, pane Troy?“

„Vaše jméno mi není neznámé,“ svěřil se Troy. „Doslechl jsem se, v jaké situaci se nacházíte. Je velmi špatná. A bude stále horší.“ Ponořil sáček s čajem do vroucí vody a pokračoval: „Budete další obětí naší doby. Dnes jsou nejdůležitější peníze, peníze, peníze. Advokáti, kteří se k nim chtějí dostat, využívají každého neštěstí v medicíně a hned křičí: Zanedbání povinné péče! A když v té či oné rodině zemře milovaný člověk, pozůstalí, rozhořčení takovou nespravedlivostí, hledají útěchu v bezcitných penězích. A proč by ne? Konec konců týden co týden vídají na televizní obrazovce člověka z ničeho nic uzdraveného a lékařské zázraky. Všechno se to stane během šedesáti minut. Herci, kteří ani nedovedou přilepit náplast, se v roli lékařů stávají hrdiny. Veřejnost se pak domnívá, že když něco takového dokáže herec, proč by to neměl umět skutečný lékař! Obětí tohoto společenského pořádku se nakrásně můžete stát i vy. Proto vás poslali sem. Bojí se, že se zkompromitují. Proto vás nechtějí nahoře na pohotovosti. Kdyby vás třeba měla postihnout další nehoda, pojišťovna by svalila vinu na nemocnici, že vás tu ještě drží.“

„Tak proč mě nenechají odejít?“ zeptala se Kate.

„A, to jste se dotkla náramně citlivého místa našeho společenského systému,“ zvolal doktor Troy. „Kdyby vám dovolili odejít, bylo by to jako veřejné přiznání, že jste si počínala nekompetentně. Což by především znamenalo, že byla chyba vás v nemocnici zaměstnat. Proto vám nemohou dovolit odejít. Ale nemohou ani riskovat, že vám svěří péči o pacienty.“

„Odejdu!“ rozčílila se Kate a zvedla se ze židle.

Troy natáhl ruku a něžně prstem zvedl její energickou bradu. „To by skutečně bylo přiznání viny. A vy mi nepřipadáte jako žena, která by odešla, a tím přiznala vinu. Zůstaňte a bojujte i s vědomím, že existuje šance, ale že se o ni dá také přijít. Setrvejte ve svém přesvědčení, pokud jde o léčbu té mladé Stuyvesantové. Co jsem o tom slyšel, udělala jste všechna ověřená a doporučená opatření. Výsledek byl sice tragický, ale nikoli vaší vinou.“

Chvíli se na ni upřeně díval. „Držela jste se přece všech ověřených a doporučených postupů, nebo ne?“

„Ano, ano, ovšem. Mé zápisy v pacientčině kartě jsou toho důkazem,“ potvrdila Kate.

„Zápisy… Kdysi jsem zažil lékaře, jejichž zápisy byly lží, vyslovenou lží. Vymyšlené a zaznamenané hodiny, dokonce někdy i dni po pacientově smrti,“ ušklíbl se Troy.

„Mé zápisy jsou přesné a pravdivé – i z onoho večera,“ prohlásila Kate.

„Udělám si čas a rozhodně do nich nahlédnu,“ řekl Troy. „Abych měl klidné svědomí. Vy zatím pracujte. Možná vás překvapí, na co přijdete. Možná si dokonce uvědomíte, že nejsem nějaký starý osel, který se skrývá v suterénu, protože se bojí jít do penze.“

Aby jí jako člověk, se kterým má pracovat, nepřipadal bůhvíjak zatížený povinnostmi, Troy se usmál: „Podívejte se, má milá, co je jeden týden nebo jeden měsíc pro váš život? Jen si představte, co jeden týden nebo měsíc znamená v životě starého člověka! V takových věcech se výrazně projevuje relativita. Co je pro vás, člověka, který má před sebou spoustu let, jeden měsíc? Pro mě je to možná celý život. Nebude to krásné, když každé ráno nedočkavě přiběhnu sem, abych spatřil vaši milou tvářičku? Tak a teď si dopijte čaj a pak se dejte do práce!“

11

Zprávu, že zemřelo jediné dítě muže, který byl neustále na očích veřejnosti, rozšířily všechny tiskové agentury a ve výrazné úpravě otiskly všechny newyorské noviny. Objevila se také v relacích všech místních televizních stanic. V záplavě telefonátů se ústředna Městské nemocnice utápěla celé dva dny. Z pověření správce nemocnice Cumminse na ně odpovídala jeho tajemnice pro styk s veřejností Claire Hockadayová. Na všechny otázky reagovala jediným stručným, předem připraveným prohlášením: „V sobotu večer byla na pohotovost naší nemocnice přivezena s nediagnostikovanou chorobou Claudie Stuyvesantová. Zemřela v neděli v časných ranních hodinách. Příčiny úmrtí jsou zatím neznámé.“

Paní Hockadayová plnila úřední příkaz: Neodpovídat na žádnou otázku a nedoplňovat zprávu dalšími informacemi. Zpravodajové místních televizních stanic odkázaní na vlastní představivost nafukovali událost, jak jen dovedli.

Z jednoho kanálu se televizní diváci dověděli, že náhlou smrt Claudie Stuyvesantové způsobila nadměrná dávka drogy.

Z dalšího kanálu se dověděli, že to byla sebevražda. V záplavě senzačních zpráv o znásilněních, přepadeních a vraždách, které mají newyorské televize na programu dennodenně, se většina stanic přestala třetí den o případ Claudie Stuyvesantové zajímat.

Jen na třetím programu sledoval Hank Daniels, šéf podvečerního zpravodajství, případ dále, a jeho zájem nebyl jen přechodný. Daniels a reportér Ramón Gallante sbírali už několik dní materiál pro seriál o zdravotní péči v New Yorku.

Gallante už natočil rozhovory s dvaceti nespokojenými pacienty, pozůstalými i řadou nespokojených zaměstnanců Městské nemocnice. Vybízel je odhalovat chyby, nedostatky, vysoké výdaje a nadměrně drahou léčbu v různých zdravotnických zařízeních. Ale Gallantemu ani Danielsovi se nezdálo, že by série rozhovorů byla tak napínavá, aby dokázala po celý týden poutat pozornost diváků.

Hank Daniels se s případem Claudie Stuyvesantové seznámil před dvěma dny při ranní kávě. Když došel do studia třetího programu, byl už rozhodnut. Gallantemu nechal na vrátnici vzkaz, aby k němu okamžitě zašel.

„Rayi, myslíš, že bys dokázal nějakým podfukem zařídit interview s Claudem Stuyvesantem?“ předložil mu svůj plán, hned jak ho uviděl.

„To je náramně těžké. Leda bych ho o rozhovor požádal nějakým bombastickým návrhem. V takovém případě by on poslal pro mě.“

„A co kdybychom si zaručili, že pro tebe pošle?“

„Hanku, tys už určitě vymyslel nějaký trik. Je to tak?“ zeptal se nedočkavě Gallante.

„Díval ses ráno na druhý a čtvrtý program?“

„Jedním okem. Oblékal jsem se. Co tam říkali?“

„Na obou za příčinu smrti Claudie Stuyvesantové označovali ‚podezřelé okolnosti‘, což by mohlo znamenat sebevraždu. Na čtyřce nazvali její smrt jako ‚náhlou a zaviněnou dosud nevysvětlenými okolnostmi, které vyžadují další vyšetřování‘. Což naznačuje, že zemřela po užití nadměrné dávky kokainu, heroinu nebo nějaké jiné drogy.“

„Rozumím, Hanku,“ usmál se Gallante. „Zavolám Stuyvesantovi. Dám mu možnost, aby vyvrátil klepy o své nevinné dceři, když už se, sama nemůže hájit.“

„Sloužíme nejvznešenější věci dobré žurnalistiky, omyl napravíme,“ souhlasil také s úsměvem Daniels.

„Hned se do toho dám,“ slíbil Gallante.

„Dej se a já tě budu následovat.“

„Jak?“

„Nebude to žádná malá výměna názorů, jakou se provokují televizní diváci, aby si nás víc vážili. Jen budeme mít Stuyvesanta na kazetě, zavolám do Městské nemocnice a…“

„Dej je ve stejném čase,“ doplnil ho Gallante už s širokým úsměvem. „Hanku, pro mě vždycky zůstaneš nejlepším televizním žurnalistou v celém New Yorku! Bude to pěkný úvod pro náš seriál!“

Ramón Gallante strávil u telefonu dvacet otravných minut. Nejdříve mluvil se Stuyvesantovou sekretářkou, pak se šéfkou jeho sekretariátu a až nakonec se vytasil s trumfem.

„Paní Parkerová, uvědomujete si, do jaké situace dostanete třetí program?“

S klidem získaným praxí mu Florence Parkerová odpověděla: „Po tragické události je pan Stuyvesant stále v šoku a dosud není s to nic komentovat…“

„Chápu to a věřte mi, že s ním hluboce soucítím. Jenomže se, paní Parkerová, vžijte do situace poctivého novináře. Zítra v šest hodin večer budu muset divákům oznámit, že když jsem se pana Clauda Stuyvesanta zeptal, zda jeho dcera spáchala sebevraždu, jak naznačil jeden program, nebo zemřela po užití nadměrné dávky nějaké drogy, jak naznačil jiný programu, pan Stuyvesant odmítl obě neopodstatněná tvrzení vyvrátit. Strašně nerad bych něco takového říkal, ale budu muset, paní Parkerová. Vžijte se do mé nepříjemné situace.“

Florence Parkerová už měla co do činění s nejedním bezohledným a dotěrným novinářem a okamžitě pochopila, že ji Gallante rafinovaně vydírá.

„Okamžíček, pane Gallante. Počkejte.“

Gallante s potěšením a nadějí očekával odpověď paní Parkerové. Po chvíli se mu ozvala.

„Pane Gallante, co jste vlastně měl na mysli?“

„Pan Stuyvesant nemusí vyjít z domu, přijdu za ním se dvěma kameramany. Připravím ho jen o patnáct minut drahocenného času. Nemusí povědět nic, co nebude chtít. Nebudeme nijak zasahovat. Zaměřím se jen na čas.“

„Patnáct minut?“ pokusila se ho přitlačit ke zdi paní Parkerová.

„Patnáct minut. Čestné slovo,“ přislíbil Gallante.

„Kdy?“

„Řekněte sama, přizpůsobím se.“

„Dnes odpoledne ve tři. Vyhovuje vám to?“

„Ve tři. Budu tam!“

Gallante zavěsil pln velkých očekávání.

Ve čtvrt na pět odpoledne se Ramón Gallante a kameramani vrátili od Clauda Stuyvesanta do studií třetího programu.

„Jaké to bylo, Rayi?“ zeptal se Daniels.

„Kontraverzička, Hanku? Říkals kontraverzička? Už to máme. A je to velmi horké. Tak horké, že po cestě zpátky jsem se zastavil u Městské nemocnice a nechal natočit pár minut exteriérů. Když to všechno sestříhám, bude to na úvod našeho seriálu přímo bomba.“

„Mohu brnknout do Městské nemocnice a požádat je o příspěvek?“

„Jen jim zavolej,“ souhlasil Gallante. „Jdu to sestříhat.“

Gallanteho oči vzrušeně zářily a hlas se mu chvěl. Hank Daniels pochopil, že jeho originální tip, interview se Stuyvesantem, perfektně vyšel. Spokojeně sáhl po sluchátku telefonu.

„Maggie, spojte mě… jak se jmenuje… s lékařem, který je správcem v Městské nemocnici.“

„S doktorem Cumminsem?“

„Přesně tak. Spojte mě s ním!“

„Pane doktore,“ začal Hank Daniels, „v souladu se zásadou nestrannosti našeho třetího programu považuji za svou povinnost oznámit vám, že zítra v šest večer začínáme vysílat nový seriál pod názvem Jde vám o život. Jakou šanci přelít máte v Městské nemocnici v New Yorku? Seriál uvedeme rozhovorem s Claudem Stuy vesantem o smrti jeho dcery, která před několika dny zemřela v Městské nemocnici. Pan Stuyvesant pronese alarmující obvinění.“

„Obvinění? Co vám řekl?“ zeptal se Cummins s úzkostí.

„Řekl leccos, pane doktore. Ale nepoužijeme všechno. Takže uděláte nejlépe, budete-li nás sledovat zítra v šest večer, a pak si podle toho připravíte odpověď.“

„Odpověd?“ opáčil Cummins opatrně.

„Ano, pane doktore. Zveme vás odpovědět příští večer také o šesté. Ve studiu nebo ze záznamu, jak si budete přát. Dáme vám tři minuty. Mohu počítat, že přijdete?“

„Zatelefonuji… zatelefonuji vám,“ odpověděl Cummins a zavěsil. Ihned zavolal soudci Trumbullovi.

Doktorka Kate Forresterová se u doktora Troye hlásila i příští ráno. Zastihla ho ve stejné poloze a prostředí jako den předtím: na psacím stole ležely hromady sestav a na hlavě měl chumáč rozcuchaných vlasů. Růžové čelo si drbal ukazovákem pravé ruky tak elegantním způsobem, že komickému gestu dodával určitý šarm.

Neotočil se a jen jakoby mimochodem řekl: „Ach, dobré ráno, Forresterová.“

„Dobré ráno, pane doktore.“

Její unavený hlas ho přinutil, aby se přes brýle, jaké nosíval Benjamin Franklin, na ni podíval.

„Špatně jste se vyspala, že?“

„Ne, ani ne,“ dost neúspěšně zapírala Kate. „Málo jste spala, že?“ Po dalším pohledu byla diagnóza jasná. „Vůbec jste nespala. Nezapírejte, má milá. Přehazovala jste se a obracela a přemýšlela, jak to dnes ráno dopadne na poradě. Upřímně se přiznám, těžko vám to vyčítat…“

„Na poradě? Dnes ráno?“ skočila mu do řeči. „Na jaké poradě?“

„Ach,“ povzdechl si Troy bezmocně. „Myslel jsem, že to víte.“

„Co jste si myslel, že vím? To, co se přede mnou tají?“

„Po nemocnici se trousí spousta řečí, tak jsem si myslel, že to víte,“ odpověděl Troy, zjevně nešťastný, že o tom začal mluvit.

„Pane doktore, prosím vás! Řekněte mi to!“

„Dnes ráno… dnes ráno začala mimořádná porada výboru lékařů naší nemocnice. Skutečně mimořádná porada!“

„Jedná se o mém případu?“

Smutně pokrčil rameny, protože musel souhlasit.

„A mně nedali šanci, abych se obhájila?“ nechápavě zvolala.

„Jak jsem slyšel, nejde o obviňování či obhajování, ale o televizi,“ řekl Troy.

„O televizi? A v souvislosti se mnou?“ zeptala se Kate ještě zaraženěji. „Tak to mě náramně zajímá,“ prohlásila a vyběhla z místnosti.

Kolem kulatého konferenčního stolu se na naléhavé poradě u doktora Harveye Cumminse sešli přednostové všech oddělení. Protože si uvědomoval, že jejich rozhodnutí by mohlo mít právní důsledky, pozval i Lionela Trumbulla jako právního poradce nemocnice.

Schůzi zahájil s vážnou tváří. „Dámy a pánové, co se mohlo řešit, jak jsem doufal, jako domácí problém, hrozí přerůst ve veřejný skandál.“

„Veřejný skandál?“ opáčil vylekaně jeden přednosta. „To by nám scházelo!“

„Na třetím programu začíná seriál Jde o váš život. Jakou šanci přežít máte v Městské nemocnici v New Yorku?“

„Říká se tomu investigativní zpravodajství,“ trpce poznamenala doktorka Eleanora Knoltová, přednostka pediatrické kliniky. „Neškodilo by pro změnu vysílat investigativní zpravodajství o médiích! Takže se chytili případu mladé Stuyvesantové?“

„Je to ještě horší,“ odvětil Cummins.

„Co může být ještě horší?“ zeptala se Knoltová.

„Důvod naší porady. Včera mi volal televizní producent, že Ramón Gallante natočil interview s Claudem Stuyvesantem o případu jeho dcery. Svůj seriál míní Gallante uvést dnes večer právě tímto rozhovorem.“

„Musíme mu v tom zabránit!“ zvolala Knoltová.

„Je už pozdě,“ konstatoval Cummins. „Interview se vysílá v šest hodin ve večerním zpravodajství. Gallanteho producent mi volal jenom proto, aby zjistil, zda si přejeme reagovat. O tom se má, dámy a pánové, rozhodnout na dnešní poradě. Zareaguje Městská nemocnice? A pokud ano, jaké stanovisko zaujmeme?“

Místnost se okamžitě rozezněla hlasy pro i proti, zda Gallantemu odpovědět a zda reagovat na Stuyvesantová obvinění. Jen Cummins uklidnil přítomné, začaly se ozývat uvážlivější názory.

Doktor Solomon Freund, významný neurolog, profesor ve výslužbě a někdejší přednosta neurologické kliniky, počkal, až se všichni utiší. Pak promluvil klidně a pomalu:

„Dámy a pánové, než se rozhodneme tak či onak, dovolte mi, abych vás upozornil, že bychom měli nejdříve zjistit příčinu smrti mladé Stuyvesantové. Pokud vím, stále ještě nemáme pitevní zprávu. Nebo se mýlím?“

Několik lidí u stolu odpovědělo, že ještě není.

„V takovém případě by,“ pokračoval Freund, „dokud neznáme všechny okolnosti případu, bylo jakékoli prohlášení neuvážené.“

„Chcete tím říci,“ zeptal se čerstvě jmenovaný přednosta plicní chirurgie, „že bychom měli dovolit, aby nás, naši nemocnici špinil nějaký televizní mluvka, a my abychom nic nepodnikli? Dovolit, aby vlivný člověk, jako je Claude Stuyvesant, vinil naši nemocnici, z čeho se mu zachce, a my jsme jeho obvinění nepopřeli?“

„Chci tím jen říci,“ odpověděl Freund, „že dokud nebudeme znát všechna fakta, neměli bychom se vázat prohlášeními, která by se mohla později ukázat jako nepravdivá. Pak bychom vypadali jako kriminálníci, kteří se snaží krýt trestný čin. Nespáchali jsme žádný. Nepotřebujeme nic krýt. Takže navrhuji neodpovídat.“

„Obvykle s tebou souhlasím, Sole,“ ozval se Cummins. „Ale v tomto případě nesmíme zapomínat na reakci veřejnosti. Lůžka musí být obsazená, jinak nám vláda nedá ani cent. A bez vládního fondu bychom ordinace a ambulance museli zavřít. Nepříznivá publicita by odradila pacienty svěřovat se do péče naší nemocnice. Musíme nějak reagovat!“

„Ano, ale jak?“ naléhal Freund.

Chtě nechtě musel svůj názor vyslovit i Lionel Trumbull.

„Páni doktoři, během své právnické praxe jsem získal velmi bohaté zkušenosti, takže vím, že odpovědi na taková obvinění nadělají někdy více škody než užitku. Nejdříve odpovědi, po odpovědích vyvracení důkazů, nato možná další obvinění. Nekonečná nepříznivá publicita. Nejhorší by bylo dostat se do přímé konfrontace s vlivným mužem, jako je Stuyvesant. Navrhuji, abychom to interview zhlédli. A pak, když se rozhodneme odpovědět, zajde buď doktor Cummins nebo paní Hockadayová, která má na starosti informace pro veřejnost, do televize a velice důstojným způsobem podá zprávu obyvatelům našeho města. Poví jim, kolik pacientů ročně ošetříme na pohotovosti, kolika pomůžeme a po ošetření pošleme domů. Stručně řečeno, televizní diváky seznámíme s dobrou, efektivní a zodpovědnou prací a péčí, kterou věnujeme všem, kteří se za pomocí obrátí na pohotovost. Odpověď bude pregnantní, odborná a konkrétní.“

Trumbullovu radu přijali všichni u kulatého stolu.

„Souhlasím,“ ozval se Cummins. „Zareagujeme-li, bude naše odpověď solidní a podložená fakty. A nesmíme se bát pustit se do boje se Stuyvesantem. Požádám doktora Troye, aby připravil potřebné údaje.“

„Mám tomu rozumět tak,“ zeptal se doktor Freund, „že už nebudete obhajovat doktorku Forresterovou?“

„Musíme být opatrní,“ pokračoval Trumbull. „Vzhledem k velmi pravděpodobné žalobě ze zanedbání povinné péče bych předběžně radil této sporné otázce se vyhýbat.“

„A nebude to vypadat tak, že ji ponecháváme osudu?“ naléhal Freund.

„Naše nemocnice hájí své zaměstnance,“ odvětil ostře Cummins. „A bude bránit i doktorku Forresterovou.“

„Což mohu potvrdit i naší ochotou postavit se za ni,“ dodal Trumbull. „V mém úřadě se už sešla s advokátem, který připravuje její obhajobu.“

„Pokud ji hájíte,“ řekl s úlevou Freund, „souhlasím s naším dnešním postupem.“

„Výborně!“ dodal Cummins. „Popoženu Troye, aby dal dohromady všechny potřebné údaje. A předpokládám, že dnes večer budete s velkým zájmem sledovat třetí program.“

Kate vešla do Cumminsova sekretariátu už po poradě. Když oznámila, že chce mluvit se správcem, okamžitě k němu byla uvedena. „Předpokládám, že jste mě přišla požádat, abych vám umožnil vrátit se k vašim obvyklým povinnostem,“ promluvil k ní přívětivě. „Myslel jsem si, že vás práce u Troye potěší. Uplatňuje vzrušující přístupy v medicíně.“

„Pane doktore, porada, která právě skončila, se konala kvůli mně?“

„V jistém smyslu ano,“ odpověděl Cummins. „Tak bych ráda věděla, jak jste se rozhodli,“ řekla Kate. „Mám právo to vědět. Alespoň to.“

„Také máte právo vědět, že dnes v šest hodin večer bude třetí program vysílat interview s Claudem Stuyvesantem o smrti jeho dcery.“

„Stuyvesant z toho chce udělat veřejnou záležitost?“ zeptala se Kate a uvědomila si dopad takového postupu.

„Snad jste si nemyslela, že člověk s jeho prestiží a mocí a pán New Yorku bude o té věci mlčet. Prosím vás! Pamatuji si, že jednou chtěl daňovou úlevu na nějaký pozemek. Radnice odmítla. Zašel do televize a obvinil primátora, že město připravil o tři tisíce pracovních míst. Dokonce i primátor před ním musel kapitulovat. Stuyvesant zdůrazňuje, že má rád soukromí, ale když něco chce, dokáže využít i sdělovací prostředky.“

„Nevíte, zda se mě chystá napadnout?“ zeptala se Kate.

„Nemáme tušení, co řekne. Po šesté večer budeme moudřejší.“

Kate zamyšleně přikývla, i když se jí bolestně sevřelo srdce. „Proto jste mě přidělil k doktoru Troyovi?“ zeptala se ho.

„Je to preventivní opatření. Na radu právního poradce Trumbulla: Neukazovat se lidem na očích. Kdyby se případem začaly zabývat noviny, mohlo by to být vážné.“

„Proč si jsou všichni tak jisti, že z toho bude případ?“ zeptala se Kate. „Stuyvesant je milionář, možná miliardář, jak jsem slyšela, ale cožpak mu stojí za to nechat se trapně vyslýchat u soudu, aby těch peněz měl ještě víc?“

„Stuyvesant je pomstychtivý. Ví se o něm, že i když soudy častěji prohrává než vyhrává, chce stůj co stůj ukázat, kým a čím je. Takže se musíme řídit radami svých advokátů. Slyšel jsem, že s jedním jste se už sešla.“

„Ano. Je mladý a jmenuje se Van Cleve.“

„Jaký dojem na vás udělal?“

„Zdá se, že je inteligentní. A své povolání bere velmi vážně. Myslím si, že to zvládne,“ odpověděla Kate.

„To je výborné! Zatím vězte, že naše nemocnice vám poskytne veškerou potřebnou ochranu.“

„Raději bych byla, kdybych žádnou nepotřebovala.“

„Večer uvidíme co a jak. A teď běžte k doktoru Troyovi. Dává dohromady údaje, které musíme mít, rozhodneme-li se odpovědět. Bude potřebovat vaši vydatnou pomoc.“

12

Doktorka Kate Forresterová seděla u televize v bytě, který obývala s Rosalindou Chungovou. Šoty federálního a místního zpravodajství sledovala netrpělivě a s úzkostí v srdci, protože jako vrchol programu hlasatelka oznámila: „Podělte se s jedním otcem o trpkou zkušenost s lékařskou péčí v New Yorku. Úvodní část nejnovějšího seriálu Ramóna Gallanteho bude o nemocnicích, lékařích a možnostech lékařské péče v našich největších a údajně nejlepších zdravotnických zařízeních.“

Následovaly zprávy, další dva reklamní šoty, takže za tři minuty jich dohromady bylo osm, následovala informace o počasí doplněná trapnými vtipy a nakonec se na obrazovce objevil sportovní redaktor.

Kate se zdálo, že se všechno dělá naschvál, aby trpěla ještě více. Křikla na obrazovku: „K věci!“

Nakonec hlasatelka oznámila: „A teď Jde vám o život s naším reportérem Ramónem Gallantem o velmi smutné zkušenosti jednoho otce. Ramóne!“

Po hlasatelce se na obrazovce objevil Ramón Gallante před Městskou nemocnicí s mikrofonem v ruce. Za ním procházeli sestry a další zaměstnanci. Někteří se zastavili a udiveně se na něj dívali.

„Stojím před institucí, kterou dobře zná většina Newyorčanů – před Městskou nemocnicí. Mnozí ji považují za nejprestižnější zařízení, které se stará o zdraví obyvatel New Yorku. Má nejlepší, nejmodernější a určitě nejdražší vybavení a také pečlivě vybraný personál, údajně lepší než v jiných zdravotnických zařízeních na světě. A přece – je skutečně tak skvělý? Tak skvělý, že byste mu svěřili svůj život? Nebo život svého dítěte?“

Ve skromně zařízeném obývacím pokoji Kate Forresterová cítila, jak jí hrdlo svírá palčivá zloba.

V úřadu správce nemocnice sledovali Harvey Cummins a jeho personál obrazovku s potlačovaným rozhořčením.

V jedné pracovně firmy Trumbull, Drummond & Baines se dívali společně Scott Van Cleve a Lionel Trumbull. Scott měl oči přilepené k obrazovce, Trumbull sledoval pořad a chvílemi se díval na Scotta, protože drsná tvář mladého advokáta se stále viditelněji rozpalovala hněvem.

Gallante vyprávěl dál, obraz Městské nemocnice se rozplynul a na obrazovce se objevil Stuyvesantův mrakodrap na Wall Street. Kamera najela na Gallanteho stojícího před ním.

„Už nejsem před Městskou nemocnicí, ale před další stavbou rýsující se na pozadí manhattanského nebe. Před velkolepým mrakodrapem. Před orientačním bodem světového finančního kapitálu. Jen málokomu se poštěstí byť jen vstoupit do této svatyně bohatství a moci. Měl jsem to štěstí jen proto, že jdu na interview s mužem, jehož jméno zdobí tento monument ze skla a oceli.“

Když se Gallante otočil, jako by vstupoval do budovy, na obrazovce se objevily dveře obložené dubovým dřevem. Blýskalo se na nich jméno CLAUDE J. STUYVESANT z výrazných písmen z nerezové oceli. V pravou chvíli se dveře otevřely, jak jimi procházela kamera. Gallante informoval: „A teď se osobně seznámíte s finanční legendou, s Claudem J. Stuyvesantem. A vyslechnete si tragické vyprávění o otcově zkušenosti s Městskou nemocnicí.“

Obraz se rozplynul a televizní diváci spatřili Clauda Stuyvesanta za obrovským psacím stolem, na němž jako nejnápadnější předmět stála fotografie jeho dcery. Viděli vysokého svalnatého muže s výraznou bradou. Rudohnědá tvář prozrazovala, že Claude Stuyvesant strávil nejednu hodinu na své velké plachetnici, kterou kormidloval při transoceánských závodech. Za Stuyvesantem se rozprostírala velká skleněná stěna, za kterou bylo vidět jako z vrtulníku obrovský newyorský přístav. Stuyvesantův zjev a velké prostory působily silným dojmem.

„Pane Stuyvesante,“ začal Gallante, „vaše dcera Claudie nebyla typickým pacientem, jací se dostávají na pohotovost Městské nemocnice, že?“

„Lidé si podle všeho myslí, že pro případ, že v mé rodině někdo onemocní, mám ve dne v noci k dispozici celou suitu drahých lékařů. Přihodilo se, že onen večer byl náš rodinný lékař na nějaké odborné konferenci. Čímž nechci ospravedlnit to, co postihlo mou dcerku,“ dodal Stuyvesant už emocionálně. „Vychováte dítě, a během jediné noci, dokonce ani ne noci, během několika hodin, vám ji v devatenácti letech zabijí. Byla to vražda, ano, vražda!“

„Jistě tím nechcete, pane Stuyvesante, říci, že lékaři v Městské nemocnici se spikli, aby vám zabili dceru?“

„Spikli? Ne. Ale přesto je činím zodpovědnými za smrt své dcery. Mou dceru svěřili do rukou lékařky… lékařky jménem Forresterová. Křestním jménem…“ Zatvářil se, že si nemůže vzpomenout, ale nakonec se mu to přece jen podařilo: „Ach ano, Katherine Forresterová. Nemohl jsem si vzpomenout, ale jen proto, že to jméno bych rád navždy vymazal z paměti.“

Hranatá tvář Clauda Stuyvesanta, jeho výrazná brada, pomstychtivé oči, vlastně celá jeho póza, ze všeho přímo čišela nenávist, kterou pociťoval vůči doktorce Forresterové.

Když Kate Forresterová, sedící sama ve svém obývacím pokoji, rozhořčená, ale také uražená, poslouchala, jak hruběji Stuyvesant obviňuje, se slzami v očích vstala, vzala telefon a podívala se na lístek, na který jí Scott Van Cleve napsal své číslo. Už ho začala vyklepávat, když ji přerušil další Stuyvesantův výbuch:

„Jestliže se v Městské nemocnici takto postarali o mou dceru, dovedete si představit, co mohou čekat ostatní lidé!“ pokračoval Stuyvesant ve svých obviněních.

„Pane Stuyvesante, už se zjistilo, co bylo příčinou smrti vaší dcery?“ zeptal se Gallante.

„Ne. Stanoví to až pitva,“ odpověděl Stuyvesant. „Nedovedete si představit, pane Gallante, jakou bolest a zármutek cítí otec, když si představí svou nevinnou mladičkou dcerušku, jak v jakési klenuté pitevně někde ve sklepě leží nahá a mrtvá a čeká, kdy ji otevřou, kdy ji osahají cizí ruce, aby se zjistila příčina smrti. Jako by nestačilo umírání! A když si pomyslí, že se to všechno nemuselo stát, kdyby se jí dostalo náležité péče.“

„Myslíte si, že je poctivé něco takového jen vyslovit, pane Stuyvesante, když se o případu neví víc?“ dorážel Gallante, aby vznikl dojem, že hledá pravdu.

„Poctivé?“ odpověděl Stuyvesant útokem. „Poctivé? Fakta bijí přímo do očí. V jisté městské nemocnici léčí mladou devatenáctiletou ženu, kterou dopraví na pohotovost s obyčejnými bolestmi žaludku, a tato žena po několika hodinách zemře. Právě dnes dopoledne mi advokáti řekli, že existuje latinský právnický výrok res ipsa loquitur, což znamená, že věc mluví za sebe, že dalšího důkazu není třeba. Podle všeho jde o zanedbání povinné péče, a na daný případ se dá tento výrok jasně aplikovat.“

„Mám tomu rozumět tak, že hodláte podat žalobu pro zanedbání povinné péče?“

„Je to jediný způsob, jak nemocnice v našem městě donutit, aby dodržovaly předpisy! Musí se žalovat. Ať vědí, že za porušení předpisů se platí. I za aroganci. Ta mladá lékařka nejenže zanedbala povinnou péči, ale navíc se chovala arogantně,“ obviňoval Stuyvesant dál.

„Podáte tedy žalobu i na ni?“ zeptal se Gallante.

„Podat žalobu na ni je nejmenší, co udělám,“ odpověděl Stuyvesant.

„Pane Stuyvesante, co horšího byste jí ještě mohl udělat?“ pokračoval Gallante.

„Žaloba pro zanedbání povinné péče se na soudech může řešit celá léta. Jenže já chci výsledek mnohem dřív.“

„Výsledek, pane Stuyvesante?“

„Té ženě se musí zakázat výkon lékařské praxe v našem městě, v našem státě, všude a navždy!“ prohlásil Stuyvesant.

„Lze něčeho takového dosáhnout?“ zeptal se Gallante.

„To bylo první, nač jsem se zeptal svých advokátů: Existuje soudní řízení, které může vyloučit z řad praktických lékařů nekompetentního, nebezpečného lékaře? Řekli mi, že takové řízení existuje. Je třeba podat stížnost na komisi pro zdraví lidu. Je třeba dát celý případ k přezkoumání Státnímu výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi. Jen dostanou fakta, ujišťuji vás, že té ženě určitě zruší oprávnění vykonávat lékařskou praxi.“

V naději, že ze Stuyvesanta vytáhne ještě více, co by se dalo uveřejnit v novinách, Gallante se zeptal: „Pane Stuyvesante, kdyby se ukázalo, že vaše obvinění byla nepodložená, nemohlo by dojít k reakci? K soudní reakci?“

„Máte na mysli soudní spor?“ zeptal se Stuyvesant.

„Vedený proti vám. Že jste poškodil její pověst. Jste všeobecně znám jako milionář a rozhodnutí soudu by vás mohlo stát milióny!“

Stuyvesant zafuněl: „Že by si troufla podat na mě žalobu? Jen ať to zkusí! Mí advokáti ji nepřestanou vláčet po soudech, co budu živ. Ukážu jí, co znamená chovat se k mé dceři tak, jak se chovala, a ignorovat mou ženu tak, jak ji ignorovala!“

„Děkuji vám, pane Stuyvesante,“ uzavřel Gallante sebejistě. Vydoloval přece řadu výroků, kterých se určitě chytí agilní konkurenti z ostatních televizních stanic, a všichni mu to musí připsat k dobru.

Jakmile interview skončilo, Kate vyklepala telefonní číslo Scotta Van Cleveho.

Van Cleve právě uvažoval o následcích interview a do sluchátka se ohlásil stroze: „Haló, kdo volá…?“

„Tady doktorka Forresterová. Co jen běhá nahoru a dolů a zabíjí pacienty.“

„Aha, viděla jste to,“ poznamenal Van Cleve.

„Ano, viděla. Co teď podniknete?“

„Vůbec nic.“

„Takže mi radíte, abych ta odporná obvinění Stuyvesantovi prominula?“

„Zatím ano,“ potvrdil.

„Když je hned nevyvrátím, nepřiznám tím vinu?“ naléhala Kate. „Okamžitě jim zavolám do televize a vysvětlím jim, co se v sobotu večer opravdu stalo…“

„Paní doktorko!“ skočil jí do řeči Van Cleve. „Pozorně mě poslouchejte. Velice pozorně. Nic neuděláte!“

„Nedopustím, aby mu to lhaní jen tak prošlo!“ vzepřela se Kate.

„Připustíte. Zatím.“

„Myslela jsem si, že mě máte chránit,“ vyčítavě odsekla Kate.

„Přesně tak. Právě proto vám jako váš advokát zakazuji pouštět se do veřejné šarvátky s tak vlivným člověkem, jako je Claude J. Stuyvesant!“

„Mám nechat ty lži jen tak, neprotestovat…?“

„Paní doktorko… poslouchejte mě! Ať povíte cokoli, veřejnost nepřesvědčíte. Je naladěna proti lékařům, proti všem lékařům! Výdaje na léčení jsou velice vysoké. Péče o zdraví je nedostupná právě pro ty, kdo ji nejvíce potřebují. Ovzduší nyní lékařům nepřeje. Vůbec. Takže kdyby za vámi Gallante přišel, povíte jen ‚no comment‘, jak se říkává.“

„Jenže veřejnost by se měla dozvědět pravdu,“ odvětila Kate. „Měla bych ji vyslovit.“

„Vy jste poslední člověk, který by to měl udělat.“

„Já jediná vím, co se událo,“ zaprotestovala. „Nakonec lékařka, které se věc týká, jsem já!“

„Právě proto! A jelikož se věc týká vás, mluvila byste příliš zaujatě.“ Pak dodal: „Pro televizní reportéry jsou takové polemiky jenom zbožím, které prodávají, aby si vydělali. Gallante jen kalí vodu, aby z věci těžil jako novinář. Dokázal by vás tak zamotat, že byste mu řekla něco, co by naší věci mohlo uškodit. A pak by Stuyvesant zažaloval vás. Pro něj je něco takového koníček, ale vás by finančně zničil na celý život.“

Na takové následky rozrušená Kate nepomyslela.

„K nejhorším chybám dochází u soudu tehdy, když pravdu začne hledat rozčilená osoba,“ varoval ji Van Cleve.

„Ale když taková obvinění…“ začala Kate.

„Jeho obvinění vyvrátíme pouze na dvou místech, která mají váhu: v soudní síni, pokud by se proces týkal zanedbání povinné péče, a před státním výborem, kdyby došlo k řízení u něj. Zatím si počkáme na pitevní nález.“

„Dobrá. Udělám, jak mi radíte,“ souhlasila váhavě.

Kate zavěsila. Ještě držela ruku na sluchátku, když telefon znovu zazvonil. Opět zvedla sluchátko.

„Haló…“

„Kate… Katie…?“

„Waltře?“ ozvala se vylekaně. „Waltře, už jsem ti řekla, jak jsem se rozhodla. Kromě toho mám teď jiné problémy.“

„Proto ti volám,“ pokračoval Walter. „Viděls to, slyšel jsi Stuyvesanta?“

„Určitě ho poslouchala polovina New Yorku,“ řekl Walter. „Podívej, jedu za tebou. Potřebuješ pomoc. Pomohu ti. Především zajdeme za Tomem Bradym, mým advokátem. Netrap se, účty vyrovnám. Pak budeme uvažovat, jak donutit toho darebáka, aby odvolal každou lež, co o tobě řekl…“

„Waltře… Waltře…“ snažila se ho přerušit. „Waltře! Přestaň! A hned!“ vyhrkla nakonec.

„Kate, nemůžeme nechat, aby mu to prošlo,“ namítal Walter.

„Waltře, už celé týdny se ti snažím vysvětlit, že ‚my‘ už neexistuje, že je jen ‚já‘ a ‚ty‘ a žádné ‚my‘. S tím je konec. Ty si žiješ svůj život a já svůj. Ty máš své cíle a ambice a já také své. Nikdy bychom se neshodli. Jsi velmi úspěšný člověk. Daří se ti a vyděláváš velké peníze. Jenže mně to nestačí.“

„Není to příliš mnoho,“ naoko souhlasil Walter, ale vzápětí sarkasticky dodal: „Ty musíš sloužit lidstvu. Velmi šlechetné! A teď vidíš, co člověka potká. Jediná chyba, a už tě napadají v televizi, vyhrožují ti soudem za zanedbání povinné péče a dokonce i odebráním diplomu. Co potřebuješ, je muž, manžel, který by tě chránil před tvými vlastními nedostatky. Takže když se dopustíš nějaké chyby, svět se ještě nezboří. I ty jsi konec konců jenom člověk...“

„Co tím chceš říci?“ skočila mu do řeči Kate.

„Čím?“ nenašel hned vhodná slova.

„I ty jsi konec konců jenom člověk,“ zopakovala, co řekl.

„Nikdo nejsme dokonalý,“ pokusil se Walter napravit svá slova.

„Neříkám ‚nejsme‘,“ rozzlobila se Kate. „Mluvím o sobě. Naznačuješ, že Stuyvesantová mi svěřila do péče svou dceru zdravou, ale protože jsem ‚jen člověk‘, ta mladá žena o pár hodin později zemřela, protože jsem něco zanedbala.“

„Neřekl jsem…“ vysvětloval Walter.

Kate mu skočila do řeči: „Zaprvé, Claudie Stuyvesantová nebyla ‚zdravá mladá dcera‘. Kdyby byla, matka by ji nepřivezla na pohotovost tak pozdě večer. Byla nemocná. A v takovém zdravotním stavu, že dosud nevím, co jí bylo. Počínali jsme si, jak nejlépe jsme dovedli, na základě faktů, která jsem byla schopná zjistit. Nezanedbali jsme ji, ani jsme s ní špatně nezacházeli, a určitě jsme ji nezavraždili. Takže mu to neprojde!“

„Právě se ti to snažím vysvětlit,“ ohradil se Walter. „Chci ti pomoci. Chci ti zařídit advokáta.“

„Waltře, vážím si toho, co mi nabízíš. Protože chceš oživit, čím jsme si byli. Ale ne, děkuji.“

„Možná…“ začal Walter, ale pak jako by se zamyslel a nakonec se přiznal: „Možná je to tak, jak říkáš. A možná jinak.“

„Jak?“ zeptala se Kate trochu zmatená.

„Cítím se vinen,“ přiznal Walter.

„Vinen?“ opáčila Kate, ještě zmatenější.

„Jen… jen doufám, že nejsem příčinou tvého trápení,“ přiznal se Walter.

„Ty?“

„Tu sobotu večer jsem ti volal na pohotovost. Nepamatuješ se?“

„Jistě, vzpomínám si. No a?“

„Běhalas od pacienta k pacientovi, a pak také ta mladá Stuyvesantová, a já jsem naléhal, aby tě za každou cenu zavolali k telefonu. Řeklas doslova: ‚Doufám, že to do šesté nějak vydržím.‘“

„Přirozeně, byla jsem vyčerpaná.“

„Pak jsi řekla: ‚Když tuhle noc vydržím a nesesypu se, budu šťastná.‘.“

„Tak se ve službě na pohotovosti cítí každý nemocniční lékař. Být ve službě celou dlouhou noc, pak celý dlouhý den a další dlouhou noc! Jak se tedy máme cítit?“

„Právě to mám na mysli. Tys tam měla pacienty, nemocné, s bolestmi, dokonce i umírající, a já jsem se choval jako rozmazlené děcko a naléhal jsem, abys přišla k telefonu. Když jsem poslouchal, jak tě Stuyvesant obviňuje, přemohl mě pocit spoluviny. Také jsem si to vyčítal.“

„Také?“ zeptala se Kate. „Co chceš říci tím také!“

„Chtěl jsem… chtěl jsem říci, že vina…“ Jen si uvědomil, co říká, zmlkl.

„Viníš-li sebe, znamená to, že obviňuješ i mne.“

„Samozřejmě že ne!“

„Říkáš, že jsem byla tak unavená, tak otrávená, tak ubitá, že jsem nemohla pracovat jako dobrý kompetentní lékař. Takže jsem případ zkazila. A to děvče jsem zabila!“

„Nic takového jsem nikdy neřekl…“ pokoušel se bránit Walter.

„Tak proč dobrovolně bereš část viny na sebe? Proč mi nabízíš advokáta, kterého chceš i zaplatit? Pokud cítíš, že jsem vinna, co si pak myslí ostatní Newyorčané?“

Kate zaslechla, jak se otevírají dveře do bytu, a vzápětí i hlas Rosie Chungové: „Kate, jsi doma?“

Kate zavolala: „Ano, jsem tady.“ Pak se vrátila k telefonu. „Waltře, děkuji ti za nabídku. Ať už jsi ji učinil s ohledem na mě, nebo aby sis uklidnil svědomí, má odpověď zůstává ne: prosím tě, už mi nevolej. Svůj názor na nás dva stejně nezměním.“

Walter už nestačil odpovědět, protože Kate položila sluchátko. Na místě, kde ho držela, bylo celé mokré od potu.

Rosie si zatím pověsila svrchník na věšák a přišla do pokoje. „Ten je ale vytrvalý!“ komentovala.

„Chce mi pomoci, jen proto volal,“ vysvětlovala Kate.

„Budeš to potřebovat,“ poznamenala Rosie. Kate na ni tázavě pohlédla.

„Viděla jsem to v televizi, od začátku do konce. Pak jsem hned sedla do taxíku a jela domů. Věděla jsem, že po těch zlomyslných Stuyvesantových obviněních si budeš potřebovat s někým popovídat. Věř mi, Katie, vím, jak se asi cítíš, když si uvědomím, jak se cítím já sama. A nikdo mě neobvinil.“

Objala ji. „Netrap se, má drahá. Máš přátele. Spoustu přátel. Všichni v nemocnici jsou pobouřeni. Jako by obvinil nás všechny. Takže když touží po boji, má ho mít. Po nemocnici se už povídá, že se lékaři složí a najmou ti advokáta.“

„Už ho mám,“ poznamenala Kate.

„Mám na mysli advokáta, kterému bys platila, který by pracoval jenom pro tebe,“ vysvětlila Rosie. „Všechno máme promyšlené. Bert Hoffman říkal, že jak se vyzná v zákonech, můžeš na Stuyvesanta podat žalobu pro pomluvu a urážku na cti.“

„Samozřejmě podám žalobu. Jenže, jak řekl Stuyvesant, potrvá léta, než se případ dostane do soudní síně. A co bude za tu dobu se mnou? Léta života si nekoupím za žádné peníze. Něco se stůj co stůj musí udělat, teď, hned. A udělat to musím já. Sama. Pro sebe. Nechci, aby někdo musel vybojovat mou válku.“

„Co uděláš, Kate?“

„Řeknu jim, jak to skutečně bylo,“ odpověděla Kate odhodlaně. „Řekneš? Komu? Jak?“ zeptala se Rosie. „Povím to celému městu. V televizi,“ odpověděla Kate. „Asi by sis nejdřív měla promluvit s tím advokátem,“ radila jí Rosie.

„Už jsem s ním mluvila.“

„Co říkal?“ vyptávala se Rosie.

„Řekl mi, abych nic nepodnikala,“ přiznala se Kate.

„Tak bys ho měla poslechnout,“ nabádala ji k opatrnosti Rosie.

„Samozřejmě,“ odpověděla Kate posměšně. „Jemu se to dobře radí. Mně jde o mou pověst, o mé zaměstnání, o můj život. Jestliže o mně dokáže pochybovat Walter, musela Stuyvesantová obvinění otrávit hlavu většině obyvatel New Yorku. Měli by znát pravdu. A já jsem jediný člověk, který jim ji může říci.“

Kate začala hledat v telefonním seznamu, ačkoli ji Rosie varovala: „Kate, možná všechno ještě víc pokazíš.“

Ale Kate už vyklepávala číslo. Ozvala se ústředna: „Stanice WNYO – třetí program.“

„Spojte mi Ramóna Gallanteho!“

„Pan Gallante odtud volá jen zřídka.“

„Tak mě spojte s producentem večerních zpráv.“

„Okamžik, prosím,“ odpověděl spojovatel zdvořile.

Po chvíli se ve sluchátku ozval podrážděný hlas: „Daniels. Kdo jste a co si přejete?“

„Jsem Katherine Forresterová.“

„Ano? A co má být?“

Kate očekávala, že si Daniels okamžitě vzpomene na její jméno. „Jsem doktorka Katherine Forresterová.“

„Podívejte se, paní doktorko, pokud telefonujete proto, že si chcete stěžovat kvůli interview se Stuyvesantem, oznamuji vám, že my neděláme zprávy, my děláme jen reportáže. Stuyvesant měl právo zanadávat si v rámci tématu, které Gallante právě rozvádí ve svém investigativním seriálu. Interview jsme pokládali za aktuální, a proto jsme ho zařadili. To je všechno. Tečka! A teď si prohlížím záběry na zítřejší večer, takže promiňte, končím.“

„Chcete tím říci, že mi nedáte možnost vysvětlit záležitost z lékařského hlediska?“ zeptala se Kate.

Danielsův nepříjemný a agresivní hlas zazněl najednou živě a zainteresovaně: „Máte na mysli, že byste věc vysvětlila televizním divákům?“

„Ano.“

„Dejte mi číslo. Gallante vám zavolá.“ Telefon zazvonil za necelé tři minuty.

„Doktorka Forresterová? Tady Gallante. Jestli jsem tomu dobře rozuměl, chtěla byste vyvrátit Stuyvesantová obvinění proti Městské nemocnici a proti vám osobně.“

„Ano.“

Hank Daniels se naklonil přes psací stůl ke Gallantemu, neboť tušil, jak rozhovor dopadne. Když Gallante přikývl, že se s Kate dohodl, Daniels mu zašeptal: „A v jejím normálním nemocničním prostředí. Kvůli přesvědčivosti.“

„Paní doktorko,“ pokračoval Gallante, „samozřejmě bychom vás rádi představili ve vašem obvyklém pracovním prostředí, podobně jako jsme představili pana Stuyvesanta. Ve vaší nemocnici. Nejraději na pohotovosti.“

„Obávám se, že kvůli vašemu interview s panem Stuyvesantem by vám to nemocnice nedovolila.“

Gallante uhnul před Danielsovým zkoumavým pohledem.

„Před nemocnicí,“ pošeptal mu producent.

„A co takhle před nemocnicí? Mohu přijet s přenosovým vozem i s kameramany.“

„Naživo, naživo!“ zašeptal Daniels naléhavě.

Gallante přikývl. „Paní doktorko, a ještě lepší by bylo, kdybychom vaše odpovědi nemuseli redakčně zpracovávat nebo stříhat. Nemohlo by to být naživo? Zítra večer?“

„Budu-li mít šanci odpovědět na ten neodůvodněný a jedovatý útok na svou pověst, prosím,“ souhlasila Kate.

„Výborně! To je i naše zásada. Serióznost. Stejná vysílací doba. Takže nashledanou zítra před Městskou nemocnicí. Ve tři čtvrtě na šest. Než se začne vysílat, trochu si popovídáme.“

„Přijdu,“ ujistila ho Kate.

Když Gallante zavěsil, Hank Daniels potěšeně řekl: „To je ještě lepší, než kdyby reagovala nemocnice.“

Sotva Kate položila sluchátko, řekla jí Rosie: „Panebože, Katie, doufám, že neděláš chybu.“

„Někdo musí zastavit ten příval jedu,“ odpověděla a začala v telefonním seznamu hledat číslo na pitevnu.

V New Yorku bylo tolik vražd, sebevražd, obětí nadměrných dávek drog či náhodných úmrtí, že se na pitevně pracovalo celých čtyřiadvacet hodin denně.

Ten večer se pitvalo pod dohledem asistenta šéfa patologie. Ohlásil se podrážděným hlasem. Kate věděla, že ho všichni zatěžují otázkami, kterou mu chtěla položit i ona.

„Doktor Kennedy? Tady doktorka Kate Forresterová z Městské nemocnice.“

„Vím, vím,“ předešel její žádost Kennedy. „Jde o mrtvolu Stuyvesantové. Dnes je to teprve čtvrtý telefonát. Paní doktorko, obvodní státní zástupce na mě naléhá, abych mu oznámil výsledky pitev obětí osmi vražd, neboť se chce dostat před velkou porotou včas, takže mrtvola Stuyvesantové přijde na řadu jako desátá. Ujme se jí, jak jen bude moci, doktor Schwartzmann.“

„Jenže tento případ je nesmírně důležitý,“ začala vysvětlovat Kate.

„Vím to,“ odvětil vyčerpaný soudní patolog. „Je tu nakonec i nátlak ze strany krále nemovitostí.“

„Stuyvesant dělá nátlak na šéfa pitevny?“

„Paní doktorko, když nám z primátorského úřadu třikrát telefonují a zajímá je výsledek jediné pitvy, nikdo nám nemusí napovídat, že za tím stojí politická moc. Povím vám to samé, co jsem řekl primátorově sekretářce. Doktor Schwartzman se ujme Stuyvesantové, jak jen bude moci!“

Kate zavěsila pomalu a zamyšleně, a tak se Rosie zeptala: „Kate? Stalo se něco?“

„Nemělas někdy pocit, že někdo kolem tebe krouží se zlými úmysly?“

13

To, že se objevila Kate, využil třetí program na druhý den několikrát. Dělala se velká reklama s příslibem, že v seriálu Ramóna Gallanteho o zdravotní péči čeká televizní diváky překvapení: zatím neznámý host. Během odpoledne nabyla reklama specifičtějšího a slibnějšího rázu. A po páté se už slibovalo živé interview s lékařkou, kterou Claude Stuyvesant obvinil, že mu zabila dceru.

Zpráva pronikla i do Městské nemocnice a rozšířila se ještě rychleji než běžné klepy. Před šestou pronikla do úřadu správce nemocnice Cumminse. Okamžitě poslal svého úředního poslíčka za Kate Forresterovou, aby ji varoval před zamýšleným televizním vystoupením, jenže Kate už z nemocnice odešla. Cummins tak mohl jenom čekat, jak interview dopadne.

V nemocničních traktech, kde nebyli pacienti, sledovali zvědavci za okny Gallanteho kameramany, kteří si na druhé straně ulice chystají dvě kamery. Gallante jim ukázal, kam se mají postavit.

„Začne jednička. Záběr: celé průčelí nemocnice. Pak budeš švenkovat, až mě dostaneš do záběru. Pak mě zblízka zabere druhá kamera. Představím se a úvodem povím pár slov. Potom odstoupím, abys do záběru dostal tu doktorku. Zatím přijdou dvojité záběry a po nich vysílání ukončím.“

Odvrátil se od kameramanů, ale tak prudce, že se srazil s Kate. Zarazil se, ale hned na kameramany zavolal: „Proboha lidi, děláme tu televizní reportáž, nikoho sem nepouštějte!“ Pak se obrátil ke Kate: „Podívejte se paní, děláme tu televizní reportáž, tak nepřekážejte!“

„Vy jste pan Gallante?“

„Ano, ano, jenže teď nemám čas na autogramy.“

„Jsem doktorka Forresterová,“ představila se Kate. „Vy? Vy jste ta ‚zlověstná‘ doktorka Forresterová? Myslel jsem si, že takové pěkné plavovlásky se vyskytují už jenom v televizních milostných dramatech. Těší mě, že vás poznávám.“ Prohlédl si ji od hlavy k patě, zavrtěl hlavou a nevěřícně se usmál. „A teď vás seznámím s otázkami, abyste byla připravena odpovídat.“

„Prosím.“

„Uvědomujete si, že vás budou sledovat diváci seriálu Jde vám o život. Jakou šanci přežít máte v Městské nemocnici v New Yorku??“

„Nikdo si to neuvědomuje více než já,“ odsekla Kate.

„Pan Stuyvesant si k nám přišel postěžovat, že ve vaší nemocnici se s jeho dcerou zacházelo tak, že zemřela. To řeknu úvodem. Můžete odpovědět, jak uznáte za vhodné. Pak vám položím několik otázek o stavu lékařské péče v ambulancích na pohotovosti u vás a v jiných newyorských nemocnicích. Můžete věc komentovat, jak uznáte za vhodné. Interview bude neformální. Jenom jedno: neustále mluvte. Pauzy jsou jediné, na co v televizních reportážích nemáme čas. Pauzy si v televizním zpravodajství mohou dovolit pouze prezidenti Spojených států.“

„Žádné pauzy nebudou,“ ujistila ho Kate. Byla rozhodnuta využít každou sekundu, každý zlomek sekundy vysílacího času, který jí Gallante poskytne.

„Výborně. Počkejte tady, podívám se na zprávy, počkáme na znamení a pojede se.“

Gallante sledoval na monitoru v přenosovém vozu zprávy, pak vystoupil z auta a došel ke Kate. Řekl jí, aby si stoupla před nemocnici, s mikrofonem v ruce zaujal místo po jejím boku a čekal na pokyn. Dala mu ho žena od druhé kamery. Gallante byl okamžitě v záběru.

„Tady je Ramón Gallante. A za mnou, jak vidíte, stojí Městská nemocnice. Pokračujeme v našem investigativním seriálu Jde vám o život. Je péče o vaše zdraví dostatečná, skutečně dostatečná? Dnes večer je tu se mnou doktorka Katherine Forresterová.“

Natáhl volnou ruku a přitáhl si Kate blíž, do záběru.

„Ti, kdo nás sledovali včera večer, vědí, že ženou, kterou Claude Stuyvesant obvinil, že zavinila smrt jeho devatenáctileté dcery na pohotovosti právě této nemocnice, je doktorka Forresterová. Doktorka Forresterová stojí po mém boku a chce odpovědět na obvinění pana Stuyvesanta. Paní doktorko?“

„Obvinění, která pan Stuyvesant vznesl proti mně a naší nemocnici, jsou nepravdivá a neopodstatněná. Vše, co se pro jeho dceru dalo udělat, bylo vykonáno. V souladu s nejlepšími lékařskými poznatky.“

„Ale zemřela, paní doktorko, nebo ne?“

„Ano. Ale nikdo neví proč.“

„Byla tady, ve vaší nemocnici, ležela tu devět hodin obklopená nejlepším lékařským zařízením, vyšetřovaná za pomoci nejmodernější techniky, a přece zemřela, a nikdo neví proč?“ zeptal se Gallante, ale byl to spíš komentář než snaha něco se dozvědět.

„Na Claudii Stuyvesantové se neprojevilo dost znaků a symptomů, které by umožnily lékaři dospět k definitivní diagnóze,“ vysvětlovala Kate.

„V celé této velké nemocnici nebyl jediný lékař, který by dokázal dojít k nějaké diagnóze?“

„Na pohotovosti jsem ten večer byla jediným lékařem já. Takže dospět k nějaké diagnóze jsem mohla jen já. Ale pochybuji, že by v dané situaci k nějaké diagnóze dospěl kterýkoli jiný lékař,“ odpověděla Kate.

„Nepozvala jste na konzultaci nějakého jiného, zkušenějšího lékaře?“ zeptal se Gallante. „Případ jste řešila jen na vlastní pěst?“

„Obrátila jsem se na dalšího lékaře. Chirurga.“

„Jak se jmenuje?“

„Doktor Briscoe. Doktor Eric Briscoe.“

„A co řekl doktor Briscoe?“ pokračoval Gallante.

„Měl jen ty podklady, které jsem měla já, takže nedospěl k žádné diagnóze. Prostě chyběl nám dostatek faktů a výsledků z laboratoře.“

„A Claudie Stuyvesantová byla přitom v takovém zdravotním stavu, že během několika hodin zemřela.“ Gallante zpracovával Kate, jako když pikador na býčích zápasech povrchovými bodnutími připravuje býka k smrtelné ráně.

„Pacientka měla zvýšený tep a rozšířený žaludek,“ vysvětlovala Kate, „ale to vůbec nic nevypovídalo o jejím skutečném stavu.“

„A bolesti? Měla bolesti?“ zeptal se Gallante.

„Ano, ale ne dostatečné, aby se dala stanovit vážnost situace.“

„Paní doktorko, jaké jsou vlastně ‚dostatečné bolesti‘, které by mohly vysvětlit, že devatenáctiletá mladá žena byla ráno ještě zdravá, a večer zemřela?“ zeptal se Gallante. „Jak se něco takového určí? Jsem přesvědčen, že naši diváci by se to rádi dozvěděli.

Zejména ti, které teď trápí bolesti a uvažují, kam se obrátit o pomoc.“

Kate velmi dobře chápala, že se ji Gallante pokouší zesměšnit. Umínila si, že mu to nedovolí.

„Pane Gallante, tady není vhodné místo, a nemáte ani tolik času, abych vám mohla vysvětlovat složitost takové složité otázky z medicínského hlediska.“

„Máte pravdu, paní doktorko.“ Zdálo se, že interview skončilo, ale Gallante se zničehonic zatvářil, jako by ho něco napadlo. „Paní doktorko, před chvilkou jste vyslovila velmi zajímavou věc. Řekla jste, že v případě Claudie Stuyvesantové jste nemohli dospět k diagnóze, a přitom jste ji ošetřovali nejmodernějšími lékařskými technikami…“

„To jste řekl vy, ne já,“ upozornila ho Kate.

„Takže našim divákům říkáte, že jste ji neléčili?“ zeptal se Gallante.

„Léčili jsme ji!“ oponovala Kate.

„Jak se léčí nediagnostikovaná nemoc? Existuje snad magická pilulka, kterou na všechny záhadné choroby dávají lékaři v Městské nemocnici?“ zeptal se Gallante a s nepatrným, ale povýšeným úsměvem se obrátil do kamery.

„Dokud se nestanoví diagnóza, je třeba pacientovi snížit teplotu a nitrožilně doplňovat tělesné tekutiny, aby nedošlo k dehydrataci. A udělat všechny laboratorní testy, které podle názoru příslušného lékaře pomohou nakonec stanovit správnou diagnózu,“ vysvětlovala pevným hlasem Kate.

„Snížit teplotu. A nitrožilně doplňovat tělesné tekutiny,“ opakoval Gallante. „To mi nepřipadá o moc lepší než ‚dejte si dva aspiriny a ráno mi zavolejte‘. Jenže ráno byla Claudie Stuyvesantová, bohužel, mrtva.“

„Vitální funkce se monitorují nepřetržitě,“ protestovala Kate. „Nebyl žádný náznak…“

„Divákům tvrdíte, že pacientka nejevila žádný náznak, a přitom už vlastně umírala?“ pokračoval Gallante.

„Musíte pochopit, jaká byla situace…“

„Snažím se, paní doktorko, věřte mi, snažím se,“ zaironizoval Gallante.

„Lékař rozhoduje na základě dvou věcí: co zjistí sám a co mu poví pacient. Jenže to, co mu poví pacient, nemusí být vždycky pravda,“ podotkla Kate.

„Chcete tím říci, že pacient, který hledá pomoc, by lhal lékaři, který by mu mohl pomoci?“

„Pacienti často lékařům lžou. Neříkají pravdu o svých sexuálních zvycích a praktikách. Ani o užívání léků či drog. Užívá-li pacient drogy, symptomy a znaky bývají skryté a narušené. Bolesti se zdají méně intenzívní a zdravotní stav méně hrozivý, než je ve skutečnosti.“

„Paní doktorko, chcete snad divákům naznačit, že Claudie Stuyvesantová byla narkomanka a sexuálně nemorální mladá žena?“

„Pane Gallante, nepřekračujte má slova! Říkám, že existuje řada možností, které je nutno zvážit, a já doufám, že všechny je odhalí pitva.“

S vědomím, že položil několik provokačních otázek, které se budou citovat v nočních zprávách na jiných programech, se Gallante rozhodl zasadit poslední úder.

„Paní doktorko, náš čas se krátí, a proto bych chtěl pro naše televizní diváky celý náš rozhovor shrnout. Mladou devatenáctiletou ženu, Claudii Stuyvesantovou, přivezli na pohotovost ve vaší nemocnici a svěřili ji do vaší péče. Věnovala jste jí devět hodin…“

„A kromě ní spoustě dalších pacientů,“ upřesnila Kate.

„Ano, jistě. Kromě ní i spoustě dalších pacientů. Ale vyšetřovala jste ji devět hodin. A nedospěla jste k diagnóze. Aplikovala jste několik medicínských postupů, které, jak se ukázalo, byly tak účinné jako slepičí polévka, protože po těch devíti hodinách Claudie Stuyvesantová zemřela! Paní doktorko, to děláte často?“

„Co dělám často?“ zeptala se Kate v rozpacích, kam se ji Gallante snaží dostat.

„Že si skutečnou diagnózu necháváte stanovit na pitevně,“ odpověděl Gallante a koutkem oka se podíval do kamery. Kate už nestačila zareagovat, protože Gallante dodal: „Tady Ramón Gallante. Končím reportáž od Městské nemocnice a vracím slovo do studia!“

„Rozzuřený?“ zařval doktor Cummins do sluchátka. „Ponížený! Nemocnici dostala do náramně choulostivé situace. Panebože, že jsem jí v tom nemohl zabránit!“

Na drahém konci linky, v budově, kde se nacházely kanceláře advokátní firmy Trumbull, Drummmond & Baines, seděl za svým psacím stolem její nejdůležitější společník Lionel Trumbull a čekal, až bude moci zarazit nekonečnou tirádu vzteklého správce nemocnice. Díval se přitom na mladého advokáta Scotta Van Cleveho a odmítavě vrtěl hlavou. Nakonec se Trumbullovi podařilo vmáčknout se do kratičké přestávky v Cumminsově láteření.

„Harveyi… Harveyi… Doufám, že nehodláš podniknout něco neuváženého,“ varoval ho Trumbull

„Proč nám to ta Forresterová udělala? Proč té mazané novinářské kryse umožnila zdůrazňovat, že mladá Stuyvesantová zemřela v naší nemocnici? Když už podstoupila takové osobní riziko, měla pouvažovat o tom, co tím způsobí nám!“

„Harveyi, jsem přesvědčen, že kdyby tobě někdo vyhrožoval, že tě připraví o zaměstnání, také by ses bránil,“ odpověděl Trumbull.

„Samozřejmě! Ale to se musela bránit zrovna před televizní kamerou?“ zeptal se Cummins. „To může skončit neštěstím, Lionele! Totálním neštěstím pro naši nemocnici!“

„Může, ale nemusí,“ řekl Trumbull.

„Ne?“ zeptal se překvapený správce.

„Jak zapůsobila na televizní diváky? Řekněme, že jeden lékař zpackal jeden případ. Ne všichni lékaři. Jen jeden lékař. Navíc lékařka. Ani z hlediska veřejného mínění nemusí být záležitost tak škodlivá, jak si myslíš,“ uklidňoval ho Trumbull.

Cummins, jakžtakž uchlácholený, ustoupil. „Zavolám znovu doktoru Troyovi, co je s těmi statistikami výkonnosti naší pohotovosti. Ukáže-li se, co očekávám, hned se vypravím do televize. Rovnou od svého psacího stolu. Stejně důstojně jako Stuyvesant. Seznámím je se solidními, logicky formulovanými a dokumentárně podloženými úspěchy naší nemocnice.“

„Abys dal té mazané novinářské kryse, jak jsi ho nazval, další munici do jeho seriálu?“ zaútočil Trumbull. „Ne. Chceš-li bojovat, tak si to se Stuyvesantem rozdej v soudní síni, neboť tam má tvé bojování nějakou cenu. I když ti řeknu upřímně, že budu doopravdy rád, když se jeho advokáti sejdou s pracovníky naší pojišťovny. Budu se cítit mnohem lépe, vyřídí-li se celá záležitost ještě před podáním žaloby.“

„Nepochybuji,“ souhlasil nešťastně Cummins, „že za zanedbání povinné péče bude muset pojišťovna vyplatit závratnou sumu.“

„Aby Stuyvesantovi stála za to! Jen si představ, o jakou škodu jde v takovém případě, Harveyi! Devatenáctiletá oběť. Připravená o celý aktivní život, o šedesát, sedmdesát let. Kdybychom museli jít do soudní síně, porota by si na nás řádně smlsla. Dejme to do pořádku, pokud to vůbec půjde.“

„A co s tou Forresterovou?“ zeptal se Cummins.

„Nic, jen dále omezuj její činnost. Potvrdí-li se, že má nedostatečné schopnosti, jako právník ti budu muset poradit, abys ji v zájmu bezpečnosti dalších pacientů osvobodil od práce na odděleních.“

Trumbull touto uklidňující radou skončil rozhovor se ztrápeným správcem nemocnice a zavěsil. Otočil se k Scottovi Van Clevemu, který celý rozhovor poslouchal na druhém přístroji.

„Myslel jsem, že jste té doktorce řekl, aby držela jazyk za zuby,“ zahřměl Trumbull, čímž prozradil, jak je rozzloben.

„Řekl jsem jí to, Jenže ji obvinil z vraždy a něco takového se nedá mlčky strpět.“

„Van Cleve, jste mladý člověk a asi se mnou nebudete souhlasit, ale mám-li být upřímný, nevěřím, že by žena mohla v sobě mít tolik houževnatosti, aby si úspěšně počínala v mužském světě.“

„U soudu jsem asistoval Mary Lawlerové,“ upozornil ho Scott Van Cleve diplomaticky. „Ta ženská je hotová tygřice. A náramně rázná.“

„Ano,“ připustil Trumbull, „ale Lawlerová je výjimka. Taky jsem ji jmenoval vedoucí oddělení soudních sporů. Ale jiné ženy…“ Smutně zavrtěl hlavou. Po další úvaze však musel připustit: „Ve firmě máme ještě dvě strašně schopné ženy, ale celkově…“

Trumbull už nestačil rozvinout své antifeministické předsudky, protože Scott ho přerušil. „Promluvím si s doktorkou Forresterovou. Okamžitě.“

Telefon zazvonil, když Kate Forresterová odemykala dveře do bytu. Přiběhla k přístroji a byla připravena postavit se litaniím správce nemocnice Cumminse i kritice svého televizního vystoupení, ať by ji vyslovil kdokoli.

„Paní doktorko,“ uslyšela důvěrně už známý hlas a okamžitě poznala advokáta Scotta Van Cleveho. „Právě jsem viděl to vaše televizní interview a…“

„A neschvalujete ho,“ předešla ho Kate.

Van Cleve se chtěl vyhnout konfrontaci a jen se otázal: „Paní doktorko, smím se vás zeptat, co děláte, když pacient odmítne vaši radu?“

„Pacienti někdy odmítnou zůstat v nemocnici. Podepíší nám propuštění na vlastní žádost. Říkáme tomu revers.“

„Obdobnou proceduru zná i právo. Jenom to propuštění podepisuje advokát.“

„Říkáte, že se hodláte vzdát mé obhajoby?“

„Říkám, že nebudete-li poslouchat mé rady, jsem pro vás zbytečný. Bude lepší, poohlédnete-li se po jiném advokátovi, kterého budete respektovat,“ upozornil ji Van Cleve.

„Mé rozhodnutí se netýká vás. Týká se mne. Nemíním mlčením přecházet obvinění jen proto, že je vyslovil Claude Stuyvesant. Můžete tomu říkat pýcha. Můžete tomu říkat vědomí vlastní důstojnosti a ceny. Já taková obvinění nesnesu!“ prohlásila Kate.

Van Cleve věděl, že s tak rozzlobenou a zásadovou mladou dámou by bylo marné se přít, a jenom se zeptal: „Paní doktorko, stává se, že lékař řekne pacientovi, aby příštích čtyřiadvacet hodin nebo několik dní nejedl to a to? Anebo aby nesnídal před odběrem krve a moči?“

„Přirozeně,“ souhlasila Kate.

„Říkám vám to samé. Dokud nezjistíme úřední cestu, co hodlá Stuyvesant podniknout, nevyslovujte veřejně své názory. Opakuji, nevyslovujte veřejně své názory.“

„Naznačujete mi tedy, že se s tím mám smířit?“ zeptala se Kate.

„Ne. Zlobte se na něj. Nenáviďte ho. Proklínejte ho. Na kus papíru si tisíckrát napište jeho jméno a lístek pak spalte. Udělejte si loutky, které by se mu podobaly, a pak do nich napíchejte špendlíky. Ale…“

„Rozumím!“ skočila mu Kate do řeči. „Ale nevyslovujte své názory na něj… veřejně.“

„Přesně tak, paní doktorko. Tak a teď si zkusíme promluvit spolu jako advokát s klientkou. Ano?“

„Ano,“ souhlasila Kate po dlouhém odmlčení.

14

Po televizním vystoupení Kate Forresterové svolal Cummins poradu přednostů oddělení a pozval na ni také Lionela Trumbulla.

Jako první se do diskuse přihlásil doktor Harold Wildman, přednosta na plicní chirurgii.

„Ano, zpočátku jsem souhlasil, abychom Forresterovou hájili. Ale v tom televizním přenosu připomněla jen jediný nešťastný případ tak, že naše nemocnice vypadala, jako by v ní pracovali samí nezpůsobilí a nepotřební lékaři.“

„Mně se zdálo, že v dané situaci se chovala velmi dobře,“ protestoval přednosta jiného oddělení. „Spatně s ní zacházela jen ta krysa Gallante.“

„Protože mu poskytla příležitost,“ odsekl Wildman. „Pokud si u Stuyvesantové opravdu počínala nesprávně, měla to nechat být. Brzy by se na všechno zapomnělo.“

„Nebyla bych tak optimistická. Přinejmenším v případě s Claudem Stuyvesantem,“ namítla přednostka pediatrického oddělení Eleanora Knoltová. „Sympatie nezískáme tím, že budeme omlouvat své chyby. Alespoň ne my lékaři. Nejlepší zásadou, kterou si, jak doufám, Forresterová jednou osvojí, zní: Čím méně slov, tím lépe. Její chybný úsudek nás nyní nutí ke krokům, které by minimalizovaly vzniklou škodu.“

Čestný profesor Sol Freund, který už předtím naznačil, že hodlá odejít do důchodu, zastával jiný názor: „Dámy a pánové, stále tu mluvíte o ‚ní‘ a o ‚její možné chybě‘. A já říkám, že mluvíme o sobě. To, co postihlo Forresterovou, mohlo u takové pacientky postihnout kohokoli z nás. Musíme ji dále bránit, čímž budeme hájit všechny svědomité lékaře. Všichni jsme jen lidé. Dopouštíme se chyb. Měli bychom proto být upalováni na hranicích?“

„Sole, tobě se to mluví a chápe,“ namítl Wildman. „Ale ti, které ještě čekají léta praxe a navíc je tíží i vysoké pojistné pro případ zanedbání povinné péče, musí myslet na budoucnost. Během nepříznivé publicity budou pojišťovací sazby stoupat. Stručně řečeno, šťastný penzisto, protože už nebudeš muset platit pojistné, ale můžeš se vyhřívat na floridském slunci. Mně a dalším, co tu sedíme, nepřestane pojišťovna tahat z kapes peníze za to, co udělala Forresterová! Jsem toho názoru, že to, co se přihodilo Forresterové, nebyla chyba nemocnice ani jejích zaměstnanců. Způsobila si to sama, protože se nedokázala vypořádat s vysokými nároky na práci na pohotovosti.“

Freund se přes široký konferenční stůl ostře zadíval na svého mladšího kolegu: „Chceš tím říci, že ji ponecháme osudu?“

„Chci tím říci jen to, že tu zvažujeme, zda se od ní nemáme distancovat.“

„V mém slovníku znamenají spojení distancovat se a ponechat osudu synonyma. Zvláště v novém společenském systému, v podmínkách federální informační sítě, ze které se prakticky za jednu noc lidé v každém státě dozvědí, že ten či onen lékař dostal disciplinární trest anebo mu dali výpověď. Je to, jako by mu rovnou zakázali pracovat v každé slušné nemocnici. Nemohu schvalovat takový krok vůči doktorce Forresterové. Já jsem byl totiž vychováván v jiné éře medicíny. Když jsem byl sekundářem u neurochirurga Kesslera, který studoval v Bostonu u Cushinga, říkával mi: ‚Tito stážisté, chlapci, kteří k nám přišli rovnou z lékařských fakult, jsou jako naše děti. Musíme jim pomáhat dorůst, aby později nastoupili na naše místa. Od chvíle, kdy sotva dokáží nahmatat žílu a odebrat krev, až do okamžiku, kdy sebevědomě přistoupí poprvé k operačnímu stolu. Musíme s nimi mít trpělivost, dopustí-li se chyby, a být chápaví, laskaví, soucitní. Je to svatá povinnost všech starších lékařů vůči mladším.‘“

„Cushing a váš doktor Kessler nemuseli platit takové pojistné pro případ zanedbání povinné péče,“ odsekl Wildman.

„Myslíš jen na tohle? A co trocha loajality vůči našim mladším kolegům?“ zeptal se Freund naléhavě.

„Bývají chvíle, kdy je třeba rozlišovat mezi loajalitou a loajalitou,“ odsekl opět Wildman. „Loajalita vůči Forresterové? A co loajalita vůči naší nemocnici? Říkám, že loajální musíme být vůči důležitějšímu, tedy vůči naší nemocnici. A můj názor nezmění starý člověk se staromódními teoriemi!“

Porada by se určitě změnila v rozhořčenou půtku mezi Freundem a Wildmanem, mezi starší a mladší generací, kdyby Cummins nezasáhl.

„Pánové, pánové, na programu jsou důležitější věci než pojistné pro případ zanedbání povinné péče. Jde nám o to, abychom měli plný počet pacientů. Nebudeme-li je mít, můžeme nemocnici zavřít. A při publicitě, jakou nyní máme, se k nám pacienti budou zdráhat chodit,“ upozorňoval tvrdě Cummins.

„Chtě nechtě musím souhlasit,“ ozval se Wallace Simons, přednosta gynekologického a porodnického oddělení. „Hlavní zodpovědnost neseme vůči nemocnici. Ze čtyř set šedesáti lékařů, lékařek a externistů, je obviněna jediná osoba. Ostatní jsou dobří, kompetentní lékaři, takoví jako kdekoli ve městě či jinde v naší zemi. Je-li mezi námi jediná nezpůsobilá lékařka, dejme jí výpověď a vysvětleme, proč jsme tak učinili. Pak se k nám žádný pacient nebude bát chodit. Tím to skončí.“

Dokud nepromluvil advokát Trumbull, z tváří osob kolem konferenčního stolu se dalo vyčíst, že většina souhlasí. Trumbull pronesl tichým, ale ustaraným hlasem: „Ne úplně!“

„A proč ne?“ zeptal se Simons.

„Co se stane, jestliže Forresterová stane před Státním výborem pro profesionální přístup lékaře k pacientovi a tam ji osvobodí?“ zeptal se Trumbull. „Záležitost se může obrátit proti nám. Forresterová na nás může podat žalobu pro poškození dobré pověsti. Ukáže-li se, že prohlášení nebo činy, které vrhají špatné světlo na odborné schopnosti dotyčné osoby, jsou nepravdivé, považují se per se za urážku na cti a nařčení. Pokud ji výbor osvobodí, půjde o předběžný důkaz, že prohlášení jsou nepravdivá. A jen byste zírali, kolik miliónů dolarů by nás stála taková žaloba. Nemocnici i osobně každého z vás.“

„Tak jak se distancovat a neriskovat?“ zeptal se Wildman.

„Ať žalobu podá Stuyvesant. Ať finanční riziko křivého obvinění a urážky nese on,“ radil Trumbull. „My neviníme nikoho.“

„Ale něco s tou ženskou musíme udělat!“ naléhal Simons.

„Pokud by státní výbor rozhodl, že si počínala neodborně, a tedy že je vinna, můžeme se jí zbavit bez obav, že by činila odvetná opatření nebo vás žalovala,“ vysvětlil Trumbull.

„A zatím?“ zeptal se Simons.

„Myslím si, že doktor Cummins navrhl ideální řešení,“ pokračoval Trumbull. „Nepouštět ji k pacientům. Naše riziko bude menší.“

„Jinými slovy,“ poznamenal Sol Freund, „mladou ženu budeme držet v odborné samotce a pak ji dáme veřejně oběsit. A uděláme to pěkně, bezpečně, chirurgicky a podle předpisu i antisepticky. Takže na nikoho se nepodá žaloba.“

Trumbullova tvář zrudla hněvem. Odpověděl však Cummins. „‚Veřejně oběsit‘ bych neříkal opatřením vůči lékaři, kterého by státní výbor uznal za nezpůsobilého…“

„Ovšemže ne,“ skočil mu do řeči Freund. „Nesmí se používat ostrých slov, protože by se později, v případě žaloby, mohla použít proti nám. Pánové, za daných okolností je zbabělé ponechat skvělou mladou lékařku osudu, jen abychom si zachránili kůži.“

Na tvářích přítomných se dalo číst, že s ním souhlasí jen málokdo.

Druhý den odpoledne se Kate Forresterová objevila na neurologii v pediatrickém křídle. Přestože jí trápily osobní profesionální problémy, řekla si, že bude udržovat kontakt s malou Marií Sanchezovou. Jen se Maria zotavila natolik, že začala živěji a pozorněji vnímat, Kate pokaždé přinesla malý dáreček – látkovou panenku nebo omalovánky. Jednou jí Maria řekla, že pěkně voní. Kate jí pak při další návštěvě přinesla reklamní flakónek voňavky, který dostala před několika měsíci jako pozornost na společenském večírku, kde byla ještě s Walterem.

Jako vždycky i toto odpoledne potichu přišla ke dveřím, nahlédla do pokoje, zda malá nespí nebo ji neprohlíží nějaký lékař. Maria nespala, byla sama a vypadala dost sklíčeně.

„Marie!“ zavolala tiše Kate.

Děvčátko se hned otočilo ke dveřím a posadilo se na postýlce. Její černé oči se rozjasnily očekáváním. S dárečkem za zády vklouzla Kate do místnosti. Širokým gestem jí ukázala balíček v lesklém papíru. Dítě natáhlo slabé ručičky, nedočkavě strhlo obal a objevilo knížku. Nebyly to omalovánky, ale slabikář – Kate chtěla Marii naučit číst.

Děvčátko nadchla už veselá barva knížky. Pak natáhla ruce a Kate objalo. Ještě se objímaly, když do pokoje vešel doktor Harve Golding. Zjevně byl na rozpacích: „Kate, mohl bych si s vámi promluvit?“

„Ovšem.“

Jemně se uvolnila z Mariina obětí a šla ke Goldingovi stojícímu ve dveřích. Dostala strach, že Mariina vyšetření naznačují nepříznivý vývoj. Co když nový test odhalil neurologické vady, na které se přišlo až nyní?

Harve jí naznačil, aby vyšla na chodbu. Hned se ho tiše, jen aby ji dítě neslyšelo, zeptala: „Harve, už se rozhodlo, co bude s Marií?“

„Bojuji za to, aby zůstala u nás. Dokud se případ nedostane k soudu, chce ji město svěřit do péče cizí osoby. A na to ještě není připravená.“

„Péče cizí osoby přijde levněji než hospitalizace,“ připustila Kate. „V dnešní době se všechno přepočítává na dolary. Je to velmi smutné. Zdá se, že tu Maria přímo rozkvétá. Pokaždé, když přijdu, vypadá lépe a lépe.“

„Pokaždé vypadá lépe a lépe, protože za ní docházíte,“ opravil ji Harve. „Máte tolik vlastních starostí, že byste si neměla přidělávat další.“

„Nepřidělávám. Je rozkošná. Potřebuje někoho, kdo by ji miloval. A možná i já bych potřebovala člověka, kterého bych milovala.“

„Totiž,“ začal Harve Golding, ale zarazil se. „Copak Harve, něco se stalo?“ zeptala se Kate rázně. „Cummins vydal nařízení, že nemáte chodit tam, kde jsou pacienti.“

„K pacientům nechodím. Jen navštěvuji osamělé dítě. Komu tím ubližuji?“ vzepřela se Kate.

„Cummins velice citlivě reaguje na řeči, které možná svou přítomností vyvoláváte. Promiňte, Kate, stydím se za to, ale nemám na vybranou.“

„Chápu,“ odpověděla Kate. „Ještě se s ní půjdu rozloučit.“

Vešla do pokoje. Maria osahávala lesklý obal knihy. Hned zvedla hlavičku a usmála se. Pak otevřela knížku a podala ji Kate, aby jí předčítala.

„Mario, to není obyčejný dárek. Takový dárek dávají dospělí na rozloučenou.“

„Na roz… lou… če… nou…“ zopakovalo dítě. „Už odcházím?“

„Ne, Mario, já odcházím.“

Černé dětské oči zalily slzy. „Ty odcházíš?“ zeptala se Maria nešťastně.

Kate se podívala na strhanou tvář a prosebné oči a rozhodla se: „Ne, ne, neodejdu.“ Sedla si na kraj postele, posadila si dítě na kolena, otevřela knížku a začala Mariu učit. „Mario, to je písmeno A. Řekni A.“

Maria řekla A.

Když došli k písmenu E, zaslechla Kate kroky. Otočila se a uviděla ve dveřích Harva Goldinga. Věděla, že jí vyčiní.

„Kate, mějte rozum, aspoň si zavřete dveře,“ pokáral ji. Pak se usmál, odešel a zavřel za sebou. Kate se otočila k Marii a řekla: „E. To je písmeno E.“

Ve stejné době, kdy Kate Forresterová povzbuzovala malou Marii, aby ukázala, co se ten den naučila, zazvonil na stole šéfky primátorova sekretariátu telefon, který nebyl uvedený v seznamu. Vyzváněl tak naléhavě, že sekretářka rychle zvedla sluchátko.

„Úřad primátora, Madelaine,“ odpověděla tlumeným hlasem u vědomí toho, že číslo soukromého telefonu zná jen několik vybraných lidí.

„Spojte mi primátora,“ uslyšela naléhavý mužský hlas. „Doktor Schwartzman?“ zeptala se Madelaine Cormanová, přestože ten hlas okamžitě poznala. „Ano,“ odpověděl patolog. „Hned vás spojím.“

Po chvíli, jen primátor vyprovodil ze své pracovně hosty, uslyšel ve sluchátku jeho hlas: „Abe?“

„Poslyš, ten Stuyvesantové pitevní nález zadržím, zveřejním ho až po pohřbu. To se dá udělat. Ale výsledek nemohu změnit,“ vysvětloval Schwartzman.

„Je to tak choulostivé?“ zeptal se primátor.

„To, co jsem zjistil, se Stuyvesantovi určitě nebude líbit,“ upozorňoval ho patolog. „Příčina smrti se nedá zaretušovat.“

„Co to bylo?“

„Silné krvácení. V důsledku mimoděložního těhotenství,“ odpověděl Schwartzman.

„Máš pravdu, to se Stuyvesantovi nebude líbit.“

„A vymyslet si něco jiného by byl trestný čin,“ zdůraznil Schwartzman.

Primátor se zamyslel: „Abe,“ řekl po chvíli, „až ten nález zveřejníš, uveď ve zprávě jen to, že příčinou smrti bylo silné vnitřní krvácení.“

„A až novináři začnou dorážet, jako že začnou, protože se to týká Stuyvesanta, co pak?“ zeptal se Schwartzman.

„Stuyvesantovi řeknu, že jsme udělali, co jsme mohli, aby se o tom nepsalo v novinách, a příští měsíc ho na tom jeho společenském večírku přesvědčíme, aby přispěl více než obvykle.“

„Máš pravdu. Ve zprávě pro veřejnost uvedu jen to, že ‚příčinou smrti bylo silné vnitřní krvácení‘, nic víc,“ souhlasil Schwartzman, ale ještě ho něco napadlo: „A abych nezapomněl, až budeš mluvit se Stuyvesantem, řekni mu, aby dal tělo zpopelnit.“

„Zpopelnit? Proč?“ zeptal se primátor.

„Až bude soudní řízení, nechtěl bych je dát exhumovat a znovu pitvat,“ vysvětlil Schwartzman.

„Proč? Zjistils ještě něco?“

„Ne a ani jsem nezjišťoval. Ale jistota je jistota.“

15

Na primátorův příkaz přišla na pohřeb malá jednotka uniformovaných policistů, která se měla postarat o to, aby pohřeb Claudie Stuyvesantové jen minimálně rušili reportéři z novin a televize i zvědavci. Očekávalo se, že do chrámu svatého Tomáše na Páté avenue jich přijde spousta.

V půl desáté ráno začali přicházet příslušníci společenské smetánky. Kostelní personál je uváděl na předem určená místa.

Primátor přišel jako jeden z prvních. Mezi smutečními hosty byli v hojném počtu zastoupeni muži a ženy, kteří podle žebříčku časopisu Fortune patří k největším podnikatelům ve státě New York. Hlavní skupinu smutečních hostí však tvořili zaměstnanci Stuyvesantových společností a řady komunálních a charitativních organizací, které mu byly zavázány za dary.

Jen se zaplnila většina lavic a všichni pozvaní smuteční hosté se usadili, dveře do kostela se otevřely a vstoupit mohl každý, kdo si přál zúčastnit se posledního rozloučení. Mezi zvědavci byli především starší lidé, muži i ženy, které do kostela přivedla touha zamíchat se mezi mocné. Přišli i mladí lidé kolem dvaceti let, většinou bývalí spolužáci a přátelé Claudie Stuyvesantové.

Mezi zvědavci byla i doktorka Kate Forresterová. Po sešlapaném pískovcovém schodišti vystoupila s ostatními do honosného kostela. Upřeně se zadívala na vyřezávaný oltář, před kterým stála skromná rakev z obyčejného leštěného tmavého dřeva. Byla zavřená.

Vzadu tiše zpíval sbor a chrámem se nesly tlumené hlasy. Jen však dveřmi vedle oltáře vešel kněz v ornátě, zavládlo ticho. Po tomto prologu se ze dveří na opačné straně vynořil uvaděč s matkou a otcem Claudie Stuyvesantové. Nora Stuyvesantová byla celá v černém a černý závoj halil i její tvář. V černém saku a širokých kalhotech, bílé košili se stojatým límcem a ohrnutými rohy a s širokou šedou kravatou působil Claude Stuyvesant impozantním dojmem. Vysoká postava, ostré rysy opálené a větrem ošlehané tváře, prostě každým coulem silný muž – fyzicky, ale také ekonomicky a politicky.

Když se jeho žena zapotácela, pomohl jí dojít k první lavici. Sotva usedli, rozezněl se kostel smutečním chorálem. Zatím si Kate Forresterová opatrně prohlížela lidi kolem sebe. Zjistila, že jsou to většinou typičtí obyvatelé nebo stálí návštěvníci Greenwich Village, kde Claudie Stuyvesantová žila poslední rok svého života. Když tak Kate bez cíle bloudila očima po shromážděných, najednou se zarazila. Zahlédla známou tvář.

V boční lodi chrámu, několik lavic před ní, seděl Scott Van Cleve, advokát, kterého jí přidělili. Co tu dělá? napadlo ji okamžitě. Není přece Stuyvesantovým přítelem! Neboje? Myšlenka se přetrhla, protože chór dozpíval a na kazatelnu vystoupil kněz k rozloučení se zesnulou.

Rozplýval se slovy soustrasti a Claudiiny rodiče vychvaloval za oddanou lásku k dceři. Protože neznal jejich další klady, jimiž by chválu dále stupňoval, pronesl pár stručných, velmi všeobecných vět o životě Claudie Stuyvesantové. Mnohem více času věnoval představám, co všechno mohla Claudie vykonat, kdyby jí bylo dáno prožít celý život.

Tuto část chvalozpěvu chápala Kate jako svou obžalobu. Zaťala v klíně pěsti a byla odhodlána odrazit každý pocit viny. Kněz skončil. Hlasy sboristů se opět rozlehly pod kostelní klenbou. Pak s krátkým smutečním projevem předstoupil před shromážděné hosty primátor a po něm dvě Claudiiny přítelkyně, bývalé spolužačky ze soukromé školy. Oba jejich příspěvky byly dojemné, jeden dokonce ve verších.

Kněz nakonec oznámil, že pohřeb bude neveřejný, jen za přítomnosti nejbližších příbuzných. Znamenalo to, že všichni ostatní, především redaktoři z novin a televize, se samotného pohřbu nesmějí zúčastnit. Členové čestné stráže, které osobně vybral Claude Stuyvesant, zdvihli rakev a uličkou mezi lavicemi zamířili k obrovským kostelním dveřím. Za rakví kráčel Stuyvesant s manželkou. Neušli ani deset kroků, když se Nora Stuyvesantová zapotácela. Neupadla jen proto, že ji z jedné strany zachytil pod paží Stuyvesant a z druhé Scott Van Cleve, který k ní přiskočil z opačné strany uličky. Oba ji pak vedli chrámovou lodí.

Když přicházeli k lavici, ve které stejně uctivě jako ostatní stála Kate Forresterová, smutek ve Stuyvesantové tváři se najednou změnil v hněv. Kate si uvědomila, že ji poznal, protože ji podle všeho viděl v televizi. Měla pocit, že by byl schopný vyřítit se na ni s dalším jedovatým obviněním i v takovém prostředí, v takovou vážnou chvíli. Pohlédla mu do očí s přesvědčením, že je nevinná.

Za Stuyvesantovými zády na ni rozzlobeně a káravě pohlížel Scott Van Cleve.

Aby se vyhnula jeho vyčítavému pohledu, odvrátila oči a zadívala se na smuteční hosty na druhé straně lavic.

Náhle spatřila tvář, která ji přímo fascinovala. Byla to tvář mladíka s očima upřenýma na rakev opouštějící už její zorné pole. Mladík byl vyhublý jako mrtvola. Bylo mu asi dvacet let. Dlouhé hnědé vlasy měl stažené do zanedbaného ohonu. Na sobě měl vybledlou modrou košili s rozepnutým límcem a džínovou bundu. Není to příliš vhodné oblečení na smuteční obřad, pomyslela si Kate. Ale silným dojmem na ni zapůsobily mladíkovy oči hledící na rakev Claudie Stuyvesantové.

Jakmile Scott Van Cleve, Claude Stuyvesant a Nora Stuyvesantová došli ke dveřím, donesly se ke Kate z ulice výkřiky televizních kameramanů, novinářů z tisku a náhodných zvědavců: „Už jdou! Toč!“

Kate se protlačila ke dveřím právě ve chvíli, kdy Ramón Gallante zvedal mikrofon ke Claudu Stuyvesantovi. Neslyšela, na co se Gallante zeptal, ale zaslechla hlasitou vzteklou odpověď, která ji přímo zmrazila: „Už jsem proti ní podnikl příslušná opatření.“

Zatímco se rakev nakládala do pohřebního auta, Stuyvesantův řidič pomáhal svému zaměstnavateli usadit do dlouhé černé limuzíny jeho manželku. Kate stála na třetím schodu před chrámem svatého Tomáše, takže viděla odjíždět pohřební vůz a za ním jen Stuyvesantovu limuzínu. Skutečně soukromý pohřeb.

Auta se ještě neztratila z dohledu, když Kate spatřila Scotta Van Cleveho, jak se narychlo tlačí davem a jak chytil za loket jednoho člena čestné stráže. Vyměnil si s ním jen pár slov, ale muže zjevně znepokojil a zarazil. Van Cleve zřejmě zjistil, co potřeboval vědět, protože se okamžitě otočil a zamíchal mezi odcházející smuteční hosty. Ale tlačil se davem tak energicky, že to rozhořčilo i Kate.

Pak viděla, jak došel k dívce, která básní uctila památku Claudie Stuyvesantové. Také jí se na něco vyptával, jenže děvče se kolem něho protáhlo bez jediného slova a seběhlo ze schodů. Van Cleve se pustil za ní a minul mladíka, asi dvacetiletého, s tmavou pletí a dlouhými vlasy staženými do ohonu. Kate poznala, že to je onen vyhublý mladý muž, který stál v kostele za opačnou řadou lavic a upřeně sledoval rakev Claudie Stuyvesantové, když ji vynášeli členové čestné stráže. Před vchodem do kostela se mládenec kradmo ohlédl, jako by doufal, že si ho nikdo nevšiml. Nakonec seběhl ze schodů a na ulici se ztratil v davu. Nepromluvil s nikým z mladých smutečních hostí, kteří v hloučcích postávali před kostelem a na ulici. Jako by ho izolovali a odvrhli i jeho vrstevníci.

Jak se Kate dívala za mladým podivínem, někdo ji uchopil a zeptal se: „Copak tu děláte?“

„Mohla bych se vás zeptat úplně stejně,“ odsekla Kate.

„Já tu jsem služebně. Jako právník,“ vysvětlil Scott Van Cleve.

„Já jsem tu…“ nedokázala si vymyslet vhodnou záminku. „Řekněme, že ze zvědavosti. Musela jsem přijít.“

„Jsem rád, že vás nezahlédl Gallante. Můžete si být jista, že by to komentoval: A, zločinec neodolal a přišel se podívat na důsledky svého činu. Ten gauner je schopný všeho.“

„Neodpověděl jste mi, na co jsem se vás ptala,“ připomněla Kate.

„Odpověděl. Jsem tu služebně, jako právník,“ zdůraznil Van Cleve. „Nikdy nevíte, co objevíte při takových dojemných příležitostech.“

„A vy jste něco objevil?“

„Ano.“

„Například co?“

„Například rakev.“

„No a?“ zeptala se Kate. „Leštěné dřevo. Prozrazuje dobrý vkus.“

„Když myslíte,“ prohodil Van Cleve.

„Co je špatné na dobrém vkusu?“ zeptala se Kate.

„Stuyvesant a dřevěná rakev? Místo zdobené kovové… věčné, imunní vůči rozpadu? Navíc byla zapečetěná. Nikdo se ani nemohl podívat na zesnulou, jak bývá zvykem, den před pohřbem nebo v chrámu svatého Tomáše či v nějakém milionářském domě smutku. Právě to mě zarazilo. Ale když jsem viděl, jak čestná stráž nesla tu rakev, to už mě znepokojilo.“

„Tak proto jste jednoho z nich chytil za loket?“ zeptala se Kate.

„Myslel si, že jsem se zbláznil, když jsem se ho zeptal, zda je ta rakev těžká.“

„Co řekl?“

„Odpověděl zajímavě: Jak to mohu vědět? Dnes nesu rakev poprvé v životě. Aleje mnohem lehčí, než jsem čekal. Chápete? Mnohem lehčí, než jsem čekal, řekl.“

„Pane Van Cleve, co to všechno znamená?“

„Přesně to jsem chtěl vědět taky já,“ odpověděl Van Cleve. „Zvlášť když pohřeb byl zničehonic stanoven na dnešek. Znamená to, že dceřino tělo si už rodiče převzali, což zase znamená, že už byla pitva. Už jste něco slyšela o pitevním nálezu?“

„Ne,“ odpověděla Kate.

„Ani já,“ dodal Van Cleve. „A proč se na mrtvou Claudii nemohl podívat nikdo ze smutečních hostí?“

„Nastane-li smrt po nějakém těžkém úrazu, nebo když se tělo při pitvě znetvoří, nechtějí někteří pozůstalí, aby lidé mrtvolu viděli.“

„Postihlo něco takového Claudii Stuyvesantovou?“ zeptal se. „Ne,“ odpověděla Kate.

„Víte co si myslím?“ pokračoval Van Cleve. „Že v rakvi nebylo žádné tělo.“

„Žádné tělo?“ zopakovala Kate překvapeně. „Tak proč potom ten pohřeb?“

„Právě to bych rád věděl. Pokud v rakvi nebyla žádná mrtvola, tak co v ní bylo? Jen popel po kremaci?“ zatipoval si Van Cleve. „Co Stuyvesant tají?“

„Drogy?“ naznačila Kate.

„Říkala jste mi, že ten večer jste nařídila udělat toxikologické vyšetření.“

„Ano,“ potvrdila Kate. „Jaké jsou výsledky?“

„Ještě jsem je neviděla. Když jsem si prohlížela zdravotní kartu, nebyly tam.“

„Tak si pro ně pojďme!“ navrhl Van Cleve.

Doktor Cummins dovolil nahlédnout do záznamů Claudie Stuyvesantové jen Lionelu Trumbullovi, ale nakonec dal zdravotní kartu i jim.

A tak Kate Forresterová a Scott Van Cleve dychtivě prohlíželi kartu Claudie Stuyvesantové stránku po stránce, ale výsledek toxikologického textu nenašli.

„To je divné,“ ozvala se Kate. Zdvihla sluchátko a požádala telefonistku: „Prosím vás, zavolejte doktora Briscoea!“ Telefon se ozval až po deseti minutách. „Eric? Tady Kate. Viděls toxikologický test Stuyvesantové?“

„Neviděl,“ odvětil Briscoe. „Proč? Co se stalo?“

„To bychom také rádi věděli.“

„Kdo?“

„Můj advokát a já,“ odpověděla Kate.

„Advokát? Ty máš svého advokáta?“ podivil se Briscoe, ale pak se najednou opatrnějším hlasem zeptal: „Proč?“

„Je možné, že na mě Stuyvesant podá žalobu, a tak se tu domnívají, že potřebuji svého advokáta.“

„Rozumím,“ odpověděl Briscoe. „Ale toxikologický test jsem neviděl.“

Kate musela jít za laborantkou, která dělala rozbor posledního vzorku krve, který jí do laboratoře poslala v onen sobotní večer. Jmenovala se Carmelita Espinosová. Právě plnila vzorkem krve analyzátor, ze kterého potom vycházely údaje o novém pacientovi.

Na otázky odpovídala stručně. Pamatuje si paní Espinosová, zda dělala toxikologický test Stuyvesantové? Vzorky ani výsledky si podle jmen nepamatuje. Pamatuje se na případ Stuyvesantové ten večer? Ano. Dělala tu noc ještě jiné toxikologické testy? Ano. Dělala tři. Všechny tři byly pozitivní.

„Všechny tři byly pozitivní?“ zeptala se Kate ještě jednou, aby si byla absolutně jistá.

„Ano,“ odpověděla paní Espinosová.

„A výstup z analyzátoru, ten jste poslala na pohotovost?“

„Odkud si ho vyžádají, tam ho posílám,“ stručně potvrdila Espinosová.

Kate a Van Cleve na sebe pohlédli. A oba napadla stejná myšlenka: Toxikologický záznam by tedy měl být v Claudiině zdravotní kartě. Jenže tam není. Kde tedy je?

16

Doktorce Kate Forresterové se ulevilo, když ji od práce v úřadu doktora Troye v suterénu telefonicky odvolala sekretářka doktora Cumminse. Získala už náklonnost ke starému Troyovi a obdivovala jeho nadšený vztah k práci, ale nedokázala si představit, že by nesměla osobně vyšetřovat lidské bytosti a léčit jejich neduhy, a musela se věnovat statistickým studiím efektivnosti medicíny. Pohřeb Stuyvesantové patřil minulosti a zuřivost vyvolaná jejím televizním interview už, jak doufala, přešla. Doufala, že ji správce nemocnice znovu zařadí na její původní místo sekundářky na interním oddělení.

Když vstoupila do Cumminsovy soukromé pracovny, očekával ji vestoje.

„Doktore Cumminsi…“

Neodpověděl, jen ji pozdravil pohledem plným přidušené zlosti. V ruce měl tenký list papíru. Okamžitě poznala razítko Ústavu soudního lékařství města New Yorku.

„Než začnete číst, raději si sedněte,“ upozornil ji Cummins.

Kate natáhla ruku k pitevnímu nálezu a začala číst. Nedočetla ještě první odstavec a musela se podívat na Cumminse. Ukázal na nález a řekl jí, aby četla dále.

„…mimoděložní těhotenství,“ četla Kate a nevěřila vlastním očím, „způsobilo rupturu levého vejcovodu…“

„V důsledku toho došlo k silnému vnitřnímu krvácení… a smrti,“ dokončil větu Cummins. „Když si znovu přečtete své záznamy v její zdravotní kartě, znaky a symptomy, uvidíte, že se shodují s daným stavem.“

„Ty znaky a symptomy se shodují s mnoha jinými stavy,“ poznamenala Kate. „Kromě toho jsem vyšetřila i pánev.“

„A nezjistila jste nic,“ řekl vztekle Cummins.

„Pánev vyšetřoval také Briscoe a ani on nic nezjistil,“ odpověděla Kate.

„Prostě vaše diagnóza měla znít takto. Kdyby tomu tak bylo a kdybyste okamžitě provedla příslušný chirurgický zákrok, děvče by dnes žilo. Bohužel, veřejnost uvěří tomu, co prohlásil ten televizní sup Gallante: ‚Když spolehlivou lékařskou péči nemohou očekávat boháči, jakou šanci mají průměrní občané?‘“

„Dvakrát, dvakrát popřela, že by pohlavně žila,“ snažila se vysvětlit Kate.

„Neměla jste jí to věřit.“

„Nevěřila jsem. Dala jsem vyšetřit moč, zda není těhotná. Výsledek byl negativní!“

„Pitevní nález je jasným svědectvím, že váš postup u Stuyvesantové skončil neúspěchem,“ odpověděl Cummins. „Měli-li jsme jakous takous naději, že se vyhneme žalobě pro zanedbání povinné péče, tento dokument nám ji vzal. U soudu to bude hlavní důkaz. Navíc vás předvolají před státní výbor.“

Kate jen bezmocně svírala pitevní nález a pak ho bezmyšlenkovitě podala Cumminsovi. „Těhotenské testy jsem dělala v životě aspoň tucetkrát,“ ohradila se.

„Forresterová, mrzí mě, že se to tak obrátilo. Jistěže vám budeme nadále pomáhat, jak nejlépe umíme,“ dokončil Cummins, ale působil tak beznadějně, že si Kate vzpomněla na profesora na střední škole, který jí jednou řekl: „Člověk říká, že udělá všechno, co bude v jeho silách, jen tehdy, očekává-li neúspěch.“

Kate se’tak trápila kolem pitevního nálezu, že se ani nevrátila na své pracoviště a tunely nemocničního komplexu se hnala zpátky na pohotovost.

Zamířila do ambulance C, kde vyšetřovala Claudii Stuyvesantovou. Přišla ke skříni, ze které tehdy sestra Croninová vzala soupravu, kterou použila při zjišťování, zda Claudie Stuyvesantová není v jiném stavu. Pak vzala ze skříně několik souprav. Každou krabici si důkladně prohlédla. Hledala expirační datum.

Použít nejpozději do 30. prosince 1993.

Soupravy se daly použít ještě rok. Nebylo důvodu pochybovat o spolehlivosti preparátů v krabici. A přece byl pitevní nález jasným a přesvědčivým důkazem, že test dal nesprávný, zavádějící výsledek. Fatální a zavádějící výsledek! Udělala nějakou chybu? Nebo se stala obětí minimálního procenta falešných negativních výsledků, které se občas vyskytnou? Zcela zmatená se vrátila na suterénní pracoviště. Na psacím stole našla vzkaz, který jí tam nechal Troy, než odešel na oběd. Zavolejte svému advokátovi.

Van Cleve ji pozdravil uštvaným: „Tady Van Cleve!“ Jistě byl zahloubán do nějakého soudního spisu. Jen však zaslechl její hlas, hned se rozpovídal: „Paní doktorko, musíme se sejít. Dnes večer. A připravte se na dlouhou poradu. Právě jsem si totiž přečetl kopii toho pitevního nálezu.“

„Já také,“ odpověděla Kate.

„Takže chápete, že bych od vás potřeboval několik odpovědí. Několik náramně přesvědčivých odpovědí. Velice nerad vás obtěžuji, ale budete se muset, a přitom večer, vydat na Wall Street. Je to velice důležité. Takže nashledanou v mém úřadu nejpozději dnes večer o šesté hodině.“

Kate vyprovokovaná rázným postupem Van Cleveho odpověděla stejně rázně: „V šest, pane Van Cleve, budu u vás.“

Než se Scott Van Cleve začal vyptávat, přesvědčil se, zda se Kate v křesle sedí pohodlně. Pak jí nabídl horkou kávu. Odmítla, ale pojala podezření, zda si snad Van Cleve nemyslí, že by ji měl před nepříjemným rozhovorem něčím povzbudit.

„Tak,“ začal Van Cleve, když si sedal na židli u psacího stolu. Tohle jednoduché a nadmíru často užívané slůvko zaznělo jako úvodní výstřel oznamující začátek boje. „Paní doktorko, oba už víme, co se zjistilo v pitevně.“

„A také tušíme, kdo na šéfa pitevny naléhal, aby výsledek pitvy ohlásil až po pohřbu Kate Stuyvesantové,“ řekla Kate.

„Aby skandál byl menší. Jenže každý, kdo zná Stuyvesanta, ví ještě něco. Že určitě podá žalobu. A vás obviní před státním výborem. Jeho egocentrický mozek vás nejen považuje za vraha jeho dcery…“

Ale že jsem jméno Stuyvesant vystavila veřejné hanbě, předvídala Kate další Van Cleveho slova.

„Takže se musíme připravit na nejhorší,“ upozornil ji advokát. „Tak tedy, paní doktorko, výsledek pitvy nemůžete jen tak přijmout. Musíme zjistit, proč jste takový stav nediagnostikovala vy, což nás řádně potrápí.“

„Mimoděložní těhotenství se někdy diagnostikuje velice obtížně,“ namítla Kate.

Van Cleve mávl rukou. „Těžko nebo netěžko,“ pokračoval advokát, „tak či onak, lékařský svět i veřejnost budeme muset uklidnit, tedy dokázat, že všechno, co jste podnikla, bylo v souladu s lékařskou praxí. Právnicky dokázat. Na soudu a před výborem.“

„Ale vždyť jsem to dokázala!“ trvala na svém Kate. „Tak proč jste nezjistila mimoděložní těhotenství?“ naléhal Van Cleve.

„Ani Eric Briscoe je nezjistil,“ upozornila Kate.

„To vás neomlouvá. Navíc Stuyvesant Briscoea neobvinil. Stuyvesant se soustředil na vás. Co jste udělala vy. Co jste zjistila vy. Co jste nezjistila vy. Takže musím přesně vědět, co jste udělala a proč. A co jste si myslela, když jste vyšetřovala Claudii Stuyvesantovou.“

„Nevím, kde začít.“

„Třeba na začátku. Od chvíle, kdy jste se s ní seznámila.“

„Totiž, nejdřív jsem se seznámila s její matkou.“

„K matce se dostaneme později,“ přerušil ji Van Cleve. „Když jste se na ni poprvé podívala jako na pacientku, tam začněte. A nic nevynechejte. Co je důležité a co ne, posoudím já.“

Kate začala uvádět všechny detaily, na které si vzpomněla z anamnézy Claudie Stuyvesantové. Krevní zkoušky, které nechala udělat. Příznaky, které zjišťovala. Dvakrát se zeptala: „Nemluvím příliš podrobně a komplikovaně?“

„Ne, jen pokračujte,“ povzbudil ji a dále si občas něco poznamenal.

Takže Kate dále vyprávěla a stále o všem podrobně. A občas připomněla: „To všechno je v její zdravotní kartě.“

„Paní doktorko, na soudu nebo před výborem nebudete číst z pacientčiny zdravotní karty. Budete muset vypovídat vlastními slovy. Tak pokračujte.“

Když Kate vylíčila všechno, co se událo té noci, Van Cleve poznamenal: „Na začátku jste říkala, že s matkou jste se seznámila dřív než s její dcerou.“

„Přesně tak.“

„A podle všeho to považujete za velice závažnou okolnost. Proč?“

„Bylo na nich vidět, že jsou proti sobě. Že mezi nimi vládne nějaké napětí. Příčinu jsem se dozvěděla později. Mnohem později.“

„Oč se jednalo?“ zeptal se Van Cleve.

„Když bylo po všem, když Claudie vydechla naposled, zaslechlo několik lidí její matku: ‚Mě bude obviňovat… mě bude vinit…‘“

„Co to podle vás znamenalo?“ zeptal se Van Cleve.

„Taková slova jsem tehdy v té tragické chvíli považovala za podivná. Ale pak jsem se o Stuyvesantovi dozvěděla různé věci, a tak si teď uvědomuji, jak moc se ho manželka musela bát.“

„Bála se, že ji bude vinit z dceřiny smrti?“

„Tím by se dalo vysvětlit, že při našem seznámení byla tak nějak neklidná,“ vysvětlovala Kate. „Dcera od nich odešla, žila vlastním životem, velice pravděpodobně proti otcově vůli.“

„Prostě Stuyvesant si s dcerou nevěděl rady a vinu svaloval na manželku,“ domníval se Van Cleve.

„Vytušila jsem, že Claudii Stuyvesantové brání pravdivě vypovídat nějaký konflikt.“

„A kdyby odpověděla pravdivě, co by řekla?“ zeptal se nedočkavě.

„Že byla pohlavně aktivní, což by určitě ovlivnilo mou diagnózu. A že užívala drogy.“

„Zatím předpokládejme, že pokud jde o drogy, lhala. Mám-li vás účinně obhajovat, musím přesně vědět, jak mohly drogy ovlivnit její zdravotní stav.“

„Záleží na tom, co užívala,“ vysvětlovala Kate. „Kokain, andělský prášek, crack, pere…“

„Pere?“ přerušil ji Van Cleve.

„Percodan,“ vysvětlila Kate. „Každá droga účinkuje jinak. Kokain například na jednoho tak, na jiného onak, od mírného opojení až po zástavu srdeční činnosti, tedy okamžitou smrt.“

„A jak působí drogy při mimoděložním těhotenství?“ zeptal se Van Cleve. „Jak by vás to mohlo zmást?“

„Je třeba především pochopit rozdíl mezi mimoděložním a nitroděložním těhotenstvím.“

„Nespěchejte a vysvětlujte. Je důležité, abych to pochopil,“ žádal ji Van Cleve.

„Mimoděložní těhotenství se projevuje jinak než nitroděložní. Například při nitroděložním těhotenství je děloha výrazně zvětšená, zatímco v případě mimoděložního jen nepatrně. Hrdlo bývá citlivé, ale to mohou způsobit i jiné příčiny. A měkkou hmotu lze nahmatat v zaděložním prostoru.“

„Lze nahmatat…“ řekl Van Cleve. „Proč ‚lze‘?“

„Nedá se totiž nahmatat vždycky,“ vysvětlovala Kate. „V případě Claudie Stuyvesantové jsem ji nenahmatala a nenahmatal ji ani Briscoe.“

Van Cleve shrnul některá fakta: „Takže – vyšetřovala jste mladou ženu, která popírala, že byla sexuálně aktivní…“

„A která popírala, že jí vynechala menstruace,“ dodala Kate.

„Takže hmatem se nedala zjistit uvedená hmota a droga kryla nebo snižovala bolest. A to všechno mohlo vytvářet velice falešný obraz,“ uvědomil si Van Cleve.

„Všechny symptomy a znaky naznačovaly, že jde o žaludeční virózu, nic závažnějšího, takže žádný lékař by nediagnostikoval jiný stav, natož mimoděložní těhotenství!“

A přece tam bylo, uvědomil si Van Cleve neradostně. „Drogy,“ řekl najednou. „Jaké jsou další účinky drog v našem případě?“

„Možná, že onu letargii a lhostejnost vyvolaly právě drogy, které také nepříznivě ovlivňovaly její odpovědi a pak ji zase podněcovaly až k nadměrné čilosti. Mohly být i příčinou nevolnosti.“

„Takže to mohla být nevolnost po požití drog?“

„Možná ji způsobilo i jídlo, soudě podle toho, na co si stěžovala – nucení na zvracení, zvracení, průjem.“

„Takže ani nucení na zvracení nebylo přesvědčivým symptomem toho či onoho definovatelného stavu?“

„Přesně tak.“

„Takže ani jediný znak nebyl normální, ale ani tak znepokojivý, aby bylo nutno bít na poplach. A přece zemřela na silné vnitřní krvácení. Mohly tam být i jiné důležité znaky?“

„Například hematokrit.“

„Hematokrit? Co je to?“

„Část krevního obrazu. Jde o červené krvinky,“ vysvětlovala Kate.

„Jak se zjišťuje?“

„V laboratoři se v odstředivce oddělí červené krvinky od plazmy. U žen je jich běžně třicet, pětatřicet procent.“

„A jaký byl ten večer Claudiin hematokrit?“

„Třicet jedna, pokud si dobře vzpomínám.“

„Takže byl v normě,“ usoudil Van Cleve. „Což se ukázalo jako velmi zavádějící,“ podotkla Kate. „Proč?“ vyptával se Van Cleve už trochu znechucený.

„Dejte si to všechno dohromady,“ pokračovala Kate. „Když Claudie dorazila na pohotovost, stěžovala si na nucení na zvracení a na průjem. To znamená, že podle všeho byla dehydratovaná. Proto jí Croninová zavedla infúzi.“

„A počínala si správně?“ zeptal se Van Cleve. Kate přikývla. „Kde tedy byla chyba?“

„Je-li pacient dehydratovaný, zdá se, že je počet červených krvinek relativně větší než ve skutečnosti.“

Už zcela popletený Van Cleve se zeptal: „Paní doktorko, co mi to tu vyprávíte?“

„Dehydratace snižuje obsah tekutiny v krvi. Redukuje se tak množství plazmy, což znamená, že počet červených krvinek se zdá vyšší, než je ve skutečnosti.“

Van Cleve začínal rozumět: „Takže počet červených krvinek, který byl nízký v důsledku krvácení, se v důsledku dehydratace zdál normální.“

„To je odpověď na jedničku,“ zaironizovala Kate.

„To je hotová skládačka! A člověk nesestaví celý obraz, když chybí nebo není na správném místě jedna jediná kostka,“ uvědomil si Van Cleve.

„Ani lékař nedojde ke správné diagnóze, chybí-li mu třeba jen jeden jediný fakt,“ dodala Kate.

Van Cleve odstrčil poznámkový blok firmy Trumbull, Drummond & Baines a začal chodit po malé pracovně. Najednou se otočil ke Kate.

„Jeden fakt však mohl vysvětlit všechny ostatní. Mohl dokonce nahradit chybějící údaje. Těhotenský test.“

„Ano,“ souhlasila Kate chmurně. „Těhotenský test.“

„Jak to, že váš výsledek byl negativní, a při pitvě se jednoznačně zjistilo, že byla v jiném stavu?“ zeptal se Van Cleve.

„Žádný lékařský test není stoprocentní,“ vysvětlila Kate.

Van Cleve začal nahlas přemýšlet. „Brzy se podle všeho budu muset dostavit s vámi před soud nebo vás obhajovat před vyšetřovací komisí státního výboru. ‚Má klientka, doktorka Forresterová, si ve všem počínala bezchybně, ale oklamal ji nesprávný výsledek testu, protože žádný test v medicíně není dokonalý na sto procent‘. Není to bůhvíjak přesvědčivý argument.“

„Chtěla jsem nechat udělat i sonogram a potvrdit si výsledek testu,“ namítla Kate. „Jenže nebyli k dispozici kvalifikovaní odborníci. Musíte si uvědomit podmínky, v nichž pracujeme ve službě na pohotovosti. Pracujeme dlouho a bez přestávky. Máme mnoho pacientů. Nemáme dost ambulancí. Někdy musíme pacienty vyšetřovat na nosítcích na chodbách. Ale i tak každému pacientovi poskytneme nejlepší péči, jaké jsme schopni.“

„Doktorko Forresterová, uvědomujete si, co jste právě připustila?“ zeptal se Van Cleve z pozice advokáta žalující strany.

„Co jsem připustila?“ zeptala se Kate zaraženě.

„Jen jste jinými slovy řekla, že jste kvůli stávajícím podmínkám neposkytla Claudii Stuyvesantové náležitou lékařskou péči.“

„Poskytla jsem jí náležitou lékařskou péči!“ ohradila se Kate.

„Poskytla jste jí ‚nejlepší péči, jaké jste schopna‘,“ zdůraznil Van Cleve. „Je to, jako byste řekla: ‚Nikoli dokonalou‘ a dokonce ‚ani ne dobrou‘ péči. Jen nejlepší péči, které jste v dané situaci byla schopná. Jenže ‚těžkou situací‘ se nedá odůvodnit zbytečná smrt. Paní doktorko, můžete děkovat své šťastné hvězdě, že vás proti žalobě pro zanedbání povinné péči bude obhajovat pojišťovací společnost.“

„A co ten výslech a má kariéra? Pane Van Cleve, osm let jsem studovala, dva roky praktikovala na odděleních a připravovala se na lékařskou praxi. Celý život jsem po tom toužila. Od dob, kdy jsem chodila na střední školu a dobrovolně do místní nemocnice, jsem snila jen o tom, že budu lékařkou, že se budu věnovat lidem a buduje léčit. Není možné jen tak… Chci říci, že mě nemohou jen tak…“ Nakonec Kate rozhodně dodala: „Nenechám si to vzít!“

„Vynasnažím se vám pomoci,“ ujistil ji Van Cleve, avšak jako čestný muž dodal: „Ale nic vám neslibuji, paní doktorko.“

Kate Forresterová přišla do kanceláře advokátní kanceláře Trumbull, Drummond & Baines s oprávněnou nadějí, že ji firma ochrání před opatřeními výboru, která ohrožovala její krátkou kariéru. Odcházela s pocitem ještě většího ohrožení, než když vstupovala do budovy.

Scott Van Cleve se za ní díval v ještě větším rozrušení, než si to v souvislosti s ní připouštěl. Hlouběji, než když ji viděl poprvé, vnímal její výraznou tvář, protože se v ní obráželo odhodlání zasvětit celý život praktické medicíně.

Nemohu dopustit, aby se ta věc dostala k soudu, uvědomil si. A už vůbec ne, aby se dostala před výbor. Musí přece být nějaký způsob, jak dosáhnout, aby nedošlo k jednomu ani druhému.

Musí existovat nějaký způsob, přesvědčoval se v duchu. Ale nakonec se musel spokojit jen s tím, že možná nějaký způsob existuje. Pokud bychom měli štěstí.

Tak či onak musel připustit: Štěstí je věc náramně nejistá a choulostivá, má-li se na ně člověk spolehnout v případě, který může mít dramatické důsledky.

Toho večera odcházel z úřadu neobvykle pozdě a ještě cestou domů si stále lámal hlavu nad nějakým řešením.

Jedno věděl: Škoda, že se s takovou atraktivní ženou jako Kate, tak hluboce přesvědčenou o své pravdě, neseznámil za jiných okolností.

Scott Van Cleve obýval malý byt ve třetím poschodí hnědého domu kolem Šedesáté východní ulice. Taxík už přijížděl k jeho domu, když Scott požádal řidiče: „Do Městské nemocnice.“

„Do Městské nemocnice?“ Taxikář se otočil, jestli dobře slyší. „To znamená přes Central Park a na West Side.“

„No a? Do Městské nemocnice!“

„Hej, příteli, to jste najednou onemocněl, nebo co?“ ptal se taxikář. „Nemocnice jsou i blíž.“

„Ne, nejsem nemocný. Jsem zvědavý.“

„Není nemocný. Je zvědavý,“ opakoval taxikář spíš rozzlobeně než znepokojeně. „Dobrá, pane Zvědavý. Zákazník má vždycky pravdu. Může mu přeskočit, ale vždycky má pravdu. Do Městské nemocnice.“

Za deset minut už taxík stál před Městskou nemocnicí, u vchodu na pohotovost.

„Počkejte, zdržím se jen pár minut,“ řekl Scott.

„Poslyšte, pane Zvědavý, raději mi hned zaplaťte. Když tam doopravdy jdete, možná odtamtud živý nevyjdete. Zvlášť když se dostanete do ruku té doktorky, co jsem o ní slyšel v televizi.“

Scott už měl na jazyku ostrou odpověď, ale spolkl ji. Jenom dal taxikáři menší spropitné, než původně zamýšlel. Vydal se na pohotovost.

Chvíli čekal před dveřmi, protože sestra z přijímací kanceláře se musela věnovat hysterické matce s nemocným dítětem. Pak se protáhl kolem kanceláře a vešel do chodby. Uviděl dva pacienty na nosítkách u zdi. Vedle prvních stál stojan s infúzní lahví. Druhý pacient se svíjel v bolestech a sténal, čímž též přispíval ke kakofonii různých zvuků – děti naříkaly a rodiče se hašteřili v několika jazycích. Dva lékaři, kteří měli ten večer službu, hlasitě přikazovali a sestry jim podávaly, co si přáli.

Opatrně procházel kolem otevřených dveří ordinací a ambulancí. Všechny byly obsazené. Někteří pacienti čekali, jiné už lékaři ošetřovali. Sestřičky chodily od ambulance k ambulanci, nahlížely do nich a zjišťovaly, v jakém stavu jsou pacienti.

Po chvíli k němu přistoupil ozbrojený strážník a energicky mu nařídil, aby vypadl. Scott Van Cleve se na vlastní oči přesvědčil, že jeho klientka mluvila pravdu. V pozdních nočních hodinách připomínala pohotovost hotový blázinec, organizovaný blázinec. Byl přímo zázrak, že se většině pacientů dostávalo dobré péče a pomoci a že někteří se v uspokojivém zdravotním stavu vraceli domů a jiní se dostávali ke specialistům.

Doktorka Forresterová nezveličovala, když obhajovala své počínání. Jenže toto zjištění ani o krůček nepřiblížilo Scotta Van Cleveho k právnické strategii, která by pomohla vyhnout se soudu nebo řízení. A hrozilo, že u obou se budou snažit připravit Kate Forresterovou o oprávnění vykonávat lékařskou praxi.

17

Zveřejnění výsledku pitvy Claudie Stuyvesantové vyvolalo ohlas i jinde.

Druhý den dopoledne se v konferenční místnosti advokátní kanceláře Trumbull, Drummond & Baines konala porada nejvyšších představitelů firmy. Její význam umocňovalo to, že se jí účastnili všichni hlavní společníci i doktor Cummins a Marcus Naughton, předseda správní rady Městské nemocnice. Pozván byl také Scott Van Cleve.

Poradu zahájil Lionel Trumbull jednoduchým, nepřikrášleným a dost neadvokátským konstatováním: „Pánové, jsme v té bryndě až po krk.“

„Je to tak,“ chmurně souhlasil předseda správní rady Naughton. „Ten pitevní nález je hotovým polibkem smrti. Doslova. Jsme bezmocní. Zcela bezmocní.“

„Nejen to,“ upozorňoval Trumbull, „ale ta hanba, že jeho svobodná dcera zemřela v jiném stavu. Člověk jako Stuyvesant něco takového nestráví. A žalobu podá už jen z trucu. Ovšemže bude požadovat modré z nebe.“

„A také ho dostane,“ povzdychl si Cummins.

„Pojišťovna nedostala od chvíle, kdy se zveřejnil pitevní nález, nic?“ zeptal se Drummond.

„Ani řádku,“ odpověděl Trumbull, „což mě znepokojuje nejvíce. Dovedu si představit, co se teď děje v jejich knihovně. Nejméně tucet mladých právníků se hrabe ve sbírkách zákonů a spekuluje, nakolik je případné rozhodnutí napadnutelné a zda je možné vykroutit se z povinnosti nahradit škodu za tento nešťastný případ.“

„Neplašme se, Lionele,“ napomenul ho Drummond. „Zvolíme-li správný postup, možná se nám podaří Stuyvesanta přemluvit, aby se záležitost vyřídila smírně. Pravda, museli bychom do toho vrazit několik miliónů…“

„Jen pár miliónů?“ opáčil Cummins. „Pojišťovna by možná souhlasila.“

„S kolika bude souhlasit? To je první, co se musí zjistit,“ řekl Trumbull.

„A další?“ zeptal se Cummins.

„Kdo půjde ke Stuyvesantovi,“ odpověděl Trumbull. Hned se obrátil k Naughtonovi, předsedovi správní rady nemocnice. „Marku, Stuyvesant je přece členem vašeho golfového klubu, že?“

„Ano, ale nemohu říci, že ho doopravdy znám,“ vymlouval se Naughton. „Na hřišti jsem s ním byl jen dvakrát nebo třikrát. Neznamená to, že bychom se znali. Kromě toho golf není jeho sportem. Jachting, to ano.“

„Víme o někom, kdo ho zná z jachtingu?“ pokračoval Trumbull. „Kdo by si s ním promluvil jako chlap s chlapem?“

„V naší radě máme jednoho znamenitého jachtaře – Harryho Lindsaye,“ navrhl Naughton.

„Dojdi za ním a zjisti, zda by si se Stuyvesantem nepromluvil,“ poradil Trumbull. „Zatím musíme vymyslet scénář, na který by ten gauner naletěl. Prosím návrhy.“ Přeběhl přítomné pohledem, ale nikdo nepromluvil.

Mlčení využil Scott Van Cleve. „Pro člověka jako Stuyvesant nebude pár miliónů skutečným stimulem,“ poznamenal.

„To už víme,“ řekl Trumbull. Dal najevo, že poznámka o takové samozřejmé věci, kterou vyslovil Van Cleve, mu vůbec není po chuti.

Van Cleveho to nijak nezarazilo. „Chtěl jsem jen říci, že Stuyvesant si velice potrpí na svůj image před veřejností. Mohli bychom se chytit jeho ješitnosti.“

„Stuyvesant je rozhořčený a na veřejnosti zneuctěný otec, a navíc je až příliš ješitný,“ namítl Cummins.

„A toho musíme využít ve svůj prospěch,“ řekl Van Cleve.

Protože s dalším návrhem nepřišel nikdo, dal Trumbull slovo mladému Van Clevemu a byl ochoten zvážit každé jeho doporučení.

„Jestliže za ním Lindsay půjde, měl by mu samozřejmě projevit soustrast. To, co potkalo jeho dceru, byla hrozná tragédie. Každý pochopí šok, který prožil, i jeho smutek. Jenže každý velký člověk – a na tom si Lindsay musí dát záležet – mění nepřízeň osudu ku prospěchu…“

„Jak k čertu může člověk ztrátu své dcery změnit ve prospěch?“ namítl správce nemocnice Cummins.

„Pane doktore, hodně jsem slyšel o vaší pohotovosti.“

„Ano? Od koho?“

„Od své klientky,“ odpověděl Van Cleve.

„V té věci bych doktorku Forresterovou nepovažoval za objektivní zdroj informací,“ poznamenal Cummins.

„Byl jsem stejného názoru, a tak jsem se na vaši pohotovost vypravil sám. Při vší úctě, pane doktore, vaše pohotovost je stará a zanedbaná. Lidé namačkaní, lékaři pacienty vyšetřují na chodbách, protože není dost ordinací.“

„S penězi, které máme, děláme, co se dá!“ ohradil se Cummins.

„Přesně tak, pane doktore,“ pokračoval Van Cleve. „A co kdyby někdo zašel ke Claudu Stuyvesantovi a řekl mu: ‚Milý Claude, jsi velká a významná newyorská osobnost. Jsi milionář, takže peníze pro tebe příliš neznamenají. Změňme tu tragédii ve veřejně prospěšný čin.‘ Jsem si jist, že by na to skočil. A pak by mu náš člověk řekl: ‚Nejlepší, jak uctít památku své dcery a zároveň vykonat veřejně prospěšný skutek, by bylo vzít od pojišťovny dva milióny dolarů a věnovat je na výstavbu pohotovosti v Městské nemocnici jako památku na Claudii Stuyvesantovou.‘“

Muži u stolu se na Van Cleveho podívali se zájmem. Van Cleve pokračoval:

„Lindsey by ho třeba mohl v takový rušný večer zavést i na pohotovost. Aby na vlastní oči viděl nemocné, jejich příbuzné, unavené a vyplašené děti, které nemohly samy zůstat doma, i když už dávno měly spát. Jsem přesvědčen, že tento pohled by dojal i tak tvrdého člověka, jako je Stuyvesant. A samozřejmě by Lindsay musel Stuyvesantovi obratně naznačit, jakou chválu by sklidil za takovou velkou službu veřejnosti.“

„To je dobré, Van Cleve, docela dobré,“ připustil Trumbull.

„Přirozeně by součástí dohody bylo,“ dodal ještě Van Cleve, „že by se zřekl veškerých finančních nároků vůči nemocnici i všem, koho se záležitost týká.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Trumbull. „Vždyť právě proto jsme se dnes sešli.“

Van Cleve se narovnal. Byl přesvědčen, že vyrukoval se strategií, která pomůže jeho klientce zbavit se strachu, že jí stát New York odebere oprávnění vykonávat lékařskou praxi.

Trumbull řekl předsedovi správní rady Naughtonovi: „Marku, jsem si jist, že nebudeš ztrácet čas a co nejdříve zavoláš tomu Lindsayovi. Podrobně ho informuj, co od něj chceme.“

„Okamžitě, jak se vrátím k sobě,“ ujistil ho Naughton.

Protože strategie mladého advokáta byla schválena, Scott Van Cleve netrpělivě čekal, až se dostane k telefonu. Kate Forresterovou vypátral v suterénní pracovně doktora Troye.

„Paní doktorko, vaší noční můře je možná konec.“

„Jak to?“ Kate se téměř neodvážila vydechnout.

Dovedl si živě představit, jak se její milá tvář vyjasňuje a její modré oči rozsvěcují štěstím.

„Vypracoval jsem způsob, jak celou záležitost ukončit a vyváznout z obtíží – i vám – a dokonce získat pro Městskou nemocnici novou, lepší pohotovost.“

„To je úžasné!“ nadšeně zvolala Kate.

„Pravda, Stuyvesant to musí zhltnout. Ale myslím, že to spolkne. I ostatní.“

„A já se tuto noc možná už vyspím,“ řekla Kate.

„Je to tvrdá zkouška, že?“ pokračoval Van Cleve.

Od chvíle, kdy zemřela Claudie Stuyvesantová, se Kate se svými obavami nesvěřila nikomu, ani tak blízkému člověkovi jako Rosie Chungová. Po takovém nečekaném vysvobození se z ní slova hrnula jako záplava.

„Je to hotové peklo,“ přiznala se. „Ležet v posteli a nespat. A když člověk nakonec přece usne, po chvíli sebou škubne a probudí se v obavách, co se bude dít. Pak zase zdřímne, a opět sebou škubne a probudí se. Tu noc a ten případ prožívám znovu a znovu, snažím se usnout, ale pořád jsem vzhůru.“

„Opravdové peklo,“ cítil s ní Van Cleve. „Ale podaří-li se nám to, bude po všem.“

„Děkuji. Velice vám děkuji, pane Van Cleve.“

Když Harry Lindsay zavolal Claudu Stuyvesantovi a zeptal se ho, zda by se mohli sejít, finančník předpokládal, že jde o další postup při zakládání syndikátu na postavení nové jachty, na níž by se závodilo s Australany v Americkém poháru. Pozval tedy Lindsaye jako svého hosta na oběd do jachtařského klubu na Čtyřiačtyřicáté ulici. U aperitivu se rozhovor nesl v duchu, jaký Stuyvesant očekával. U oběda se už podrobněji mluvilo o možnostech postavit jachtu, která by splňovala všechna pravidla a dokázala přitom porazit Australany. Až když vypili kávu, odhodlal se Lindsay promluvit o záležitosti, kterou byl pověřen.

„Claude, mám úctu vůči tvým citům a zdržel jsem se, abych připomínal bolestnou ztrátu, která tě postihla,“ začal Lindsay. „Bývají však chvíle, kdy z tragédie může vzejít dobro. Velké dobro ve prospěch společnosti.“

„Ještě dodej, že z člověka, kterému zemřelo jediné dítě, může vzejít veřejné dobro, a povím ti, žes ztratil rozum!“ byla Stuyvesantová první rozhořčená reakce.

„Claude, máš plné právo říci mi, že jsem se vetřel do tvé společnosti. Máš plné právo vstát a odejít od tohoto stolu. Ale považoval bych za laskavost, kdybys mě alespoň vyslechl.“

„Dosud mě nikdy nikdo nemohl obvinit, že bych byl nerozumný!“ zaprotestoval Stuyvesant nahlas.

Lindsaye tím sice nepovzbudil, ale dal mu možnost pokračovat.

Lindsay toho využil: „Co když existuje způsob, jak lidi přimět, aby vzpomínali na Claudii Stuyvesantovou? A žehnali jí?“

Stuyvesant upřel pochybovačně oči na společníka na druhé straně stolu, ale jeho pohled už nebyl tak rozzlobený jako předtím. Tak či onak to byl pohled žádající o další podrobnosti.

„Určitě bys žádnému otci nepřál, aby ho postihlo takové neštěstí jako tebe. A přece existuje způsob, jak si pomoci, abys tolik netrpěl.“

„Jak?“ zeptal se Stuyvesant s nepředstíranou, ale zdrženlivou zvědavostí.

„Byls vůbec někdy na pohotovosti Městské nemocnice?“

„Samozřejmě že ne!“

„Měl bys tam někdy večer zajít. Viděl bys, jak je přecpaná, jak zaneprázdněný je personál, jak staré a opotřebované je tam zařízení. A pak si představ novou pohotovost, co by znamenala pro chudé v našem městě i pro ostatní, kteří jsou na ni odkázáni.“

„Harry, pokud se mě snažíš přesvědčit, abych přispěl, řekni kolik a ráno dostaneš šek.“

Lindsay chvilku mlčel a pak tiše řekl: „Dva milióny dolarů.“

„Dva milióny…“ opáčil Stuyvesant ohromeně. „Když jsi naznačil, že jde o příspěvek, myslel jsem, že jako obvykle – sto tisíc. Ale dva milióny…“

„A kdyby tě to nestálo ani cent?“ poznamenal Lindsay.

„Jak to myslíš?“

„Claude, z pojišťovací společnosti nám oznámili, že za dva milióny jsou ochotni tu žalobu vyřešit. Kdybys těmi dvěma milióny přispěl na novou pohotovost věnovanou památce Claudie Stuyvesantové, jméno tvé dcery by navždy zůstalo v lidské paměti. A na celou záležitost bys nemusel vydat ze svého ani cent. Všechno by se vyřídilo účetní transakcí. A ještě jsem tě neinformoval, možná bys získal i značnou daňovou úlevu pro výplatu odškodnění.“

„Pomník Claudie Stuyvesantové…“ rozvažoval Stuyvesant. „Tak co, Claude?“

„Nevím, co se s tím děvčetem v posledních letech dělo! Byla vzpurná! Možná to zavinila manželka, nedržela ji na uzdě, a já byl v jednom kuse zaneprázdněný,“ dodal sklesle. „Harry, neexistuje správný recept, jak dnes vychovávat dítě. Dáš mu všechno a nic to nepomáhá. V dnešních dobách už zřejmě nic není tak, jak by mělo být!“

Stuyvesant si naléval kávu už podruhé jen proto, aby získal čas a vyhnul se bolestnému přiznání. Ale po chvíli položil stříbrnou konvici na místo a podíval se na Lindsaye.

„Harry, víš, na co zemřela Claudie?“

„Slyšel jsem.“

„Slyšela to spousta lidí. Ruptura vejcovodu při mimoděložním těhotenství a následné krvácení.“ Bylo to nejbolestivější přiznání v životě pyšného muže. „Byl bych jí dal všechno… udělal pro ni všechno… Ale ani jednou za mnou nepřišla… ani jednou.“

„Claude, radím ti, nech celou tuto smutnou kapitolu svého života minulosti. Ať si lidé pamatují aspoň jedno – že Claudiina smrt přinesla ovoce: nádherný dobročinný skutek ve prospěch našeho města.“

Stuyvesant bubnoval prsty po naškrobeném bílém lněném ubrusu a nakonec přikývl: „Dohodli jsme se, Harry.“

„Takže vyřídíš záležitost s pojišťovnou a nepodáš proti nikomu další žalobu?“ zeptal se Lindsay ve snaze potvrdit dohodu.

„Ano, žalobu stáhnu.“

„Výborně,“ konstatoval Lindsay s pocitem, že jeho mise skončila úspěchem.

„Ale ta doktorka…“ dodal Stuyvesant.

„Pojistka nemocnice kryje i ji. Pojišťovna nevyřídí jen polovinu pojistné škody.“

„O tom nemluvím. K čertu, pokuta za zanedbání povinné péče nestojí ani za papír, na kterém je napsaná. Její přístup k mé dceři musí posoudit porota odborníků!“ prohlásil Stuyvesant.

„Myslíš před státním výborem?“

„Mí právníci už poslali stížnost. Chci tu ženskou dostat před výbor. Tam ji neochrání žádná pojišťovací společnost ani žádná nemocnice. Jak je Bůh nade mnou, postarám se, aby už nikdy nevykonávala lékařskou praxi!“

„Claude, nevím, jak na to bude reagovat nemocnice. Rádi by už měli celou záležitost z krku.“

„Buď tu ženskou nechají mě, anebo přístavba křídla Claudie Stuyvesantové v nemocnici nebude!“

U konferenčního stolku v Trumbullově pracovně seděli doktor Cummins, Scott Van Cleve a advokát z pojišťovací společnosti a pozorně poslouchali. Harry Lindsay vyprávěl, jak pochodil u Clauda Stuyvesanta.

„Takže pánové, dohodli jsme se. Dva milióny Městské nemocnici na křídlo Claudie Stuyvesantové, kde bude pohotovost.“

„Harry, počínal sis znamenitě,“ pochválil ho Trumbull. Pak se obrátil na právníka z pojišťovny: „Co na to pojišťovna?“

„Zaplatíme dva milióny a tím skončí naše povinnost uhradit všechny nároky vyplývající ze zanedbání povinné péče.“

„Přesně tak,“ potvrdil Lindsay.

„Máme štěstí, že jsme vyvázli jen s takovou částkou,“ přiznal právník z pojišťovny. „Vystavíme šeky.“

„Pojistka kryje také doktorku Forresterovou?“ ozval se Scott Van Cleve.

„Přirozeně,“ odpověděl Lindsay, ale vzápětí připustil: „Pokud se žaloba týká zanedbání povinné péče.“

„Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se Van Cleve.

„Stuyvesant si ponechal právo požadovat řízení před státním výborem,“ informoval Lindsay. „Stížnost už podali.“

„Nemůžeme se přece na jedné straně usmířit a na druhé straně trpět jeho vendetu!“ protestoval Van Cleve. „Na minulé poradě jsme se na něčem takovém nedohodli. Navrhoval jsem, abychom přestali mluvit o jakékoli vině.“

Trumbull viděl, že poradu bude muset vést osobně. „Van Cleve, nenechme se ovládat subjektivními pocity. Konec konců, všichni jsme právníci. Městská nemocnice má ze zákona vůči naší klientce jedinou povinnost: obhajovat doktorku Forresterovou proti jakékoli žalobě pro zanedbání povinné péče. A to jsme udělali.“

„Nechat doktorku Forresterovou napospas osudu, nechat ji, aby se sama hájila proti nespravedlivému obvinění před výborem jenom proto, že to chce člověk, který má nemalý politický vliv v našem městě a ve státě New York? Je to slušné?“ namítl Van Cleve.

„Říkejte tomu, jak chcete, ale nemocnice, pojišťovna i naše advokátní kancelář udělala všechno, co jsme byli podle zákona povinni vykonat ve prospěch doktorky Forresterové,“ prohlásil Trumbull s konečnou platností.

„Přesně tak,“ potvrdil Cummins. „Jsme ochotni umožnit doktorce Forresterové pracovat u nás, dokud jí nevyprší smlouva, tedy ještě deset měsíců, pokud se nemýlím, pochopitelně pokud státní výbor nerozhodne, že je vinna. V takovém případě smlouva automaticky končí. A my uzavřeme tuto nechutnou aféru.“

„Necítíte vůči ní žádnou povinnost? Jde o loajální, oddanou a velmi schopnou mladou lékařku, která dělala čest vašemu povolání,“ naléhal Van Cleve.

„Těžko říci, že by v tomto případě dělala čest naší nemocnici,“ namítl Cummins.

„Tak ji izolujme, dejme ji do karantény, řekněme jí, že k nám nepatří. My jsme dokonalí, a ona kazí naši skvělou pověst!“ obviňoval je Van Cleve rozhněvaně. „Kdo jsi bez viny, hoď první kámen, pane doktore.“

Cumminsova tvář vzplála hněvem. Pomohl mu Trumbull: „Van Cleve, vy nemusíte správcovat v takové velké nemocnici jako doktor Cummins. Ale on ano. Takže se v této věci budeme držet jeho soudů. Pánové, myslím, že Harry Lindsay odvedl skvělou práci a zaslouží si naše díky. Teď musíme jenom dát na papír dohodu se Stuyvesantem, dokud si to nerozmyslí.“

Přítomní podali Lindsayovi ruku, poblahopřáli mu a porada skončila. Pánové vyšli z Trumbullovy pracovny. Když odcházel Van Cleve, Trumbull si ho zavolal: „Van Cleve, věnoval byste mi chviličku?“

„Oč se jedná?“ zeptal se Cleve, když se vracel ke konferenčnímu stolku.

„Ta Forresterové záležitost vás na poradě zjevně rozrušila. Možná proto, že se oddáváte práci pro bono, bojujete za pronásledovaného člověka. Anebo…“ Trumbull na chvilku zmlkl. „Anebo… možná právě proto, že vás osobně zajímá nikoli případ doktorky Forresterové, ale samotná doktorka Forresterová? Chápu vás, je to velice přitažlivá mladá žena.“

Van Cleve chtěl Trumbullova slova popřít, ale v postřehu jeho staršího kolegy bylo tolik pravdy, že je nedokázal popřít ani před sebou samým.

„Chlapče, váš soukromý život náleží vám. Ale rád bych vám řekl něco na jiné úrovni. Když jsem vás získával do naší kanceláře, slyšel jsem, jak jste horoval pro vznešenou práci pro bono. Tehdy jsem si říkal: Je to mládenec z nové generace, plný idealistických tužeb, mladý křižák bojující za spravedlnost. Neberte to ve zlém, vždyť je to nádherné. Jde-li o mladičkého advokáta. Ale také jsem si pomyslel: Jen u nás chvilku pobude a uvidí, jak se jiní mladí mužové věnují podnikovému právu a vydělávají třikrát, čtyřikrát, pětkrát víc než on, určitě se změní. Všichni se mění. Ale vy jste se nezměnil. Nevěřil byste, kolikrát jsem vás ve vedení firmy musel obhajovat.“

„Chovám se tak, jak jsme se dohodli,“ zdůraznil Van Cleve.

„Nikdo netvrdí, že se tak nechováte. Ale očekávali jsme, že dozrajete. Čas. Okolnosti. Soutěživost. Všechno vás mělo změnit, jako změnilo ostatní. Ale ve vašem případě…“

Trumbull beznadějně zavrtěl hlavou. „Proto jsem si řekl, že ve věci Forresterové je třeba s tím skoncovat.“

„Skoncovat?“ opáčil Van Cleve zaraženě. „Jakmile se schválí dohoda se Stuyvesantem, naše odpovědnost vůči doktorce Forresterové skončí.“

„Což znamená?“

„Řízení před Státním výborem pro profesionální přístup lékaře k pacientovi bude její osobní záležitostí. Musí se připravit, že hájit se tam bude sama.“

„Znamená to, že mi ten případ berete?“ chtěl vědět Van Cleve.

„Znamená to, že advokátní kancelář Trumbull, Drummond & Baines už není povinna ji zastupovat.“

„A kdybych trval na tom, že ji budu obhajovat?“ zeptal se Van Cleve.

„Jak chcete. Ale ne jako zaměstnanec naší společnosti,“ odpověděl Trumbull pevně. „Rozumím.“

„Já osobně bych velice nerad přišel o nápaditého mladého právníka s velkými schopnostmi. Takže mě nevystavujte nátlaku.“ Van Cleve už neřekl ani slovo, jen vážně přikývl a odešel.

Scott Van Cleve se vrátil do své přeplněné pracovničky. Přemýšlel o Trumbullově návrhu vybrat si ze dvou možností: Neobhajovat Forresterovou u výslechu, anebo z firmy Trumbull, Drummond & Baines odejít.

Natáhl se k telefonu. Vyklepal číslo. Uslyšel její hlas.

„Doktorka Forresterová?“

„U telefonu.“

„Paní doktorko… musíme se sejít.“

„Proč? Něco se stalo?“ zeptala se Kate. „Všechno vám vysvětlím, až se sejdeme,“

„Kdy?“

„Co nejdříve,“ odpověděl. „Dobrá,“ souhlasila. „Dnes večer.“

„Není to možné už odpoledne?“

„Cožpak hoří? Co se stalo?“ ptala se znepokojená jeho naléháním.

„O tom s vámi nemohu mluvit po telefonu. Ve tři na vás budu čekat před nemocnicí.“

18

Návštěvu u malé Marie Kate sice zkrátila, ale přesto odcházela z nemocnice pozdě. Scott Van Cleve už přecházel po chodníku a v duchu si opakoval, jak jí, pokud možno bezbolestně, tu novinu oznámí. I když ji tím zpočátku určitě šokuje, Kate pochopí, co se stalo, a také to, jak se problém snažil vyřešit. Ale asi jí potrvá delší čas, než pochopí, proč jednal tak, jak jednal. Byl na to připraven.

Nakonec ji uviděl. Z Městské nemocnice vyšla rozhodně, téměř vzdorně. Také ona ho spatřila a na zelenou přešla na druhou stranu ulice. Když k němu došla, najednou zatoužil políbit ji. Jenže by tím zmařil, co se chystal udělat.

„Co se stalo?“ zeptala se hned.

„Pojďme někam, kde bychom si mohli nerušeně promluvit,“ navrhl.

„Poblíž je tu útulná kavárnička.“

Malá místnost mu nepřipadala vhodná, cítil by se v ní stísněně jako ve vězeňské cele. Jak by tam vyrukoval se smělým a odvážným plánem?

„Je pěkně a do Central Parku není daleko,“ řekl.

Vešli do parku a unikli tak houkačkám, občasnému zahvízdnutí pneumatik, když auto nečekaně zabrzdilo, i nepříjemnému křiku a nadávkám, které pak vždycky následují. Zašli dál do parku a málem zapomněli, že jsou uprostřed města.

Vedl ji k lavičce, kterou před zapadajícím sluncem stínil velký dub. Když se posadila, Van Cleve začal přímo: „Nepodařilo se.“

„Co se nepovedlo?“ zeptala se.

Podrobně ji seznámil s promyšlenou strategií na zmírnění Stuyvesantová nepřátelského postoje. Vyprávěl jí, jak za ním byl Lindsay, jak Stuyvesant reagoval a že souhlasil, že všechny peníze z pojišťovny daruje na novou pohotovost.

„Vždyť se to podařilo,“ řekla Kate. „Proč říkáte, že se ta věc nepovedla?“

„Nepodařilo se to, pokud jde o vás,“ odpověděl Van Cleve. Kate nerozuměla.

„Stuyvesant neústupně trvá na řízení před státním výborem.“

Kate ho poslouchala, po chvíli přikývla, jak se vyrovnávala s nešťastnou skutečností, a nakonec řekla: „Tak tedy přece s ním budeme muset bojovat!“

„Totiž…“ začal Van Cleve, ale vzápětí přiznal. „Bývalo by pro vás lepší, kdybych vám o svém plánu neříkal.“

„Přece na tom nejsem hůř,“ odpověděla a zarazila se. „Nebo ano?“

„Ano.“

„Proč?“ zeptala se

„Předtím nás spojoval společný zájem. Pojišťovna, nemocnice, naše advokátní kancelář, všichni jsme byli v jednom pytli a vy s námi. Ale oni se z toho dostali ven…“

„Zůstali jsme sami dva,“ dořekla Kate s vědomím, co to může znamenat.

„To by ještě nebylo nejhorší.“

„Co tedy?“ zeptala se a pohlédla mu zpříma do očí.

„Pan Trumbull mě postavil před ultimátum,“ začal vysvětlovat, ale ani nemusel.

Řekla to za něj: „Neobhajovat mě, anebo z firmy odejít.“

Přikývl. Oči se jí zamlžily. Jen neplačte, prosím vás, neplačte, pěkně prosím, pomyslel si.

„Znáte,“ zeptala se, „znáte nějakého advokáta, kterého byste mi mohl doporučit?“

„O něčem takovém jsem ještě nepřemýšlel.“

„Tak popřemýšlejte. A dejte mi vědět.“

„Velmi mě to mrzí,“ vyhrkl. „Počítal jsem napevno, že Stuyvesant odvolá všechna obvinění proti vám. Takový bumerang jsem nečekal.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat,“ řekla Kate. „Jsem přesvědčená, že jste pro mě chtěl jen to nejlepší. Nakonec je třeba hlídat si i své místo. Nikdo neví lépe než já, co to znamená.“

„Víte co,“ sliboval Van Cleve, „udělám všechno, co budu moci. Ovšemže neformálně. Budu vám radit, budu v kontaktu s vaším novým advokátem, budete-li ho mít, budu mu všemožně pomáhat. Jenom ne úředně.“

Kate neodpověděla, vstala a vydala se pryč. Van Cleve vykročil za ní. Před východem z parku zrychlila krok, aby mu unikla.

„Nesmím vás ani doprovodit?“

„Raději půjdu sama. Mám opravdu o čem přemýšlet,“ dodala.

„Počkejte, prosím!“ zavolal. Zastavila se, otočila se a podívala se na něj. „Není to moje vina,“ začal se omlouvat. „Ale ano, je to moje vina,“ připustil. „Kdybychom tak mohli zůstat věrni vznešeným cílům a ambicím, kterým jsme jako studenti věřili. Když jsem studoval právo, vážil jsem si takových právníků jako Clarence Darrowa. Jeden týden obhajoval synáčka bohatého bankéře a druhý týden chudého odborářského předáka. A hájil ho zdarma.“

Když v jejích bleděmodrých očích spatřil soucit, dovolil si pokračovat.

„Jenže mužové jako Darrow jsou hrdinové, legendy. A já, bohužel, nejsem hrdina ani legenda. Jen mladý právník ve velkoměstě. Zaměstnaný ve velké právnické společnosti, která mladým právníkům, kteří se přizpůsobí, nabízí skvělé a lákavé odměny. Jenže všechny řeči o práci pro bono nejsou ničím jiným než návnadou, na kterou vás přilákají a chytí. A pak platí pravidlo: Přizpůsob se, nebo odejdi.“

Kate ho bylo líto, ale neměla chuť chápat ani odpouštět.

„Chápu, co máte na mysli,“ přisvědčila. „Jenže můj problém je úplně jiný než váš. Já nemám volbu. Dosud mi nikdo neřekl ‚přizpůsob se, nebo…‘. Když prohraji, nebudu se už moci přizpůsobovat. Já ne. Vás, Van Cleve, je mi líto. Já se od téhle chvíle musím starat sama o sebe.“

Kate se otočila. Díval se za ní a v duchu se ptal: Vidím ji naposledy?

Kate odcházela zklamaná, překvapená, hluboce raněná a vyplašená, ale rozhodnutá neplakat. Van Cleveho litovala. Když jí přiznával svou slabost, v jeho pohledu viděla rozpaky a bolest. Nebyl to pohled odvážného nebo silného muže. Ale ať si sám bojuje se svou slabostí, ona má jiné problémy, se kterými se musí prát. A sama.

Otevřela dveře do bytu a zavolala: „Rosie?“

Rosalinda Chungová vyšla z ložnice a přivítala ji: „Dnes jsi přišla dřív.“

„Jdu… jdu ze schůzky se svým advokátem. Vlastně bývalým advokátem.“

„Katie, co se stalo?“ zeptala se Rosie, ale už bez nonšalance. Ani jí nekývla na pozdrav. „Posaď se a povídej.“

Kate jí vyprávěla o rozhovoru se Scottem Van Clevem. „Co budeš dělat?“ zeptala se Rosie.

„Nevím. Možná zavolám domů. Poradím se s otcem a on se poradí s Georgem Keepworthem. Ale ne. Nebudu tatínka ani maminku lekat.“

„Už vím,“ rozhodně jí skočila Rosalinda do řeči. „Uděláme sbírku!“

„Uděláme? Kdo?“

„Přinejmenším nemocniční lékaři a stážisté,“ odpověděla Rosalinda. „Dnes mám noční službu, hned dám dohromady skupinu.“

„Budeš mít nepříjemnosti,“ upozorňovala ji Kate.

„Dnes jsi na řadě ty, zítra to mohu být já nebo někdo jiný,“ vysvětlila Rosalinda. „Od chvíle, co tě to postihlo, stále přemýšlím o tom, proč se tak snažíme a oč usilujeme. Ztrácíme nejkrásnější roky života, pozdě se vdáváme, děti máme pozdě – a proč? Aby nás nakonec někdo pronásledoval jako teď tebe? To musí přestat! Musíme se vzepřít, a teď je ta pravá chvíle!“

„Ne, Rosie. Tohle je můj boj. Nechci, aby kvůli mně měl někdo nepříjemnosti. Jak se to téměř stalo Van Clevemu.“

„Kdyby sis to rozmyslela…“

„Nerozmyslím!“ odpověděla Kate.

Rosie odešla do služby v nemocnici. Kate zůstala několik hodin úplně sama. Udělala si obložený chlebíček, ale ani se ho nedotkla. Uvařila si čerstvou kávu, ale ani té se nenapila. Dlouho chodila sem a tam po nevelkém obývacím pokoji.

Uvažovala o svých omezených možnostech.

Nový advokát? Byl by drahý. Příliš drahý. Dát vědět otci? Farma je v těžké situaci, loni bylo sucho, a letos jsou ceny sóji a pšenice nízké. A je to Clintovo dědictví. Jen proto na farmě dělá. Já jsem svůj díl už dostala, tatínek odprodal kus pozemků, aby mi mohl zaplatit studium na střední a částečně i na vysoké škole. Už nemám právo žádat víc a ani něco přijmout, i kdyby mi to tatínek nabízel.

Potřebuji advokáta? Obžalovaní ho obvykle mají, což však ještě neznamená, že neexistuje jiná možnost. Občas se v novinách objeví článek o vězních, kteří si sami píší odvolání a také u soudů vyhrávají, dokonce i u Nejvyššího soudu. A co kdybych to zkusila já? Co kdybych před výbor předstoupila sama? A řekla jim pravdu. Uvěřili by. Museli by mi uvěřit!

Ale pak si uvědomila: Kdyby to bylo tak jednoduché, proč by potom Van Cleve i ta advokátská společnost považovali záležitost za tak komplikovanou a časově náročnou, že Van Cleve musel od případu odejít?

Jedno jí však bylo jasné – musí se trochu vyspat. Když se nenají a nevyspí, může si zničit zdraví, a právě v době, kdy musí být naprosto fit.

Ale jedno je ulehnout a něco jiného usnout. Několikrát sice na chvilku zavřela oči, ale vždycky se probudila a uvědomila si, co jí hrozí.

Zazvonil telefon. Chvíli trvalo, než ho ve tmě nahmatala.

„Haló,“ ozvala se chraplavým hlasem.

„Paní doktorka? Dlouho jsem přemýšlel o našem rozhovoru…“ začal Scott Van Cleve.

„A znáte už jméno dobrého advokáta, kterého mi chcete doporučit?“ předešla ho Kate.

„Znám.“

„Počkejte. Vezmu si tužku a blok.“

„Máte?“ zeptal se ji po chvíli. „Mám.“

„Tak si ho pečlivě poznamenejte: Scott – Van – Cleve,“ nadiktoval jí.

Na chvíli jí to vyrazilo dech, ale pak mu připomněla: „A víte, co to znamená?“

„Vím.“

„Není to vůči vám poctivé.“

„Vím. Jenže v mém životě to bude jen okamžik, přerušení, jako vynechaný úder srdce na obrazovce EKG. Ale pro vás je to možná celý život, vaše kariéra. Prostě ponecháte-li si mě jako advokáta, chci se dát do práce. Ihned. Okamžitě!“

„Okamžitě? Teď, po půlnoci?“ namítla Kate.

„Vím, že je pozdě. Ale na vašem případu chci začít pracovat hned ráno a musím vám dát několik otázek už teď! Mohu přijet?“

„Samozřejmě že můžete,“ odpověděla. „Za chvíli jsem u vás,“ oznámil jí. „Až z East Side?“

„Z East Side? Jsem za rohem, v telefonní budce,“ vysvětlil. „V telefonní budce!“ Kate se vyděsila. „Počkejte chviličku, musím se dát do pořádku.“

„Nedělejte to! Rád bych viděl, jak vypadáte ráno,“ odpověděl a zavěsil.

Vyskočila z postele a vlétla do koupelny podívat se do zrcadla na tvář a vlasy. Na make up už nezbyl čas. Mohla se však chvilku věnovat vlasům. Začala se česat, aby vypadaly aspoň trochu jako účes, ale už se ozval zvonek u dveří. Ještě jednou přeběhla hřebenem po hlavě a vyběhla ke dveřím, ale uvědomila si, že je jen v noční košili. Natáhla se pro župan a ještě si ho dopínala, když otevírala.

Stál tam, vysoký, štíhlý, s drsnou tváří, oči upřené na ni. „Takhle dobře vypadáte každé ráno?“ zeptal se.

„Musím vám na to odpovídat?“ zaútočila.

„Jako váš advokát bych o vás měl vědět všechno. Takže musíte odpovědět.“

„Pojďte dál a nešaškujte,“ pozvala ho a dokonce se po dlouhé době se zasmála. „Už jste večeřel?“

„Jak jsem mohl? Téměř celou noc jsem se toulal!“

„Ani já jsem nevečeřela. Něco nachystám,“ řekla a odešla do kuchyňky.

Uvařila čerstvou kávu, umíchala vajíčka, opekla slaninu a bílý chléb. Přitom si povídali. Seděl na kuchyňské židli a obdivoval se všemu, co dělala. Několikrát ho přistihla, jak na ni vyvaluje oči. Připomínal jí Owena Lindquista, spolužáka ze střední školy, který se jí ani jednou nezeptal, zda by s ním nechtěla chodit, a jen vyvaloval oči.

Scott jí řekl, že by chtěl ještě jednou, ale přesně a do detailu, probrat případ Stuyvesantové. Hledal totiž záchytný bod, od něhož by mohl začít vyšetřovat sám. Musel si tedy ověřit její činnost, kterou by mohli potvrdit jiní svědkové.

Když dojedli a pak v obývacím pokoji dopili kávu, usoudil Van Cleve, že nejlepším svědkem by byli Eric Briscoe a zdravotní sestra Adelaide Croninová. Dále snad laboranti, kteří dělali krevní zkoušky Claudie Stuyvesantové.

Ale nejdřív si musí promluvit s Erikem Briscoem. A s Briscovým advokátem, pokud nějakého má.

Bylo už po čtvrté ranní, když Scott odešel. Nechtělo se mu. U dveří ji upozornil: „A dobře zamkněte. Oba zámky,“ radil jí jako ochránce.

„Vždycky tak zamykám,“ odpověděla Kate a vyprovodila ho ke dveřím, přestože nechtěla, aby odcházel.

„Možná byste si měla nechat instalovat i třetí zámek,“ radil jí Van Cleve. „V dnešní době není opatrnosti nikdy dost.“

„I na to jsme už myslely,“ přikývla. Zarazil se: „Mysleli?“

„Rosie Chungová a já. Bydlíme společně.“

„Rosie?“

„Rosalinda.“

„Rosalinda,“ opakoval s úlevou. „Je to milé jméno. Rosalinda.“

„I ona je milá,“ řekla Kate. „Také pracuje v nemocnici.“

„Výborně, výborně,“ řekl a vykročil k výtahu.

Sledovala ho, dokud se dveře výtahu nezavřely, a uvažovala: Myslel, že bydlím s nějakým mužem? A i kdyby, je mým obhájcem, a ne poručníkem. Nemá právo diktovat mi, jak mám žít.

Ale po chvíli si pomyslela: Byl milý a rázně se do toho dal. Možná ani ne milý, rozhodně však zajímavý.

Doba byla pokročilá, ale Scott Van Cleve se rozhodl jít domů pěšky. Kráčel městem po manhattanské East Side. Cestou si chtěl probrat, co mu Kate řekla o případu Claudie Stuyvesantové. Analyzoval nejen to, co mu řekla, ale i jak mu to řekla. Chtěl se přesvědčit, nakolik bude Kate důvěryhodná jako svědkyně.

Podle všeho říkala jen pravdu, nic než pravdu. Na některé detaily, pravda, zapomněla anebo si je pamatovala trochu jinak, než kdyby je četla ze záznamu. Ale to je naprosto přirozené. Vlastně se poctiví svědkové takových chyb dopouštějí častěji než připravení a zavádějící svědkové, protože ti si nacvičí a nazpaměť se naučí každou podrobnost.

Tak tedy si především musí být absolutně jist, že to, co si Kate z případu pamatuje, je v souladu s jejími záznamy. Možná se pak najde způsob, jak celý případ skončit smírně.

Než se vydal hledat svědky, kteří by mluvili v Katin prospěch, rozhodl se, že zkusí obhájit ji. Ale po deprimujícím neúspěchu dosavadní strategie, která jen vytrhla Kate z ochrany jeho advokátní společnosti, se Scott rozhodl jednat tak, aby v Kate nebudil falešné naděje.

Především je třeba prostudovat nemocniční záznamy.

Když požadoval zdravotní kartu Claudie Stuyvesantové, nenarazil na nejmenší odpor. Správce nemocnice mu nejen okamžitě vyšel vstříc, ale upřímně a dobrovolně nabídl spolupráci. „Jako advokát jistě dobře chápete, že mou povinností je povznést se nad všechny ohledy. Doktorce Forresterové nemohu sice pomáhat, ale přeji jí jen to nejlepší.“

Scott proseděl několik hodin nad kompletní anamnézou případu Claudie Stuyvesantové. Všechno v její zdravotní kartě potvrzovalo, co mu už Kate řekla. Přesvědčen o její svědecké spolehlivosti, byl připraven k dalšímu kroku.

Scott Van Cleve odbočil z Páté avenue a dal se po Čtyřicáté ulici směrem k Madisonu. Byla to čtvrť obyčejných úředních budov. Některé byly nové, jiné staré, jedny více než třicetiposchoďové a další jen osmipatrové. Budova, kterou hledal a v níž sídlil úřad newyorské pobočky Státního výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi, patřila ke starším.

Ve vestibulu si prohlédl seznam pracovišť. Pod tabulí s nápisem Státní úřad pro profesionální přístup lékaře k pacientovi našel jméno Albert Hoskins, právní poradce. Scott si dobře uvědomoval, že pokud se mu nepodaří zabránit řízení, bude Hoskins v případě doktorky Forresterové vystupovat jako prokurátor.

Scott vešel do starého, slabě osvětleného výtahu a stiskl tlačítko. Starodávný výtah sebou trhl a začal stoupat. V příslušném poschodí se zastavil a zase zatřásl. Scott vystoupil a za přeplněným stolem spatřil službu.

„Hledám pana Hoskinse,“ oznámil.

Úřednici a současně písařku podle všeho vyrušil, protože nepřestala klepat do stroje a jen otráveně odpověděla: „Je na poradě. Jste ohlášen?“

„Ne, ale počkám.“

„Jak se jmenujete?“

„Scott Van Cleve.“

„V jaké věci si přejete mluvit s panem Hoskinsem?“

„Jsem advokát.“

„Máte-li zájem o zaměstnání v našem úřadě, nebudete mluvit s panem Hoskinsem. Půjdete za paní Rossovou.“

„Přišel jsem ve věci, která má jít před výbor. Ve věci své klientky, doktorky Forresterové.“

Mladá žena okamžitě přestala psát. „Aha, tamté,“ řekla, čímž ho informovala, jaký význam připisuje personál úřadu stížnosti Clauda Stuyvesanta. „Prosím, pane Van Cleve.“

Telefon na sekretářčině psacím stole po chvíli zazvonil. „Ano, pane, čeká tu jeden pán. Jakýsi pan Van Cleve. Říká, že zastupuje doktorku Forresterovou. Ano, pane. Hned!“

Když zavěšovala, ukázala na chodbu po levé straně: „Pracovna pana Hoskinse je na konci chodby.“

Scott vstoupil do pracovny Alberta Hoskinse, hlavního právního poradce výboru. Seděl za velkým psacím stolem, na kterém se vršily úhledné hromádky spisů svědčící o velkém počtu stížností na newyorské lékaře. Hoskins byl urostlý muž, a když Scottovi podával přes stůl ruku, vypadalo to, jako by mu to působilo velkou námahu.

„Pan Van Cleve, že?“ zeptal se a hodnotil svého protivníka sebevědomým pohledem. „Jen si sedněte, prosím. Udělejte si pohodlí,“ řekl Hoskins srdečně.

Příliš srdečně, pomyslel si Scott.

„Tak tedy přišel jste ke mně, pane Van Cleve, ve věci Forresterové ještě předtím, než zašleme předvolání?“ zeptal se Hoskins.

„Vím, že Claude Stuyvesant už podal stížnost na mou klientku. Vím i to, že v souladu se statusem vašeho výboru je prvním krokem, ještě než začne řízení, sestavit vyšetřovací komisi.“

„Komisi, která zkoumá všechny lékařské záznamy a doklady a pak případ konzultuje s odbornými lékaři, aby ochránila nevinné lékaře a jejich pověst. Zjistí-li se, že stížnost je neodůvodněná, záležitost se uzavře ihned. Klidně. Důvěrně.“

„Proto jsem také přišel,“ odpověděl Scott Van Cleve. „Důkladně jsem si prostudoval případ Stuyvesantové. S uspokojením jsem konstatoval, že doktorka Forresterová dokázala, že všechno, co podnikla, bylo v souladu s nejvyšším standardem lékařské praxe. Laboratorní testy to dokáží. Jsem si jist, že doktor Briscoe, až za ním zajdu, dosvědčí všechno, co mi doktorka Forresterová řekla!“

„O co vám tedy jde, pane Van Cleve?“

„Abyste mi dal slovo, že až se tak stane, záležitost se uzavře, aby nedošlo k dalšímu poškozování pověsti a kariéry doktorky Forresterové.“

„Abych vám dal slovo?“ vzepřel se Hoskins. „Tak tedy, pane Van Cleve, veškerý materiál, pacientčina karta, dodatečný materiál a posudky řady odborných lékařů byly už postoupeny vyšetřovací komisi.“

„Komise už byla jmenovaná?“ Van Cleveho nesmírně překvapilo, že záležitost už převzala komise.

„Ano,“ přisvědčil Hoskins.

„Vždycky jednáte tak rychle?“ zeptal se Van Cleve.

Na Hoskinsově masité tváři se objevil slabý ruměnec: „Všechny případy řešíme co nejrychleji a nejdůkladněji.“

„I když si nestěžuje Claude Stuyvesant?“

Hoskinsovy tváře zčervenaly ještě více. Rozzlobil se:

„Pane Van Cleve, pokud obviňujete nebo jen naznačujete, že náš úřad poskytuje protekci nebo ustupuje politickému tlaku, mohu vás nechat vyloučit z obhajoby kohokoli před tímto výborem!“

„Děkuji vám, že jste potvrdil mé podezření,“ odpověděl Scott Van Cleve. „A pokud jde o vylučování z obhajoby, prosím, jak si přejete. Jenom pak dám prostřednictvím médií městu New York na vědomí, že váš úřad manipuluje jistý velice vlivný člověk.“

„Dávejte si pozor na jazyk, Van Cleve!“

„Hoskinsi, vím, že člověka zastrčeného ve státním úřadě musí přitahovat, neřkuli přímo fascinovat myšlenka na nenápadnou a výnosnou spoluúčast na některé velké advokátní společnosti Clauda Stuyvesanta. To vám slíbil, když zničíte kariéru doktorky Forresterové?“

„To je hanebné a absolutně bezdůvodné obvinění! Mohu si na vás stěžovat ve sdružení obhájců nebo dokonce požádat kárnou komisi, aby vás potrestala za takové ponižující obvinění člena sdružení!“

Scott si uvědomil, že by bylo zbytečné záležitost dále rozvádět. „Když už jste se tak rozhodl, nemáme už, jak vidím, o čem diskutovat.“

„Zcela s vámi souhlasím,“ odpověděl Hoskins. „Ale když už jste tady, mohl byste pro mě něco udělat.“

„Já? A co?“ zeptal se Scott podezřívavě.

Hoskins mu podal soudní spis. Scott zaváhal, ale pak si ho vzal. Bylo to předvolání k řízení před Státní výbor pro profesionální přístup lékaře k pacientovi a jako obviněná v něm figurovala Katherine Forresterová. Ke spisu byl přiložen seznam obvinění.

„Ušetříte mi starost s jeho posíláním vaší klientce,“ řekl Hoskins.

„Takže vyšetřovací komise už rozhodla,“ podivil se Scott. „Měli jste už tady případ, který by se vyřídil tak rychle?“

„Není to obyčejný případ,“ ohrazoval se Hoskins. „Obvykle jde o zbytečné chirurgické zákroky nebo zákroky provedené nedbale. Máme tu také případy, kdy lékaři pracují pod vlivem drog nebo alkoholu. Jestliže však lékař nedojde k takové zjevné diagnóze a důsledkem je smrt, nejde o ‚obyčejný‘ případ, pane Van Cleve. Veřejnost je třeba chránit. A to je mojí povinností! Pan Stuyvesant s tím nemá nic společného!“

Víc než Hoskinsovo zapírání znepokojilo Scotta to, že v předvolání byl uveden jediný obviněný, doktorka Katherine Forresterová.

O jméně doktora Erika Briscoea tam nebyla ani zmínka.

19

Ještě s nadějí, že svého mladého chráněnce naučí právní praxi podle svého vzoru, přemluvil Lionel Trumbull své partnery, aby Scotta, až bude obhajovat Kate Forresterovou, nechali pracovat v jeho kanceláři.

K této výsadě však nenáležely žádné jiné nároky, jako například vyšetřovatelé společnosti. Stručně řečeno, pracovní činnosti a zjišťování všech možných aspektů smrti Claudie Stuyvesantové se musel Scott věnovat sám.

Navíc ho tlačil čas. V předvolání se uvádělo, že Kate Forresterová se má dostavit před komisi do dvou týdnů. Scott tak neměl dost času studovat dokumenty a záznamy, mluvit s případnými svědky nebo formulovat obhajobu.

Prvním svědkem musel být rozhodně doktor Eric Briscoe – byl přece účastníkem tragických událostí, které vedly ke smrti Claudie Stuyvesantové.

Scott musel čekat v Briscoeově pracovně téměř hodinu, než tam mladý chirurg přiběhl. „Promiňte,“ omlouval se, „asistoval jsem při resekci části tlustého střeva. Zhoubný nádor byl větší, než doktor Goodrich předpokládal.“

Scott vstal a podal lékaři ruku. Briscoe ho vyzval: „Prosím. Buďte tu jako doma.“ Sedl si k přeplněnému psacímu stolu, rozepnul si bílý plášť, protáhl se, aby ze sebe setřásl únavu z operace, a řekl: „Čím vám mohu posloužit, pane Van Cleve?“

„Neposloužíte mně,“ řekl Scott, „posloužíte Kate Forresterové.“

„Ovšem. Myslel jsem si to. Pro Kate udělám cokoli. Je to úžasná mladá žena. Bystrá, schopná, energická. Skvělá lékařka. Je mi hrozně, když si pomyslím, v jaké je situaci. Život nemocničního lékaře je dřina. A dlouhé hodiny služby na pohotovosti, to vysoce překračuje nároky na naše povolání, to mi věřte. Ale počínala si dobře, po čertech dobře. A teď se ještě vina svaluje na ni! Fuj! Něco takového se mohlo přihodit každému z nás.“

„Jsem rád, že jste to řekl, pane doktore. Zatím to je totiž nejlepší teorie, s jakou mohu při obhajobě vyrukovat. Za přímo nemožných, nešťastných okolností dělala paní doktorka, co se jen dalo. A kterýkoli lékař, mladý nebo starý, by jednal stejně jako Kate Forresterová.“

Briscoe rozhodně přikývl, ale upozornil: „Pane Van Cleve, mám asistovat při komplikované exenteraci. Jde o pacientku s rozsáhlým nádorem zasahujícím z dělohy do dutiny břišní. Doufám, že náš rozhovor nepotrvá příliš dlouho.“

„Potřebuji pouze získat celkovou představu o vaší výpovědi při řízení.“

„Výpovědi? Chcete, abych… abych svědčil?“ zeptal se Briscoe.

„Totiž, výpověď doktorky Forresterové se zcela přirozeně bude považovat za zaujatou, takže budu potřebovat člověka, který by její výpověď potvrdil. Kdo jí to nejlépe dosvědčí? Vy jste tam byl. Vy jste pacientku také vyšetřoval. Viděl jste všechny laboratorní výsledky.“

Briscoe přikývl, ale už rezervovaněji.

„Pane doktore, rozhodující otázka zní takto: Kdyby vám někdo ukázal všechny nálezy, laboratorní výsledky, pacientčiny symptomy a znaky, jak je zjišťovala Kate Forresterová, řekl byste, v souladu se svým profesionálním přesvědčením, že její přístup k pacientce byl za daných okolností správný?“

„V souladu se svým profesionálním přesvědčením?“ opáčil Briscoe.

„Jako chirurg, který byl svědkem řady takových případů, se domníváte, že si doktorka Forresterová skutečně počínala kompetentně?“

„Odvedla dobrou práci. Myslím tím…“ zarazil se Briscoe.

„Pane doktore, dovolím si otázku postavit jinak: Bylo to, co doktorka Forresterová dělala, v souladu s medicínským standardem našeho státu?“

„S medicínským standardem našeho státu…“ opakoval Briscoe.

„Promiňte mi ten právnický jazyk. Dovolím si to zjednodušit. Odvedla Kate Forresterová za daných okolností náležitou práci?“ Briscoe váhal a Scott naléhal: „Odpověď na to by neměla být obtížná. Přirozeně, když vás uvedu na lavici svědků, budou otázky formulované právnicky. Hoskins i já…“

„Hoskins?“ zarazil se Briscoe. „Kdo je to?“

„Právní poradce Státního výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi.“

„Co má s tímhle případem společného?“ zeptal se Briscoe.

„Bude prokurátorem při řízení s doktorkou Forresterovou.“

„Myslíte, že se bude také vyptávat?“ zeptal se Briscoe.

„Samozřejmě. Bude mít právo podrobit křížovému výslechu každého svědka, kterého doporučím.“

„Pane Van Cleve, když jste mi telefonoval, myslel jsem, že chcete informace. Ale být svědkem… v životě jsem nebyl svědčit. Ani jednou.“

Scott viděl, že Briscoe odpovídá stále neochotněji a zvolil jiný přístup. „Zapomeňte na chvíli na výslech. Stačí, když mi odpovíte na několik otázek.“

„Pochopte, že chci Kate pomoci, jak jen budu moci. Mám to děvče rád. Pokusím se odpovědět vám na všechny otázky. Začněte.“

„Výborně,“ souhlasil Scott a vytáhl žlutý blok. „Když tedy pro vás doktorka Forresterová na základě svých zjištění poslala, pokládal jste to za daných okolností za obvyklý, rozumný preventivní přístup nemocničního lékaře na pohotovosti?“

„No… Ano. Pokládal jsem to za běžný, obvyklý postup. Rozumný. Šlo o velmi zvláštní případ.“ Briscoe zmlkl.

„Řekl jste…“ vybízel ho Scott. Když Briscoe i dále mlčel, Scott laskavým hlasem pokračoval: „Šlo o velmi zvláštní případ… Co jste chtěl ještě dodat?“

„Totiž, ty výsledky z laboratoře, vitální příznaky, víte, lékař nemůže dospět k definitivní diagnóze a je… běžné zavolat chirurga, aby určil, zda je potřebný chirurgický zásah,“ řekl Briscoe.

Scott Van Cleve si uvědomil, že Briscoe začíná své odpovědi relativizovat.

„Jinými slovy, pane doktore, když jde o zvláštní případ s horečkou, vysokým počtem bílých krvinek a dalšími laboratorními nálezy, pokládá se v lékařské praxi za rozumné poslat pro chirurga, aby vyslovil svůj názor?“

„Ano, ano, je to rozumné,“ velice neochotně musel připustit Briscoe.

„A jaký byl váš názor?“ zeptal se ho Scott rovnou.

„Totiž, musíte pochopit, že můj názor do značné míry podmínilo to, co mi řekla doktorka Forresterová.“

„Vy jste pacientku nevyšetřoval?“

„Ale ano, samozřejmě jsem ji vyšetřil.“

„Souhlasil jste s tím, co řekla doktorka Forresterová?“

„Jak říkám, můj názor do značné míry ovlivnilo to, co mi řekla. Vždyť anamnézu pacientky dělala ona. Sám jsem se účastnil jen nepřímo. Tak tomu, myslím, říkáte vy právníci. Totiž řekne-li mi někdo, že pacientka nemá sexuální poměr a že jí nevynechala menstruace, nepředpokládám mimoděložní těhotenství, jež se uvádí v pitevním nálezu.“

„Co za daných okolností předpokládáte vy?“

„Možnost nějaké infekce, střevní virus, zánět pánve. Ale nikdy rupturu vejcovodu při mimoděložním těhotenství.“

Scott si uvědomil, že Eric Briscoe při obhajobě Kate Forresterové nehodlá spolupracovat a dokonce se distancuje od jakékoli spoluodpovědnosti. Scott naléhal dál ve snaze zachránit, co se dalo:

„Pane doktore, ten večer jste i vy vyšetřoval Claudii Stuyvesantovou. Vyšetřoval jste i pánev.“

„Ano,“ odvětil Briscoe ostře.

„Při vyšetřování jste nezjistil nic, co by vysvětlovalo její zdravotní stav?“

„Už jsem vám řekl, že jsem ji vyšetřoval v rámci faktů, které byly k dispozici. Spolehl jsem se na zjištění doktorky Forresterové.“ Znovu začal vypočítávat: „Žádný pohlavní styk, nevynechává menstruace…“

„I doktorka Forresterová vyšetřovala v rámci daných faktů,“ skočil mu do řeči Scott. „Proto tedy její i vaše odborná zjištění byla shodná, nebo ne?“

Briscoeův neklid se projevil návalem krve do tváře. „Podívejte se, pane Van Cleve. Já nejsem z ničeho obviněn! A ani nehodlám být! Až mi skončí smlouva s Městskou nemocnicí, odejdu s dobrou pověstí a vrátím se do Colorada, kde si zařídím chirurgickou praxi.“

Scott se podíval na chirurga a všiml si, že se jeho zrudlá tvář leskne potem. Briscoeovo rozhodnutí neangažovat se by pochopil, kdyby nešlo o obhajobu jeho klientky.

„Pane doktore, odpovězte mi ještě na jednu otázku: Nikdo vás nevaroval, nevyhrožoval vám, neradil, abyste nespolupracoval, až budu případ vyšetřovat?“

Briscoe zaváhal, ale pak celý nesvůj tichým hlasem odpověděl: „Ne. Nikdo.“

Scott věděl, že Briscoe lže. Ale konfrontace by ničemu nepomohla. Vždyť předvolat takového neochotného svědka by bylo hotové neštěstí. Kdyby ho totiž pozval jako svědka Hoskins, což bylo možné, jako svědka by ho nemohl napadnout. Při řízení by bylo nejlepší vůbec ho nepodrobovat křížovému výslechu. Že by Claude Stuyvesant nějakým způsobem, protekcí nebo hrozbou, umlčel i tohoto chirurga?

Scott Van Cleve schoval žlutý blok do aktovky a řekl: „Děkuji vám, pane doktore, za váš čas.“ Vstal.

„Bože můj, Van Cleve! Doufal jsem, že mě pochopíte!“ vybuchl Briscoe.

Scott se otočil a podíval se mu zpříma do tváře. „Vždyť jsem to pochopil! Chcete se vrátit do Colorada a udělat si tam chirurgickou praxi s čistou pověstí, i když s nečistým svědomím,“ obvinil chirurga.

„Nemáte ponětí, jak mě setřeli už jen za to, že Kate uvedla mé jméno v tom prokletém televizním interview.“

„A to vás doslova vylekalo, že?“ pokračoval Scott. „Samozřejmě. Takže si zachráníte kůži a ostatní ať vezme čert!“

„Kdybych Kate mohl pomoci, bylo by to jiné. Ale ať budu svědčit jakkoli, nepomůže jí to. A bez vážného důvodu nebudu přece tak strašně riskovat! Kate je mi líto. Protože ji mám rád, velice rád. Ale nemohu pro ni nic udělat. Nic!“

Scott Van Cleve na něj upřeně pohlédl. Nijak netajil, jak Briscoem pohrdá. Pak vykročil ke dveřím.

Briscoe za ním zavolal: „Já jsem nezjistil, že Stuyvesantová není v jiném stavu. Ale ona! Oba nás uvedla v omyl!“

Scott nehodlal reagovat. Mlčky odešel z pracovny a šel chodbou, kterou zněla ozvěna posledního Briscoeova obvinění.

20

Čím angažovanější a bezmocnější byl Scott Van Cleve v obhajobě Kate Forresterové a čím těsněji s ní spolupracoval, tím více si uvědomoval, že jeho vztah vůči ní je stále zvláštnější.

Velmi dobře si pamatoval radu profesora, který jim na právech přednášel svědecké výpovědi a soudní praxi: „Nikdy se nenechte angažovat v případě a nesbližte se s klientem natolik, že ztratíte objektivitu. Nejpřekvapivější odhalení, se kterými se obhájce setkává v soudní síni, pocházejí z úst jeho vlastního klienta. Takže každého klienta považujte za protivníkova svědka. Zkoumejte každou jeho výpověď. Dovolte mu svědčit, ale zároveň buďte připraveni nedovolit mu svědčit.“

Vzhledem k tomu, že nedokázal dohodnout spolupráci a svědectví doktora Briscoea a den řízení se kvapem blížil, rozhodl se Scott Van Cleve aplikovat profesorovo pravidlo na případ Kate Forresterové s nešťastným koncem Claudie Stuyvesantové v oněch ranních hodinách na pohotovosti.

Kromě toho se chtěl poradit s několika lékaři, odborníky na gynekologii a porodnictví. Všichni, koho si vybral, byli uznávaní a výborem schválení odborníci. A žádný nepracoval v Městské nemocnici. Nechtěl totiž slyšet názory tak či onak ovlivněné spojením s nemocnicí doktorky Forresterové.

V každém jednotlivém případě také Scott odhadoval, nakolik by ten či onen lékař přicházel v úvahu jako svědek obhajoby. A také, zda by takový lékař byl vůbec ochoten svědčit. V posledních letech se poroty chovaly vůči lékařům nepřátelsky, a proto se lékaři začali dívat na soudní systém spíše jako na inkvizici než jako na spravedlivé soudní řízení. Přirozeně, mezi experty byli i profesionální svědkové. Jejich názor pro nebo con byl na prodej za předem stanovenou cenu, takže byli nespolehliví a navíc drazí.

Ale možná se přece jenom najdou aspoň dva lékaři, kteří snad, vedeni smyslem pro spravedlnost, Kate pomohou, uvažoval Scott. Ale především je třeba věcně podepřít všechno, co udělala v případě mladé Stuyvesantové.

První lékař, s nímž se dohodl na setkání, byl gynekologický a porodnický odborník Stephen Willows. V jeho čekárně se Scott necítil nejlépe. Byly tam totiž jenom ženy, mnohé v pokročilém těhotenství, jiné teprve v prvních měsících. Další zřejmě čekaly na běžné vyšetření. Aby překonal rozpaky, obracel stránky časopisu, který ho vůbec nezajímal. Občas se však neovládl, kradmo si ženy prohlédl a pokaždé zjistil, že si ho zvědavě prohlížejí.

Přemáhal pocit, že ho přímo vyzývají, aby vysvětlil, proč přišel, a řekl: ‚Ne, nejsem manžel, který si chce nechat vyšetřit spermie. Ani požádat o radu, kdy a jak souložit s manželkou, aby přišla do jiného stavu.‘ Místo toho se znovu zahloubal do časopisu a čekal, dokud se čekárna nevyprázdní a nezůstane sám.

Sestřička ho pak zavolala: „Pane Van Cleve. Doktor Willows vás už přijme.“

Van Cleve zaznamenal, že doktor Willows je asi šedesátník, má bílé vlasy, na nose brýle a vypadá jako schopný muž. Ideální svědek, usoudil Scott.

Willows zvedl hlavu od karty poslední pacientky, kam ještě něco zapisoval, a řekl: „Prosím, mladý muži. Vy jste ten advokát, co mi včera telefonoval?“

„Ano, pane doktore.“

„Tak do toho, do toho. Za půl hodiny musím být na vizitě v nemocnici,“ řekl mu Willows nikoli rozzlobeně, spíš vlídně.

„Pane doktore, jde o řízení před Státním výborem pro profesionální přístup lékaře k pacientovi.“

„Á,“ pronesl Willows. Vlídnost ho opustila. „Takže jeden z těch.“

„Ano, pane doktore, jeden z těch. A jde o kauzu zcela neoprávněnou,“ upozornil ho okamžitě.

„Nejsem kvalifikovaný svědek. Vlastně jsem svědčil jenom jednou, a to při soudním řízení proti jistému lékaři.“

„I tak bych rád vyslechl váš názor, pane doktore.“

„Tak do toho!“ povzbudil Scotta rezignovaně, ale přece ochoten poslechnout si jeho verzi případu.

Jen mu Scott shrnul, co se dozvěděl od Kate a ze zdravotní karty Claudie Stuyvesantové, Willows se na chvilku zamyslel a pak řekl: „Pacientka popřela, že měla pohlavní styk?“

„Ano, pane doktore.“

„I že jí vynechala menstruace?“

„Ano, pane doktore.“

„Dala ta doktorka pro jistotu vyšetřit moč, zda pacientka není gravidní?“

„Ano, pane doktore. Bohužel, výsledek testu ji uvedl v omyl, byl totiž negativní,“ přiznal Scott.

„Já osobně,“ řekl Willows, „bych více důvěřoval radioimunologickě zkoušce než testu z moči. Ale v tom stresu a časové tísni, jak už to na pohotovosti bývá, vaše doktorka Forresterová postupovala správně. Velká škoda, že výsledek nebyl pozitivní.“

„Pane doktore, kdybyste ten večer měl stejný případ, k jakému závěru byste došel?“

Willows zopakoval všechna fakta: „Na pacientce se projevovaly následující symptomy: nucení na zvracení, zvracení, průjem. A bolesti žaludku. Předpokládejme, že pacientka řekla pravdu, když tvrdila, že se zdržela pohlavního styku a perioda jí nevynechala.“

„K jakému závěru byste dospěl jako lékař?“ zeptal se Scott.

„Diagnostikoval bych to jako žaludeční virózu.“

„A ne třeba jako mimoděložní těhotenství?“ zeptal se Scott a napjatě čekal na odpověď.

„Mimoděložní těhotenství je komplikovaná záležitost a těžko se určuje. Jen málo případů se projevuje stejně,“ odpověděl Willows. „Zůstal bych u té žaludeční virózy. Samozřejmě pokud by se později neobjevily znaky nebo příznaky nebo výsledky z laboratoře, které by mě přiměly změnit názor.“

„Stručně řečeno, jednání mé klientky ten večer by se podle vašeho názoru mohlo považovat za správný lékařský postup?“

„A už jsme doma! Teď mluvíte jako advokát, který se mě snaží dostat na svědeckou lavici,“ řekl Willows. „Neposadím se na ni. A svědčit nebudu. Ale podle mého názoru si lékařka, ať to byl kdokoli, počínala tak, jak by za daných okolností jednala většina dobrých lékařů.“

„Kdyby pacientka užila drogy – kokain, crack nebo nějakou jinou –, byla by diagnóza jiná?“

„Zcela určitě!“ zvolal Willows. „Něco takového by určitě zastřelo stupeň a rozsah jejích zdravotních potíží.“

„Pane doktore, jako lékař, který si je toho všeho vědom a dobře ví, že na tom závisí kariéra mladé lékařky, nechtěl byste přece jen svědčit?“ nevzdával se Scott.

„S rizikem, že mi zruší pojistku pro případ zanedbání povinné péče? Čím méně přijde lékař v dnešní době do styku se zákonem, tím lépe. Promiňte. Řekněte té mladé kolegyni, že s ní upřímně solidarizuji a že jí přeji, aby se ze všeho dostala bez poskvrny na své lékařské pověsti.“

Scott Van Cleve zašel i za dalšími odborníky, ale ani jednoho se mu nepodařilo získat pro spolupráci.

O jednom však byl už přesvědčen – rozhodující při obhajobě Kate Forresterové bude asi otázka, zda Claudie Stuyvesantová užívala nebo neužívala drogy.

Když se Scott Van Cleve objevil v přijímací místnosti šéfa pitevny a oznámil, že si s ním chce promluvit o případu Stuyvesantové, považovala ho sekretářka za reportéra z nějakého plátku, který budí pozornost u pokladen obchodních domů.

„Promiňte pane, informace o případu Stuyvesantové jsou přísně důvěrné. Doktor Schwartzman v této věci nepřijímá nikoho.“

Ale Scott Van Cleve tak naléhal, že sekretářka nakonec poslala pro jednoho z mladších soudních patologů. Bránil se ještě více. Až když Scott pohrozil, že si přístup k detailním záznamům o pitvě Claudie Stuyvesantové vynutí soudně, umožnili mu jít k šéfovi.

Když Van Cleve vcházel do pracovny doktora Abnera Schwartzmana, šéf pitevny se telefonicky domlouval s nějakým neodbytným městským úředníkem. Mladý advokát si ho zatím mohl důkladně prohlédnout. Schwartzman byl malý a zavalitý, že se jen stěží vešel do otočného křesla, a jako někteří menší muži agresivní a hádavý. I teď odpovídal do sluchátka velmi důrazně.

„A teď pro změnu poslouchejte vy,“ zařval, zatímco Scottovi ukázal na židli, aby se posadil. „Že se vám naše nálezy nezdají? Tak ať přijde váš patolog!“ Pak chvíli poslouchal a nakonec uzavřel rozhovor ostrým: „Tak ano, sejdeme se u soudu!“

Zavěsil a ulevil si: „Dneska je každý soudním znalcem!.“ Otočil křeslo, podíval se na Scotta Van Cleveho a zeptal se: „Tak o co jde, mladý muži? S jakou stížností jste přišel?“

„Jsem advokát a přišel jsem se informovat na pitevní nálezy Claudie Stuyvesantové.“

„Už jsme je vydali,“ odpověděl šéf pitevny tak, jako by tím celá záležitost skončila.

„Kompletní nálezy?“ žádal Scott další podrobnosti.

„Ano!“ odpověděl Schwartzman, ale rázněji, než bylo třeba. „Jak jsem slyšel, pitvu jste prováděl vy osobně,“ pokračoval Scott.

„Ano. A všechno, co jsem zjistil, je ve zprávě, taková je naše obvyklá praxe,“ vysvětlil šéf pitevny.

„Ve zprávě, kterou jste vydali, nebyl toxikologický nález,“ řekl Scott.

„Protože toxikologický test se nedělal.“

„Proč?“

„Mladý muži – anebo vás mám titulovat pane advokáte? –, já vás nepoučuji, jak vyšetřovat tu či onu kauzu. Takže mi tu ani vy neříkejte, jak se dělá pitva.“

„Myslel jsem, že v dnešní době, kdy se drogy vymykají kontrole, jsou toxikologické testy běžnou praxí.“

„Když jsem zjistil příčinu smrti, nebylo třeba zkoumat dál,“ odpověděl Schwartzman.

„Nebylo třeba? Nebo to byl příkaz?“ zeptal se Scott.

„Podívejte se, příteli, pokud pokládáte zdvořilost k panu Stuyvesantovi za kamufláž nebo podvod, jste na velkém omylu.“

„Prosím vás, čemu říkáte zdvořilost, pane doktore?“

„Na žádost pana Stuyvesanta mě primátor požádal, a já jsem souhlasil, aby se výsledky nálezu zveřejnily až po dceřině pohřbu. Rodiče si nepřáli, aby je v den pohřbu obléhali reportéři. Je to opodstatněná žádost, to musíte uznat!“

„Ale také neobyčejná,“ komentoval Scott.

„Byla to prostě zdvořilost vůči zarmouceným rodičům. A nic se nestalo.“

„Ale při obhajobě své klientky před výborem potřebuji fakta, všechna fakta.“

„To ano. Něco jsem už o tom slyšel. Je to velmi nepříjemné,“ vyjádřil Schwartzman pochopení. „Lituji, ale nemohu vám pomoci.“

„Můžete mi jako patolog alespoň říci, zda by se našly stopy drog, kdyby se tělo exhumovalo?“ ptal se Scott dále.

„V tomto případě ne,“ odpověděl Schwartzman.

„Protože drogy neužívala, anebo by se v pozdějším stadiu už nedaly zjistit?“ pokračoval Scott.

„Protože tělo už neexistuje,“ odpověděl šéf pitevny. „Když jsme dokončili pitvu, v pohřebním voze je odvezli do krematoria na Long Island.“

Scott si vzpomněl na odpověď člena čestné stráže, když se ho ptal na rakev: „Byla lehčí, než jsem očekával.“

„Řekněte mi,“ naléhal Scott na Kate Forresterovou, „dokázal by lékař zjistit něco, co by bylo důkazem, že pacient užívá drogy, i kdyby neměl k dispozici toxikologický nález, případně jiný výsledek z laboratoře, který by tuto skutečnost potvrzoval?“

„Záleží na droze. Nebo drogách,“ odpověděla Kate.

„Různé drogy, a tedy i symptomy?“ zeptal se. „Kupříkladu?“

„Kdyby to byl alkohol, tam jsou dobře známé. Narušená koordinace pohybu, zrudlá tvář, zvracení a průjem…“

„Na to si přece stěžovala,“ chytil se toho Scott.

„To je pravda, jenže nucení na zvracení mohl vyvolat i kokain,“ řekla Kate.

„Pokračujte. Vzpomeňte si ještě na další příznaky, které by lékaře dovedly k diagnóze zneužívání léků a drog,“ naléhal Scott laskavě.

„Jsem si jista, že u Claudie to nebyl alkohol,“ odpověděla Kate.

„Tak co?“

„Třeba barbituráty. Amobarbital. Pentobarbital. Phenobarbital.“

„A příznaky?“

„Bolesti hlavy, dezorientace, ptóza…“

„Ptóza?“

„Pokles nějakého orgánu, například klesání očního víčka.“

„A měla Claudie Stuyvesantová takové příznaky?“

„Ne.“

„Říkala jste, že nucení na zvracení mohl vyvolat kokain,“ poznamenal Scott.

„I zvracení,“ dodala Kate. „A také stimulaci a po ní depresi. Pocení. Úzkost.“

„To všechno se na Claudii projevilo,“ připomněl Scott.

Kate se pousmála. „Projevilo? Už začínáte mluvit jako lékař.“

„Dokud se to všechno neskončí, budu se muset naučit myslet jako lékař,“ řekl Scott. „Mohla byste tedy dosvědčit, že znaky a symptomy, které se projevily na Claudii, mohlo vyvolat užívání nebo zneužití kokainu?“

Kate váhala, ale pak zavrtěla hlavou. „Mám být upřímná? Ne.“

„Ale takové svědectví potřebujeme, strašně moc,“ zdůraznil Scott. „Obhajoba na jedné straně vychází z toho, že vás do omylu uvedl nepravdivý výsledek těhotenského testu. Na druhé straně, což je ještě důležitější, vychází obhajoba z toho, že pacientka užívala drogy, čímž vám znemožnila dospět k správné diagnóze. Znaky a symptomy i laboratorní výsledky by se úplně zastřely a zkreslily, takže žádný lékař by si netroufal říci, jaký byl její skutečný zdravotní stav. Jenže kde takové svědectví sehnat?“

„U jejího lékaře,“ řekla Kate. „U doktora Eavese, o kterém mluvila paní Stuyvesantová.“

„Eaves,“ opakoval Scott zamyšleně.

„Velmi dobrý a známý internista. Lékařská praxe pro vyšší společenské třídy,“ poučila ho Kate. „Dost možná s vámi nebude chtít mluvit.“

„Uvidíme,“ odpověděl Scott už s několika konkrétními představami. „Uvidíme.“

Ordinace doktora Wilfreda Eavese zaujímala celé patro v jedné z nejprestižnějších budov na Park Avenue, jejichž majitelem byl náhodou Claude Stuyvesant. Tento prostor velice pečlivě spravoval muž, který dohlížel i na čtyři zdravotní sestry. Jejich úkolem bylo zavést každého pacienta do soukromé ošetřovny a připravit ho na vyšetření, takže Eaves nepřišel ani o minutu vzácného času.

Sám Eaves, vždy v bílém lékařském plášti bez jediné poskvrnky – převlékal se čtyřikrát denně –, pracoval s precizností dokonalého stroje. Své diagnózy, téměř vždy správné, vyslovoval úsečně, ale neomylně jasně. Byl dobře znám v New Yorku i ve světě a mnozí jeho pacienti pocházeli z vládnoucích rodin zemí Blízkého východu. Pokud měl někdo nemocné dítě nebo nějakého příbuzného nebo se bál o svůj život, chodil k Wilfredu Eavesovi, když selhali jiní lékaři – samozřejmě, pokud si mohl dovolit platit jeho vysoké účty.

Scott Van Cleve byl uveden do přijímací kanceláře doktora Eavese. Náležitě na něj zapůsobila. A protože několik nových pacientů bylo předtím odesláno na vyšetření do nemocnice, zeptal se doktor Eaves i jeho: „Přinesl jste rentgenové snímky nebo výsledky měření?“

„Nejsem tu jako pacient.“

„Dobrý Bože, neříkejte mi, že slečně Berkové proklouzl agent z nějaké společnosti na výrobu léčiv!“ zvolal zjevně rozzlobený Eaves.

„Ne pane. Nejsem žádný agent. Jsem advokát.“

Eaves se odsunul od psacího stolu a vstal. „S advokáty se nebavím. Máte-li nějakou stížnost nebo obvinění pro zanedbání povinné péče, obraťte se na mého advokáta. Vypadněte!“

Scott zůstal sedět. „Pane doktore, nepřišel jsem si stěžovat ani obviňovat nebo obžalovávat. Jen získat informaci ve prospěch jisté mladé lékařky, která se má hájit před Státním výborem pro profesionální přístup lékaře k pacientovi.“

„Předpokládám, že máte na mysli doktorku Forresterovou.“

„Ano.“

„Bohužel vám nemohu pomoci. Sbohem, pane Van Cleve.“

Scottovi neuniklo, že Eaves zná jméno, ačkoli se mu, když vešel, nepředstavil. Ale přesto pokračoval: „Jako lékař Claudie Stuyvesantové máte určitě o jejím životě spoustu záznamů. Byla narkomanka? Užívala nějaké drogy?“

„Nemohu odpovídat na otázky, které se týkají mých pacientů!“, odpověděl stroze Eaves.

„Když vás nechám předvolat k řízení, budete tam muset odpovědět.“

„Přijdu-li, budu trvat na povinnosti zachovávat lékařské tajemství a neprozrazovat důvěrné informace o pacientce.“

„Pacientka je mrtvá. Trvat na lékařském tajemství už nebude namístě,“ namítl Scott.

„Rozhodnutí ponechám na předsedovi výboru,“ odpověděl Eaves.

„I vaše odmítnutí bude mít cenu, pane doktore,“ zdůraznil Scott.

„Pane Van Cleve, jsem velice zaneprázdněn,“ řekl nakonec Eaves, aby ukončil rozhovor.

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil Scott. „Děkuji vám a odpusťte, že jsem vás připravil o drahocenný čas.“

Jakmile Van Cleve odešel z pracovny, zvedl Eaves telefon. „Slečno Berková, spojte mě ihned s panem Stuyvesantem,“ Zvonek se ozval takřka okamžitě. „Můžete mluvit, pane doktore,“ oznámila mu slečna Berková.

„Claude, byl tu. Ten mladý advokát, Van Cleve.“

„No a?“ zeptal se Stuyvesant.

„Neřekl jsem mu nic, jak jsme se dohodli. Zdá se, že čmuchá.“

„Neboj se, Wilfrede, nic nevyčmuchá.“

Když Scott Van Cleve opouštěl ordinaci doktora Eavese na Park Avenue, byl si jist: Eaves se nechoval jako člověk s čistým svědomím. Už nepochyboval, že Claudie Stuyvesantová byla narkomanka. Potřeboval jen důkaz.

21

Agresivní neochota doktora Eavese poskytnout jakékoli informace o případném Claudiině narkomanství mu tedy pomohla – potvrdila jeho podezření. I když Eaves znal její návyky a stavy nejlépe, ale odmítl mu poskytnout o ní informace, přístupnější mohli být lidé, se kterými se stýkala v několika posledních letech. Vybaven Claudiinou poslední adresou, kterou si opsal v nemocnici ze zdravotní karty, vyhledal Scott Van Cleve v Greenwich Village na dolním Manhattanu dům, kde bydlela.

Byl z červených cihel a stál pod Osmou západní ulicí. Byl podle všeho skoro sto let starý a zřejmě si ho nechal postavit jako soukromou rezidenci nějaký bohatý kupec nebo obchodník. Později, když nájemné na Manhattanu astronomicky stouplo a bydlení v této čtvrti byly stále vzácnější, ve staromódních prostorných domech, kde původně bydlela jen jedna rodina, vznikaly jednopokojové byty pro mladé začínající spisovatele, herce a jiné umělce, kteří přicházeli podmanit si New York.

Na tabuli v malém vchodu si Scott přečetl jména nájemníků. Vedle každého bylo tmavé tlačítko zvonku. Nemá smysl, pomyslel si, zvonit na C. Stuyvesantovou. Ale neměl co riskovat, a tak stiskl tlačítko. Překvapilo ho, že se ozval bzučák uvolňující dveře. Vešel do vnitřní chodby a dostal se ke tmavému schodišti. Došel až do druhého poschodí se světlíkem, když spatřil ženu naklánějící se přes zábradlí. Upřeně se na něj dívala.

Byla hubená, asi šedesátiletá, s tmavými prošedivělými vlasy. Zjevně dávala pozor na každého, kdo zazvonil k mrtvé nájemnici, protože se na Scotta dívala velice podezíravě.

„Přejete si?“ zeptala se přísným hlasem, ve kterém zněla veškerá její podezřívavost.

„Smím se vás zeptat, kdo jste?“ řekl jí.

„Asi by bylo slušnější představit se sám,“ odpověděla žena.

Zatím Scott došel až na plošinu třetího poschodí a hleděl jí přímo do tváře. Byla vyšší, než čekal, a hubenější, rezervovanější a ostražitější.

„Jmenuji se Scott Van Cleve…“ začal.

„Já jsem Benedicková,“ skočila mu do řeči. „A dům patří mně. A upřímně vám říkám, že mám už po krk vlkodlaků jako vy, kteří si den co den prohlížejí smuteční oznámení, a hledají si podle nich uvolněný byt. Udělejte, co ostatní. Zapište se do seznamu v deseti domech a čekejte, dokud na vás nepřijde řada. Ale chodit sem a tam a kroužit jako sup, až někdo zemře, je… je…“ Hledala správný výraz, ale nemohla ho najít, a tak se spokojila se slovem svatokrádež. A protože si stále nebyla jista jeho správností, přísně zopakovala: „Ano, svatokrádež.“

„Nehledám byt,“ řekl jí Scott.

„Ne?“ opáčila překvapeně.

„Jsem advokát a zastupuji...“

Nestačil ani vyslovit jméno své klientky, protože žena okamžitě zareagovala: „Nic nevím. O advokátech. Ani o tom, co měla. Než byt pronajmu, zjistím jen, zda se má uklidit nebo i vymalovat.“

„Mohla bych se tam podívat?“ zeptal se Scott.

„Proč?“

„Chci se jen podívat. Ničeho se ani nedotknu, slibuji vám to,“ nevzdával se Scott.

„No, když se chcete jen podívat,“ ustoupila žena neochotně, „ale není se na co dívat…“ Ustoupila od otevřených dveří.

Pochopil ji, jakmile vstoupil. Kromě květového kretonového závěsu, který visel jako zvadlý na jedné straně šatníku, nebylo v pokoji vůbec nic. Ani kousek nábytku, ani zrcadlo na zdi. A v šatníku nebyla ani stopa po šatech nebo oblecích. Jako by se v pokoji nebydlelo už dlouho a ne pouhých pár dnů.

„Nic, vůbec nic,“ řekl Scott potichu.

„Vždyť jsem vám říkala, že se není na co dívat,“ opakovala žena důrazně.

„Když někdo zemře, tak obvykle…“ začal Scott.

Opět ho předběhla: „‚Obvykle‘, ‚obvykle‘. Nic nebylo jako obvykle. Ubohé děvče zemřelo v pondělí ráno, a tentýž den odpoledne, ani se ještě veřejně neoznámilo, že zemřela, přijelo stěhovací auto a v něm dva chlapi. Ukázali mi nějaký úřední papír. Pak pokoj vyprázdnili. Odvezli všechno, jak to tu stálo a leželo. Všechno. I jeho obleky…“

Žena se zarazila. „Říkal jste, že jste advokát. Jeho advokát?“

„Ne. Ale řekněte mi, kdo to je? Kde je?“

„Bydlel tu. S ní. Ale platilo se za jednoho. Nikdy mi to nepřiznali, protože se báli, že jim zvednu nájemné. Ale to je tu běžné. Muži se nastěhují s děvčaty. Děvčata s muži. Je to taková společenská hra. Spíš společenská postel.“

„Nevíte, kdo to je? Jak se jmenuje?“

„Ne. Jen se u zvonku nebo na poštovní schránce dole v chodbě objeví i druhé jméno, hned se zvyšuje nájemné. Takže si tam jmenovky nedávají. Alespoň on si ji tam nedal. Ale když zjistil, že s jejími věcmi odvezli i jeho, řádně se rozlítil.“

„A ti dva, kteří přijeli v tom stěhovacím autě, neřekli, kdo je poslal a kam ty věci odvážejí?“

„Ne. Jen mi ukázali ten úřední papír. Tak jsem je nechala, ať si v pokoji vezmou, co chtějí.“

„Ten mladík… neznáte aspoň jeho křestní jméno?“

„Zaslechla jsem ho. Říkala mu Rick.“

„Rick,“ opakoval Scott. „Příjmení neznáte?“

„Nepamatuji, že bych ho někdy slyšela,“ odpověděla žena.

„Víte o něm něco? Co dělal, aby si vydělal? Jaké měl zvyky?“

„Když už se ptáte, tak měl jen jediný ‚zvyk‘,“ odpověděla žena s neobyčejným důrazem na posledním slově. „Fetoval?“ zeptal se Scott.

„Nemám ráda drby, ale příznaky poznám,“ řekla žena. „A ona?“

„Co ona?“ naježila se žena. „Ona také fetovala?“

„Řekla jsem vám, že nemám ráda drby,“ odpověděla.

„Ale poznáte příznaky,“ připomněl jí Scott.

„O nájemnících nemluvím. Zvlášť ne o mrtvých. Ať si svá tajemství odnesou do hrobu, tak to říkám,“ odpověděla naprosto definitivně, že se musel vzdát dalších otázek.

„Ten… ten Rick… Když nevíte, jak se jmenuje nebo čím se živí, dovedla byste mi ho aspoň popsat?“

„Popsat… popsat…“ Žena se zamyslela. „Počkejte. Má tmavou pleť, ani černou a ani španělskou. Myslím italskou. Může mu být něco přes dvacet. Je hrozně hubený. Jedna věc se mi na něm strašlivě nelíbila. Nosil dlouhé vlasy, ale do toho koňského ohonu. Řeknu vám, že kdybyste ho viděl odzadu, myslel byste si, že je to děvče. Jenomže byl hubený. Prostě s těmi dlouhými vlasy vypadal jako děvče. V té dnešní době, víte, v té dnešní době, zvlášť tady v okolí…“ vysvětlovala.

„Takže se jmenoval Rick?“

„Rick,“ zopakovala žena. „Pomůže vám to?“

„Je to lepší než nic,“ odpověděl Scott zamyšleně. „Dám vám svou navštívenku. Kdyby se vrátil, řekněte mu, prosím, aby mi zavolal.“

„Ten se už nevrátí,“ řekla žena. „Ale kdyby přece jen přišel, řeknu mu.“

„Je to důležité. Možná na tom záleží kariéra jisté lékařky,“ informoval ji Scott.

„Lékařky…“ rozpomínula se žena. „Máte na mysli tu doktorku, co o ní ten Stuyvesant mluvil v televizi? A co mu pak odpověděla? Tuhle doktorku?“

„Ano.“

„Tak ona opravdu potřebuje advokáta!“ pokračovala žena. „V dnešní době ty nemocnice, i doktoři, to jsou tedy! Je mi z toho nanic. Do žádné nemocnice nikdy nepůjdu! V dnešní době ne.“

„A zavolejte mi, kdybyste o něm slyšela. Ano?“

„Ano, určitě. Určitě.“

Z činžáku odcházel zamyšlený. Pokud takový příznačný postoj jako tahle žena bude mít i porota, před kterou Kate stane, pak sbohem! Ještě štěstí, že se dohodli alespoň v případu zanedbání povinné péče.

22

Při odhalování zvyků a způsobu posledního roku života Claudie Stuyvesantové sáhl Scott Van Cleve v nouzi po pohřebním programu – chtěl vypátrat spolužačky, které na ni ten den vzpomněly ve dvou krátkých projevech.

S mladou ženou, která pronesla básničku na Claudiinu počest a od níž se mu ten den nepodařilo získat žádné informace, mluvit nemohl, protože se zatím vrátila domů do Dallasu. Ale starší dívka uvedená v programu jako Shelley Monfortová, stále bydlela v Greenwich Village. Scott zjistil, že je asistentkou režie v nějaké televizní šou, která běžela v New Yorku.

Chtěl-li Shelley zastihnout ve studiu, musel trpělivě čekat, až skončí vysílání. Hned na první otázku odpověděla Shelley Monfortová vyhýbavě, ale o to pohotověji se vymlouvala:

„Totiž, pane Van Cleve, opravdu nemám čas. Musím sehnat hosty na celý týden a na zítřejší program nám jeden odřekl. Takže musím najít politika nebo nějakého spisovatele, který touží po publicitě, anebo nějakého extravagantního cvoka, a udělat z toho dobrý televizní program. Už jsem měla telefonovat.“

„Slečno Monfortová, jde o budoucnost mladé ženy, jisté lékařky, která…“

„Prosím vás, pane Van Cleve, mám svých starostí dost. A navíc, nejde-li o televizi, opravdu vám nemohu pomoci!“ dodala.

„Ale můžete. Znala jste totiž Claudii Stuyvesantovou,“ pokračoval Scott.

Shelley Monfortová se hned uklidnila, ale zpozorněla a začala se chovat zdrženlivě.

„A co s ní má být?“ zeptala se tiše.

Scott jí vysvětlil, co hrozí Kate Forresterové, přičemž zdůraznil, že výpověď o Claudiině chování v posledním roce jejího života by pomohla zbavit jeho klientku viny. „Takže vás prosím jen o jediné – věnujte mi hodinku na svědectví o jejích zvycích v posledním roce.“

„Opravdu nevím…“ začala se vytáčet.

„Ale víte,“ naléhal Scott. „Podle toho, co jste o ní říkala na pohřbu, jste si byly velmi blízké.“

„Kdysi,“ opravila ho Shelley Monfortová.

„Co se přihodilo?“ zeptal se Scott. „Co se změnilo?“

„Už jako studentku ji lákal Greenwich Village. Pokaždé když jsme měli volno, ve svátek nebo přes víkend, mířila rovnou do Village. Po nějaké době nás ostatní začala pokládat za podivínky, protože jsme nezapadly. Ta záležitost se nám totiž nelíbila. Neuvědomovala si, že nezapadla ona sama.“

„Drogy?“ zeptal se Scott. „Užívala drogy už jako studentka?“

„Těžko říci,“ odpověděla, ale nedovedla lhát příliš dobře.

„Prosím vás. Pravdivá výpověď může té mladé ženě pomoci si udržet povolání, krásné lékařské povolání!“ naléhal Scott.

„Těžko říci,“ opakovala Shelley.

„Žádám vás o jediné – řekněte pravdu,“ naléhal dále Scott.

„Nezlobte se, nemám už co dodat,“ odpověděla mladá asistentka režie. „A musím telefonovat.“

„Slečno Monfortová, kdyby bylo ohroženo vaše povolání, nechtěla byste, aby vám někdo věnoval trochu času a pomohl vám?“ zeptal se Scott.

„Nezlobte se,“ trvala na svém.

Chápal, že by bylo zbytečné vyptávat se dál. Když se Scott otočil k odchodu, svědomí nebo pocit viny donutil Monfortovou promluvit: „Žádáte mě, abych pomohla ženě, kterou ani neznám. A abych očernila jméno dívky, se kterou jsem bydlela, kterou jsem měla ráda a pro kterou jsem se trápila. Není už Claudiina pověst dost poskvrněná? Je mrtvá. Nechme ji odpočívat v pokoji.“

Shelley Monfortová měla slzy na krajíčku a Scottovi jí bylo líto, i když mu odmítala pomoci.

„Opravdu nevím, kým byla, ani co dělala. Protože jsme se odcizily, zvlášť poslední rok. Ale to tak bývá, když někdo užívá drogy. Narkomani žijí ve svém světě. Nejsou-li ostatní jako oni, jako by neexistovali. Snažili jsme se, Bože, jak jsme se snažili udržet s ní kontakt! Oddělila se sama. To ona nás opustila. Viděli jsme, že se s ní něco děje. Ale nedalo se nic dělat, nikoho nechtěla poslouchat. Jen toho chuligána, co s ním žila.“

„Myslíte Ricka?“ zeptal se Scott.

„Ach,“ vydechla překvapeně, protože ji zaskočil. „Vy o něm víte?“

„Vím.“

„Pak asi víte všechno.“

„Nevím jen, kde ho najít,“ odpověděl Scott. „Vy to víte?“

„Nevím. Neví to nikdo z nás. Víme jen, že z Claudie tahal peníze.“

„Setkala jste se s ním?“

„Ani ne,“ odpověděla Shelley.

„Jak tomu mám rozumět?“ podivil se Scott.

Shelley váhala, zvažovala, zda je rozumné prozradit víc, než už řekla.

„Prosím vás, slečno Monfortová. Claudii to neublíží, když mi povíte ještě tohle, nebo snad ano?“

„Totiž…“ váhala Shelley, ale nakonec to řekla: „Nesetkali jsme se s ním, ale…“

„Ale viděla jste ho?“ udeřil Scott.

Shelley přikývla. „Asi před rokem mi zavolala její matka. Prý si Claudiin otec zoufá, jak žije jeho dcera, a vyhrožuje, že udělá něco strašného. A její matka po nás chtěla, abychom se naposledy pokusily dostat její dceru domů. Šly jsme k ní dvě. Na schodech kolem nás prošel mladý muž. Dovtípily jsme se, že to bude ten Rick, se kterým žila. Zeptaly jsme se jí na to. Nezapírala.“

„A viděla jste ho jen tenkrát?“ pokračoval Scott.

„Ne. I jindy,“ přiznala Shelley.

„Na pohřbu?“ zeptal se Scott.

„Ano. Jak to víte?“

„Všimla si ho i doktorka Forresterová. Tušila, o koho se jedná.“

„Ano, byl to on. Koňský ohon a tak dále,“ potvrdila Shelley Monfortová. „Víc nevím. Což vám, bohužel, bůhvíjak nepomůže, že?“

„Pomohlo by, kdybyste souhlasila, že budete svědčit,“ řekl Scott. Rozhodně zavrtěla hlavou. Věděl, že ji nepřesvědčí. „Ještě jednu věc bych rád věděl.“

„Co?“

„Ten Rick… Řekla vám vůbec, jak se jmenuje?“

Shelley znovu váhala, ale nakonec řekla. „Asi jí tím už neublížím. Jmenoval se Rick Thomas. Takový darebák!“

„No, i to mi může pomoci,“ řekl Scott. „Děkuji vám.“

Když odcházel, zavolala za ním: „Vaší klientky je mi líto. Ale nemohu udělat nic, co by Claudii ublížilo. Nezlobte se.“

23

Když se Kate po denní práci u doktora Troye vrátila domů, Rosie Chungová se právě vypravovala na noční. Zavolala ze své ložnice: „Kate? Máš tu vzkaz. Volal ten tvůj advokát.“

Kate přiběhla ke dveřím kamarádčiny ložnice. „Co vzkázal?“

„Řekl jen, abys přišla na roh Osmé ulice a Páté avenue. V devět.“

„Dnes večer?“

„Dnes večer,“ potvrdila Kate a dodala: „A aby ses teple oblékla. A říkal, aby sis obula pevné a pohodlné střevíce.“

„To bych ráda věděla, co to znamená,“ řekla Kate.

„I já,“ přidala se Rosie a přitom si velmi pozorně nanášela na mandlové oči tmavý stín.

Kate se nemohla nezeptat: „Dnes má službu Mel?“

Rosie se otočila: „Proč tě to zajímá?“

„Pokaždé, když má ten chirurg noční, vymódíš se, jako bys šla na rande, a ne na dlouhé hodiny pekla.“

„Moc by mě mrzelo, kdyby zapomněl, že jsem také žena, nejen lékařka.“

„Nic neriskuješ. Je do tebe celý pryč. Jinak by tě nepředstavoval rodičům,“ řekla Kate, ale myšlenkami už byla u Scottova vzkazu. „Teplé šaty a pevné střevíce? Neřekl ti, proč se máme sejít?“

„Ne,“ odpověděla Rosie. „Ale jedno ti řeknu. Má velice příjemný hlas. I když něco žádá. Vypadá tak, jaký má hlas?“

„A jaký má hlas?“ zeptala se Kate.

„Představuji si ho jako hodného, solidního člověka. Jako Spencera Tracyho. Robustní postava, výška kolem sto osmdesáti…“

„Sto osmdesát šest,“ opravila ji Kate. „A je světlovlasý. Typický americký blondýn.“

„Má hnědé vlasy,“ znovu ji opravila Kate. „Ale s takovým hlasem je to dozajista fešák,“ pokračovala Rosie. „Jako Tom Cruise. Uhlazený. A rozkošný.“

„Drsný,“ ještě jednou ji opravila Kate.

„Drsný?“ opáčila Rosie překvapeně. „Představuji si ho s důlkem na bradě. Jako Kirka Douglase nebo Garyho Granta ve filmech, na které se díváme v televizi, když v noci únavou nemůžeme usnout.“

„Bez důlku. Jen drsná tvář. A myslím, že není běžec. Ale je milý. Velice milý. A… a také oddaný.“

„Oddaný?“ odvrátila se Rosie od zrcadla s oživlou zvědavostí. „Chceš říct, že je mezi vámi i něco jiného, nejen právnické rady?“

„Oddaný své práci, to jsem chtěla říci. V mém případě.“

„Ó,“ přijala Rosie vysvětlení se zjevným zklamáním. „Waltera jsi už vyškrtla ze svého života, tak jsem si myslela, že konečně dokážeš uvažovat i o jiných mužích.“

Rosie si už oblékala jednoduché tmavé šaty, které nosila pod lékařským pláštěm při službě na pohotovosti, když se jí Kate zeptala: „Žes neměla Waltera ráda?“

„Ne, neměla. Neviděla jsem ho vedle tebe ráda. Máš právo na víc než na muže, jehož jediným životním cílem je uzavírat obchody a bohatnout.“

„Tos mi nikdy neřekla,“ podivila se Kate.

„Věděla jsem, že časem najdeš správnou odpověď sama. Kromě toho, mohla jsem si dovolit radit zamilovanému člověku? Škoda, že já nedovedu ve svém životě jednat tak rázně,“ přiznala se Rosie.

„A co Mel?“ zeptala se Kate.

„Náš vztah se nelíbí mému otci ani jeho matce. Je to nešťastná, ale milá žena. Když mě k nim Mel poprvé zavedl, byla tak nervózní, že ze sebe sotva dostala, abych se u nich cítila dobře. ‚Milujeme čínskou kuchyni. Každou neděli chodíme do té malé příjemné čínské restaurace hned za rohem.‘ Pak, jako by hledala podporu, obrátila se na manžela: ‚Že, Maxi?‘ A muž dodal, jak nejlépe dovedl: ‚Jenom když je fotbal, tak ne. To si čínské jídlo necháváme donést domů.‘ Příjemní lidé. Jen je strašně znervózňuje, že by si jejich miláček vzal čínské děvče.“

„Nesuď je příliš přísně,“ radila Kate.

„Vždyť můj otec není o nic lepší. Nikdy nepochopí, že slušně vychované čínské děvče může překročit tu dělící čáru a zamilovat se do Američana. Nahlas to sice nikdy neřekl, ale dobře vím, co cítí. Tvrdě pracoval, obětoval se, šetřil, utrhoval si od úst, jen aby dal dceři vzdělání, po jakém toužila. A co se stalo? Jako bych ho slyšela: Ztrácíme jedinou dceru. Kvůli úplně cizímu člověku. Jaká budou má vnoučata? Budou po Rosii? Anebo jako on? On – tak můj otec říká Melovi. Ale chápu ho. Dobře vím, co cítí. Riskoval život, i naše životy, jen aby utekl z komunistické Číny. Líbí se mu, že je Američan. Je na to pyšný. Ale nikdy si ani nepomyslel, že se mu dcera může vdát za Američana. Proto je mi ho líto. Ale… ale já mám Mela ráda. Co si počnu?“

Než stačila Kate říci, že ji chápe, Rosie zvolala: „Musím běžet. Před službou si s Melem posedíme u kávičky. Romantika – šálek kávy před službou. A vždycky si řekneme: Jednou, jednou to bude všechno úžasné.“

Objala Kate. „A neopozdi se,“ připomněla jí. „Van Cleve v devět hodin. Teplé šaty. Pevné střevíce.“ Rozběhla se ke dveřím. „A ne abys mu řekla, co jsem o něm povídala.“

V teplých šatech a pevných vycházkových střevících na nohou vystoupila Kate Forresterová z metra na Čtvrté západní ulici. Venku bylo ještě mokro po předvčerejším jarním dešti. Vydala se tmavou ulicí na smluvené místo na rohu. Zmocnil se jí podvědomý pocit nebezpečí, jaký má na liduprázdné ulici většina Newyorčanů. Navíc ji znepokojovalo, proč ji Van Cleve volal tak nečekaně, a co znamená ten záhadný vzkaz bez vysvětlení.

Spatřila ho, jak stojí pod pouliční svítilnou na smluveném místě. Byl vysoký, štíhlý a ve dvouřadovém nepromokavém plášti vypadal jako fascinující postava z nějaké detektivky nebo filmu.

Myslel jen na Ricka. Domníval se, že Kate ví víc, než věděla, takže když se sešli, vychrlil na Kate:

„Rick. Jmenuje se Rick Thomas.“

„Kdo?!“ zeptala se.

„Mladík, co s ním žila Claudie. Mladík, který upoutal vaši pozornost na pohřbu. Přesně jako vy ho popsaly další dvě ženy. Jde jen o to, zda byste ho dokázala identifikovat, kdybyste ho viděla.“

„Asi ano. Kdybych ho mohla vidět. Dovedl byste to zařídit?“ zeptala se Kate.

„Pokusíme se o to dnes večer. Pojďme.“

Když šli ulicí, Kate řekla: „Koňský ohon. Bledý, vpadlé tváře. Tmavá pleť. Džíny. Nejsou to bůhvíjaké záchytné body. Zvlášť v této části New Yorku.“

„Mluvil jsem o tom s Danem Farrellem.“

„S Danem Farrelem?“

„Policejním detektivem, teď už je v důchodu. Vedl všechna vyšetřování pro naši společnost. Osobně mi už nemůže pomáhat, ale poradil mi, jak najít člověka, o němž se neví, kde bydlí, když znám jen jeho jméno a celkový popis.“

„Jak?“

„Claudie byla narkomanka, to je už stoprocentní. Což znamená, že i on je narkoman. Shelley Monfortová se dokonce domnívá, že k drogám ji přivedl právě on. Farrell mi řekl, že pokud je Rick narkoman, je jeho životně důležitým cílem – Farrel použil výraz ‚pupeční šňůrou‘ – dealer v okolí domu, kde společně žili.“

„Drogového dealera najdete tady dole i tam nahoře na každém kroku,“ namítla Kate. „Pozdě večer nebo časně ráno, když odcházím z nemocnice, vídám tři, někdy dokonce čtyři. Postávají na druhé straně ulice a čekají na zákazníky. A policie se tváří jako by nic.“

„Farrell říká, že i někde na rohu blízko domu, kde bydleli, je jeden nebo několik dealerů, kteří Ricku Thomasovi a Claudii prodávali drogy. Ona zemřela a Rick přišel o zdroj peněz, takže drogy mámí z dealerů na úvěr. Neznámý dealer je nedá. Farrell říká: Najděte toho dealera a najdete i Thomase.“

„A našel jste ho?“

„Myslím že ano,“ přikývl Scott. „Vyptával jsem se tady v okolí každého dealera na každém rohu. Ovšemže všichni popřeli, že by znali muže jménem Rick či Thomas – asi mě měli za detektiva z protidrogového oddělení nebo někoho od policie. Kromě jednoho. Samozřejmě i ten zapíral. Ale hned jsem zjistil, že lže. A dnes večer budeme sledovat právě jeho. Možná že zrovna dnes se Rick pokusí dostat od něj drogu.“

„A když nepřijde?“

„Půjdeme sem zítra večer. A pozítří večer. A další večer,“ odpověděl Van Cleve chmurně. „A když vůbec nepřijde?“

„To by zničilo nejvyšší trumf obhajoby,“ přiznal nevesele.

Došli na roh, který Van Cleve určil za pozorovatelnu. Kývl na Kate, aby sestoupila po třech schodech do otevřeného prostoru, ze kterého se šlo do suterénu obytného domu a odkud mohli pozorovat muže stojícího o samotě pod lucernou na rohu ulice.

Občas se rozhlédl, jako by tušil, že ho někdo pozoruje. Ale policejní auto, které pomalu projíždělo kolem, nezastavilo.

Pak několikrát u chodníku zabrzdily drahé zahraniční i domácí sportovní vozy, avšak zůstaly stát jen chvilku, než dal člověk za volantem dealerovi peníze a než od něj převzal několik malých balíčků. Několikrát se u něj zastavili k podobné transakci osamělí chodci. Když se jako zákazník objevil mladý muž, Van Cleve pokaždé naléhavě zašeptal: „Je to on?“

Kate upřela oči na mladíka pod lucernou a smutně odpověděla: „Ne. To není on.“

Znovu se stáhli a pozorovali. Po chvilce jí Van Cleve zašeptal: „Kdyby mi někdo, když jsem byl na právech, řekl, že jednou budu hlídkovat jako policista v Greenwich Village, povím, mu, že se zbláznil. Měl jsem radši zůstat doma v Shenandoah.“

„V Shenandoah?“ opáčila Kate.

„Pocházím odtamtud. Je to městečko v Pensylvánii. Jenže ani jeden soused by nepřipustil, že Shenandoah je městečko. Mezi opravdu malými městečky jsme byli vlastně velkoměstem. Do Shenandoah se jezdilo nakupovat nebo ukládat peníze do banky. Už jako chlapec jsem snil, že se v New Yorku stanu velkým a významným advokátem. Asi všechny děti sní o tom, že se jednou dostanou do New Yorku. Že si ho podmaní. Díváme se na příliš mnoho filmů a televizních šou. Asi proto míváme takové sny. Zřejmě i vy.“

„V New Yorku máme nejlepší medicínu na světě. Proto jsem se sem přijela učit. A skončila jsem…“

Nestačila dopovědět, protože ji Van Cleve chytil za loket, aby si všimla dalšího podezřelého mladíka. Kate ho pozorovala ve světle lucerny.

„Ne. To není on,“ musela přiznat znovu. „Džíny. Koňský ohon. Tmavá pleť. Ale není to on.“ Znovu se skrčili a pozorovali.

„Říkala jste, že jste se přišla učit a že jste skončila…“ připomněl jí Van Cleve. „Skončila jako poražená? Zbavená lékařského povolání?“

„Skončila jsem jako zrazená, zničená, uražená,“ připustila Kate. „Jako by mě v mé profesi někdo znásilnil.“

„Chápu, jak vám je,“ řekl Van Cleve.

„Nechápete. Nikdo to neví, dokud něco takového sám neprožije,“ odpověděla.

„Co myslíte, jak se asi cítí člověk zaměstnaný ve velké advokátní kanceláři, kterému slíbili, že určitou část svého času bude smět věnovat lidem, kteří potřebují jeho pomoc a zaslouží si ji, ale nemohou si ji dovolit?“ zeptal se Van Cleve. „Možná máme společného více, než si uvědomujeme.“

Najednou ji zase chytil za loket, aby identifikovala dalšího kupce. Kate roztáhla oči, ale nakonec tiše řekla: „Ne. To není on.“ Mladík se už ztrácel ve tmě, když Kate řekla: „Zmocňuje se mě děsivý pocit, že Thomase nepoznám, ani když se ukáže.“

„Neztrácejte odvahu,“ uklidňoval ji Van Cleve. „Jsem si jist, že až ho uvidíte, určitě ho poznáte.“

Dalo se do deště. Padající kapky tvořily mlhu dobře viditelnou proti světlu lucerny.

Kate na sobě měla tvídový plášť, pláštěnku si nevzala. Van Cleve jí chtěl dát svůj dvouřadový nepromokavý plášť, ale Kate odmítla.

„Je dost velký, aby stačil pro oba,“ řekl, rozepnul ho a kus jí přehodil přes ramena. „Je to lepší?“

„Lepší,“ přisvědčila Kate, i když v těsné blízkosti muže, který pro ni zůstával vlastně cizím, byť byl jejím advokátem, se cítila nepříjemně.

Objevilo se nové auto. Proběhla další transakce. Zpoza rohu se vynořila mladá žena. Podala složenou bankovku, převzala několik balíčků, sevřela je v ruce a rozběhla se do dešťové mlhy. Zastavil další vůz, ale než z něj muž za volantem vystrčil ruku a udělal první krok k dohodě, objevilo se na rohu policejní auto. Sportovní vůz vyrazil rychle, až na mokré dlažbě dostal smyk. Jen tak tak nevrazil do zaparkovaných aut. Policisté vyrazili za ním. Dealer si stoupl na vozovku, aby mohl lépe sledovat honičku a její výsledek. Pak se vrátil na své místo.

Kate a Scott Van Cleve ho dále pozorovali.

„Myslíte, že byste se ještě mohl vrátit?“ zeptala se Kate.

„Vrátit?“ opáčil Van Cleve zaskočený nečekanou otázkou.

„Vrátit domů. Do toho pensylvánského městečka.“

„Do Shenandoah,“ upřesnil Van Cleve. „Už jsem o tom přemýšlel. Zvláště poslední dva týdny. Ale kdo ví, zda bych ještě dovedl žít v malém městě. Dělat tam právníka? Vyřizovat případy jako prodej domku, závěti lidí, kteří vlastně ani na tomhle světě nic nenechali, nebo řešit spory mezi rozhádanými sousedy, kteří se soudí kvůli mezi? Nevím. Možná jsem se nakazil newyorskou nemocí. Ale zda je to či ono velké, není důležité. Ani kauzy. Rád obhajuji. Ale jen velké případy. New York prý mění lidský smysl pro hodnoty. Nechce se tomu věřit. Možná je to pravda. Nemíváte také podobný pocit?“

„Když prohrajeme, nebudu mít na výběr, zda se vrátit domů, nebo zůstat. Budu si muset najít místo, kde lékaře potřebují tolik, že přijmou i vyděděnce, ať už to má být v naší zemi, nebo v cizině.“

„Vy ale nejste vyděděnec,“ namítl Scott.

„Nenajdeme-li Ricka Thomase, budu,“ odpověděla Kate.

„Najdeme ho,“ ujišťoval ji. A protože si tím nebyl tak docela jist, zopakoval ještě jednou: „Najdeme ho.“

Čekali a pozorovali a zákazníci, někteří pěšky a jiní v autech, přicházeli, nenápadně nakupovali a odcházeli. Několik jí připomnělo Ricka Thomase, ale jen povrchně, oblečením nebo koňským ohonem.

Kate se vytáhla zpod Scottova nepromokavého pláště, aby se nadýchala čerstvého vzduchu. „Už neprší,“ řekla.

„Ano,“ přisvědčil Van Cleve dost neochotně. Rozevřel plášť a zcela ji uvolnil. Cítil se trapně, a tak mluvil dál, aby zakryl rozpaky: „Vaši rodiče… říkala jste, že váš otec je farmář. Co pěstuje?“

„Kukuřici,“ řekla Kate, „i pšenici. Ale hlavně kukuřici.“

„Je to těžký život?“

„Není lehký. Ale farmářská práce ho velice uspokojuje. Zvlášť když je úrodný rok. Orat, sít, riskovat, zda se počasí vydaří, anebo ne, vidět, jak dozrává úroda, stát uprostřed kukuřičného lánu, když se stébla houpají vysoko nad hospodářovou hlavou, to všechno naplňuje člověka pocitem opravdové dokonalosti.“

„Milujete svého otce?“

„Miluji. A obdivuji,“ potvrdila Kate. „Je to správný člověk. A dobrý otec. Dokonalý manžel. Jeho práce má smysl. A v naší civilizaci zahleděné do peněz si toho musím vážit.“

„A jací se vám zdají advokáti?“ zeptal se

„Myslím si, že jsou potřební,“ řekla Kate.

„Jen potřební? Advokát stojící uprostřed právnických knih, které se mu v knihovně tyčí nad hlavou, ve vás nevyvolává stejný pocit uspokojení?“ zeptal se Van Cleve ironicky.

„Nemyslela jsem to tak, že by advokáti neměli hodnotu. Jak by mě mohlo něco takového napadnout, když má budoucnost, mé zaměstnání závisí na advokátovi,“ omlouvala se Kate.

„Děkuji, moc vám děkuji,“ řekl. „Ta léta na právnické fakultě jsem přece jen nestrávil nadarmo.“

Otočila se a podívala se mu do drsné tváře, do šedých očí. Jiskra v nich jí potvrdila, co tušila – že je jí vděčen.

„A váš otec?“ zeptala se Kate. „Neříkal jste, čím je.“

„Čím byl,“ opravil ji.

„Promiňte,“ omluvila se. „Netušila jsem…“

„Jak byste mohla,“ řekl. „Až mi bude dvacet devět, bylo by otci pětapadesát. V dnešní době to není příliš mnoho.“

„Na co zemřel?“ zeptala se Kate.

„Byl strojvedoucí. Pořád vozil uhlí z dolu přímo do ocelárny u Pittsburghu. Když jednou večer projížděl Podkovovou zatáčku, vykolejil. Překročení povolené rychlosti, zjistili železniční experti.“

„To je hrozné,“ projevila soucit Kate. „Kolik vám tehdy bylo?“

„Sedm.“

„Vaše matka ovdověla mladá se sedmiletým synkem. Jak vycházela, co dělala?“

„Vycházela díky chlapům z jeho party. Dostávala po něm penzi. Malou, ale lepší než žádnou.“

„Díky chlapům z jeho party? Železničáři hlasují, kdo dostane penzi?“

„Nehlasovali. Jen drželi jazyk za zuby. Ten večer byl totiž opilý,“ vysvětlil Scott a odmlčel se. Pak dodal: „Opilý býval téměř každý večer. A když byl opilý, byl odporný a nesnesitelný. Kdyby vyšlo najevo, jak se to všechno stalo, sotva bychom penzi dostali.“

„Bylo vám jen sedm let a už jste to věděl,“ řekla smutně Kate.

„Věděl jsem to snad od chvíle, odkdy si pamatuji. Jak se choval k mamince. Jak na ni křičel, když ho prosila, aby méně pil. A jednou… dvakrát… ne – třikrát ji… ano, udeřil. Vrhl jsem se k němu bránit matku, bylo mi šest, ale vrazil mi takovou, že jsem přeletěl přes celý pokoj a vrazil do zdi. Starodávná čínská skříňka se tak zatřásla, že se v ní rozbilo všechno porcelánové nádobí, které maminka zdědila po své matce. Přišel jsem k sobě v jejím náručí, seděla na podlaze a houpala mě a plakala.“

„Tragická vzpomínka na otce,“ ozvala se Kate.

„Když jsem dospěl natolik, že už jsem o takových věcech dovedl přemýšlet, dlouho jsem uvažoval, že si zajdu k nějakému psychiatrovi, aby mi vysvětlil jednu věc, která mě trápila ode dne, co otec zemřel. Ale nešel jsem k němu.“

„A stále vás to trápí, že?“ zeptala se Kate.

„Ano, paní doktorko, stále mě to trápí. Ten večer, co se zabil, to přišli oznámit mé matce. Rozhodovala se, zda mě vzbudí a řekne mi, co se stalo, nebo mě nechá spát až do rána. Probudil jsem se sám. Asi mě vzbudil ruch v domě. Všechen ten shon. Matka plakala. Přiběhl jsem k ní. Vzala mě do náruče, přitiskla k sobě a řekla: Chudáčku můj, chudáčku můj. Byl jsem zmatený a vylekaný. Nevěděl jsem, co má na mysli. Pak řekla: Vane… Všichni mi říkali Scotty, jenom ona Vane. Vane, tvůj otec už nikdy nepřijde domů. Znovu se rozplakala. Ale já ne. Cítil jsem se dobře, velmi dobře, přímo výborně! Už nikdy nepřijde domů, už jí nebude nadávat, nebude bít ji ani mne. Výborně! Je to hrozné, když dítě pociťuje něco takového.“

„Když o tom vypráví, i teď,“ řekla Kate tiše.

„Ano, zvlášť když o tom vypráví poprvé…“ Nečekaně ztichl. „Podívejte se!“ přidušené vykřikl.

Kate se podívala k dealerovi. Právě k němu přicházel další zákazník. Mladík. Vyhublý. V džínách. Koňský ohon. Tmavší pleť.

„Je to on?“ zašeptal Van Cleve. „Asi ano,“ zašeptala.

Okamžitě vyskočil z úkrytu a rozběhl se přes mokrou vozovku. „Ricku! Ricku Thomasi!“ zakřičel. Podezřelý muž se otočil, uviděl Van Cleveho a rozběhl se do tmy. Van Cleve běžel za ním následován Kate v jejích pevných a pohodlných střevících. Mladík utíkal po ulici, Van Cleve ho pronásledoval, už ho dobíhal, ale asi by ho nedohonil, kdyby mladík nezakopl, když se pokoušel přeběhnout na druhou stranu ulice. Natáhl se jak dlouhý, tak široký na mokrou dlažbu. Vzácné balíčky z průsvitného papíru se rozletěly na všechny strany. Nestačil vstát, protože Van se na něj vrhl, přitlačil ho k zemi a zkroutil mu ruku za zády.

„Zbláznil jste se, člověče? Nejsem žádný Rick Thomas. V životě jsem neslyšel o žádném Ricku Thomasovi.“

Van Cleve ho zdvihl a zatáhl pod nejbližší lucernu. Chytil ho za vlasy, otočil mu tvář proti světlu, aby se Kate mohla podívat zblízka. Podezřelý mladík sebou škubal. Van Cleve mu ještě více zkroutil ruku za zády, až mladý muž vykřikl bolestí. Ale ztichl.

„Paní doktorko, je to on?“

Kate upřela pohled do tváře zděšeného mladíka. Chtěla před sebou vidět Ricka Thomase, ale nakonec musela přiznat: „Ne, není to on.“

Van Cleve pomalu uvolnil mladíkovi ruku a pustil ho. „Promiňte,“ omluvil se Van Cleve ne nejvhodněji. Byl celý nesvůj.

„Blázne! Člověče, vy jste odporný blázen!“ Mladík si zuřivě a s opovržením odplivl. „Kde jsou? Kde jsou moje balíčky?“ Vrhl se na zem, lezl po čtyřech a shrnoval průsvitné balíčky s drogou, po které tak zoufale toužil.

Van Cleve se na něj díval a kroutil hlavou. „Drogy ho změnily ve zvíře. Bože, zvedá se mi žaludek!“

Kate proběhlo hlavou možné spojení mezi advokátovými vzpomínkami na otce a hlubokým odporem k lidem spoutaným okovy nepřekonatelného návyku, ale zdržela se komentáře.

Možná právě proto hledá jako posedlý důkaz o drogové závislosti Claudie Stuyvesantové, pomyslela si.

Van Cleve a Kate se otočili a zklamaní se vraceli ke svému úkrytu. Do cesty se jim postavil dealer, monopolní vlastník místa na rohu ulice. Scott se přichystal na jeho útok. Kate dostala strach, že dealer je ozbrojen, a jen doufala, že se mu Scott nepostaví na odpor.

„Hele, ty,“ začal dealer vyzývavě, „už ses uklidnil? Honit kluka, kterého ani neznáš! Tady tě zpacifikují za menší věci. Měl jsi štěstí, že ten mládenec neměl bouchačku. Na tomhle místě dlouho žít nebudeš.“

„Děkuji za upozornění,“ odpověděl Van Cleve.

Dealer nepřeslechl Scottův sarkasmus.

„A teď mě dobře poslouchej, kamaráde! Honit po ulici nějakého potřeštěnce a dělat tady bengál je sprosťárna. A co je horší, kazíš mi kšefty. A to je mnohem nebezpečnější. Mluvím jasně?“

„Vím, co je to výstraha, nejsem hluchý,“ řekl Van Cleve.

„Dobrá. A teď se dostáváme k tomu, čemu diplomaté říkají otevřená výměna názorů. Něco ti povím. Nevím, na co potřebuješ Ricka Thomase. A ani mi na tom nezáleží. Zajímá mě jediné – abys mi tu netvrdí a nekazil mi kšefty. A hlavně aby mi tu nikdo neznervózňoval chlapy v modrém. Jezdí si tu, já jim nedělám potíže, oni je nedělají mně. Kdyby mě zašili, jsem za pár hodin zpátky a oni to vědí. Jenže když mi tu budeš dělat rotyku a problémy, policajti si něčeho takového hned všimnou. Zvlášť když někdo někoho honí, sráží na zem a je na něj surový. Něco takového mým obchodům neprospívá. A ten Rick Thomas, moc ho potřebuješ?“

„Potřebujeme ho, velice naléhavě,“ odpověděl Van Cleve.

„Tak dobře,“ přikývl dealer. „Patří k mým stálým zákazníkům. Vlastně patřil. Totiž před dvěma týdny mu došly peníze. Kdybych mu nechal vzkázat, že ho jsem jako starého zákazníka ochoten nějakou dobu podržet, za minutu je tady.“

„Mohl byste nám ho zadržet?“ zeptal se Van Cleve.

„Mohl. A chtěl. Ale musíme se dohodnout. Až ho budete mít, víc vás tu nechci vidět, ani jednoho. Dohodnuto?“

„Souhlasím,“ odpověděl Van Cleve horlivě.

„Zítra večer. Mezi devátou a půlnocí. Přijdete?“

„Nedělejte si starosti. Budeme tu.“

Uklidněni a šťastní se Van Cleve a Kate vydali domů.

„A co dealerova loajalita ke starému zákazníkovi?“ řekla Kate.

„To teď není důležité. Hlavní je donutit Ricka Thomase, aby svědčil.“

24

Také druhý večer přišli Kate Forresterová a Scott Van Cleve na předem vyhlédnuté místo. Večer byl zase mokrý a mlžný. Kate se oblékla lépe než předešlý večer. Na sobě měla plášť a na hlavě dokonce klobouk do deště. Elegantně prohnutý okraj klobouku a inteligentní sličná tvář vytvářely tak půvabný obraz, že jí ten plášť do deště docela zazlíval. Ale hned se vzpamatoval: Nenavázat osobní kontakt s klientkou! Něco takového by ti zkomplikovalo advokátskou perspektivu. Navíc, pokud bys při se Stuyvesantem prohrál, ztratil bys u ní jakoukoli šanci.

Kate zase zjistila, že na svého advokáta už nemyslí jako na Van Cleveho, ale spíš jako na Scotta.

Tento večer se schovali za zaparkované auto v úzké ulici stranou od dealera. Pozorovali. A během těch minut a později i hodin si povídali a povídali. O sobě. O svých ambicích. O svých názorech na svět. Zjišťovali přitom, že v mnohém se se shodují.

Zajedno byli v tom, že svět se náramně zkomplikoval, takže se nedají řešit problémy obyčejných lidí. Že lidstvo – nebo člověčenstvo, jak na tom pojmu trvala Kate – se z minulého století téměř nepoučilo. Dále se bojuje a války jsou stále ničivější. Věda sice pokročila, ale zároveň nastolila nové problémy. Stále žijí chudí a hladovějící lidé. Ve všech národech jsou děti s bříšky vzdutými hladem. Řada běžných nemocí, které věda v mnoha zemích zlikvidovala, jinde stále řádí.

„Není třeba jezdit do ciziny, chce-li člověk spatřit utrpení,“ řekla Kate. „Stačí strávit jednu noc na pohotovosti a uvidí toho dost.“

„Byl jsem tam.“

„Ano? Co vám bylo?“

„Nic. Jen jsem se tam zajel podívat,“ přiznal se.

„Byl jste si mě prověřit,“ pohotově pronesla Kate.

„Jen to, o čem jste mi vyprávěla. Je to hotový blázinec. Mnoho případů. Věčný zmatek,“ bránil se Scott a pak vysvětlil: „Advokát, dobrý advokát, nedá na slova druhých. Musí se sám přesvědčit. Aby ho nic nepřekvapilo.“

„A něco vás překvapilo?“

„Jen jedna věc.“

„A co?“ zeptala se takovým tónem, jako by se bránila.

„Že si člověk na takovém místě vůbec dokáže zachovat zdravý rozum. Běhat od pacienta k pacientovi, od případu k případu, a přitom každý je jiný,“ odpověděl Scott. „Na lékaře, na mladé lékaře se dívám s novým respektem.“

„Tak vám děkuji,“ odpověděla roztrpčeně.

Proč ji to nepotěšilo? Vždyť jsem jí složil poklonu.

Aby jí zlepšil náladu, zeptal se: „Chtěla jste se vždycky věnovat jen medicíně?“

„Myslím, že ano. Myšlenka na medicínu se ve mně zrodila, když jsem jako středoškolačka dobrovolně přišla do nemocnice,“ odpověděla Kate. „Jistě, u nás doma nebylo, tolik narkomanů, kteří užívali nebo zneužívali drogy. Ale pár jich tam jistě bylo.“

„A nezmocní se vás občas touha vrátit se a pracovat doma?“

„Občas ano. Ale pro mě je rozhodující potřeba – pracovat tam, kde lékaře potřebují nejvíce,“ odpověděla Kate s přesvědčením, které u ní tak obdivoval.

„Zůstanete v New Yorku? Budete tu žít? Vdáte se tu? A své děti budete také vychovávat v New Yorku?“

„O něčem… o něčem tak vzdáleném jsem ani neuvažovala,“ přiznala se.

„Ale chcete se snad jednou vdát, nebo ne?“

„Za pravého muže a v pravý čas, to ano, jistě, někdy. Ale nejdřív se musím stát lékařkou, jakou bych podle svého přesvědčení mohla být.“

„A jak si představujete pravého muže? Jak by měl vypadat? Jaký by…“

Scott už načatou myšlenku nedopověděl, protože oba doslova ztuhli. Z druhé strany ulice jim totiž zamával dealer, jak se domluvili. Zpozorněli. Ve světle na rohu ulice se objevil mladík v džínách, s koňským ohonem a hrozně vyhublý.

„Je to on?“ zašeptal Scott.

„Zdá se mi, že ano.“

Vyrazili přes vozovku právě ve chvíli, když dealer nenápadně předával podezřelému mladíkovi balíček.

„Ricku! Ricku Thomasi!“ zařval Scott.

Mladík se instinktivně otočil a rozběhl se. Scott a Kate vyrazili za ním. Dohonili ho v půlce bloku. Scott ho chytil a přitiskl k železnému zábradlí před nevelkým obytným domem. A udržel ho, přestože se mu mládenec snažil vytrhnout. Možná Rick Thomas zcela zeslábl, možná ztratil vůli dále bojovat, ale po chvíli se přestal bránit. Jen lapal po dechu a třásl se – chladem nebo možná proto, že v sobě neměl drogu.

„No tak, no tak,“ uklidňoval ho Scott. „Nechceme ti ublížit. Nejsme od policie. Ani z protidrogového oddělení.“

„Odkud víte, jak se jmenuji? Kdo vás poslal? On?“

„Nikdo nás neposlal. Jsem advokát. Tohle je má klientka. Potřebujeme tvou pomoc.“

Rick Thomas se jim upřeně podíval do očí. „Potřebujete mou pomoc? To mě podržte! Pomoc potřebuju já.“ Znovu se na ně zadíval a řekl: „Takže vás neposlal on, ne?“

„Kdo?“ zeptal se zaraženě Scott.

„No přece on!“

„A Claude Stuyvesant?“

„Ano. On,“ přisvědčil Rick Thomas důrazně. „Vzal mi věci. Moje věci. Nebylo jich moc. Přijel jakoby nic s úředním papírem a sebral v bytě všechno, úplně všechno. Kdybych neměl přátele, spal bych na ulici.“

„Ricku, dal by sis kávu, něco k jídlu a skleničku?“

„Od rána jsem neměl nic v ústech,“ přiznal se.

Seděli u stolu s igelitovým ubrusem v malé levné restauraci na Šesté avenue. Rick nejedl, ale doslova hltal, co mu přinesli. Bylo vidět, že se už několik dní nenajedl. Scott se vyptával a Rick odpovídal, občas s plnými ústy, občas se nejdříve napil horké kávy.

„Ricku, kdes byl ten večer, když Claudie onemocněla?“

„U ní,“ odpověděl. „Přece od ní neodejdu, když mě potřebuje.“

„Jenže do nemocnice ji dovezla matka,“ řekla Kate.

„Přesně tak,“ souhlasil Rick. „Přála si matku. Když člověk vážně onemocní, pomyslí asi nejdříve na maminku. Kromě toho si myslela, že bude lepší jet do nemocnice s matkou. Zvlášť když jejich doktor nebyl ve městě.“

„Takže naposledy jsi ji viděl, když odjížděla do nemocnice?“

„Ještě než odjela,“ opravil ho Rick. „Nechtěla, abych tam byl, až přijde její matka.“

Scott naznačil Kate, že další otázku by chtěl Rickovi položit sám.

„Ricku, ten večer, to odpoledne nebo večer předtím brala Claudie nějaké drogy?“

„Kristepane! Lidé si myslí, že tu celý čas fetujeme jako cvoci!“ vybuchl Rick.

„Ricku, neptám se tě, zda celý čas,“ pokračoval Scot. „Ptám se jen, zda ten večer, to odpoledne, předchozí večer. Brala něco?“

Rick si nejdřív usrkl kávy a pak připustil: „Ano, brali jsme oba. Víte, přes drogy jsme se seznámili. Na nějakém večírku, bylo tam všechno možné.“

„Například?“ zeptal se Scott.

„Koks, andílek, žluťásci, modrásci, duhovky.“

„Byla v tom až po uši, co?“ zeptal se Scott.

„Mívala u sebe tucet receptů od různých lékařů. Valium, Darvon, Robaxen, barbituráty. Měla, na co jste si pomysleli. Právě proto nechtěla, abych ji do nemocnice zavedl já.“

„Proč?“

„Nechtěla, abych měl nepříjemnosti, kdyby se zjistilo, že něco užila. V tom směru byla velice ohleduplná. Opravdu, bylo to báječné děvče. A já ji miloval. Doopravdy,“ zdůraznil.

„Nechtěla, abys tam nebyl, třeba kvůli něčemu jinému?“ vyptával se Scott dále.

„Nechtěla, aby její otec věděl, že tam jsem. Bála se, že by něco udělal.“

„Že by jí zatrhl apanáž?“ domníval se Scott.

„Bála se, že by něco udělal mně. Anebo že by na mě někoho poslal,“ dodal Rick významně: „Když šlo o ni, byl schopen všeho.“

„To jsem slyšel,“ souhlasil Scott. Pak se na chvíli zamyslel a podíval se na Kate. „Takže brala drogy. A už delší dobu.“

„Ještě když bydlela doma,“ upřesnil Rick.

„Ricku,“ zeptal se Scott, „věděls, že je v jiném stavu?“

„Dozvěděl jsem se to později. Je to pravda? Byla v jiném stavu?“

„Ano,“ ozvala se Kate.

„Řekla mi jenom, že se bojí. Totiž, vynechaly jí měsíčky. Ale poprvé. A tak čekala, co přijde další měsíc.“

Kate i Scott mu na očích viděli, že mluví pravdu.

„Jenže,“ nečekaně vyhrkl Rick, „jak mám vědět, že vás neposlal on! Aby na mě svalil vinu za to, co se stalo Claudií?“

„Ricku, mluvíme s tebou proto, že tato žena je doktorka, která se o Claudii starala ten večer, kdy zemřela.“

„Vy?“ zeptal se Rick a upřel oči na Kate. „Vy jste ta doktorka, co o ní mluvili v televizi?“ Pátravě se jí zadíval do tváře. „Ano, jste to vy. Viděl jsem vás, když vás zpovídal Ramón Gallante. Choval se k vám dost surově. Tak to jste vy, hm, je to tedy v pořádku. Co ode mne chcete?“

Scott ho stručně seznámil se stížností, kterou Claude Stuyvesant podal na Kate. Proto tak zoufale potřebují jeho svědectví, že Claudie užívala drogy.

„Chceme od tebe, Ricku, jenom to, abys komisi řekl pravdu. Jako jsi ji řekl nám.“

„Nebude… nebude mi moct něco udělat? Obvinit mě z nějakého trestného činu?“ vyděšeně se zeptal Rick.

„Ne,“ ujistil ho Scott. „Nebudou tě vyslýchat u soudu. A vyslechne tě komise, ne soudce. A komise bude chtít jen vědět pravdu, jak ji znáš.“

„Stuyvesant… je to vlivný člověk. Stýká se s nejvýznamnějšími lidmi. Když jsem mu odmítl slíbit, že se s Claudií nebudu stýkat, nechal mě zbít. A policajti mi dali takovou nakládačku, že mě museli odvézt na pohotovost u svatého Vincenta.“

„Teď ti nebudou moci nic udělat. Jen jim musíš říci pravdu. Měj přitom na paměti, že tak pomůžeš udržet místo doktorce, která se snažila tvé Claudii zachránit život. A byla by ho zachránila, kdyby jí Claudie ten večer řekla pravdu.“

Rick neodpověděl, a Scott naléhal: „Se svou výpovědí si nedělej starosti. Řeknu ti, na co se tě budu ptát já nebo co můžeš čekat od jiného advokáta. Ale určitě po tobě nebudu chtít, abys nemluvil pravdu. Jde nám jen o pravdu. Dohodnuto?“

Rick chvilku uvažoval o Scottově žádosti a pak tiše řekl: „Opravdu byla v jiném stavu? Mohl jsem být otcem.“

„Ne, Ricku,“ řekla Kate. „Jiný stav, ve kterém byla a jenž ji zabil, by neskončil porodem.“

„Občas jsme se o tom bavili. Totiž říkali jsme si, že se vezmeme a odjedeme z New Yorku, kdyby byla v jiném stavu. Že s takovým životem skoncujeme. Že se usadíme někde, kde neznají jméno Stuyvesant. Že budu chodit do práce. Vyznám se ve strojích, v autech. Byl bych strašně dobrý mechanik, kdybych se do něčeho pustil. Ale ty drogy! Víte, když je člověk bere, nechce se mu do ničeho pouštět. Sní o různých velkých věcech, ale lže sám sobě. A nic nedělá. A i když toho nechá, a my jsme chtěli, mluvili jsme o tom celou dobu, jenže… Už je to všechno minulost.“

„Teď jde o něco jiného, Ricku – o doktorčino zaměstnání, a to závisí na tobě. Musíš jim povědět pravdu.“

„Řeknu! Řeknu! Cokoli, jen abych mu to vrátil, tomu gaunerovi Stuyvesantovi!“

„Víš co, Ricku? Říkáš, že teď nemáš kde bydlet. Co kdybys třeba až do řízení bydlel u mě,“ nabídl mu Scott. „Alespoň tě na ně budu moci připravit.“

Rick se nad Scottovou nabídkou zamyslel a pak řekl: „Zatím spím u jednoho kámoše. Takže zatím je to v pořádku. Ale kdybyste, pane Van Cleve… Víte, jsem tak trochu švorc, tak kdybyste… Dokud byla Claudie naživu, dostávala finanční výpomoc. Ale teď…“

„Přirozeně. Rozumím,“ odpověděl Scott a vytáhl z kapsy dvě dvacetidolarové bankovky. Podal mu je a řekl: „Řekni mi, kde bydlíš, zajedu pro tebe ráno, až budeš mít svědčit. Mělo by to být začátkem příštího týdne. Jednání začne v pondělí. Prokurátorovi potrvá několik dní, než předloží obvinění, takže vyvrátit je mi pomůžeš až pak.“

„Začátkem příštího týdne,“ zopakoval Rick, aby si to dobře zapamatoval.

„Přesně tak. Přijedu pro tebe v osm ráno. Budeme mít dost času, abychom si probrali otázky, které ti budu klást. Zatím za tebou budu chodit každý den.“

„Dobrá,“ souhlasil Rick.

„Kde tě najdu?“

„Na Karlově ulici devadesát sedm. V bytě na jméno Lengel. Marty Lengel. Zazvoňte z chodby. Ale čtyřikrát. Třikrát krátce, pak pauza a pak jednou dlouze. Abych věděl, že to jste vy.“

„Karlova devadesát sedm. Lengel. V osm,“ diktoval si Scott do bloku. „Buď tam.“

„Nebojte se. Už jen proto, abych tomu starému darebákovi vrátil, co mi provedl!“

Scott si ještě zapsal nový Rickův telefon a pak už se jen dívali, jak odchází z restaurace. Ve dveřích se Rick otočil, roztáhl prsty na pravé ruce do podoby písmene V a odešel.

Když došel za roh a zmizel jim z očí, Kate řekla: „Byla bych ráda, kdyby se ukázal ještě jednou.“

„I já,“ potvrdil Scott. „Uvažoval jsem i o soudní obsílce. Jenže když je tak nervózní jako teď, jenom by ho to vylekalo a určitě by se z města vypařil. Navíc ho drží jedna motivace – pomstít se Stuyvesantovi.“

„Asi víte, co se stane s těmi dvěma bankovkami, že?“

„Dovedu si to představit,“ přisvědčil Scott. „To je další důvod, proč by na předvolání nereagoval. I proto jsem byl ochoten riskovat a ubytovat ho u sebe. Ale když odmítl, bude nejlepší pro něj zajet, až ho budeme potřebovat. Nejdříve však musíme udělat ještě něco.“

Když šli úzkými ulicemi Greenwich Village a hledali Karlovu, Kate vysvětlovala výrazy, které použil Rick. Scott Van Cleve neznal přesně jejich význam.

„Označují barvy kapslí s drogami. Žluťásci jsou Pentobarbital, modráčci Amobarbital.“

„A duhovky?“ zeptal se Scott.

„To je kombinace Amobarbitalu a Secorbarbitalu,“ vysvětlila mu Kate.

„Všechny jsou na předpis,“ konstatoval Scott.

„Anebo načerno. Když je poptávka, vždycky se najde člověk ochotný drogu sehnat a dobře si vydělat.“

Došli na Karlovu ulici a našli číslo devadesát sedm. Vyšli po půltuctu schodů a ocitli se v tmavé chodbě. Scott se podíval na jména u zvonků. Našel jméno M. LENGEL.

„To se mi ale ulevilo,“ poznamenal. „Musel jsem se přesvědčit, zda vůbec taková adresa a jméno existují. Teď vám už mohu říci, že bez svědectví o Claudiině drogové závislosti bychom neměli bůhvíjaké šance.“

25

Stejný den, kdy poradce výboru Hoskins odevzdal Scottu Van Clevemu předvolání a obžalobu, začal druhý závazný procedurální akt – volba tří členů Státního výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi, kteří měli posoudit počínání doktorky Katherine Forresterové.

Dva členové museli být podle zákona lékaři zvolení ze sta třiceti profesionálních členů výboru, třetím členem komise byl laik, který se volil ze zbývajících sedmatřiceti laických členů výboru. Všichni profesionální členové byli zvoleni na základě doporučení lékařských společností. Laikové byli jmenováni se souhlasem guvernéra, který z úřední moci odměňoval politické přátele a stoupence čestným titulem, nevyžadujícím příliš mnoho času a nějaké zvláštní schopnosti.

Jeden člen komise byl jmenován jejím předsedou.

Prvním členem za profesionály se stal doktor Maurice Truscott, rodinný lékař z White Plains. Truscott byl už v letech a nové pacienty nepřijímal. Měl tedy více volného času než většina praktických lékařů.

Vzhledem k povaze a příčině smrti Claudie Stuyvesantové byla jako druhý profesionální člen zvolena specialistka na gynekologii a porodnictví doktorka Gladys Wardová. Ačkoli jí bylo teprve jen málo přes čtyřicet, patřila k předním newyorským odborníkům na ženská nádorová onemocnění.

Když si předseda výboru prohlédl seznam sedmatřiceti laických členů, z nichž měl být jmenován poslední člen komise, padl jeho zrak na Clarence Motta. Od chvíle, kdy Mott prodal své nemovitosti Claudu Stuyvesantovi, byl už jen podnikatelem ve výslužbě. A protože si chtěl získat přízeň velkého krále nemovitostí, obrátil se šťastnou náhodou na předsedu výboru. Předseda jeho žádosti vyhověl, a tak řízení ve věci doktorky Forresterové měl předsedat Mott.

Aby se řízení vedlo náležitým a právně bezvadným způsobem, musela mít komise právního zástupce. Do této funkce byl jmenován státní zmocněnec. Předpokládalo se, že profesionálové ani laici v komisi nebudou mít požadované právnické znalosti procedurálních otázek ani přípustnosti důkazů a svědectví. Proto mohl tuto funkci zastávat pouze právník se soudcovskou pravomocí, ačkoli ve skutečnosti řízení nevedl ani při něm nehlasoval. V jistém smyslu však jeho pravomoc přesahovala soudcovskou. Průběh řízení tak získal pružnost, což umožňovalo státnímu zmocněnci jednat vynalézavěji a zaujatěji.

Když se v Albany, metropoli státu New York, dozvěděli, že má být jmenován státní zmocněnec, z úřadu guvernéra hned telefonovali na příslušná místa. Zazněla diskrétní otázka. Odpověď byla podle očekávání rovněž diskrétní: „Přestože pan Stuyvesant v nedávné kampani guvernéra výrazně podpořil, nemá tato okolnost hrát při výběru členů žádnou roli.“

Tím se preventivně odmítala jakákoli narážka na protekci, přičemž se velmi jasně zdůraznil guvernérův úmysl odměnit politickou loajalitu.

Podle procedurálních směrnic se státní zmocněnec vybíral z právníků newyorského ministerstva zdravotnictví nezávisle na Státním výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi, aby se naprosto otevřeně odstranilo jakékoli zdání zaujatosti.

Jen co proskočila zpráva, že se na řízení, na kterém má zájem Claude Stuyvesant, budou jmenovat členové komise, newyorský senátor Francis Cahill se rozhodl intervenovat. Využil svého vlivu a dosáhl, že státním zmocněncem měl být jmenován jeho synovec Kevin.

Kevin Cahill, kterému bylo jen málo přes třicet, dostal místo na newyorském ministerstvu zdravotnictví na přímluvu svého prozíravého strýčka. Kevin sloužil poctivě, nikoli však příliš úspěšně.

Občas se strýčku Francisovi zdálo, že zbytečně vynaložil příliš mnoho své cenné politické energie, aby pro svého neslaného-nemastného synovce získal místo na ministerstvu. Senátor si představoval, že podobně jako spousta mladých advokátů zaměstnaných ve státních úřadech získá Kevin tolik zkušeností a kontaktů a takovou přízeň veřejnosti, že si bude moci otevřít soukromou praxi a všechno zpeněží. Prodej zkušeností z vládní administrativy je běžným jevem v New Yorku stejně jako ve Washingtonu.

Kevin však strýčka Francise velice zklamal, protože takové ambice vůbec neprojevil. Když tedy senátor dokázal zajistit Kevinovo jmenování za státního zmocněnce na řízení ve věci doktorky Forresterové – v politických kruzích se mu říkalo Stuyvesantovo slyšení –, pozval synovce na oběd.

„Kevine, dokud žila tvá zbožná matka, ani slovem jsem se o tom před ní nezmínil. Ale nadešel čas, kdy si musíme promluvit jako muž s mužem. Velice jsi mě zklamal.“

„Já?“ odpověděl překvapený Kevin.

„Doufal jsem, že dnes už nebudeš ve státních službách, ale budeš mít vlastní praxi. Dokonce jsem mluvil s Charliem Hagenem, Smallem i Levým, že ti dají práci ve svém oddělení správního práva, kde by ses věnoval záležitostem u státních a nakonec i federálních výborů. Jenže tys neprojevil iniciativu, v niž jsem doufal.“

„Strýčku Francisi, práci na ministerstvu mám rád,“ snažil se Kevin vysvětlit svůj postoj. „Cítím, že pomáhám chránit zdraví obyvatel státu New York.“

„Bože můj, Kevine!“ vybuchl senátor. „Žádná práce ve vládě není konečným cílem. Je jen odrazovým můstkem k jejímu zpeněžení v soukromé praxi!“

„Nemíním si otevírat soukromou praxi,“ namítl Kevin, „chci zůstat tam, kde jsem, dělat to, co dělám, a nakonec se vypracovat na šéfa právního odboru.“

„To je směšné!“ zvolal strýček rozhořčeně. „Využil jsem totiž službu jistého přítele. Dopomohl ti ke jmenování do Stuyvesantovy vyšetřovací komise. Tak ne že to nepřijmeš! Protože vím, že těch řízení se chce účastnit sám Stuyvesant, jak jsem slyšel.“

„Už jsem četl zprávu první vyšetřovací komise,“ odpověděl Kevin. „Řízení se může ubírat tím i oním směrem.“

„Nesmí se ubírat tak či tak!“ řekl senátor. „Kevine, dobře mě poslouchej. Chceš se jednou stát šéfem právního odboru na ministerstvu? Chceš se odvděčit svému strýci za všechno, co pro tebe udělal? Poslechni mou radu. Velmi dobrou radu. Každé rozhodnutí, které během řízení vyslovíš, musí znít, jako by šlo o rozhodnutí Nejvyššího soudu. Musí znít zákonodárně. Musí znít učeně. Ale nikdy, nikdy nepřijímej rozhodnutí proti zájmům Clauda Stuyvesanta. Je třeba, aby si tě všiml. V příznivém smyslu slova. Protože až se uvolní místo šéfa vašeho odboru, chtěl bych inkasovat za laskavost, kterou prokážeš Claudu Stuyvesantovi. Prostě, chceš-li to místo, zasluž si ho. Během řízení, jasné?“

„Jasné, strýčku Francisi.“

„Až v New Yorku povedeš to řízení, měj na paměti, že soudit budou nejen doktorku Forresterovou. Soudit budou i tebe!“

Se třemi zvolenými členy komise a jedním jmenovaným státním zmocněncem byl Albert Hoskins připraven zastupovat stěžovatele v případě s úředním názvem Věc: MUDr. Katherine Forresterová.

Scott Van Cleve, který měl při blížícím se řízení stát proti stěžující si straně a zastupovat klientku, jež se v životě nezúčastnila žádného soudního líčení, považoval za životně důležité poučit ji o právních aspektech jejího případu. Kate ho zase zasvěcovala do lékařských zvláštností případu.

Protože už našli velmi důležitého svědka a po večerech mívali volno, Scott připravoval Kate na řízení, na různé možnosti strategie i na případné svérázné konflikty.

Aby večer nemusela chodit liduprázdným okolím Wall Street nebo komplikovat nepravidelný pracovní režim Rosie Chungové, naplánoval Scott setkání s Kate do svého bytu. Obýval celé čtvrté patro soukromého domu v oblasti Šedesátých východních ulic. Když se Kate dozvěděla, že mu patří celé poschodí, zapůsobilo to na ni silnějším dojmem, než když pak byt nakonec viděla. Zjistila totiž, že bílý kamenný dům je pouze šest a půl metru široký a že celé čtvrté poschodí tvoří jen obývací pokoj s vyhlídkou do zahrady za domem, kuchyňka, jednolůžková ložnička a koupelna.

Od začátku na ni byt působil jako skromné staromládenecké přístřeší. Výsledek profesionální práce tapetáře bytu příliš nepomohl, ale ženská ruka by něco dokázala udělat.

Aby neztráceli drahocenný čas, nechodili ani na večeře. Scott přinášel obložené chlebíčky a ve složitém zahraničním kávovaru přímo obřadně připravoval kávu.

Pak usedli a dali se do práce. Jenže Scott rychle přestal jíst a popíjet kávu a začal chodit po pokoji, přitom přednášel a Kate poslouchala.

„Prostě zapomeňte na všechny soudní procesy, které jste viděla v televizi nebo v kině. Řízení není jako soud. Advokáti? Ano. Svědci? Ano. Ale místo soudce sedí předseda komise a řízení vede státní zmocněnec. A konečné rozhodnutí vynáší samozřejmě tříčlenná komise, a ne porota.“

„Jsem ráda, že to není soudní výslech,“ řekla Kate. „To je dobré.“

„Je to špatné,“ opravil ji Scott. „Předpisy o výslechu svědků jsou volnější. Znamená to, že nepříznivé svědectví, které bych u soudu mohl vyloučit, se při řízení připouští. Místo poroty složené z průměrných občanů vás budou soudit vaši kolegové. A právě teď, když se na vaše povolání útočí! Všude slyším: ‚Lékaři si účtují přehnaně vysoké ceny, takoví nenasytní lakomci! Nemyslí na pacientovo zdraví, ale na drahá zahraniční auta! Protestní mítinky za daňové úlevy jsou v podstatě obyčejnou placenou procházkou. Lékaři zneužívají pojištění starých lidí!‘“

„Neplatí to o většině lékařů!“ protestovala Kate.

„Jenže veřejnost takhle smýšlí. A to znamená, že všichni lékaři se cítí ohroženi. Jako když pionýři na Západě rozestavovali vozy do obranného kruhu, úplně stejně hájí svou profesi lékaři. Proti veřejnosti. Proti médiím. A někdy i proti kolegům, kteří se od nich distancují. Což se bohužel týká…“

„I mě,“ předešla ho Kate.

„Přesně tak.“

Kate přikývla, téměř neznatelně, a pomyslela si: Připravuje mě na prohru?

„Jak budeme postupovat? Do poslední podrobnosti mě naučíte všechny body případu Claudie Stuyvesantové. Ale nejdříve mi řekněte, zda jste něco zjistila o minulosti profesionálních členů té komise,“ zeptal se Scott.

„Podívala jsem se do Lékařské příručky státu New York ‚Lékařská příručka.‘ Je v ní uveden každý lékař státu New York a jeho životopis – na které škole studoval, jakou odbornost, do které nemocnice nastoupil, které výbory ověřovaly správnost údajů a jaké učebnice napsal.“

„Všechno o něm jako o lékaři,“ řekl Scott. „Co je tam o Truscottovi?“

„Vyšší střední škola v New Yorku. Cornellova lékařská fakulta, internista v nemocnici Bellevue, nemocniční lékař v nemocnici Lenox Hill. Soukromá praxe od roku 1953. Bez specializace. Bez akreditace výborů,“ vypočítávala Kate. „Když jsem mu zavolala do ordinace, sestřička mi oznámila, že nové pacienty nepřijímá. Je už napůl v důchodu.“

„To se mi nelíbí,“ konstatoval Scott. „Vždyť víte, jací jsou staří lékaři – stále jen mluví o tom, jak to bylo kdysi. Mladší kolegové jsou podle nich kariéristé. Donekonečna omílají, jak těžko se kdysi žilo jim a jak lehko je mladým dnes.“

„Ale na druhé straně,“ řekla Kate, „vezmeme-li v úvahu, že má vyšší střední školu v New Yorku, určitě pocházel z velmi skromných poměrů. Možná velmi dobře chápe mladé lékaře, kteří si budují kariéru tvrdou prací.“

„Takže ho,“ připustil Scott, „počítejme za neutrála. A ta doktorka Wardová, co jste o ní zjistila?“

„Harvardská vyšší střední škola. Yaleská lékařská fakulta. Specializace na gynekologii a porodnictví. A také na onkologickou chirurgii,“ informovala ho Kate. „Pracovala v Ženské nemocnici sv. Lukáše. A v nemocnici na severním pobřeží Long Islandu. Napsala dvě učebnice a řadu článků do časopisů. Je velmi aktivní, jak jsem se dozvěděla, v hnutí za ženská práva.“

„Výborně, výborně,“ nadchl se Scott.

„Nebyla bych tak nadšená,“ varovala ho Kate.

„S takovou minulostí a zkušenostmi a jako bojovnice za ženská práva tam nebude přece jen sedět a dívat se, jak se na kříž přibíjí lékařka za něco, čím se neprovinila. To jistě ne,“ namítl Scott.

Kate nedůvěřivě zavrtěla hlavou. „Co je, Kate?“

„Rosie stále uvažuje, že se specializuje na gynekologii a porodnictví, a tak si šla poslechnout Wardovou na přednášce. Ačkoli přednášela ženskému publiku, medičkám a internistkám, o věrnosti ženskému hnutí toho moc nenamluvila. Zato ty nároky! Po ženách v obdobných situacích požadovala víc, než by chtěla od mužů. Rosie také slyšela, že řekla: ‚Když udělá chybu černoch nebo Žid, je to, jako by se chyby dopustili všichni černoši nebo Židé.‘ A já mám pocit, že totéž platí, když chybu udělá žena.“

„Tvrdá slova,“ řekl Scott.

„Tvrdá slova,“ opakovala po něm Kate.

Scott si u jména doktorky Wardové namaloval velký otazník.

Po dalších instrukcích, jak se má Kate chovat, co má při řízení říci a co ne, ji Scott posadil do taxíku a vrátil se do bytu, aby si případ vyhodnotil sám.

Uvařil si čerstvou kávu. Se šálkem v ruce vyhledal všechny papíry a doklady potřebné pro řízení a seřadil je do pořadí, ve kterém je podle něj bude Hoskins uvádět:

Fotokopie záznamů doktorky Forresterové v kartě Claudie Stuyvesantové. Kopie záznamů ve zdravotní kartě, kde zapsala každý zákrok či podaný lék, který předepsala. Výsledky laboratorních testů, které nechala udělat. Poznámky sestry Croninové, když sledovala poslední životně důležité příznaky u pacientky. Zákroky a medikamenty při zachraňování života Claudie Stuyvesantové, když vnitřní krvácení způsobilo smrt.

A nakonec pitevní nález, který vysvětlil příčinu smrti Claudie Stuyvesantové.

Měl i hodnocení od doktora Troye. Bylo sice lichotivé, ale znamenalo jen tolik, jako by Kate Forresterovou pohladil po hlavě, vyslovil jí důvěru a popřál všechno nejlepší.

Jen kdyby ji podpořili kolegové lékaři. Nikoli jenom stážisté a nemocniční lékaři, ačkoli všichni do jednoho stáli jednoznačně za ní, ani sestry Croninová nebo Beathardová, ačkoli by mohly dosvědčit, jak si Kate počínala, ale starší, významnější lékaři, jejichž hodnocení by u komise mělo váhu. Jenomže žádný nebyl ochoten svědčit.

Scott si vzpomněl na výrok, který po neúspěšné invazi na Kubu přispěl k popularitě prezidenta Johna F. Kennedyho: Úspěch má tisíc otců, neúspěch je sirotek. Scott docenil tato slova až teď, ve svém bytě.

Prohlédl si doklady a uvědomil si, že jeho nejvzácnějším, ale i nejzranitelnějším důkazem je karta Claudie Stuyvesantové.

V souladu s pravidly důkazního řízení z něj nebude Kate smět před komisí číst. Může do něj kdykoli nahlédnout, aby si osvěžila paměť, svědčit však bude muset vlastními slovy. Zato Hoskins bude během křížového výslechu smět předčítat z karty vybrané části, aby napadl výpověď, zpochybnil její lékařská rozhodnutí a různé postupy, které toho večera použila. Pro mazaného prokurátora nebude těžké zaskočit nezkušenou svědkyni. A v takových kauzách byl Hoskins velice protřelý a zkušený – posledních jedenáct let se věnoval jen jim. S vidinou odměny, kterou očekával, pokud se mu podaří dosáhnout cílů Clauda Stuyvesanta, se bude ze všech sil snažit zničit Kate Forresterovou.

Nejnebezpečnějším důkazem proti Kate bude pitevní nález. Kdyby se mu podařilo přesvědčit nějaké lékaře, aby vypovídali v její prospěch, nedokáží takový nález vysvětlit. Chirurgický zákrok by totiž zcela určitě zachránil Claudii Stuyvesantové život, kdyby diagnóza zněla mimoděložní těhotenství. Jen aby mohl použít své klíčové zbraně: Rickovu výpověď o Claudiině drogové závislosti, přičemž Rick ohrozí Hoskinse dvojnásobně – že bude svědčit a že už samotná jeho přítomnost vyleká a šokuje nejen prokurátora a členy komise, ale také Clauda Stuyvesanta.

Rickovi musí zavolat i dnes ráno, jako mu volá každé ráno od večera, kdy se seznámili, a připomene mu datum výslechu. Ale hlavně proto, aby se přesvědčil, zda je Rick stále tam, kde má být, a je ochoten svědčit tak nedočkavě jako zpočátku.

Scott se však nedokázal zbavit myšlenky, že přece jenom najde ochotného lékaře, který by dosvědčil, že ten večer si Kate počínala z lékařského hlediska správně.

Jediným možným kandidátem, který ho napadl, byl čestný profesor Sol Freund. Kate se totiž doslechla, že na poradě přednostů oddělení před několika týdny se ji Freund pokoušel hájit. Jako novopečený důchodce necítil už Sol Freund žádné závazky ani oddanost vůči Městské nemocnici ani jejímu správci Cumminsovi. A nic nenasvědčovalo, že by byl zavázán Claudu Stuyvesantovi.

Když druhý den zašel Scott do nemocnice k Solu Freundovi, starý lékař právě snímal ze zdí poslední diplomy a čestná uznání. Na stěnách zůstalo jen dvaadvacet vybledlých obdélníků po zarámovaných dokumentech, jež tam visely celé dlouhé roky.

Scott Van Cleve se ani neodvážil promluvit – starý muž si stále brumlal: „Čestný, čestný… hezký titul, jenom znamená jediné – že jsem starý člověk. Tak tedy staříčku, zabal se a zmizni odtud! Něco takového mi přece nemuseli říkat. Věděl jsem, kdy je nejlépe odejít.“

Otočil se a vzal Scotta na vědomí. „Tak, mladý muži, čím vám mohu posloužit?“

„Jsem advokát,“ začal Scott.

„Aha! Anděl smrti. Čím jsem se provinil? Nějakého pacienta, kterého jsem léčil před čtyřiceti roky, bolí hlava a teď na mě podává žalobu pro zanedbání povinné péče?“ zeptal se Freund a uložil poslední diplom k ostatním.

„Přišel jsem vás požádat o pomoc ve věci Kate Forresterové.“

„Mě žádat o pomoc? S tou mladou dámou přirozeně cítím, ale co mohu udělat?“ zeptal se Freund.

„Nenašel jsem v této nemocnici jediného lékaře, který by byl ochoten svědčit ve prospěch doktorky Forresterové.“

„Jistě, Cummins! Oznámil nám, že každý, kdo se pokusí obhajovat vaši klientku, v nemocnici dlouho nezůstane. Ostatně, kdo mu to může zazlívat? Musí přece nemocnici chránit. I proto jsem se rozhodl odejít do důchodu. Medicína už není medicínou. Za mých časů byl na prvním místě pacient, kdežto obchodní záležitosti až potom. Přirozeně, tehdejší penzista mohl až do smrti žít z toho, co dnešního neurochirurga stojí za jediný rok pojistka pro případ zanedbání povinné péče! Při pojištění, myslím nemocenském pojištění starých lidí a všelijakých povinných poplatcích, se medicína stala dolarovým byznysem. Dost, říkám! Dost!“

Scott uctivě naslouchal starému lékaři.

„Pane doktore, potřebuji především několik svědků, kteří by dosvědčili, že jednání Kate Forresterové v případě Stuyvesantové nebylo odchylkou od zavedeného způsobu léčby ani jejím zanedbáním.“

„Pochopte, jsem neurolog a s případy jako tento jsem téměř nepřišel do styku.“

„Byl jsem u několika specialistů na gynekologii a porodnictví, ale nechtěli mi pomoci,“ přiznal se Scott.

„To mě ani nepřekvapuje. Kdyby ten či onen lékař svědčil ve prospěch vaší klientky, jako by řekl: Na jejím místě bych si počínal přesně tak, jako si počínala ona. Jinými slovy, kdybych si tak počínal já, mladá Stuyvesantová by byla zemřela pod mýma rukama. A něco takového nepoví žádný lékař.“

Freund Scottovu úpěnlivou prosbu ignoroval. Začal skládat z poliček lékařské knihy, prohlížel názvy na jejich hřbetech a ukládal je na dvě hromádky – jednu, kterou pošle na loď na Floridu, druhou jako dar nemocniční knihovně. Scott si uvědomil, že jeho návštěva skončila neúspěšně. Obrátil se k odchodu.

„No tak, chlapče,“ zavolal na něj Freund. „To… to řízení… bude kdy?“

„Začne v pondělí,“ odpověděl s nadějí v hlase.

„V pondělí…“ Freund se zamyslel. „To není dobré.“

„Prosím, pane doktore?“

„Totiž v pondělí se už budeme vyhřívat. ‚Vyhřívání na slunci‘, píše se v časopisech pod snímky z floridské pláže – prostě v pondělí se budeme vyhřívat i my dva, Nettie a já. Odlétáme v pondělí ráno. Letenky a všechno ostatní už je zařízeno.“

Vzal do ruky další knihu, podíval se na její jméno a položil ji na hromadu.

„Víte, být ženou lékaře není žádná slast,“ řekl Freund.

Ačkoli Scotta non sequitur zdánlivě zarazilo, poslouchal dále. Starý doktor podle všeho bojoval se svým lékařským svědomím. A Scott pokládal za povinnost vyslechnout jeho sebeobhajobu:

„Za mých mladých let,“ povzdechl si Freund, „má žena, jistě, tehdy to byla jen snoubenka nebo přítelkyně, totiž tak jsme říkali svým vyvoleným, tedy za mých mladých let, kdy jsem byl jen asistentem a pak nemocničním lékařem, si Nettie musela zvyknout na čekání a zklamání. Pracovní doba neuvěřitelná. Pohotovosti byly nekonečné. Sliboval jsem jí: Nettie, miláčku, jakmile se postavím na vlastní nohy, bude všechno jinak. A opravdu bylo. Jenom hůř. Jako mladý lékař jsem chtěl mít klientelu, musel jsem být pacientům k dispozici ve dne v noci. Zase jsem nesplnil slib, zase zklamání. A když nakonec získáte definitivu a stanete se medicínským profesorem, myslíte, že je to lepší? Ale kdež! Volají vám kolegové lékaři, kteří si nevědí rady s takovým nebo onakým nejasným případem, s pacientem, jehož život visí na vlásku. A musíte mít ordinační hodiny. Takže jsem musel Nettii slíbit: Věř mi, miláčku, jakmile budu v důchodu… Zasmála se a řekla mi: ‚Sole, uvěřím ti, až budeme v letadle a letuška se zeptá: Co si budete přát k pití? Pak ti uvěřím‘. Nettie má letenky. Je objednané auto. Na pondělí ráno. Navíc jsme už odeslali nábytek a musíme ho převzít.“

„Rozumím,“ ozval se Scott s pochopením.

„Nerozumíte, ničemu nerozumíte!“ vybuchl Freund, ale vzápětí se uklidnil. „Ani já tomu nerozumím, tak abyste to chápal vy! Myslíte si, že mě těší říkat vám a doktorce Forresterové ne? Jenomže nemám na vybranou. Slíbil jsem si, že tentokrát Nettii nezklamu. Kromě toho, víte, ty soudní pře. Byl jsem jako svědek na nejednom jednání o zanedbání povinné péče. Přijdete tam, a řízení se odročí. Znovu přijdete, a znovu odročení. Celý život můžete přicházet a odcházet. Velice lituji, mladý muži.“

Je po rozhovoru, uvědomil si Scott. Dal sice Freundovi svůj telefon, ale jen opustil jeho pracovnu, vyškrtl ze seznamu případných svědků i poslední jméno.

Po tomto neúspěchu se mohl Scott spolehnout jenom na Kate, na to, jak statečně se bude chovat u výslechu. Dále na sebe, jak pohotově dokáže vyvrátit výpovědi svědků, které předvolá Hoskins. A na Ricka Thomase.

Jeho hlavním úkolem bude připravit Kate Forresterovou na palbu, které bude vystavena v nejbližších několika dnech.

Jen se Kate v jeho bytě pohodlně usadila, Scott okamžitě začal: „Jako svědkyně máte vypovídat o faktech: Co se stalo. Co jste viděla. Co jste udělala. Jen to, nic víc. Nic nepřidávat.“

„Rozumím. Jenom odpovídat na otázky. Nic nepřidávat.“

„A ještě něco,“ upozornil ji Scott. „Bude-li Hoskins záměrně překrucovat vaše odpovědi, nereagujte. Protože se pak budete chovat jako nějaká ukřičená slečna, a ne jako inteligentní lékařka ovládající své city.“

Kate přikývla.

„A teď zkušební výslech. Vyzkoušíme tu část případu, kdy jste si pozvala Briscoea. ‚Paní doktorko, proč jste ho pozvala?‘“

Kate jako svědkyně odpovídala: „Pacientčiny znaky a symptomy byly nejasné, a protože bolesti žaludku naznačovaly vnitřní krvácení, usoudila jsem, že by bylo rozumné zavolat chirurga, zda je potřebný zákrok.“

„Co jste čekala, že doktor Briscoe udělá?“

„Jen jsem ho stručně seznámila s případem a očekávala jsem, že ji vyšetří také on.“

„Proč?“

„Proč?“ odsekla Kate zmatená otázkou, protože jí odpověď byla jasná. „Prostě proto, abych získala i jiný názor.“

„Chcete říci, že jste si nebyla jista správností vlastního úsudku? Paní doktorko, je to tak?“ napodobil Scott nepřátelský prokurátorův přístup.

„Nešlo o ‚správnost‘ mého názoru. Vzhledem k tomu, že příznaky a laboratorní vyšetření nevedla k definitivní diagnóze, chtěla jsem mít jistotu, že jsem nepřehlédla žádnou možnost,“ protestovala Kate.

Scott se chytil jejích nešťastných slov: „Takže připouštíte, že jste mohla přehlédnout nějakou možnost.“

„Nic takového nepřipouštím!“ trvala na svém Kate už zvýšeným hlasem. „Při takovém nejasném případu jsem chtěla poznat názor jiného lékaře. V takových případech je to běžná praxe.“

Scott nereagoval. Po chvilce ticha se Kate ozvala mírnějším hlasem: „Řekla jsem příliš mnoho, že?“

„Ano,“ souhlasil. „Správná odpověď na otázku ‚Proč jste si pozvala Briscoea?‘ je jednoduchá: ‚Abych vyslechla další názor.‘ Jen to. Další názor je v medicíně starodávná, uznávaná praxe. Nezamotejte se do dalších dodatků, jako je ‚přehlédnout nějakou případnou možnost‘.“

Kate přikývla a v duchu si umínila, že se už nenechá nachytat.

„Takže pokračujeme,“ řekl Scott. „Paní doktorko, co se stalo, když přišel doktor Briscoe?“

„Seznámila jsem ho s pacientčinými vitálními funkcemi. Ukázala jsem mu laboratorní výsledky. Pak ji vyšetřil. A dospěl k názoru, ke kterému jsem došla i já.“

„A to?“

„Že pokud její zdravotní stav nebude jasnější, není třeba podnikat nic, jenom jí dále dávat infúze, opakovat laboratorní vyšetření a sledovat její vitální funkce,“ odpověděla Kate.

„A co bylo dál?“

„Dále jsem do laboratoře poslala nový vzorek krve na vyšetření krevního obrazu a šla jsem se věnovat jiným pacientům,“ odpověděla Kate. „Kromě toho…“ Zmlkla. „Začala jsem přidávat z vlastní iniciativy, že?“

„Ano,“ souhlasil Scott. „Je to přirozené. Vyplývá to z naivní víry většiny svědků, že čím víc pravdy povědí, tím spíš se jim bude věřit. Musíte se naučit tento sklon překonat. Pokračujeme,“ řekl dále Scott. „Briscoe. Další krevní vzorek do laboratoře. Další případy. Pak se vás Hoskins může zeptat: ‚Paní doktorko, kolik času uplynulo od chvíle, kdy jste do laboratoře poslala další krev, až do okamžiku, kdy se výsledky vrátily?‘.“

„Dvě hodiny, možná trochu více,“ odpověděla Kate.

„Takže za ty dvě hodiny jste pro pacientku neudělala nic?“

„Věnovala jsem se jiným pacientům!“ zaprotestovala Kate, ale pak se omluvila: „Zase argumentuji?“

„Argumentujete,“ přisvědčil Scott. „Otázka zněla: Takže za ty dvě hodiny jste pro pacientku neudělala nic?“

„Sestra Croninová dále sledovala vitální funkce. A bez nových laboratorních vyšetření a výraznější změny ve vitálních funkcích by bylo nebezpečné aplikovat jakoukoli jinou formu léčby.“

Zmlkla, protože Scott zavrtěl hlavou.

„Já vím,“ přiznala se Kate. „Měla jsem odpovědět: Udělali jsme, co se doporučuje při takovém pacientově zdravotním stavu. Dále jsme dávali infúzi. Dále jsme sledovali vitální funkce.“

„To je ono. Precizní. Správné. Hoskins se nebude mít čeho chytit.“

Kate přikývla a usmála se: „Přinejmenším se něco naučím.“

„Určitě. A promiňte, že jsem byl tak přísný. Později to určitě oceníte,“ řekl, ale zazvonil telefon. Netrpělivě vyzváněl a vyzváněl. „Van Cleve,“ hrubě se ohlásil Scott.

„Ale mladíku,“ napomenul ho vlídný hlas doktora Freunda. „Proč tak křičíte? Pozdravte mile, jako gentleman.“

„Dobrý den, pane doktore,“ odpověděl Scott už vlídněji.

„Poslyšte, mluvil jsem s Nettií. Viděla totiž v televizi toho Stuyvesanta. Řekla mi: ‚Po padesáti a jednom roku bychom mohli kvůli té milé mladé ženě oželet pár dní.‘“

„A co nábytek?“

„Manželčin bratr je inteligentnější než já. Je penzista a na Floridě žije už léta. Nábytek nám převezme. Zaručíte-li mi, že budu svědčit v pondělí, můžete se mnou počítat.“

„To je úžasné, pane doktore! Jak vám mám poděkovat?“

„Neděkujte mně, poděkujte Nettii. A až jí poděkujete, řekne vám: Přispějte na Mozkovou paralýzu. To je dobročinná nadace blízká jejímu srdci. Jen mi řekněte, kdy mě potřebujete. Ale nejdříve bych se rád podíval do karty Stuyvesantové.“

„To nebude problém. Ještě jednou vám děkuji, pane doktore.“ Zavěsil. „To byl Freund! Přijde svědčit.“

Uklidněná a povzbuzená odpověděla: „Je od něho milé, že chce svědčit ve prospěch téměř neznámé ženy.“

„Nemyslím, že je pro něj každá mladá lékařka neznámá,“ řekl Scott. „Tak si pospěšme. Pondělí tu bude, ani se nenadějeme.“

26

Stejným výtahem, který se při každém rozjezdu třásl a Scott ho už znal, jeli na newyorskou pobočku Státního výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi. Když se dveře kabiny otevřely, právě kolem nich procházel Albert Hoskins mířící k zasedací síni.

„Á, Van Cleve!“ pozdravil ho Hoskins až příliš srdečně. „A tohle je doktorka Forresterová?“ Usmál se na Kate a současně ji zhodnotil jako eventuální svědkyni. Zjistil, že je velice hezká, což však nezvyšovalo její možnosti, protože předpokládal, že je také dosti zranitelná. Jako by jí to četl v očích. „Komise se už myslím sešla, takže bychom mohli začít,“ řekl.

Galantně jí dal ve dveřích přednost.

Místnost vypadala jinak, než si Kate představovala. Myslela, že se bude podobat soudní síni, snad jen trochu menší, ale celkově bude připomínat soudní síň. Jenže byla mnohem menší a také rozestavení stolů a židlí vytvářelo skličující klaustrofóbní atmosféru. Tři dlouhé stoly byly sestaveny do podoby velkého písmene U. U příčného stolu stály čtyři židle – tři vedle sebe a jedna z pravé strany. Uprostřed mezi dvěma bočními stoly stála jedna židle – pro svědky. U zdi seděla stenografka.

Kate se posadila a hned si uvědomila, že komise, která o ní bude rozhodovat, je jen necelé tři metry od ní. A Hoskins, který ji bude obviňovat, ani ne čtyři.

Scott si všiml, že se jí zmocnil neklid. Strčil ruku pod stůl a dotkl se její. Byla studená jako led. Stiskl jí prsty, aby ji povzbudil.

Když už seděli, Kate se sice neulevilo, ale aspoň se jí naskytla příležitost prohlédnout si své soudce. Clarence Mott, laický člen komise jmenovaný za předsedu, seděl uprostřed, nalevo od něj byl doktor Maurice Truscott a po jeho pravici doktorka Gladys Wardová. Kate překvapilo, že vypadá na méně než na dvaačtyřicet. Byla tmavovlasá a upravená, v černých, dokonale střižených šatech oživených jen náznakem karmínu na límečku halenky. Její tvář měla jemné a puritánské rysy a make upu měla na sobě minimálně. Ale černé oči byly ostré, aktivní a pronikavé. Kate si je dovedla představit, jak přes chirurgickou roušku a bez jediného slova kontrolují všechny spolupracovníky v celém operačním sálu. Wardová se usmála, když si s ní předseda komise Mott šeptem vyměnil pár slov, a ukázala tak svou příjemnější stránku. Ale okamžitě se zase změnila v rezervovanou, vážnou lékařku.

Kate stočila zrak přes předsedu Motta na doktora Maurice Truscotta. Byl to muž něco přes šedesát s hustou prošedivělou hřívou na neobyčejně velké hlavě, malý a zavalitý. Kdyby byl pacientem, nikoli lékařem, mnohý kolega by mu jistě předepsal dietu. Brýle bez obrouček si ustavičně posouval, protože mu sklouzávaly po širokém nose. Přestože jednání ještě nezačalo, Truscott si už pilně zapisoval. Kate jen nejasně tušila, proč si dělá poznámky. Zřejmě to byl snaživec, který si postřehy o řízení, které mělo teprve začít, psal podle všeho už předem.

Laický člen komise Clarence Mott se opíral o opěradlo židle a netrpělivě očekával státního zmocněnce Kevina Cahilla. Stále se díval na zlaté hodinky, které si položil před sebe, jako by upozorňoval, že podle jeho názoru se časem nesmí mrhat, protože čas je náramně důležitá komodita.

Po chvíli do místnosti vběhl s nacpanou aktovkou Kevin Cahill. Jen překročil práh, už se omlouval: „Promiňte, ale letadlo z Albany mělo zpoždění. A cesta z La Guardie je v této době nemožná.“

Předseda Mott ho chladně napomenul: „Z Albany sem jezdím vlakem.“

Předseda Mott zahájil jednání, jen si Cahill sedl k předsednickému stolu. „Domnívám se, že všichni víme, proč jsme tady, takže vás nemusím unavovat úvodem. Jste připraven, pane Hoskinsi?“

Hoskins se těžkopádně zvedl a řekl: „Pane předsedo, než přednesu úvodní řeč, rád bych vám předložil několik dokumentů, které v této kauze považuji za klíčové.“

Kladl je na stůl a oznamoval: „Kompletní kopie zdravotní karty a výpisy ze záznamu na pohotovosti týkající se zemřelé Claudie Stuyvesantové. Pitevní nález o příčině smrti. A úmrtní list vystavený a podepsaný doktorkou Katherine Forresterovou.“ Napůl se obrátil ke Scottovi a Kate a bodře poznamenal: „Doufám, že pan Van Cleve nemá žádné námitky.“

„Pane Van Cleve?“ zeptal se předseda Mott.

„Nemám, pane předsedo.“

„A teď, pane Hoskinsi, vaše úvodní řeč.“

„Pane předsedo Motte, paní doktorko Wardová, pane doktore Truscotte, pane státní zmocněnče Cahille, záležitost, kterou tu posuzujeme, je závažnou věcí v životě obviněné. A já s ní budu v její těžké chvíli nesmírně solidární. Věřím však, že členové komise budou mít na zřeteli, že tady nemáme chránit lékaře, ale občany státu New York. Ochraňovat je před lékaři, kteří ať už pro nedostatečnou přípravu, nedostatečné schopnosti nebo pro lidské slabosti jsou nezpůsobilí poskytovat zdravotní péči, a tímto způsobem ohrožují celou veřejnost.“

Lidské slabosti, uvažovala Kate. Co asi naznačuje? Zaútočí na můj charakter, na stav mého duševního zdraví? Jde o taktiku, před kterou mě Scott varoval?

Hoskins pokračoval: „Svědectví, které vám poskytneme, dokáže, že právě takovou osobou je bohužel tato žena, doktorka Forresterová, a že by komise měla státnímu výboru doporučit, aby jí bylo odebráno oprávnění vykonávat lékařskou praxi.“

Kate se nechtěla na Scotta dívat, aby neprozradila neklid, který ji přemohl, ale nemohla si pomoci. Scott však schválně odvrátil zrak a oslovil předsedu.

„Pane Motte, obviněná si nepřeje, aby se nyní pokračovalo v úvodní řeči.“

Kate šeptem, ale hlasitěji, než si přála, zaprotestovala: „Není pravda, že nejsem způsobilá nebo že ohrožuji veřejnost.“

Mott se zatvářil otcovsky shovívavě, usmál se a zavrtěl hlavou. „Pane Van Cleve, buďte tak laskav a poučte svou klientku o slušném chování během řízení!“

„Ano, samozřejmě, pane. Promiňte.“

Scott chytil Kate za ruku a odvedl ji ke dveřím. „Varoval jsem vás,“ zašeptal. „Ovládejte se. Když vypovídáte a zvláště když nevypovídáte. Hoskins vám nastavil past. A vy do ní rovnou skočíte! Na členy komise jste právě teď zapůsobila špatným dojmem.“

„Jaký to má smysl? Přijdu sem a vy tomu Hoskinsovi dovolíte, aby mu prošla taková strašlivá obvinění?“ zaútočila Kate.

„Nedovolím. Nic mu neprojde. Ale musím dodržet postup!“ řekl Scott téměř neslyšně. „Jestli mi aspoň trochu věříte, tak mi důvěřujte. Dosud jsem si tolik nepřál vyhrát nějaký případ jako právě váš. Protože je to váš případ.“

Kate si uvědomila, že šlo o víc než jen o závazek obhájce vůči klientovi. Pozvedla zrak, pohlédla do jeho šedivých očí a našla v nich jistotu, kterou hledala.

„Promiňte,“ zašeptala, „jednejte, jak myslíte.“

Vrátili se na svá místa u stolu. Scott se obrátil k předsedovi. „Pane Motte, ujišťuji vás, že řízení bude probíhat patřičným způsobem.“

„Výborně,“ přisvědčil Mott a obrátil se k Hoskinsovi: „Vašeho prvního svědka, pane.“

Hoskins neohlásil svědkovo jméno, jak bývá obvyklé, ale šel ke dveřím a prohodil několik slov se strážníkem. Ten zmizel za dveřmi, po chvíli se však vrátil a něco Hoskinsovi pošeptal. Hoskins vyšel ven a vstoupil se svým prvním svědkem, manželkou Clauda Stuyvesanta. Za nimi vstoupil její muž Claude Stuyvesant.

Scott stiskl Katinu ruku. „Paní Stuyvesantová?“ zašeptal. Přikývla. Scott se postavil.

„Pane předsedo, smím se zeptat, zda pan Hoskins míní představit tuto dámu jako svého prvého svědka?“

„Ano,“ prohlásil Hoskins a zavedl paní Stuyvesantovou na místo pro svědky.

„V takovém případě,“ pokračoval Scott, „mám námitku, protože tato dáma nemá nic podstatného ani závažného, co by mohla říci komisi.“

„Naopak,“ řekl Hoskins.

Scott se však nedal umlčet. „Tato paní není lékařka, a proto není kompetentní posoudit ani jednu eventualitu, k níž došlo během uvedeného léčení. Má posloužit jedinému cíli: vnést emocionální prvek do jednání, kterému by lépe posloužilo čistě lékařské svědectví.“

Hoskins smutně zavrtěl hlavou a řekl: „Můj ctihodný mladý kolega nezvládá jednání před administrativními výbory a komisemi. Svědectví této dámy by se v soudní síni nemuselo považovat za závažné, ale jsem přesvědčen, že členové komise si je ochotně vyslechnou, už jen proto, aby pochopili, za jakých okolností předčasně a tragicky zemřela její mladá dcera. Žádám pana státního právního poradce, aby rozhodl.“

Všechny oči se obrátily ke Kevinu Cahillovi. Odkašlal si a vědom si strýcových instrukcí prohlásil: „Pane předsedo, je nesporné, že vystoupení této dámy jako svědkyně vnese do našeho jednání výrazný emocionální prvek.“

Kate i Scott pocítili, že hned na začátku jednání získali důležitý bod. Jenomže jejich optimismus byl předčasný. Cahill totiž pokračoval: „Ale na druhé straně musíme uvažovat i o následujícím – kdybychom vyřadili každého svědka, který by do jednání vnesl vysoký stupeň emoce, polovině svědků by se zakázalo svědčit. Máme před sebou ženu, která byla očitou svědkyní uvedených událostí. A i kdybychom připustili, že svědkyně nemá kvalifikaci, aby hodnotila události, ke kterým tehdy došlo, přece jenom je svědkem, který nám může říci, co se stalo. A ať profesionální členové komise posoudí, zda jednání doktorky Forresterové bylo správné. Budeme-li hned od počátku pokládat za samozřejmé, že pan Hoskins jí nebude klást otázky medicínské povahy, bude při našem řízení kvalifikovanou svědkyní.“

„Mohl to říci mnohem stručněji,“ pošeptal Scott Kate.

Předseda Mott pokynul paní Stuyvesantové, aby si sedla na židli pro svědky. Posadila se, zapisovatelka ji vzala pod přísahu a pak se jí zeptala na jméno a bydliště.

„Nora Stuyvesantová, Park Avenue 987, New York,“ odpověděla.

Mott využil chvilky a poznamenal: „Paní Stuyvesantová, rád bych vám řekl, že členové komise si uvědomují, jaká je to pro vás těžká chvíle. Budete-li si potřebovat trochu oddechnout, neváhejte, prosím, a požádejte o přestávku.“

„Děkuji vám, pane Motte,“ odpověděla oficiálně, ačkoli Mott byl jejich častým domácím hostem.

Mott naznačil Hoskinsovi, že může začít s výslechem.

„Drahá paní, dovolte, abych vás ujistil, že nikdo s vámi necítí více než já. Není totiž horší noční můry než noční můra matky, která přivede svou mladičkou dceru s malým onemocněním do údajně skvělé nemocnice a vidí ji umírat a umřít ani ne za dvanáct hodin.“

Scott zasáhl. Vstal si a řekl: „Pane Motte, posloucháme právě onen emocionální hlas, proti kterému jsem měl námitku. Nemohli bychom se obejít bez plačtivých řečí pana Hoskinse a přistoupit k takzvaným důkazům, které nám hodlá předestřít prostřednictvím své svědkyně?“

Mott se otočil ke Scottovi: „Pane Van Cleve, v přirozeném vyjádření soustrasti pana Hoskinse nenalézám nic urážlivého ani nežádoucího. A pokud pan Cahill nerozhodne jinak, dovolím panu Hoskinsovi pokračovat. Pane Cahille?“

„Vzhledem k okolnostem jsou úvodní slova pana Hoskinse zcela přirozená a vhodná,“ rozhodl Cahill.

Kate si všimla, že po svém stručném rozhodnutí se Cahill podíval směrem ke Stuyvesantovi, který s kamennou tváří seděl na konci stolu na Hoskinsově straně. Stuyvesant už svou přítomností působil impozantně. Ačkoli neřekl ani jedno slovo, jednacímu sálu dominoval.

Po Cahillově rozhodnutí zahájil Hoskins výslech.

„Paní Stuyvesantová, vyprávějte nám, prosím, co nejsrozumitelněji, co se ten nešťastný večer stalo před vaším příjezdem do Městské nemocnice?“

„Asi v osm mi ten sobotní večer volala dcera Claudie. Už téměř rok nebydlela u nás, ale žila sama. Zavolala mi a poprosila mě, abych k ní zajela. Necítila se dobře. Nucení na zvracení, zvracení, slabý průjem. Užila běžné léky, ale nepomohlo to. Zatelefonovala jsem našemu lékaři, ale doktor Eaves nebyl ve městě. Tak jsem se rozhodla zavézt ji do nemocnice, do Městské nemocnice, protože jsem ji pokládala za skvělou. Ke své velké lítosti jsem později zjistila, že to není pravda.“

„Co se stalo, když jste dorazily do nemocnice?“ vybízel ji Hoskins.

A Nora Stuyvesantová začala vyprávět. „Přišly jsme na pohotovost. Až když jsem odpověděla na všechno, na co se vyptávali, teprve pak nás přijali. Asi to tak musí být. A pak nás zavedli do ambulance.“

„A pak?“

„Jistě, chtěla jsem si popovídat s lékařem. Místo něj mi poslali zdravotní sestru. Pokud se dobře pamatuji, jmenovala se Croninová. Když jsem ji požádala o rozhovor s lékařkou, řekla mi, že za chvíli přijde. Ale začala mé dceři měřit teplotu, puls a tak. Protestovala jsem: Neztrácejte čas! Doveďte k dceři lékaře! Ale sestra si jen dělala, co si usmyslela, a slibovala, že lékař přijde za chvíli. Jenže žádný nepřicházel.“

„Žádný?“ zeptal se Hoskins.

„Až když jsem energicky protestovala.“

„A když lékař nakonec přece jen přišel…“ naléhal Hoskins.

„Byla to…“ paní Stuyvesantová upřela pohled na židli, kde seděla obviněná, „…tato žena.“

„A co udělala?“

„Skoro to samé co sestra. Změřila Claudii puls a na něco se jí zeptala. Pak od mé dcery odešla k jinému pacientovi.“

„Chcete tím říci, že se jí jen na něco zeptala a odešla?“ zatvářil se Hoskins překvapeně.

„A když jsem ji žádala, aby neodcházela, napadla mě.“

„Napadla vás?“ Fingovaná pochybnost na Hoskinsově tváři volala po podrobnostech.

„Surově mě odstrčila a odešla se starat o jiného pacienta.“

„Chcete říci, že na vás vztáhla ruku?“ zeptal se Hoskins rozhořčený takovým chováním.

„Odstrčila mě a odešla!“ zopakovala Nora Stuyvesantová.

Kate popotáhla Scotta za rukáv, aby vyvrátil obvinění paní Stuyvesantové. Ale Scott si dále dělal poznámky.

„Doufám, že něco takového se stalo jen jednou,“ řekl Hoskins.

„Ne. Znovu se to opakovalo za několik hodin,“ odpověděla paní Stuyvesantová a pohlédla na Kate.

„Co se stalo po tom, když vás doktorka Forresterová napadla poprvé?“

Scott vstal a protestoval: „Pane Motte, poučte prosím, pana Hoskinse, aby nepopisoval, jak se chovala má klientka!“

„Pane Van Cleve,“ odpověděl Mott, „pokud vztáhla ruku na člověka a odstrčila ho, tedy nepokládáte-li tohle za napadení, pak co? Musí se sáhnout po baseballové holi nebo revolveru?“

„Byl bych rád, kdyby se do protokolu uvedlo, že není důkaz o násilí a že mám námitky proti takovému popisu,“ naléhal Scott.

Mott se netrpělivě otočil k zapisovatelce: „Uveďte to do protokolu.“ Pak se obrátil k Hoskinsovi. „Promiňte za přerušení. Pokračujte.“

„Paní Stuyvesantová, co se stalo potom?“

„Doktorka se pak vrátila. Znovu se na něco zeptala. Pak poslala krev do laboratoře a řekla, že bude muset počkat na výsledky.“

„To bylo všechno?“ zeptal se Hoskins.

„Řekla sestřičce, aby dále dávala infúzi, sledovala tep a krevní tlak. Žádala jsem ji, aby Claudii dala alespoň nějaké antibiotikum. Odmítla.“

„Vysloveně jste žádala antibiotikum, a ona odmítla?“

„Ano,“ prohlásila planí Stuyvesantová rozhořčeně. „To bylo všechno, co doktorka Forresterová udělala?“

„Ne. Ještě se pak několikrát vrátila, jenom nevěděla, co si počít, a tak poslala pro dalšího lékaře. A to měla udělat hned!“

Scott chtěl protestovat, ale Hoskins pospíchal s další otázkou: „Jak a kdy pomohla doktorka Forresterová nebo doktor Briscoe vaší dceři kromě té infúze?“

„Nepomohli jí nijak!“ odpověděla paní Stuyvesantová. „Chtěli jí pomoci jen jednou. Když doktor Briscoe žádal o jehlu, aby zjistil, zda Claudie nekrvácí. To bylo tehdy, když Claudie přestala dýchat.“

„A pak?“

„Hnali se s ní chodbou do jiné místnosti. Chtěla jsem vejít za nimi, ale ta ženská mě nepustila.“

„A potom jste doktorku Forresterovou nebo doktora Briscoea viděla kdy?“

„Když vyšla…“ paní Stuyvesantová ukázala na Kate, „když vyšla z té místnosti. Všecko jsem jí přečetla z tváře. Zabili jste ji. Zabili jste ji, zvolala jsem. A ona řekla – nikdy na ta slova nezapomenu: ‚Paní Stuyvesantová, udělali jsme, co jsme mohli.‘ Opravdu, co mohli! Neudělali nic! Jak se později ukázalo, mohli ji zachránit, kdyby to zkusili!“ řekla vyčítavě. „Mohli mi alespoň dovolit vejít dovnitř. Byla bych udělala něco… něco.“ Rozrušená žena se zarazila a rozplakala.

„Paní Stuyvesantová, prosím vás,“ povzbuzoval ji Hoskins, aby pokračovala. „Už jen několik otázek. Jste schopná pokračovat, nebo si přejete přestávku?“

Scott neřekl Kate nic, ale vřelo to v něm. Už poznal právníky, kteří používali podobnou hanebnou taktiku a zneužívali svědky jen k vyvolávání emocí. Ale zřídkakdy tak nehorázně. Hoskins nejenže záměrně vzbuzoval soucit mezi členy komise, ale občas se podíval na Stuyvesanta, aby si byl jist, že po řízení na něj velký šéf nezapomene. Scott už nepochyboval, že Hoskins má ambice získat lukrativní práci v některém Stuyvesantové podniku, realitní kanceláři nebo nějaké jeho advokátní společnosti. Navíc se k paní Stuyvesantové choval až přehnaně šlechetně a vlídně, kdežto Kate a její kariéru se snažil bez milosti zničit.

Když se paní Stuyvesantová vzchopila natolik, že zdvihla uplakanou tvář od mokrého kapesníku, Hoskins se jí laskavě zeptal: „Madam, můžete pokračovat?“ Přikývla. Hoskins zopakoval: „Takže vaše dcerka umírala a oni vás k ní nepustili. Pak vám tato paní přišla říci… a potom, paní Stuyvesantová?“

„Pak… pak mě někdo, nepamatuji si kdo, zavedl k limuzíně, ve které jsem s dcerou přijela do nemocnice. Byla lehce nemocná. A zemřela a zůstala – tam sama,“ zmlkla a jen opakovala: „Sama… sama.“

S pocitem, že ze svědkyně vytáhl i zbytek působivých emocí, pronesl Hoskins dovětek, připravený přesně na tuto chvíli.

„Milostivá paní, jsem přesvědčen, že členové komise v této tragické chvíli chápou vaše pocity a cítí s vámi. Nemám dalších otázek.“

Noře Stuyvesantové se ulevilo, že už nemusí vypovídat. Tvář jí zaplavil proud slz, slz smutku a úlevy.

„Pane Van Cleve?“ obrátil se předseda Mott ke Scottovi: „Přejete si podrobit svědkyni výslechu?“ Ale bylo to, jako by se Mott ve skutečnosti ptal: Opovážíte se podrobit ji výslechu?

Zatímco Scott uvažoval o Mottově výzvě, Kate studovala tváře svých soudců.

Doktor Maurice Truscott si usilovně zapisoval a špulil přitom rty, jako by se snažil zasunout špatně nasazený umělý chrup na správné místo. Celkově působil dojmem člověka, kterého znepokojilo, co právě slyšel, a zaznamenává si své pocity, dokud si je ještě pamatuje.

Doktorka Gladys Wardová působila dojmem ženy nedojaté a nezaujaté. Její myšlenky a reakce zůstávaly skryté někde hluboko. Ačkoli se snažila odvrátit z Kate pohled, přece se na ni nakonec zadívala tak, že si to Kate vysvětlila jako projev nevole.

Předseda Mott přerovnal papíry ležící před ním a nahnul se k vládnímu úředníkovi. Cahill vstal a přišel se s ním tiše poradit. Jen se posadil zpátky na své místo, Mott se obrátil ke Scottovi.

„Pane Van Cleve! Čekáme na vaše rozhodnutí!“

27

Scott Van Cleve velmi dobře věděl, jaké nebezpečí čeká každého advokáta, který se rozhodne vyslechnout ženu nacházející se v krajně emocionálním stavu, zvláště zarmoucenou matku. „Pane Motte,“ oslovil předsedu komise, „než paní Stuyvesantové položím několik otázek, rád jí dopřeji krátkou přestávku.“

Nora Stuyvesantová si několikrát přitiskla kapesník k očím a zasmrkala: „Jsem připravena odpovídat. Vynasnažím se.“

Hoskins usedl na svou židli s arogantní jistotou, že čím více bude Van Cleve útočit na Noru Stuyvesantovou, tím větší pochopení získá u komise.

Tohoto nebezpečí si byl vědom i Scott. „Paní Stuyvesantová,“ řekl svědkyni, „prosím pěkně, zvažujte každou mou otázku, tak dlouho, jak uznáte za nutné, a až pak odpovídejte.“

„Děkuji vám,“ odpověděla, ale spíše rozzlobeně než vděčně. Ještě jednou si kapesníkem setřela slzy z očí.

„Tak tedy, když jste dceru dopravila do Městské nemocnice, stěžovala si na bolesti mírné, střední, nebo byste řekla na prudké?“

„Řekla bych… střední,“ rozhodla se pro odhad, který byl podle jejího názoru nejbezpečnější.

„Nikoli alarmující?“ pokusil se Scott zúžit výběr. „Střední,“ trvala na svém.

„Ohrožující život?“ zkoušel Scott přesněji určit stupeň bolesti.

Hoskins se těžce zvedl ze svého místa: „Pane předsedo a pane státní zmocněnče, oba vás prosím ve jménu zdravého rozumu. Jak může matka, paní Stuyvesantová, která není lékařským expertem, odpovědět na otázku, jaký je její názor na zdravotní stav pacientky?“

„Právě o to jde, pane Hoskinsi! Před chvílí,“ Scott se podíval do svých poznámek, „tu zaznělo: ‚Přišla jsem s lehce nemocnou dcerou‘. Pokud její názor platil před pěti minutami, měl by asi platit i nyní.“

„A kdyby tomu tak bylo?“ skočil mu do řeči Clarence Mott.

„Paní Stuyvesantová se pokoušela vzbudit u členů komise dojem, že svou dceru přivezla do nemocnice jen lehce nemocnou a že zemřela v důsledku činnosti doktorky Forresterové. Pokud však pacientka přijela do nemocnice vážně nemocná, a to z důvodů, které uvedu, byl její stav doktorce Forresterové utajen.“

Hoskins se shovívavě usmál: „Pane Van Cleve, vždycky jsem zastával názor, že lékař ví, anebo měl by vědět víc než laik, pokud jde o stanovení diagnózy. Takže to, co paní Stuyvesantová považuje za střední příznaky či lehké onemocnění, by měl kompetentní lékař pohotově označit za alarmující a ohrožující život.“

Kevin Cahill využil své moci a zasáhl. „Rozhodnutí státního zmocněnce: Jelikož svědkyně není expertem, nemá se po ní požadovat, aby vyslovovala názory. Může vypovídat jen o faktech.“

„Takže je rozhodnuto,“ řekl Mott a udeřil významně kladívkem do stolu. „Pokračujte, pane Van Cleve, ale s otázkami jiného zaměření.“

Scott neměl na vybranou. Musel se přizpůsobit.

„Paní Stuyvesantová, už jste se o tom zmínila, ale mám tomu tak rozumět, že v době, o které tu mluvíme, už vaše dcera s vámi nebydlela pod jednou střechou?“

„Ti dnešní mladí lidé! Nedovedou mluvit o ničem jiném než o svobodě. Chtějí mít ‚svůj vlastní prostor‘! Dostat se z domu. Stát na vlastních nohách. Což je všechno velice pěkné, posílá-li jim tatínek tučné šeky,“ odpověděla paní Stuyvesantová s vědomím, že na konci prokurátorova stolu sedí její manžel.

„Až do večera, kdy jste přijela do nemocnice, jak dlouho s vámi Claudie nežila?“

„Osm měsíců. Možná déle,“ odpověděla paní Stuyvesantová. Pak dodala: „Déle. Jednou Claude připomněl, že Claudie odešla z domu téměř před rokem a ani jednou nás nepozvala do svého bytu ve Village.“

„A v té době jste nebyla se svou dceru v žádném kontaktu?“

Hoskins oslovil ze svého místa u stolu státního zmocněnce: „Pane Cahille, posuzujeme tu způsobilost lékařky pokračovat v lékařské praxi. Jakou váhu mohou mít otázky o rodinném životě oběti?“

„Pane Van Cleve?“ oslovil Cahill obhájce úředním tónem.

„Mám námitky proti termínu oběť, jak ho tu použil pan Hoskins. O tom kontaktu jen velmi stručně,“ odpověděl Scott. „Paní Stuyvesantová?“

„Claudie nám někdy volala.“

„Často?“

„Řekla jsem někdy,“ odpověděla svědkyně.

„Když vám volala, připomněla alespoň jednou osobu jménem Rick Thomas?“

„Rick Thomas?“ opakovala paní Stuyvesantová překvapeně a předstírala, že neví, o čem je řeč.

„Znáte vůbec to jméno?“

Nora Stuyvesantová odpověděla až po krátké odmlce. „Ne.“

„Překvapilo by vás, kdybyste se dozvěděla, že vaše dcera a Rick Thomas spolu žili v době, kdy…“

Scott už svou otázku nedokončil, protože Claude Stuyvesant vyskočil ze židle. Ukazoval prstem na předsedu a zakřičel na něj: „Tohle nepřipustím! Nedovolím, aby nějací pokoutní advokáti takovými podvody hanobili jméno mé mrtvé dcery! Žádám, aby tento člověk odvolal svá skandální slova.“

„Pane Stuyvesante, pane Stuyvesante…“ snažil se předseda Mott přerušit Stuyvesantův výbuch. „Věřte mi, všichni chápeme, v jakém napětí jako otec oběti žijete. Ale v zájmu lidu našeho státu a také ve vašem zájmu musíme vést řízení disciplinovaně.“

S rozpálenou tváří a očima plnýma zloby se Stuyvesant pomalu posadil.

Mott pokynul Scottovi, že může pokračovat. „Paní Stuyvesantová, ptal jsem se vás na člověka jménem Rick Thomas.“

Hoskins vstal. „Pane Motte,“ namítl, „paní Stuyvesantová už řekla, že o osobě zvané Rick Thomas nic neví. Nechápu, jak se od ní může očekávat, že odpoví na další otázky týkající se této osoby. Pan Cahill je jistě stejného názoru. Prosím vás, požádejte pana Van Cleveho, aby už takové otázky nekladl. Nemá-li další dotazy, které by mohly pomoci našemu řízení nebo osvětlily okolnosti, žádám ho, aby neprobouzel ve svědkyni ani jejím manželovi bolestnou zkušenost.“

Hoskins očekával, že se Scott zřekne dalších otázek. Zůstal proto stát a chystal se zavolat dalšího svědka.

„Mám ještě několik otázek, pane Motte,“ odpověděl Scott.

„Pokračujte,“ souhlasil Clarence Mott, dal však jasně najevo, že souhlasí proti svému přesvědčení.

„Paní Stuyvesantová, věděla jste, že vaše dcera užívala léky a drogy? Na předpis, ale i bez něj?“

Stuyvesant opět vyskočil. „Kčertu! Důrazně žádám, abyste tomuto člověkovi nedovolili špinit mou dceru!“

„Prosím vás, pane Stuyvesante, já to vyřídím, dovolte,“ zasáhl Mott. „Pane Van Cleve, své obvinění míníte doložit pitevním nálezem nebo snad záznamem z laboratoře?“

„Pane předsedo, mám velmi závažné důvody domnívat se, že mé údaje jsou skutečně pravdivé.“

„V takovém případě by pitevní nález vaše slova potvrdil,“ namítl Hoskins. „Ale v nálezu o tom není jediného slova. Jak si to vysvětlujete, pane Van Cleve?“

„Jakmile se v pitevně zjistila příčina smrti, tak mi to alespoň bylo vysvětleno, další zkoumání se nepovažovalo za nutné,“ odpověděl Scott.

„A co záznam z nemocniční laboratoře?“ napadl ho Hoskins. „Pokud by takový záznam existoval, pan Van Cleve by ho okamžitě a včas dal zaprotokolovat.“

„Má klientka si vyžádala toxikologický test pacientčiny krve. Ale ve zdravotní kartě není,“ odpověděl Scott.

„Ve zdravotní kartě není,“ ironicky opáčil Hoskins. „Pan Van Cleve nás laskavě seznamuje se záhadným a neexistujícím člověkem jménem Rick Thomas. Teď nám předkládá jakýsi laboratorní záznam, který v pacientčině kartě ‚chybí‘. Vyzývám pana Van Cleveho, aby nám přivedl toho Ricka Thomase! A také dokázal, že ve zdravotní kartě ‚chybí laboratorní záznam‘.“

„Pane Van Cleve?“ podpořil Mott Hoskinsovu žádost.

„Vynasnažím se žádosti pana Hoskinse vyhovět,“ odpověděl Scott. S pocitem, že vytvořil vhodnou atmosféru pro vstup Ricka Thomase, nechtěl dále těžit z dané situace a pokračoval ve výslechu.

„Paní Stuyvesantová, obvinila jste doktorku Forresterovou, že vás ‚napadla‘.“

„Ano! Protože mě napadla!“ odpověděla odměřeně.

„Věděla jste, kam doktorka Forresterová šla, když došlo k tomu incidentu?“

„Nemám tušení.“

„Neslyšela jste, že ji sestra volala k jinému naléhavému případu?“

„Ano, něco takového jsem slyšela,“ připustila Nora Stuyvesantová.

„Takže mohu zcela odůvodněně říci, že vaši dceru ‚neopouštěla‘, ale šla pomoci jinému pacientovi?“

„Mě zajímalo jen dceřino zdraví a péče.“

„Proto jste si stoupla do dveří a odmítla jste doktorku Forresterovou pustit?“ zeptal se Scott.

„Nemohla jsem jí dovolit odejít od dcery, vždyť na tom byla ještě hůř, než jsem si myslela,“ odpověděla paní Stuyvesantová.

„Měla byste stejné pocity, i kdybyste věděla, že doktorka Forresterová pospíchala na pomoc člověkovi s těžkým infarktem, který by možná zemřel, kdyby ji nezavolali?“ zeptal se Scott.

„Mě zajímal jediný pacient – má dcera,“ odpověděla paní Stuyvesantová poctivě.

Protože svědkyně už neplakala a dokonce se začínala bránit, Scott se osmělil a pokračoval: „Souhlasím s vámi, paní Stuyvesantová. Matka se má v první řadě a především zajímat o bezpečnost svého dítěte. Jenže doktorka Forresterová byla ten večer zodpovědná za životy několika pacientů. Musela se starat o všechny, o jednoho tak, o jiného onak. Vy jste jí stála v cestě, otřela se o vás, jak spěchala plnit své povinnosti. Stále si myslíte, že vaši osobu ‚napadla‘?“

„Odstrčila mě,“ odpověděla paní Stuyvesantová žalujícím hlasem. „Kdybych se vzepřela, pravděpodobně by se chovala ještě zuřivěji.“

„Paní Stuyvesantová, pokud o vás zavadila, když šla pomáhat jiným pacientům, a vy tvrdíte, že vás ‚napadla‘ a že by se chovala ‚ještě zuřivěji‘, kdybyste se bránila, pak mohu předpokládat, že jste v té době myslela na něco jiného? Je to tak?“

Svědkyně na něj upřela oči, ale neodpověděla.

Po Scottově poznámce se Hoskins vzpřímil na židli ještě neoblomněji. Oči v malé opálené tváři Clauda Stuyvesanta se zúžily. Doktor Truscott zdvihl hlavu od svých poznámek. Doktorka Gladys Wardová si poznámky nedělala, ale přesto se na Scotta a paní Stuyvesantovou podívala s oživeným zájmem.

Předseda Mott se už chystal zasáhnout. Podíval se na Kevina Cahilla, ale státní zmocněnec ho nepovzbudil. Scott mohl pokračovat.

„Paní Stuyvesantová?“ oslovil ji. Protože nereagovala, Scott pokračoval. „Paní Stuyvesantová, když vás doktor Briscoe vedl k vozu, pamatujete se, co jste říkala?“

„Nepamatuji si, že bych něco říkala,“ pohotově popřela.

„To je zvláštní. Protože několik lidí, mezi nimi doktor Briscoe a doktorka Forresterová, vás slyšeli, jak říkáte: ‚Obviňovat bude mě… mě bude vinit…‘ Pamatujete se na to?“

„Už jsem vám řekla, že si nepamatuji, že bych něco takového řekla,“ odpověděla ostře.

Když Hoskins a Cahill viděli, jak Clauda Stuyvesanta přemáhá stále větší zloba, oba vstali, aby zasáhli.

První promluvil státní zmocněnec. „Pane předsedo,“ pronesl těžkopádně. „Neodůvodněná taktika pana Van Cleveho má za cíl spíše svědkyni rozrušit než pomoci komisi v její práci. Vždyť otázky, které klade pan Van Cleve, nesouvisejí s případem, a podle všeho úmyslně zamlžují skutečnou podstatu věci, a tou je způsobilost doktorky Forresterové pokračovat v lékařské praxi.“

„Má otázka se týká problému, co se stalo během těch kritických hodin, protože než začnu svou mandantku obhajovat, musím to vědět,“ odpověděl Scott.

Kevin Cahill si byl vědom, že zapisovatelka Scottova slova zaznamenává a že v případě odvolání by se tento protokol kontroloval, a rozhodl: „Dovoluji vám pokračovat, ale jen pokud to souvisí s případem.“

Scott se opět obrátil ke svědkyni: „Paní Stuyvesantová, řekla jste nebo ne: ‚Obviňovat bude mě… mě bude vinit…‘?“

„Neřekla,“ popřela ještě rozhodněji.

„Takže mám předpokládat, že doktor Briscoe, doktorka Forresterová i ostatní, kteří to od vás slyšeli, lžou?“

„Proč ne!“ pozvedla se paní Stuyvesantová ze židle. „Všichni se podíleli na smrti mé dcery! A teď všichni lžou, aby se kryli! Aby kryli doktorku Forresterovou. Doktoři se vždycky dokáží tajně dohodnout a ochránit svůj monopol!“

Už vestoje vykřikla na doktorku Forresterovou: „Zabila jste ji! A teď váš advokát vytahuje jednu lež za druhou, aby vás z toho vysekal! Ale to vám neprojde! Neprojde! Protože máte co dělat s Claudem Stuyvesantem!“

Když se Nora Stuyvesantová vyzuřila, dopadla zpět na židli pro svědky.

Scott Van Cleve se zeptal smířlivě: „Paní Stuyvesantová, pamatujete se, že doktorka Forresterová se vaší dcery zeptala, zda měla pohlavní styk?“ Neodpověděla, a tak se Scott zeptal ještě jednou. „Paní Stuyvesantová, pamatujete si to?“ Nepatrně přikývla. Scott se obrátil k předsedovi. „Pane Motte, můžeme uvést do zápisu, že na mou otázku svědkyně přikývla?“

„Ano, přirozeně. Pokračujte, pane Van Cleve.“

„Paní Stuyvesantová, pamatujete se, jak na tuto otázku odpověděla vaše dcera?“ Nora Stuyvesantová opět mlčela. „Pokud se zase nepamatujete, dovolím si vám osvěžit paměť. Vaše dcera tento styk popřela. Je to tak?“

Opět přikývla, ale sotva viditelně.

„Zeptala se jí doktorka Forresterová, zda jí nevynechala menstruace?“ Paní Stuyvesantová znovu přikývla. „A vaše dcera odpověděla, že nevynechala?“ Opět přikývla.

Scott se na chvilku odmlčel. „Paní Stuyvesantová,“ zeptal se pak, „z pitevního nálezu víme, že obě odpovědi byly nepravdivé. Mohla byste nám říci, proč vaše dcera lhala lékařce, která se jí snažila pomoci?“

„Ne… Ne. Nevím proč,“ odpověděla paní Stuyvesantová tak potichu, že ji zapisovatelka sotva slyšela.

„Děkuji vám, paní Stuyvesantová. To je všechno.“ Scott se otočil, ale vzápětí se zatvářil, že si ještě na něco vzpomněl. „Už jen jediná otázka, paní Stuyvesantová. Když vás tam slyšeli říci ‚Obviňovat bude mě… mě bude vinit…‘, koho jste měla na mysli?“

„Řekla jsem vám, že si nepamatuji, že bych něco takového řekla!“ protestovala.

„Mohla být mezi vaším strachem před někým a snahou vaší dcery odpovídat na otázky doktorky Forresterové nepravdivě a zmatečně nějaká spojitost?“ zeptal se Scott.

Paní Stuyvesantová vytřeštila oči a neodpověděla. Hoskins vyskočil ze židle. „Pane předsedo,“ pospíchal jí na pomoc, „svědkyně nemusí odpovídat na otázku, která je čirým dohadem.“

„Přirozeně,“ řekl Scott. „Promiňte. Už nemám další otázky.“

„Ani já,“ řekl Hoskins.

Přišel k paní Stuyvesantové, pomohl jí vstát, vedl ji k manželovi a stále ji přitom utěšoval: „Vím, byla to muka. Ve jménu spravedlnosti a pravdy vám děkuji, že jste se držela tak statečně. A děkují vám i obyvatelé státu New York, které tu reprezentuji.“

Dovedl ji až k manželovi. „Už můžete odejít, pane.“

Stuyvesant zamračeně přikývl. Políbil ženu a gestem jí naznačil, že může odejít, sám se však neměl k odchodu.

„Raději bych tu zůstala,“ namítla odevzdaně.

„Dnes jsi toho už měla opravdu dost,“ řekl Stuyvesant.

„Musíme chránit Claudiino jméno á její památku…“ naléhala paní Stuyvesantová.

„Postarám se o to, má drahá. Jen běž hezky domů a snaž se vzpamatovat po této ohavnosti.“

Váhala. „Odejdi, Noro!“ nařídil jí. Splnila manželův příkaz.

Když paní Stuyvesantová odešla, Hoskins přistoupil ke členům komise u stolu a kývl na Cahilla, aby se k nim připojil. Rychle si k nim stoupl i Scott, aby zmařil jakoukoli soukromou dohodu.

„Pane Motte,“ řekl Hoskins, „rád bych změnil postup řízení..“

Scott mu skočil do řeči: „Dohodli jsme se, že po paní Stuyvesantové mohu zavolat doktora Freunda. Odložil cestu na Floridu jen proto, aby dnes mohl vypovídat. Souhlasíte s tím nebo ne?“ vyzval Hoskinse.

„Ano, ano, mé slovo platí. Jen chci pozvat dalšího svědka. Nepotrvá to dlouho, o tom vás mohu ujistit. Ostatně jak dlouho to potrvá, záleží jen na vás, Van Cleve.“

Scott se nedůvěřivě a zaraženě zeptal: „Na mně? Kdo je ten váš nový svědek?“

„Vy!“ odpověděl Hoskins.

„Ztratil jste rozum?“ zaútočil na něj Scott.

Hoskins na výpad nereagoval a obrátil se ke státnímu zmocněnci: „Pane Cahille, poslední otázka pana Van Cleveho obsahuje něco, co zůstalo ostatním zatajeno. Proto navrhuji, aby nám pro úplnost řekl všechno, co ví.“

Kevin Cahill se nad návrhem zamyslel a pak rozhodl: „Váš návrh se přijímá, pane Hoskinsi. Pozornost komise se nemá odvádět od záležitosti, kterou máme vyřešit, k něčemu, co může být jen výplodem fantazie pana Van Cleveho.“ Podíval se na zapisovatelku: „Vezměte pana Van Cleveho pod přísahu, prosím!“

Když se Scott posadil na židli pro svědky, Hoskins začal: „Pane Van Cleve, máte jako člen sdružení obhájců dobrou pověst?“

„Ano.“

„Takže si jste vědom povinnosti obhájce ručit za každého svědka, kterého předvolá do soudní sítě nebo k jakémukoli jinému podobnému řízení?“

„Ovšemže.“

„Když svědčila paní Stuyvesantová, zeptal jste se na osobu jménem Rick Thomas?“

„Ano.“

„A také jste prohlásil, že tento Thomas žil s dcerou paní Stuyvesantové krátce před událostmi, kterými se zabýváme?“

„Ano.“

„Odkud máte tato tvrzení?“

„Od Ricka Thomase,“ odpověděl Scott.

„A vy, pane obhájce, nevíte, že naše komise má právo soudně ho předvolat? A že toho pana Thomase, pokud taková osoba vůbec existuje, můžeme donutit, aby sem přišel a svědčil?“

„Přirozeně.“

„Už jste mu poslal předvolání?“ vyptával se Hoskins dále.

„Ne. Připouštím, že ne,“ odpověděl Scott.

„Aha!“ chytil se Hoskins Scottovy odpovědi. „Takže vaše obvinění, že oběť v té době žila s tím vymyšleným Thomasem, je asi falešné.“

„Není vůbec falešné,“ namítl Scott nezvýšeným hlasem. „A nadále mám námitky proti výrazu oběť!“

„A zdrojem vašeho obvinění, že slečna Stuyvesantová užívala drogy, je také onen Rick Thomas?“ zeptal se Hoskins.

„Kdo jiný, vždyť s ní žil!“ odrazil ho Scott.

„Tak tedy, pane Van Cleve, pokud jde o mě, raději si udělám vlastní závěry. Stejně jako to učiní členové této komise. Rick Thomas je výplodem vaší fantazie. Vymyslel jste si ho, abyste dosáhl, z čeho vás obvinil pan Stuyvesant: Pošpinit jeho mrtvou, bezbrannou dceru, a tak zbavit viny vaši klientku! Skončil jsem!“

Odvrátil se od Scotta a otočil se na Stuyvesanta, od kterého očekával pochvalu. A oprávněně.

Scott Van Cleve vstal ze svědecké židle a posadil se vedle Kate. Souboj mezi Scottem a Hoskinsem jí otřásl.

„Proč jste mu to neřekl? S Rickem jsme se přece setkali. Mluvili jsme s ním. Mohla bych to dosvědčit,“ zašeptala.

„Ne, ne! Všechno jde jako po másle. Nastavil jsem mu past a on do ní spadl. Čím spornější záležitost z toho udělá, tím větší šok bude, až sem vejde Rick Thomas a řekne: Pánové, tady je ten ‚vymyšlený‘ pan Thomas. Připravený svědčit!“

Než byl ke svědectví pozván doktor Freund, pan Mott ještě vyhlásil krátkou přestávku..

Scott Van Cleve ji využil. Vyběhl na chodbu k telefonu, vhodil minci a vyklepal číslo. Telefon zvonil jen dvakrát, pak se ozvala odpověď.

„To je Rick? Tady Scott Van Cleve. Jsi v pořádku?“

„Úplně, člověče, je to výborné.“

„Buď připraven. Dám ti vědět. A obleč si tu novou košili a vezmi si kravatu, kterou jsem ti koupil.“

„Rozumím, člověče, rozumím,“ ujistil ho Rick.

Scott se vrátil sebejistý a připravený pokračovat v řízení.

28

Jak bylo předem dohodnuto s předsedou Mottem a žalobcem Hoskinsem a také z úcty vůči člověkovi, který v Městské nemocnici odsloužil tolik let, bylo změněno pořadí výslechu svědků, aby doktor Sol Freund mohl svědčit ve prospěch obviněné a pak odjet na zasloužený odpočinek.

Až na věneček bílých vlasů kolem růžové pleše byl holohlavý. Měl vpadlé vyholené tváře. Freundova kostnatá vyhublá tvář se rýsovala takřka stejně zřetelně jako na rentgenovém snímku. Na vestě tmavomodrého obleku se leskl zlatý řetízek. Visel na něm zlatý klíček, který dostal jako odměnu za vynikající studijní výsledky na lékařské fakultě před více než půlstoletím.

Freund složil přísahu a předseda Mott naznačil Scottovi, že může začít výslech.

„Vaše jméno, pane?“

„Solomon Freund,“ odpověděl starý muž.

„Povolání?“

„Lékař.“

„Kolik let studia a lékařské praxe máte za sebou?“

„Padesát dva roky.“

„Pane doktore, znáte celkový režim i práci ve velkých nemocnicích, zvláště v Městské nemocnici?“

„Vykonával jsem praxi jako samostatný soukromý lékař, později dlouhé roky jako člen sboru velkých nemocnic v New Yorku a posledních čtyřiadvacet let v Městské nemocnici.“

„Znáte režim na pohotovosti v Městské nemocnici?“

„Měl bych ho znát. Několik týdnů před odchodem do důchodu mě volávali k neobyčejným případům, při kterých se předpokládala nezbytnost neurochirurgického zákroku.“

Scott se obrátil ke státnímu zmocněnci Cahillovi: „Mohu pokračovat ve výslechu na základě našeho konstatování, že doktor Freund je expertní svědek, a proto může vyslovovat svůj názor?“

Cahill souhlasil zbytečně důležitým přikývnutím.

Scott pokračoval: „Pane doktore, před několika dny jsem vám poslal zdravotní kartu pacientky Claudie Stuyvesantové. Měl jste čas se s ní seznámit?“

„Prostudoval jsem si ji s velkým zájmem,“ odpověděl Freund.

„Jde, podle vašeho názoru, o kompetentně vedený záznam onoho případu z pohotovosti?“

„Nejen kompetentně vedený, ale i detailní,“ odpověděl starý lékař.

„Pane doktore, kdybyste tento dokument vzal za základ a přihlédl i ke všem znakům a symptomům i výsledkům z laboratoří a jiným nálezům, a kdybyste byl vy lékařem, který ten večer odpovídal za slečnu Stuyvesantovou, udělal byste něco jinak?“

„Ne. Nebyl totiž dostatek zjištění, na jejichž základě by se dalo dospět k odlišné diagnóze. Zvýšená teplota, nucení na zvracení, zvracení, průjem – kdo z nás někdy takové symptomy, které zmizely, jen se tělo zbavilo dráždícího kousku potravy, neměl?“

„Jak byste tyto znaky a symptomy kvalifikoval?“

„Měly by se pozorovat, aby se zjistily výraznější změny. Ale jinak nešlo o nic mimořádného.“

„Alarmujícího?“

„Ne, ne,“ odpověděl doktor Freund.

„Naznačující vážné vnitřní krvácení?“

„Tyto znaky a symptomy jsou sice s takovým stavem konzistentní, já bych však očekával, že by v tomto případě měly být mnohem výraznější. To by pak ale laboratorní výsledky byly mnohem znepokojivější!“ odpověděl Freund.

„Teď už víme, že skutečně došlo k extenzívnímu vnitřnímu krvácení. Jak byste vysvětlil, že takový stav nenaznačovaly znaky ani laboratorní vyšetření?“ zeptal se Scott.

„Jak mí významní kolegové v komisi vědí, znaky a symptomy může zkreslit řada faktorů. Například dehydratace nebo ovlivnění stavu pacienta různými léky či drogami.“

Clauda Stuyvesanta to přímo vystřelilo ze židle. „Kčertu, Clarence!“ vykřikl, vzápětí se však vzpamatoval a řekl už s menší zlobou: „Pane předsedo, hodláte tomuto svědkovi dovolit, aby vypovídal stejně jako Van Cleve? Cožpak jsme si neřekli, že se tak vypovídat nebude? Nepřipustím takové výpady proti pověsti své dcery! Žádám vás, abyste to vysvětlili panu Van Clevemu a také tomuto svědkovi!“

Freund předchozí Stuyvesantův výbuch nezažil. Otočil se tedy k němu: „Pane Stuyvesante… předpokládám, že jste to vy… Vaši dceru jsem nenapadl. Ani jsem nic takového nezamýšlel.“

„Obvinil jste mou dceru, že užívala drogy!“ vykřikl Stuyvesant.

„Drahý příteli,“ odpověděl Freund, „nikdy vás v noci nevzbudila bolest břicha, pálení žáhy anebo nucení na zvracení? A něco jste si vzal, abyste se uklidnil?“

„Jistě. Ale vy jste řekl drogy,“ obviňoval ho Stuyvesant dále.

„Ach, vím, co máte na mysli. Zákonem zakázané drogy. Já jsem však měl na mysli takové obyčejné léky, jaké máme všichni v domácích lékárničkách. A i ty nejobyčejnější mohou mít účinky, o kterých jsem mluvil. Třeba takový Alka-Sáltzer. Občas ho užíváme, abychom nahradili obyčejné elektrolyty v případě průjmu nebo dehydratace. Prostě, pane Stuyvesante, je dost možné, že předtím, než vaše dcera dorazila na pohotovost, několikrát takové drogy užila, aby se jí ulevilo. A pokud tomu tak bylo, mohly i úplně obyčejné léky ovlivnit výsledky laboratorních vyšetření.“

Stuyvesant byl stále rozčilený, ale přece jenom se posadil, i nadále odhodlaný hájit pověst dceřinu i svou vlastní, ačkoli to si ani neuvědomoval.

Freund se opět otočil ke komisi.

„Chápu pocity pana Stuyvesanta. Ve své profesi jsem se setkal se spoustou rodičů, jejichž děti byly natrvalo neurologicky postiženy drogami zakázanými zákonem. Ale účel, kvůli kterému jsem sem přišel, je tento: Bez jakýchkoli formalit, právnických otázek a odpovědí zredukovat případ na jednu věc. Jednu jedinou. Na základě údajů ze zdravotní karty Claudie Stuyvesantové jsem dospěl k názoru, že doktorka Forresterová si počínala správně, profesionálně a příkladně. Kdyby jednala jinak, bylo by možno ji obvinit, že si počínala nerozvážně.“

Jak doktor Freund mluvil, prsty podvědomě zabloudil ke zlatému klíčku na řetízku. „Navrhuji všem lékařům, členům této komise, aby se zeptali sebe sama: Kdybych tam byl já a zjistil, co zjistila doktorka Forresterová, co bych udělal? Myslím, že byste si počínali stejně jako doktorka Forresterová. Skončeme tedy řízení a tuto mladou ženu pošleme zpátky k práci, pro kterou má kvalifikaci, po níž velmi touží a jíž se chce dále věnovat.“

Aby slova doktora Freunda zapůsobila na komisi co nejúčinněji, ozval se Van Cleve až po delší přestávce: „Další otázky nemám.“

Mott se podíval na Hoskinse, který mu naznačoval, že chce Freunda vyslechnout. Začal odzbrojujícím úvodem: „Pane doktore, s ohledem na vaše přání odejít na zasloužený odpočinek se omezím jen na několik otázek.“

Doktor Freund chápavě přikývl. Hoskins vyšel zpoza stolu a stoupl si mezi Freunda a stůl, u kterého seděl Scott. Kate tak zastínil výhled na starého lékaře.

„Pane doktore, smím se vás zeptat, jaký je váš osobní vztah k obžalované na tomto řízení?“

„Obžalované? Máte na mysli doktorku Forresterovou? Nemám k ní žádný osobní vztah. Dvakrát, možná třikrát jsme se potkali, když mi postupovala případy z oddělení, kde sloužila. Takže jsem s ní asi mluvil.“ Pak mu svitlo. „Ach, už vím, co máte na mysli. Myslíte si, že jsem k vám za ni přišel orodovat jako za přítelkyni? Nebo svou chráněnkyni? Ale ne, můj milý, mýlíte se. Mezi námi není nic osobního. Jenom strašně nesnáším, když někdo mladé lidi znemožňuje neodůvodněnými obviněními. Zemřelo mladé, devatenáctileté děvče a to je hrozné. Ale to, že pacient zemře, nemusí znamenat, že to zavinil lékař. Kdyby to byla pravda, byli bychom vinni všichni. Což velmi dobře vědí zde přítomní lékaři!“

Hubené žloutnoucí tváře mu začínala zalévat červeň.

„Tak co byste chtěl, pane, ještě vědět?“ zeptal se Hoskinse už mírně podrážděný.

Hoskins naschvál zaujal ještě uctivější postoj a zeptal se: „Pane doktore, kdy jste na pohotovosti sloužil naposledy?“

„Naposledy…“ opáčil Freund. „To myslíte vážně?“

„Vlastně kdy jste na pohotovosti nebo jinde musel sepisovat počáteční anamnézu nového pacienta?“

„Dost dávno,“ připustil Freund.

„Je to už léta?“

„Léta,“ přisvědčil Freund.

„Před kolika lety?“

Freund se otočil k předsedovi Mottovi: „Pane, pokud vedete řízení vy, řekněte prosím tomuto člověkovi, že takovými idiotskými otázkami okrádá nejen mě, ale i tyto ctihodné lékaře o drahocenný čas. Když jsem byl těch jedenatřicet let neurochirurgem, pacient se ke mně dostal, když už ho vyšetřila řada lékařů, neurologů a dokonce i psychiatři. Takže pacient přijde s kompletní anamnézou a kartou, která je tlustá jako svazek Britské encyklopedie. Laboratorní výsledky, elektroencefalogramy, rentgenové snímky, počítačová tomografie a hodně, velmi hodně jiných testů. Pokud jste chtěl vědět tohle, proč jste se na to hned nezeptal?“

Hoskins bezohledně vyčkal, až starý lékař skončí svůj protest, a pokračoval: „Vzhledem k vašemu poslednímu výroku, pane doktore, můžeme předpokládat, že od doby, kdy jste prožil podobnou událost, k jaké došlo ten večer na pohotovosti Městské nemocnice, uplynulo už mnoho let?“

„Ano, jistě!“ odpověděl starý lékař, očividně už podrážděný.

„Jste tedy toho názoru, že to, co se událo ten večer, nebylo důsledkem znalostí a profesionálních schopností doktorky Forresterové ani daných okolností? Vždyť jste něco podobného zažil před mnoha lety!“

„Můj názor vychází z toho, co je zapsané ve zdravotní kartě. Co zjistila paní doktorka. Co se zjistilo v laboratoři. Jaké modality se uváděly.“

„Vy tomu záznamu naprosto věříte?“

„Je to zdravotní karta vedená v souladu se správnou lékařskou dokumentací. Nemám důvod jí nevěřit,“ prohlásil doktor Freund.

„A nic, co v ní je, nevyvolává podle vás pochybnosti o závěrech a jednání doktorky Forresterové?“

Freund chvilku mlčel, jako by se v duchu díval do karty, a odpověděl: „Ne, pane, nic mi nezavdalo příčinu, abych pochyboval o jejích závěrech a jednání.“

Hoskins se shovívavě usmál. „Pane doktore, jako neurochirurg a zkušený diagnostik jste občas nezjistil, že při určování diagnózy hraje důležitou roli i absence určitých faktorů?“

„Tak je to v každé oblasti medicíny. Absence jistých stavů, reakcí, nálezů je pro diagnózu velmi důležitá, dokonce důležitější než neabsence,“ odpověděl Freund.

„Mohlo by to platit i v souvislosti s pacientčinou kartou?“

„Pane, budete muset svou otázku specifikovat,“ zareagoval Freund.

„Dovolte, abych vám v pacientčině kartě ukázal zakroužkovaný záznam,“ pokračoval Hoskins a ukázal Freundovi kopii.

Freund si přečetl několik řádků v červeném kroužku. „Aha, těhotenský test. A co má být?“

„Co se tam píše?“

„Doktorka Forresterová odebrala katetrem trochu moči. Pak udělala několik všeobecně platných rychlotestů na těhotenství.“

„No a?“

„Výsledek byl negativní,“ odvětil Freund. „Jak je to tu jasně napsané.“

„Viděl jste i kopii pitevního nálezu?“

„Ano, viděl. Ruptura vejcovodu při mimoděložním těhotenství s následným masivním vnitřním krvácením,“ odpověděl Freund.

„Tak se vás, pane doktore, ptám ještě jednou: Věříte úplně této kartě?“

„Ano!“ řekl znovu Freund. „Jasně je tam uvedeno, co se stalo, co paní doktorka udělala a co zjistila. Všechno, co se mělo udělat!“

„Pokud je tomu tak, pane doktore, musíme si položit otázku: Co doktorka Forresterová udělala, že výsledkem byl chybný závěr, jak v kartě sama připouští.“

„V kartě není nic, co by naznačovalo, že si počínala nesprávně!“ protestoval Freund.

„Jistěže ne,“ souhlasil Hoskins a už se širším úsměvem dodal: „Záznam přece psala ona. Jenže pitevní nález dokazuje něco jiného, nebo ne?“

„Nepřipisujte chybu paní doktorce tak kvapně,“ zamumlal Freund. „Dnes nás trápí, že vinen je doktor, vždy je vinen doktor. A co když to způsobil test, a ne paní doktorka? Žádný test není dokonalý.“

Starého muže už zjevně vyváděly z míry prokurátorovy otázky i to, že si s nimi nedokáže lépe poradit.

„Už jen několik otázek, pane doktore. Naznačují znaky a projevy uvedené v pacientčině kartě podle vašeho odborného názoru mimoděložní těhotenství?“

„A dalších padesát možných diagnóz!“ doplnil Freund.

„Na to jsem se neptal. Naznačovaly znaky a symptomy i laboratorní testy mimoděložní těhotenství?“

„Ano,“ připustil Freund. „Naznačovaly, ale jak jsem řekl…“

„Prosím vás, pane doktore,“ zasáhl předseda Mott, „nepřikrašlujte odpovědi.“ Hoskinsovi naznačil, že může pokračovat.

„Ještě jednu otázku, pane doktore. Kdyby doktorka Forresterová došla k správné diagnóze, byla by schopná ona, případně jiný lékař, zachránit život Claudie Stuyvesantové?“

„Na to nikdo a nikdy neodpoví,“ odpověděl Freund.

„Připustil byste alespoň, že by pacientku možná zachránili, kdyby se její stav několik hodin předtím diagnostikoval správně a kdyby ji pak poslali na chirurgii?“

„Na to nedovedu odpovědět,“ řekl Freund.

„Popíráte takovou možnost?“

Freund netrpělivě vybuchl: „Nemohu to připustit ani popřít. Nikdo to nedokáže! Vím jen jedno: Kate Forresterová si počínala jako dobře vyškolený a inteligentní lékař, a to je jediný sporný bod, o kterém se tu diskutuje!“

S pocitem, že zpochybnil Freundovo příznivé svědectví, Hoskins s potěšením uzavřel výslech. „Děkuji vám, pane doktore. To by bylo všechno.“

„Opravdu?“ vyzývavě řekl doktor. „Co se mě týká, tak to by nebylo všechno!“

Hoskins ho chtěl přerušit: „Pane doktore, prosím vás, vaše výpověď skončila.“

Freund vstal ze židle a zahleděl se do očí obou lékařů v komisi. „O naše mladé lékaře se musíme starat lépe.“

Hoskins se ho snažil umlčet: „Pane Motte, pane Motte, ať už mlčí, prosím vás!“

Freund se otočil k Hoskinsovi a ukázal na něj prstem. „Vy jste právník! Nemáte ani tušení, o čem tu teď mluvím. Tak se do toho nepleťte! Mluvím o problému, který se týká výlučně lékařů!“

Znovu se otočil k doktorce Wardové a doktoru Truscottovi.

„Kolegové, v poslední době jsem jako člen přijímací komise na naší lékařské fakultě s velkým znepokojením četl žádosti o přijetí, které mi přicházely na stůl. Donedávna jejich počet nápadně klesal. Přímo alarmujícím způsobem. A poslední dva roky se počet uchazečů začíná zvyšovat. Zdá se, že je to povzbuzující, ale neměli bychom se nechat zmást. Když jsem totiž začal tyto žádosti studovat podrobněji, zjistil jsem, že kvalita uchazečů je horší. Nejlepší a nejinteligentnější mladí lidé se už nechtějí stát lékaři. Proč? Protože jiná povolání jsou atraktivnější. Máme hromady žalob pro zanedbání povinné péče. Na naše povolání se kladou rigorózní požadavky. Dávno pryč jsou časy, kdy se tyranizováním nebo únavnou dlouhou prací zjišťovalo, jakou tělesnou a psychickou zátěž budoucí lékaři vydrží. Naši nejlepší mladí mužové a ženy naprosto oprávněně odmítají něco takového snášet. Kromě těch několika, kteří se cítí povolaní, dokonce snad, mohu-li se tak vyjádřit, nábožensky zasvěcení službě lidem. A když už lidstvu slouží? Například tato mladá žena. Tato povolaná, vzdělaná, svědomitá žena. Jak ji titulují v soudním dokumentu? Obžalovaná. Předvolali ji, aby se zpovídala – a za col Aby se obhajovala – proti čemu! Za to, že se v každém ohledu chovala tak, jak by se měl chovat každý dobrý lékař. A teď je tu na lavici obžalovaných jako nějaký zločinec, útočí se tu na ni, znevažuje se. Dokonce v televizi byla nazvána vrahem.“

Otočil se. „Ano, vy jste ji tak nazval, pane Stuyvesante.“

Znovu se obrátil ke kolegům a pokračoval: „Toto pronásledování, toto ponižování, tato inkvizice musí ustat. Neboť všichni nejinteligentnější a nejschopnější mladí lidé jako doktorka Forresterová uplatní své schopnosti jinde. Medicína utrpí ztrátu, kterou si nemůže dovolit. Varuji vás, přestaňte s tím!“

Pohrdavě se podíval na Hoskinse. „Nemáte-li se už na co zeptat, svou výpověď jsem skončil.“

Nikdo neměl námitek. Freund vykročil ke dveřím, ale ještě se zastavil u Kate. „Má milá,“ řekl jí, „snažil jsem se vám trochu pomoci. Ale na tyhle šaškovské taktiky už nemám nervy. Věřím vám. A jsem přesvědčen, že se všechno obrátí v dobré. Pošlu vám svou novu adresu. Dejte mi vědět, jak to tu dopadlo.“

Starý pán kráčel ke dveřím a Kate se dívala za ním. Šel co noha nohu mine, ze všech sil se snažil zůstat vzpřímený, ale najednou mu ramena poklesla a Kate si bolestně uvědomila, že doktor Freund si už příliš dlouho nepožije.

Když doktor Freund odešel, předseda Mott navrhl: „Dámy a pánové, nemáte-li námitek, mohli bychom si udělat přestávku na oběd.“

Všichni souhlasili. Jen doktorka Wardová se ozvala: „Může se mi dostat jistého vysvětlení?“

„Přirozeně,“ souhlasil Mott ochotně. „Pane Hoskinsi, prosím.“

„Ne,“ odmítla doktorka Wardová. „Chtěla bych vysvětlení od jiného pána,“ podívala se do poznámek, „od pana Van Cleveho.“

„Prosím, paní doktorko,“ odpověděl Scott a vstal.

„Zarazilo mě, že jste jako svědka představil doktora Freunda. Tento případ se nijak nedotýká jeho odbornosti. Doktor Freund má velmi málo společného s gynekologickou praxí i s běžnou prací na pohotovosti. Musím se vás tedy, pane Van Cleve, zeptat, proč on.“

Hlavou mu proběhlo několik odpovědí, ale zdálo se mu, že pravdivá bude nejsprávnější. „Protože jsme, paní doktorko, nedokázali přesvědčit žádného jiného lékaře, aby přišel svědčit. V Městské nemocnici došlo k přechodné ztrátě paměti. Zaměstnance tam odrazují, aby svědčili v případě doktorky Forresterové.“

„Jiní lékaři tedy nebyli ochotni přijít svědčit v její prospěch?“

„Postoj lékařů vůči právnímu systému je v současné době nepřátelský a podezíravý, takže jsem v této oblasti nedokázal najít odborníka, který by byl ochoten angažovat se v této kauze. Navíc jsem si myslel, že na lékaře v této komisi by sotva zapůsobili ‚experti‘, jejichž názory se dají koupit.“

Kate se zdálo, že doktor Truscott chápavě a solidárně přikývl.

Ale doktorka Gladys Wardová na Scottova slova zjevně vůbec nereagovala.

29

Po přerušení, jímž se vyhovělo starému doktoru Freundovi, pokračovalo řízení dohodnutým způsobem. Hoskins jako prokurátor dále rozvíjel případ Kate Forresterové. Novým svědkem byl šéf ústavu soudního lékařství. Písemná výpověď doktora Schwartzmana by možná stačila, ale Hoskins chtěl Schwartzmanova zjištění dramaticky zdůraznit a zapůsobit na členy komise osobní výpovědí. Mohli by také klást svědkovi otázky.

Schwartzman odpovídal Hoskinsovi svým drsným způsobem, úsečně a úsporně.

Měl dlouholeté svědecké zkušenosti, a tak jen stručně uvedl, jaké má vzdělání a odbornou praxi, aby se kvalifikoval jako expert. Pak podrobně vyprávěl o událostech souvisejících se smrtí mladé Stuyvesantové. Tělo bylo dopraveno do budovy, v níž byla pitevna, se zvláštním požadavkem, aby pitvu provedl on osobně. Protože na žádost policie a obvodního soudce měly přednost jiné pitvy, tato se o několik dní odložila. Ale výsledek byl jednoznačný. Claudie Stuyvesantová zemřela na vnitřní krvácení vyvolané rupturou vejcovodu při mimoděložním těhotenství.

„Pane doktore,“ pokračoval Hoskins, „během pitvy jste zjistil i něco jiného?“

„Tedy,“ začal soudní lékař, přičemž jeho tón přecházel od dosavadního úsečného k uvolněnějšímu a konverzačnímu, „překvapilo mě, že při zjištěních, která přímo bila do očí, se nedošlo ke správné diagnóze.“

„Mám tomu rozumět tak, že podle vašeho názoru by způsobilý lékař dospěl ke správné diagnóze ještě při životě pacientky?“

„To je přesně to, co tvrdím,“ souhlasil Schwartzman. „Zjistil jsem, že krvácení bylo extenzívní. Extenzívní!“

„Podle vašeho názoru mohl po osmi hodinách zjišťování hypoteticky dobře připravený a kvalifikovaný lékař přehlédnout takové indikace…?“ nahrál mu Hoskins.

„O kompetenci takového lékaře bych musel pochybovat,“ prohlásil Schwartzman.

„Než skončíte svou výpověď, přejete si ještě něco dodat?“

„Jen jedno. Kromě nálezu mi jinak Claudie Stuyvesantová připadala naprosto zdravá,“ odpověděl Schwartzman a obvinil Kate přísným pohledem.

Kdyby šlo o soudní výslech s přísně vymezenými pravidly o důkazech, vůči poslední otázce by Scott vyslovil námitku, neboť otázka nepatřila k věci. Jenže kdyby kladl příliš mnoho formálních, i když podle zákona přípustných námitek, zapůsobil by na komisi dojmem, že se snaží minimalizovat vinu své klientky právnickými kličkami. Ale odejít soudnímu lékaři bez výslechu nedovolil.

Vstal a stoupl si na místo, odkud dobře viděl svědka i Clauda Stuyvesanta sedícího na konci prokurátorovy strany stolu.

„Pane doktore, přišel jste sem s rozsáhlými a prvotřídními odbornými znalostmi. Dokonce jsem o vás slyšel jako o nejkovanějším, nejzkušenějším newyorském odborníkovi v oblasti patologické anatomie za posledních několik let.“

Tváří doktora Schwartzmana se mihl slabý úsměv, náznak skromnosti.

„Vaše zjištění akceptují bez výhrad,“ pokračoval Scott, „s výjimkou dvou věcí, které mě znepokojují.“

„Ať je to cokoli, jak mohu tyto věci vysvětlit, pane obhájce?“ poznamenal Schwartzman. „Jsem vám k dispozici.“

„Když jste svědčil, a zejména při poslední části vaší výpovědi, nedokázal jsem zahnat jednu myšlenku. Pane doktore, kdy jste naposledy léčil nemocného? Zvláště mladou pacientku, devatenáctiletou?“

Schwartzmanovy oči zasršely zlobou. „Mělo by vám být jasné, že když jsem odešel do soudního lékařství, okamžitě jsem přestal léčit pacienty.“

„Kdy se to událo, pane doktore?“

„Asi… asi před dvaceti dvěma, dvaceti třemi roky.“ odpověděl Schwartzman a podíval se na Hoskinse, aby mu pomohl z nouze.

Hoskins se zatvářil shovívavě a pobaveně a zavolal ze svého místa: „Pane Motte, když se tu vyslýchá soudní lékař s vynikajícími úspěchy ve svém oboru, je otázka pana Van Cleveho opravdu směšná.“

Scott se obrátil k Hoskinsovi: „Není tak směšná, pane Hoskinsi, jako otázka, zda lékař, který léčí živého pacienta, může zjistit jeho zdaleka ne zjevný stav. Obdivuhodná odbornost doktora Schwartzmana ho neopravňuje vyslovovat takový opovážlivý názor.“

„Pane Van Cleve, pane Van Cleve,“ zasáhl státní zmocněnec Cahill. „My tady nesoudíme, ale vyslýcháme.“

„Mou klientku soudíte!“ namítl Scott.

„Slyšte mé rozhodnutí, pane Van Cleve: My tu vyslýcháme. To znamená, že prokurátorovi i svědkovi se v otázkách povoluje určitá volnost. Pan Hoskins položil otázku, o které si myslel, že komisi poučí. A doktor Schwartzman na ni odpověděl. Jestliže jeho odpověď nevyvrátíte, platí. Vlastně, prosím vás, dovolte mu odejít. Je to velmi zaneprázdněný člověk, jak se dohaduji podle rekordního počtu vražd v našem městě.“

„Pane Cahille, mám stejný zájem jako vy komisi poučit. Právě proto chci z úst doktora Schwartzmana slyšet, že není odborně způsobilý vyslovovat názor na to, co ten či onen lékař měl u živého pacienta zjistit v onen kritický večer na pohotovosti. Zejména u pacientky, která lékařce lhala a velice pravděpodobně byla pod vlivem drog!“

Stuyvesant vyskočil jako bodnutý a zvolal: „Pane Motte, domníval jsem se, že jsme se domluvili…“

Jak nečekaně se Stuyvesant ozval, tak nečekaně zmlkl. Scott se obrátil a upřeně se podíval nejdříve na něj a potom na Motta. Bylo mu jasné, že Stuyvesant naléhal, samozřejmě soukromě, a Mott, také soukromě, souhlasil, že při výslechu se slovo drogy nesmí ani připomenout.

Mott se trochu začervenal a pak se obrátil ke Scottovi: „Pane Van Cleve, dokud nepodáte důkaz, že v tomto případě hrály tu či onu roli léky či drogy, každou zmínku o drogách budu považovat za nepatřičnou. Řekl jsem to jasně?“

„Ano, pane.“

„Výborně,“ řekl Hoskins. „Už jsem se bál, že dá vstát z mrtvých tomu svému příteli z dětství. Ricku Thomasovi! Díky Bohu, že nás toho ušetřil!“

Scott vůbec nereagoval na Hoskinsovu ironii a zeptal se Motta: „Smím pokračovat ve výslechu?“

„Myslel jsem, že jste se už zeptal na všechno podstatné,“ poznamenal Mott jedovatě.

„Chtěl jsem se zeptat ještě na jednu věc,“ odpověděl Scott. „Pane doktore, jak si vysvětlujete, že ve své zprávě jste se nezmínil o žádných lécích ani drogách?“

Mott silně a rezolutně klepl kladívkem do stolu.

„Pane Van Cleve, už jsem vás upozornil, že každou zmínku o drogách pokládáme za nenáležitou!“

„Pane Motte, řekl jste, že nenáležitou je zmínka o existenci drog. Já se teď ptám na absenci drog. Zejména na absenci drog v jeho zprávě. Rád bych věděl, zda existuje nějaká malá ‚soukromá‘ dohoda mezi doktorem Schwartzmanem a panem Stuyvesantem o tom, co mělo být ve zprávě!“

„Co je moc, to je příliš!“ zakřičel Schwartzman. „Za všechna ta léta v soudním lékařství nebyla má pověst takto zpochybněna! Žádám, aby se mi omluvil!“

„Jen co mi odpovíte na otázku, pane doktore,“ odpověděl Scott.

Na Mottův pokyn se Schwartzman obrátil k zapisovatelce: „Zaznamenejte, že když jsem zjistil příčinu smrti, nebylo už třeba dále nic zjišťovat.“

„Pane doktore, jednou jsem byl u vás v úřadě, pamatujete se?“

„Ano, ano, a tehdy jsem vám pověděl to samé. Jen se zjistila příčina smrti, nebylo už třeba nic dál zjišťovat.“

„A neřekl jste mi tehdy, že v neobyčejném případě je toxikologický test běžný?“

„Možná jsem něco takového řekl,“ připustil Schwartzman. „Ten den jsem mluvil s několika právníky, nemohu si pamatovat detaily každého rozhovoru.“

„Pane doktore, nemluvíme o detailech, ale o běžných postupech!“ řekl Scott.

„Pane Cahille,“ zasáhl Hoskins. „Pan Van Cleve se svědkem diskutuje. Ať ho jen vyslýchá!“

Státní zmocněnec si nejdříve odkašlal a pak Scotta napomenul: „Pane Van Cleve, námitku pana Hoskinse přijímám. Jen vyslýchejte, nediskutujte a neurážejte.“

„Ano pane. Promiňte,“ odpověděl Scott. Obrátil se na doktora Schwartzmana. „Pane doktore, vyskytlo se při té vaší pitvě ještě něco, co by vám bránilo postupovat běžným způsobem?“

„Ničeho takového si nejsem vědom,“ odpověděl Schwartzman.

„Pane doktore, kolik procent pitev, které se provádějí ve vašem ústavu, provádíte vy osobně?“

„Kolik procent…“ zopakoval Schwartzman opatrně, protože věděl, kam míří Scottova otázka. „Záleží…“

„Záleží na čem?“ zeptal se Scott ostře.

„Záleží na tom, mladý muži, kolik mám povinností. Například právě teď. Místo toho, abych pitval, jsem tady a vy mě vyslýcháte. U mě na patologii se právě pitvají tři mrtvoly: sebevraha, oběti vraždy a utopeného, kterého včera vylovili v řece. A pitvají je moji asistenti. Nemáme čas počítat procenta, kdo a kolik mrtvol pitvá. Ale pracujeme, a pracujeme, jak jen můžeme, jinak bychom nestačili požadavkům.“

„Mám tomu rozumět tak, že nedovedete nebo nechcete mou otázku zodpovědět?“ naléhal Scott.

„Rozumějte tomu tak, že jsem na otázku už odpověděl. Nevím přesně procento pitev, které jsem provedl já osobně! Tečka!“

„Pane doktore, bývají i případy, které si rezervujete pro sebe?“

„Nerozumím,“ vyhnul se Schwartzman odpovědi.

„Vyskytne-li se případ, o jaký mají mimořádný zájem sdělovací prostředky, například nějaký případ erotický, skandální či veřejnosti známý a dělají se o něm interview v televizi nebo tisku, vyšetřujete takový případ osobně?“ ptal se Scott dále.

Schwartzman se na Scotta podíval, pomalu zavrtěl hlavou a shovívavě se usmál. „Poslouchejte příteli, myslíte-li si, že něco takového popřu, jste větší hlupák, než jsem si myslel. Samozřejmě si takové případy rezervuji pro sebe! Právě z toho důvodu, co jste řekl. Právě proto, že se o nich mluví v televizi a píše v novinách. Přece nedám napospas těm jestřábům z televize a tisku mladého asistenta, aby ho vyvedli z míry a možná dokonce nepříznivě ovlivnili následující soudní proces. Stručně řečeno, takové případy řeším sám. Vím, co je třeba říci, ale i to, co jim nepovědět.

Aby nedocházelo ke zmatečným soudním jednáním ani rušení rozsudků.“

„A zároveň získáte i trochu pozornosti veřejnosti,“ řekl Scott.

„Přesně tak!“ potvrdil Schwartzman. „Mému oddělení se za vykonanou práci dostává velmi málo uznání. Naskytne-li se tedy příležitost zaskvět se na veřejnosti, využíváme ji, proč ne? Zvedá to morálku mých spolupracovníků.“

Schwartzman se už domníval, že výslech obrátil jiným směrem, než se snažil Scott. Nápadně se podíval na hodinky, jako by už přicházel o čas, který chtěl věnovat svému nabitému pracovnímu programu.

„Pane doktore, ještě několik otázek. Také případu Claudie Stuyvesantové jste se ujal proto, že o něj média měla velký zájem?“

„Ano.“

„Jen proto?“

„Ano!“ trval na svém Schwartzman.

„Pane, neřekl jste mi ve svém úřadě, že vás sám primátor požádal, abyste pitevní nález zveřejnil až po pohřbu Claudie Stuyvesantové?“

„To byla zdvořilost. Ohleduplnost vůči truchlícím rodičům. Na mých zjištěních to nic nezměnilo!“ ohradil se Schwartzman.

„A neudělat toxikologický test, to také byla zdvořilost?“

„Řekl jsem vám, že šlo o jedno: zjistit příčinu smrti. Jakmile se zjistila příčina smrti, další vyšetření už nebylo zapotřebí,“ trval na svém Schwartzman.

„Pane doktore, máte za sebou léta bohatých zkušeností v soudním lékařství. Mohl byste komisi říci, zda se při pitvě dá zjistit trvalé poškození orgánů jako důsledek extenzívního užívání léků a drog i bez toxikologického testu? Řekněme, stopy poškození srdce, ledvin nebo jater?“

„Pokud by se takové stopy hledaly, pak ano,“ připustil Schwartzman.

„Našly by se snadno nebo by je bylo třeba hledat?“

„To je individuální, od případu k případu,“ odpověděl Schwartzman.

„A v případě Claudie Stuyvesantové?“ zeptal se Scott. „To byl případ,“ odpověděl Schwartzman pohotově, „kdy se takové stopy nenašly.“

„A našly by se, kdyby se tělo exhumovalo?“

„Mladý muži, už tehdy jsem vám řekl, že tělo bylo hned po pitvě zpopelněno.“

„Ano, přesně to jste mi řekl,“ přisvědčil Scott a dodal: „Další ‚zdvořilost‘, pane doktore? Dát tělo zpopelnit tak rychle? Linka mezi vaším úřadem a radnicí musela být přímo žhavá.“

„Co je moc, to je příliš!“ vykřikl Schwartzman a zvedl se ze židle.

„Co? Že vám telefonoval primátor? Nebo že jsem na to upozornil? Nejdříve děláte pitvu osobně. Pak zatajíte, co se zjistilo. Pak dovolíte zpopelnit tělo, aby nikdo… nikdo… a nikdy nenašel stopy po užitých drogách?“

Schwartzman rozpálený hněvem se v rozpacích obrátil na předsedu: „Pane Motte, musím takovou bohapustou spekulaci poctít odpovědí?“

Hoskins už byl na nohách. „Ne, pane doktore, nemusíte. Jenom Van Cleve se teď uchýlil k výplodu své fantazie, k Ricku Thomasovi.“

Scott se zatvářil poraženecky a řekl: „To je všechno.“

Kate Forresterová ze svého místa studovala tváře profesionálů v komisi a ptala se sebe sama, zda se Scottovi podařilo zapůsobit na ně tak, aby pochopili, že ostatní se dohodli utajit drogové návyky Claudie Stuyvesantové. Doktor Truscott si dělal poznámky po celou dobu výměny názorů. Doktorka Wardová poslouchala zdánlivě lhostejně, ale když už Schwartzman vstával z místa pro svědky, oslovila ho.

„Pane doktore…“ zeptala se, ale tak ostře, že se hned posadil. „Kdyby Claudie Stuyvesantová užívala drogy příležitostně nebo dokonce pravidelně, ovlivnilo nebo změnilo by něco takového podle vašeho názoru výsledek případu?“

„Víte, paní doktorko, tuto otázku jsem si také kladl,“ odpověděl Schwartzman. „Vidím to takto: drogy by mimoděložní těhotenství určitě nevyvolaly, o takovém případě jsem v životě neslyšel.“

„Ani já ne,“ přitakala Wardová.

„A při nezjištěném mimoděložním těhotenství dochází k ruptuře vejcovodu a krvácení, ať už pacient drogy užívá nebo neužívá,“ řekl Schwartzman s konečnou platností. „Už musím jít!“

Nestačil se však zvednout, protože Kate Forresterová v rozporu s ponaučením svého obhájce vstala a zeptala se: „Pane doktore! Je možné, že pacient pod vlivem drog má sklony odpovídat na lékařovy otázky nepřesně a zmatečně?“

„A co byste čekala, slečno? Že při vašem způsobu vyšetřování se vás zeptá: Paní doktorko, jsem v mimoděložním těhotenství? Něco takového musíte zjistit vy!“

„Tvrdíte i to, že drogy nemohly zastřít znaky a symptomy, že nemohly ovlivnit laboratorní výsledky, a tak uvést lékaře v omyl?“ naléhala Kate ještě důrazněji.

„Paní doktorko, paní doktorko,“ snažil se ji přerušit předseda Mott. Ale Kate se nedala umlčet.

„Pane doktore, mohly drogy zastřít bolest a jiné znaky a symptomy?“ naléhala Kate. „Žádám vás o odpověď!“

Zmatený a s tváří stále červenější se Schwartzman zuřivě podíval na Kate a pak odpověděl: „Opravdu chcete vědět, co si myslím? Jelikož neexistuje žádný důkaz, pokud jde o drogy, snažíte se i se svým obhájcem takovou dýmovou clonou odvracet pozornost od svého omylu na pohotovosti.“

Vzápětí soudní lékař zamířil ke dveřím, ale ještě si stačil vyměnit pohled s Claudem Stuyvesantem.

Předseda Mott se pak obrátil ke Kate Forresterové.

„Slečno, příště vám během jednání takové velice nezvyklé chování nebudeme tolerovat! A teď, pane Hoskinsi, váš další svědek.“

„Pane předsedo, otevřeně se vám přiznám, že mě tento neuvěřitelný výjev velice rozrušil. Než uvedu další svědky, rád bych poprosil o přestávku.“

„Pane Hoskinsi, domnívám se, že taková přestávka teď prospěje všem. Patnáct minut!“ Mott klepl kladívkem do stolu.

Scott okamžitě uchopil Kate za ruku a vyvedl ji z místnosti. Nestačil říci ani slovo – Kate ho předešla:

„No dobrá, ulevte si. Nedbala jsem vašeho příkazu. Ozvala jsem se, zatímco vy jste mi nařídil držet jazyk za zuby. Budu-li se chovat takto i nadále, případ prohraji a budu tím sama vinna. Tak! Řekla jsem to za vás, abyste se nemusel obtěžovat.“

„Děkuji,“ odsekl Scott.

„Vy se na mně nezlobíte? Nebudete na mě ječet, vykřikovat, vyčítat mi a zuřit? Vyhrožovat mi, že od případu odejdete?“

„Vyhrožoval bych vám, kdybyste ho nebyla vytočila. Chybělo jen málo a ten člověk by popřel, co říkal předtím. A také si myslím, že jste zabodovala u doktorky Wardové i u doktora Truscotta. Možná více, než bych to dokázal já.“

„Opravdu?“ zeptala se Kate s trochou pýchy.

„A ještě něco,“ řekl Scott. „Co?“

„Už to nedělejte,“ nařídil jí Scott. „Bylo by to nebezpečné.“

Když Albert Hoskins připravoval řízení s Kate Forresterovou, během něhož ji hodlal usvědčit z viny, nespoléhal jen na svědectví soudního lékaře. Mezi řadou specialistů, gynekologů a porodníků pečlivě vybral tři lékaře, kteří neměli nic společného s Městskou nemocnicí, ani nebyli v kontaktu s doktorkou Gladys Wardovou či doktorem Mauricem Truscottem. Nechtěl, aby výpovědi odborných lékařů byly zpochybnitelné faktory, které by mohly vést k soudnímu odvolání.

Hned po přestávce uvedl Hoskins jako svědka doktora Johna Vinmonta z presbyteriánské nemocnice Columbia. Vinmont měl za sebou léta vynikající vědecké kariéry i profesionální praxe, takže ho Hoskins nemusel dlouho představovat jako kvalifikovaného experta povolaného vyslovit názor. Pomalu mu zrekapituloval, co věděl o případu Claudie Stuyvesantové. Ano, prostudoval si zdravotní záznam, který psala doktorka Forresterová, prostudoval si i fotokopie příkazů, které zaznamenala do deníku u staniční sestry, a důkladně prostudoval zprávu soudního lékaře.

Hoskins pak přistoupil k hypotetické otázce, která byla epilogem všeho doposud řečeného.

„Pane doktore, když se lékař podívá na všechny nálezy zapsané ve zdravotní kartě, vezme v úvahu modality zaznamenané v kartě, a když pak pacientka umře z příčiny, kterou v pitevním nálezu uvedl soudní lékař, řekl byste jako odborník, že smrti pacientky se mohlo předejít a že tedy příčinou smrti byla nedbalost a selhání lékaře, který měl pacientku na starosti?“

Otázka byla zbytečně dlouhá a detailní, ale právnické vyjádření expertova názoru takovou formu vyžadovalo.

Vinmontova odpověď byla na rozdíl od otázky stručná. „Ano, pane.“

„Mohlo se smrti zabránit?“ opakoval Hoskins. „Ano, pane.“

„A její příčinou bylo selhání lékaře?“

„Ano, pane.“

„Ještě jednu otázku, pane doktore. Vzhledem k faktům z tohoto případu, můžete na základě svého odborného názoru prohlásit, jaký by byl výsledek, kdyby si po přijetí pacientky do nemocnice doktorka Kate Forresterová počínala tak, jak měla, a dospěla ke správné diagnóze?“

„Běžným chirurgickým zákrokem by se téměř s jistotou dosáhlo příznivého výsledku,“ odpověděl Vinmont.

„Máte na mysli, že by pacientka zůstala naživu?“ zeptal se Hoskins sugestivně.

„Podle mého názoru by byl běžný chirurgický zákrok úspěšný,“ prohlásil Vinmont.

„Děkuji vám, pane doktore.“

Scott Van Cleve podrobil sice Vinmonta ostrému výslechu, ale nebyl s to svědkem otřást. Nad otázkami o nepravdivých odpovědích Claudie Stuyvesantové o jejím pohlavním styku a vynechané menstruaci jen mávl rukou. Když se Scott pokoušel ptát na účinky drog, Hoskins namítl, že takové důkazy chybějí.

„Dovolte mi tedy alespoň hypotetickou otázku, pane doktore,“ pokračoval Scott. „Kdyby pacientka užívala drogy extenzívně…“

Jenže Hoskins už stál a umlčel Scotta dřív, než stačil otázku vyslovit. A znovu ho podpořil Cahill, dokonce ještě obsáhleji než minule.

Znechucený Scott se vrátil na své místo.

Lépe se Scottovi nedařilo ani s dvěma dalšími Hoskinsovými svědky, doktorkou Florence Nearyovou a doktorem Haroldem Brunem. Jejich odborné názory se navlas shodovaly s Vinmontovým. Odpovědi nezměnili ani při výslechu, kterému je Scott podrobil v rámci Cahillových omezení.

Hoskins velice pečlivě připravil a velice obratně uvedl nezvratný případ selhání lékaře s následkem předčasné smrti devatenáctiletého děvčete, přičemž smrti se mohlo zabránit, kdyby se stanovila správná diagnóza.

„Pane Hoskinsi, mohu předpokládat, že tímto končí výslechy před výborem ve věci Doktorka Forresterová?“ zeptal se Scott.

„Ne, pane,“ odpověděl Hoskins. „Mám ještě jednoho svědka. Ale den už pokročil a tak nás vyčerpal, že žádám, aby se jeho výslech odložil na zítřejší dopoledne.“

„Pane Van Cleve?“ obrátil se Mott ke Scottovi.

„Nemám námitek,“ odpověděl Scott. Den ho vyčerpal ještě více než Hoskinse.

„Takže budeme mít přestávku do zítřka do desáté hodiny ranní,“ řekl Mott a udeřil kladívkem do stolu.

30

Kate strčila klíč do druhého zámku, když se dveře do bytu rozletěly a Rosie se s úzkostí v hlase zeptala: „Tak co? Jak to dopadlo?“

„Nic moc, bohužel,“ přiznala Kate.

Scott to rychle vyvrátil: „Něco takového bych netvrdil.“

Rosie je vedla do obývacího pokoje a neustále se vyptávala: „Povídejte, řekněte mi všechno!“

„Stačilo jen svědectví paní Stuyvesantové,“ začala Kate. „Ale ti tři lékaři…“

„Tři lékaři?“ opáčila Rosie zaražená nečekaným vývojem.

Scott jí to stručně vysvětlil: „Hoskinsovým právnickým záměrem bylo předvést jako svědky odborníky, aby dokázali obvinění předložené výborem, že si Kate nepočínala tak, jak by si počínal kompetentní lékař.“

„A to jste neprotestovali?“ zeptala se Rosie.

„No tak, uklidněte se, vážené!“ řekl jim Scott. „Podíváme se na to z čistě právního hlediska.“

„Právě o to se snažím,“ odpověděla Rosie.

„Hoskins případ uzavírá. Přirozeně, každý svědek, kterého předvolá, bude proti nám. Ale i na nás přijde řada.“

„Tak či onak,“ připomněla Kate, „ty tři lékaře jste nedokázal znemožnit. Ani se Schwartzmanem jste si nevěděl rady.“

„S tím soudním lékařem?“ zeptala se Rosie.

„Ano,“ přisvědčila Kate. „A když se do věci vložila doktorka Wardová, bylo to ještě horší.“

„Chodí o ní řeči, že je hotovým postrachem operačního sálu,“ řekla Rosie.

„Anděl to není ani při jednání, to ti povím,“ podotkla Kate.

„Kate!“ zasáhl Scott s přísností napomínajícího učitele. „Dívejme se na věci s nadhledem. Vy jako pacientka, já jako lékař. Jako pacientka jste osobně zainteresovaná, proto na to, co vidíte a slyšíte, reagujete emocionálně. Já jako lékař si musím zachovat chladnou hlavu. Hodnotit všechny události nezaujatě. Přihlížet k tomu, co se stalo dnes a co podle mého očekávání nastane zítra a pozítří.“ Na chvíli se odmlčel a pak se zhluboka nadechl. „Takže Hoskins dnes výrazně zabodoval? Ano. Paní Stuyvesantová jako svědkyně vzbudila hluboký soucit. Přišla o devatenáctiletou dceru. Ale komise si určitě uvědomila, že Stuyvesantová zveličila, co se ten večer stalo.“

„Ale Clarence Mott si to neuvědomil, tím si jsem jista,“ skočila mu do řeči Kate.

„Ano, ale Mott je Stuyvesantův člověk. Jsou tu však další dva členové komise,“ poznamenal Scott. „A pokud jde o Schwartzmana…“

„Na každou vaši otázku odpověděl velice přesvědčivě,“ připomněla Kate. „A čím víc otázek jste mu kladl, tím přesvědčivěji odpovídal.“

„Je to pravda?“ zeptala se Rosie ještě znepokojeněji. „Ano, je to pravda.“

„Proto jsem ho vyslýchala i já,“ řekla Kate. „Ty?“ překvapeně zvolala Rosie. „Tys vyslýchala svědka? To se smí?“

„Tentokrát jí to prošlo,“ řekl Scott. „Jenom nevěděla, že na Schwartzmana chystám past. Že mu dávám příležitost tvrdit, že Claudie drogy neužívala, protože nejsou důkazy. Modlil jsem se, aby něco takového zdůraznil také Hoskins. A když Ricka Thomase nazval výplodem mé fantazie, nejraději bych ho zulíbal. Protože když v té dramatické chvíli uvedu ten výplod fantazie do zasedací místnosti, komise zjistí, že jsem celou dobu mluvil pravdu. A navíc si uvědomí, že někteří účastníci řízení se tajně dohodli, že zodpovědnost za smrt Claudie Stuyvesantové svalí na Kate Forresterovou, aby ochránili Stuyvesantovo jméno před dalším skandálem. A pak nechám předvést tři Hoskinsovy experty a položím jim otázky, které jsem dnes nesměl dávat.“

„A bude z toho ping-pong,“ uzavřela Rosie.

„V to doufám,“ řekl Scott. „A teď, Kate, bych si dal něco ostrého, potřebuji se uvolnit.“

Když Kate odešla, Rosie se ho zeptala tichým důvěrným hlasem: „Poslyšte, Van Cleve, velice si vážím vaší snahy vykreslit situaci v růžových barvách a udržovat morálku. Ale vůči mně můžete být upřímný.“

„Proč si myslíte, že ke Kate nejsem upřímný?“ zeptal se Scott.

„Dobře víte, jak to myslím,“ nevzdávala se Rosie. „Naprosto upřímný. Musím vědět co a jak, jinak nebudu správně reagovat. Pokud se situace zhorší, Kate bude potřebovat člověka, který ji podrží. A tím jsem já. Na přípravu potřebuji čas. Takže naprosto upřímně, Van Cleve.“

„Dobrá. Podle stavu věcí a u vědomí toho, jaké důkazy mám k dispozici, navíc s Rickem Thomasem v záloze, bych řekl, že máme slušnou šanci Kate obhájit.“

„Slušnou šanci? Jenom to?“ zeptala se Rosie zjevně znepokojená.

„Přečká-li Kate výslech, pak ano, slušnou šanci. Nezapomínejte, že v komisi sedí lékaři. Lidé z branže bývají vůči svým kolegům přísnější než nezasvěcenci. Advokáti jsou přísnými soudci, rozhodují-li o vyškrtnutí kolegů ze seznamu advokátů. Rychle dokáží odsoudit, a ještě rychleji se dovedou zatvářit zbožněji než světci. Patří-li k takovým lidem Truscott nebo Wardová, čekají nás těžké chvíle.“

„Wardová je takový typ,“ poznamenala Rosie chmurně.

„A nezapomínejte ani na televizní seriál Ramóna Gallanteho. Vyplašil mnoho newyorských lékařů,“ připomněl Scott.

„Odrazovala jsem ji, aby do té show nechodila,“ řekla Rosie.

„Nemám na mysli to, co řekla Kate, ale všechna ta zlomyslná obvinění, která tam vyslovil Stuyvesant. Pranýřoval celé lékařské povolání. Je tedy docela možné, že Truscott a Wardová zatratí Kate v přesvědčení, že hájí svou profesi. Hoskins a Schwartzman jsou Stuyvesantovi lidé, o tom nepochybuji. I Mott. Stručně řečeno, byl bych hlupák a lhář, kdybych vám a Kate bůhvíco sliboval.“

„Van Cleve, nesmíte prohrát! Ať vás to ani nenapadne!“ povzbuzovala ho Rosie Chungová. „Znám Kate. Pokud případ prohrajete, úplně ji to zničí. Starat se o lidi a léčit nemocné, to je její náboženství.“

„Vím to. Vycítil jsem to, když jsem se s ní seznámil a pak s ní mluvil. Udělám všechno, co bude v mých silách, to vám slibuji,“ řekl Scott.

„Zamyslel jste se někdy…“ začala Rosie, ale hned zmlkla. „Nad čím?“

„Jak se Kate ráda cítí silná a nezávislá. Nechce přidělávat rodičům starosti, a tak jim ani neřekla, v jaké zoufalé situaci se nachází,“ pokračovala Rosii. „Tak tedy… Předminulý večer jsem telefonovala našim. Mluvila jsem s otcem. Vysvětlila jsem mu, jak je na tom Kate. Je ochoten půjčit mi peníze, tolik, že byste mohl sehnat poradce.“

„To by stálo tisíce,“ upozornil Scott.

„Vím to,“ připustila Kate. „Ale otec je ochoten půjčit je.“

„Ve skutečnosti mi chcete říci, že případ by měl převzít starší, zkušenější advokát,“ konstatoval Scott.

Rosie zaváhala, ale pak přikývla. I když byla celá nesvá, tmavýma hlubokýma mandlovýma očima pohlédla na Scotta. „Pro Kate bych udělala všechno.“

„Velmi si toho vážím, Rosie. Jenže váš postoj ke mně je úplně stejný, jaký Nory Stuyvesantové ten večer vůči Kate. Pochybovala o jejích schopnostech, protože Kate je mladá. Proto chtěla mluvit s jiným, starším lékařem.“

„Promiňte, Van Cleve, ale já myslím jen na Kate,“ omlouvala se Rosie. „Přeji jí jen nejlepší.“

„Věřte mi, žádný jiný advokát by pro ni nepracoval tak intenzívně. Pro mne je tato záležitost už víc než jen případem, kauzou. Vůči Kate už chovám pocity jako vůči ženě.“

Bylo to téměř vyznání lásky ke Kate Forresterové a Scott Van Cleve by je nikdy nevyslovil, ani před sebou samým.

Rosie pochopila, že mluví pravdu – vyčetla mu to z očí. „Promiňte mi ten návrh. Prosím vás, zapomeňte na něj, pokud můžete.“

„A vy zapomeňte na náš rozhovor. Prohrajeme-li, nechtěl bych, aby věděla, co vůči ní cítím.“

„Přirozeně,“ přisvědčila Rosie a pak se zeptala: „Van Cleve, myslela jsem na Briscoea. Co kdybych s ním promluvila? Jsme dobří přátelé. Vím, že mě má rád. Anebo kdybych přemluvila Mela, aby s ním promluvil. Je ještě větším Briscoeovým přítelem než já. Možná by si to přece jenom ještě rozmyslel a svědčil by v Katin prospěch.“

„Rosie, byl jsem u něj ještě jednou. Prosil jsem ho. Nechce riskovat. V Coloradu ho už čekají v nemocnici. Už si maluje velký dům v horách. Elegantní mercedes. Každou středu golf. O víkendech lyžování. Nikdo ho nepřesvědčí – ani já, ani vy, ani někdo jiný.“

„To řekl?“ zapochybovala Rosie.

„Nemusel nic říkat,“ odpověděl Scott. „Viděl jsem mu to na očích, Rosie. Jsou lékaři a lékaři. On patří k jedněm, Kate a vy k druhým.“

„Velká škoda,“ řekla Rosie Chungová smutně. „Je to výborný chirurg. Má skvělou techniku.“

Rosii vysadili před nemocnici, kam šla na noční. Pak si koupili něco k jídlu a vyrazili ke Scottovi domů pokračovat v Katině přípravě k výslechu.

Scott už se chystal začít, když Kate řekla: „Promiňte.“

Překvapeně zdvihl hlavu od otázek, které se jí chystal dávat, a zeptal se: „Za co?“

„Za to, co jsem řekla před Rosii. Jak jste vyslýchal Schwartzmana.“

„To nestojí za řeč,“ odpověděl Scott.

„Vaše slova, že v posledních letech neměl žádné zkušenosti se živými pacienty, zapůsobila, aspoň si to myslím.“

„Byl to jen malý manévr. Abych z nepřátelské výpovědi odstranil žihadlo. Abych odvrátil pozornost členů komise. Bohužel jsem příliš nezapůsobil. Zítra předvede Hoskins posledního svědka. Nezáleží na tom, kdo to bude. A pak přijde řada na nás. Nejdříve přijdou Croninová a Beathardová. Ne že by mohly říci něco zvláštního, ale přece jenom potvrdí něco z vaší výpovědi. Vy budete svědčit po nich. Nejdříve je dvě předvolávám proto, abych zjistil, jakým způsobem je bude Hoskins vyslýchat. Až předvedu vás, budu už vědět, co můžeme čekat. Protože ke konci se jednání zúží na jediného člověka: Na vás. Vyprávět, co se onoho večera stalo. A pak ještě vydržet Hoskinsův výslech.“

„A vy myslíte, že nevydržím!“

„Mám-li být upřímný, nevím,“ přiznal Scott.

„Vydržím!“ rozhodně prohlásila Kate.

Podíval se jí do tváře, stále milé navzdory napětí a námaze těchto dní, zvláště posledního, dlouhého a velice obtížného. V koutku duše se ozvalo: Kdybych se s ní seznámil jakkoli jinak, jen ne takhle! Brzy se mi celá záležitost vymkne z rukou. Ponechám ji samu sobě. A ona mi to nikdy neodpustí.

„Kate,“ začal, „už jsme mluvili o nutnosti odpovídat jasně a věcně. A že z vlastní iniciativy se nemá říkat víc, než se vyžaduje v otázce.“

„Vím to. Nestat se Hoskinsovým terčem, nedat mu příležitost,“ rozpomněla se Kate na Scottovu radu.

„Ještě dvě věci. Svědecká výpověď je téměř jako hypotéza. Viděl jsem významné lidi a zodpovědné činitele z podnikatelských i vládních kruhů, jak se během křížového výslechu obratného advokáta doslova rozsypali. Svědkům z ničeho nic vynechá paměť. Nedokáží se rozpomenout ani na nejběžnější věci. Anebo najednou tvrdí něco úplně jiného než dříve.“

Začal chodit po pokoji. „Ale do nejhorší pasti se svědek dostane, když se pokouší utkat se s advokátem v důvtipu a chce ho přemoci uvažováním. Například Hoskins vám položí otázku, která vyžaduje konkrétní odpověď. Místo jednoduchého ano nebo ne začnete uvažovat: ‚Co se skutečně pokouší zjistit? Jak mu nejlépe odpovědět, aby se mu nepodařilo, co zamýšlí?‘ A už přestáváte být svědkem. Stáváte se svým vlastním advokátem. Hráčem ve hře, kterou jste se nikdy neučila. Proto ani nemůžete vyhrát. Protože hru ovládá on. On klade otázky, tedy usměrňuje výslech. Nepokoušejte se ho porazit.“

„Rozumím. Mám jen pravdivě odpovídat,“ souhlasila Kate.

„A důvěřujte mi,“ poznamenal Scott a podíval se na ni. „Spolehněte se, že Hoskinsovy nástrahy zneškodním.“

Kate přikývla: „Dokážu to.“

„Dokážete, dokud sedíte v mém obývacím pokoji. Jen usednete na místo pro svědky, všechno se změní.“

„Vyzkoušejte mě!“ vyzvala ho Kate. „Klaďte mi otázky, jaké mi bude dávat Hoskins. Uvidíte, že obstojím.“

Pokynul jí, aby si přesedla z gauče do křesla, které bylo při jejich zkouškách místem pro obžalované. Usedla a připravila se na útok.

„Paní doktorko, vyslechla jste svědectví paní Stuyvesantové, matky zesnulé. Že musela naléhat, a ne jednou, abyste se přišla postarat o její dceru,“ řekl Scott.

„Ano. Měla jsem však na starosti i jiné naléhavé případy, kterým jsem se musela věnovat.“

„Kate!“ napomenul ji Scott přísně. „Čekejte, dokud neuslyšíte otázku!“

„Vždyť jsem ji slyšela,“ začala protestovat, ale hned pochopila. „To nebyla otázka, že?“

„To byl jen základ otázky. Pokládala jste to za obvinění a hned jste se začala hájit. Nebuďte advokátem! Jenom svědkem! Nejdříve zaregistrujte otázky a až pak odpovídejte. Takže se neomlouvejte ani nevysvětlujte, ale odpovídejte. Tak, začínám znovu.“

„Dobře, promiňte.“

„Paní doktorko, je pravda, že jednou vás paní Stuyvesantová musela hledat a žádat vás, abyste se přišla podívat na její dceru?“

Kate chvíli mlčela a pak odpověděla nejvyrovnaněji, jak dovedla: „Ano, je to pravda. Ale pravda je i to…“ Vzpamatovala se. „Odpověděla jsem na otázku. Teď bych měla držet jazyk za zuby.“

„Tak docela bych to neformuloval, ale odpověď zní: Ano, držte jazyk za zuby. Nespekulujte, k čemu vás chce Hoskins dovést.“

„Rozumím,“ přisvědčila.

„Jdeme dále,“ navrhl Scott.

Pak ji tři hodiny přímo mořil otázkami souvisejícími se svědeckou výpovědí paní Stuyvesantové, soudního lékaře a pitevním nálezem. Chvílemi plynuly otázky jedna za druhou, chvílemi skákal od jednoho momentu a události onoho večera k jiné, která s ní vůbec nesouvisela.

Schválně se vracel ke stejným otázkám, znovu a znovu, až se rozčílila: „Na to jsem už odpovídala!“ namítla hlasitěji, než chtěla. Začala ji zmáhat únava.

Scott jí trpělivě vysvětloval: „Opakování otázek využívají advokáti jako zbraň, aby svědek klopýtl a protiřečil si. Nebo se chtějí přesvědčit, zda svědek pokaždé odpovídá stejně. To bývá důkazem, že se odpovědi naučil nazpaměť. Očekávejte tedy, že vám jednu a tu samou otázku položí několikrát. Pokud by však tuto možnost zneužíval, zakročím.“

Bylo po půlnoci. Neuniklo mu, že Kate je téměř na konci sil. Přesto nepřestával – chtěl totiž zjistit, zda vydrží až do posledního kola. Když si jednou sedne na místo pro svědky, pobude tam celý den. A pokud se Hoskins zakousne, čehož se Scott obával, bude ji vyslýchat možná i druhý a třeba i třetí den.

Aby na něco takového Kate připravil, rozhodl se, že ji dovede do krajnosti.

„Paní doktorko,“ pokračoval, „během výslechů se tu hodně mluvilo o těhotenském testu, protože jak říkáte, udělala jste ho…“

„Opravdu jsem ho udělala!“ odpověděla rozzlobeně.

Scott viděl, že je to příznak únavy, proto jen poznamenal: „Zase argumentujete. Počkejte na otázku. Tak znovu. Paní doktorko, slyšeli jsme tu hodně o těhotenském testu, protože jste ho, jak říkáte, udělala. Zaznamenala jste to i do pacientčiny zdravotní karty. I s výsledkem testu. Byl negativní. Můžete komisi vysvětlit, proč jste dospěla k negativnímu, tedy chybnému výsledku?“

„Ne,“ odpověděla Kate. „Často přemýšlím…“ Zmlkla. „Ne. Vysvětlit se to dá jen tak, že jisté procento výsledků bývá chybné.“

„Paní doktorko, řekla jste ‚často přemýšlím…‘ O čem tak často přemýšlíte?“ pokračoval Scott a pokoušel se jí nastavit past, do které by ji mohlo zavést odpovídání z vlastní iniciativy.

„Raději nepovím,“ odpověděla Kate.

„Bohužel, paní doktorko, svědek se při výslechu netěší výsadě odpovídat jen na otázky, které má ‚raději‘. Takže se vás znovu ptám, o čem tak ‚často přemýšlíte‘,“ zeptal se Scott už hlasitěji a stál přitom přímo před ní. „Pane Cahille, naléhavě vás žádám, abyste svědkyni poučil, že na otázku musí odpovědět!“ Napodobil hlas státního zmocněnce a Kate napomenul: „Doktorko Forresterová, pokud na otázku pana Hoskinse neodpovíte, budu muset celou vaši výpověď vyloučit!“

„Často přemýšlím… občas se ptám sebe sama… udělala jsem ty tři stupně testu správně?“

„Co tím chcete říci?“ naléhal Scott.

„Byla jsem ve službě spoustu hodin, možná jsem se při té vyčerpanosti dopustila chyby.“

„Jaké chyby?“ doslova vyhrkl Scott svou otázku. „Používají se tři reagencie. Neaplikovala jsem je nesprávně?“

„Jak?“

„Možná v nesprávném pořadí,“ připustila Kate. „Byla jsem velmi unavená, vždyť jsem pracovala za dva, stát se mohlo cokoli.“

„Cokoli?“ chtěl vědět Scott. „Cokoli? Do zdravotní karty jste přece zaznamenala, že jste test udělala a že jste ho udělala správně.“

„To bylo až pak!“ zarazila ho Kate.

„Paní doktorko, chcete nám tu říci, že jen jste se uklidnila, zapsala jste do karty věci, které nebyly pravdivé? Tohle máte na mysli?“

„Překrucujete má slova,“ ohradila se Kate. „Chtěla jsem jen říci, že když jsem test dělala, byla jsem si jistá, že ho dělám správně. Až když jsem se po několika dnech dozvěděla, že negativní výsledek byl nesprávný, až pak jsem začala přemýšlet a snažila se zjistit, proč byl chybný.“ Chytila se opěradel křesla, aby se neroztřásla.

Scott však pokračoval dál: „Takže je možné, že zápis ve zdravotní kartě Claudie Stuyvesantové byl nesprávný, už když jste ho psala. Možná byl nesprávný úmyslně!“

„V životě jsem nezfalšovala žádný zápis v pacientově kartě!“ protestovala Kate a rozhořčeně vstala. „Nikdy, slyšíte? Nikdy!“ řekla už v slzách.

Scott ji objal. Její tělo se chvělo v křečích pláče. Trvalo dlouho, než se uklidnila. Zavedl ji ke gauči a uložil ji. Položil na ni barevnou vlněnou přikrývku a tiše jí řekl: „Měli jsme namáhavý večer. Odpočiňte si.“

Po čtvrthodině začala dýchat pomaleji a Scott pochopil, že usnula. Aby ne! Týdny žila v napětí a posledních devatenáct hodin ve zkoušce nervů, kde jí šlo o život. Ať spí.

31

Druhý den ráno se Kate Forresterová probouzela pomalu. V první chvíli nevěděla, zda je ráno nebo večer, protože takhle se budívala doma z hlubokého spánku po mimořádně vyčerpávající službě na pohotovosti. Vtom si uvědomila, že leží v cizím bytě. Zašmátrala kolem sebe. Není ve své posteli, ale na gauči. A ne na svém gauči, na nějakém neznámém. Zaslechla, že ve vedlejším pokoji někdo chodí. Ucítila těžkou vůni vařící se kávy. Navíc zaslechla prskání opékané slaniny. Otevřela oči. Poznala Scottův obývací pokoj. Odhrnula přikrývku a zjistila, že na sobě nemá šaty. Posadila se a porozhlédla. Šaty ležely pěkně složené přes křeslo, její svědecké křeslo.

Rychle vstala, natáhla se pro šaty a vklouzla do nich. Uhladila si světlé vlasy, aby trochu vypadala. Scott ji podle všeho zaslechl, protože zavolal: „Kate? Už jste vzhůru?“

„Ano,“ odpověděla.

„V koupelně najdete nový kartáček na zuby i pastu,“ pokračoval.

Nenápadně se pokusila protáhnout úzkou kuchyňkou do koupelny, ale zahlédl ji a usmál se. „Káva už je hotová. I omeleta a slanina.“

Dala se do pořádku a učesala se. Pomyslela na make up, ale krém byl v kabelce v obývacím pokoji. No nic, obejde se i bez něj. Podívala se do zrcadla na skříni. Nepříjemné zážitky posledních několika týdnů nepřidaly její tváři na kráse. Když vešla do kuchyně, byl už skládací stolek, normálně sklopený ke zdi, prostřený. Z kávovaru pomalu stoupala vonící pára. Vedle konvice stála sklenice čerstvé pomerančové šťávy. Když dopila, Scott zmizel a na místo, kde stála předtím sklenice, postavil talíř s omeletou. Na krajích byla světlá a uprostřed hnědá a kolem ní ležely proužky křupavé slaniny.

Sedl si na druhou stranu stolu.

„Dobré ráno,“ popřál jí vesele. Usmála se a pustila se do omelety. „Večer jste byla úplně zničená. Bylo mi líto vás budit,“ vysvětloval.

„Určitě jsem byla vyčerpaná. V životě jsem se tak nevyspala.“

„Co říkáte omeletě?“

„Je znamenitá,“ pochválila a zaútočila na slaninu. „Jste výborný kuchař.“

„Staří mládenci mívají dobrou praxi.“

„Dovedete tak dobře připravit i oběd a večeři nebo umíte jenom snídani?“ dobírala si ho.

Chvíli trvalo, než pochopil smysl otázky.

„Teď se mě asi zeptáte, zda stejně dobře dovedu svlékat ženy,“ řekl s úsměvem.

„Náhodou mě to právě napadlo.“

„Naučila mě to maminka.“

Kate na něj zkoumavě pohlédla.

„Říkal jsem vám, že otec zemřel, když jsem byl malý. Má matka byla hrdá žena. Jako vy. Odhodlaná být nezávislá. Byla velmi šikovná, a tak se v našem domě dala do podnikání. Zpočátku zašívala a přešívala šaty. Pak začala sama šít. Nakonec se zmohla na obchůdek. Obchůdek? Obchod. Největší obchod s konfekcí, větší byl už jen obchodní dům. Pomáhal jsem jí. Aranžoval jsem výlohu. Oblékal jsem figuríny a také jsem je svlékal. Velice opatrně. Matka mě učila vážit si zboží. Říkávala mi: Vane, za tyto šaty ženy platí těžce vydělané peníze, tak je nepoškoď!“

„Ani figuríny?“ zeptala se Kate. Znovu se usmál. „Chcete ještě kávu?“

„Ráda.“ Mlčky dojedli.

„Tak já půjdu, osprchuji se, převleču a připravím na výslech,“ ozvala se Kate.

„Doprovodím vás,“ navrhl.

„Děkuji, nepotřebuji. Venku už je světlo. A bezpečně. Poměrně bezpečně,“ řekla.

„Ještě si musíme o spoustě věcí promluvit, připravit se na dnešek. Uklidím ze stolu a můžeme jít…“

„Pomohu vám,“ nabídla se.

„V uklízení ze stolu jsem perfektní,“ řekl. „Hlavně po snídani.“

„Je vidět, že se stýkáte s nesprávnými ženami,“ řekla Kate. Pak v žertu dodala: „Asi už jen z čiré vděčnosti by vám měly alespoň nabídnout pomoc. Jenže v naší emancipované době se ženy chovají jako muži – pomilovat se a odejít.“

„Mít takovou příležitost, neodešel bych,“ řekl vážně.

„Tak pojďme,“ navrhla potichu.

V jejím bytě našli všude – na telefonu, na kuchyňské skříni i na dveřích do koupelny – lístky se vzkazy. Na všech se černalo písmo Rosie Chungové. Katina matka volala třikrát. Tatínek se trápí.

Kate se rychle osprchovala, zlehka si upravila účes, vklouzla do šatů a vrátila se do obývacího pokoje. „Takhle jste ještě hezčí,“ pochválil ji Scott. „Čistší možná, hezčí ne. Mám zrcadlo.“ Zatelefonovala domů. „Maminko?“

„Kate!“ V matčině hlase zaslechla velkou úlevu. „Tatínek se hrozně trápí, i já. Jak to včera dopadlo, má drahá?“

„Ale… docela dobře. Jistě, byl to teprve první den. Ale bylo to docela dobré… docela dobré.“ Snažila se mluvit přesvědčivěji, než se cítila.

Matka zřejmě něco vycítila, protože řekla: „Tatínek říká, že by k vám měl zajet. A že by s sebou vzal George Keepwortha. George by prý jel.“

„Není třeba, maminko. Mám dobrého advokáta. Velmi dobrého. A pochází z malého městečka v Pensylvánii. Je stejný jako lidé u nás.“

„Tak to je dobře,“ odpověděla matka už trochu klidněji. „Ale na ty newyorské filuty si musíš dávat dobrý pozor.“

„Tatínkovi řekni, že všechno jde, jak má. Ať si nedělá starosti,“ vzkazovala Kate. „Ale už musím běžet. Všechny pozdravuj, mami.“

Zavěsila a Scottovi vysvětlila: „Nechci je trápit, když nemusím.“

„Ne když nemusím, ale jestliže nemusím. Stále máme naději.“

„I po tom mém hanebném výkonu včera večer u vás?“ zeptala se Kate v očekávání otevřené odpovědi.

„Nebyl to hanebný výkon,“ snažil se ji uklidnit Scott. „Jste jen nezkušená. Od nynějška si budete počínat lépe.“

Když Scott a Kate vešli do jednacího sálu, ostatní účastníci včetně Clauda Stuyvesanta už byli na místech. Předseda Mott jim sice formálně odpověděl na pozdrav, ale podíval se na hodinky na stole před sebou a naznačil jim, že mají šest minut zpoždění. Lehce klepl kladívkem do stolu.

„Začneme?“ podíval se na Hoskinse.

Zavalitý prokurátor se zvedal z těsného křesla, jako by se vytahoval ze sevřených kleští.

Začal ve vážném tónu: „Pane Motte, váhám, zda mám uvést svého dalšího svědka, pokud o tom nerozhodne předsednictvo našeho řízení.“

Mott se zeptal stejně vážně: „V čem spočívá vaše dilema, pane Hoskinsi?“

„Ačkoli jde o neformálnější jednání než je výslech před porotou a při předkládání důkazů a uvádění svědků se připouští větší volnost, byl bych rád, kdyby se výslovně rozhodlo, zda osoba, která nebyla svědkem událostí onoho večera, může zaujmout místo svědka,“ odpověděl Hoskins.

Mott se obrátil ke Kevinu Cahillovi a pohledem ho vyzval, aby rozhodl. Cahill chvíli mlčel, jako by o návrhu pečlivě uvažoval, a pak prohlásil: „Pane Hoskinsi, vzhledem k tomu, že se zabýváme velmi závažným případem, který se týká nejen obžalované, ale celé lékařské profese a zvláště pak bezpečnosti veřejnosti, soudím, že je zcela přijatelné svědectví každého, kdo může případ ozřejmit a říci cokoli, co komisi pomůže hlouběji pochopit situaci. Představte svého svědka, pane.“

Scott se podíval na Kate. Kate se podívala na Scotta. Oba pohledem naznačili, že souhlasí. Tato dramatická scéna, důstojná, vážná a hodná zápisu do protokolu, byla ve skutečnosti předem dohodnuta. Jejich podezření se potvrdilo, když se Hoskins podíval na konec stolu.

„Pane Stuyvesante? Zaujměte prosím místo pro svědky.“

Kate zatahala Scotta za rukáv. Pohladil ji po ruce, aby jí dodal sebedůvěry. Počkejme, uvidíme.

Stuyvesant složil přísahu, že bude mluvit pravdu, nic než pravdu. Hoskins mu položil pár otázek a stanovil tak jeho vztah k zesnulé pacientce a jeho zájem na spravedlivém rozhodnutí.

Pak se Hoskins soustředil na první ze dvou důvodů, pro který přivedl Stuyvesanta na místo pro svědky.

„Pane Stuyvesante, mluvíme o době, kdy se vaše dcera Claudie odstěhovala z domu do vlastního bytu.“

„Ano,“ přisvědčil Stuyvesant. „Takový pocit postihne někdy asi každého mladého člověka. Postavit se… Stoupnout si na vlastní nohy. Vyletět z rodičovského hnízda. Vyzkoušet vlastní křídla. Claudie odešla z domu, když jí bylo osmnáct.“ Smutně se usmál. Jeho úsměv byl vynucený. „Jak je to dnes? Dosáhneš náležitého věku, a můžeš se rozhodnout, můžeš žít samostatně. Za mého mládí jsme se mohli rozhodnout, až když nám bylo jedenadvacet let. Bylo to mnohem rozumnější. Ale Claudie chtěla odejít z domu. Udělal jsem, co by udělal každý otec, který miluje své dítě. Postaral jsem se, aby měla tolik peněz, kolik potřebuje, a dovolil jí odejít. Bylo to nejtěžší rozhodnutí mého života.“

„Ačkoli u vás už nebydlela, chodila nadále k vašemu lékaři, ke stejnému, který se o ni vždycky staral?“

„Přirozeně. K doktoru Eavesovi. Wilfredu Eavesovi. Postaral jsem se i o její zdraví,“ vysvětloval Stuyvesant.

„Pokud je vám známo, docházela k němu pravidelně?“

„Ano, ano,“ odpověděl Stuyvesant. „O čemž svědčily účty od Eavese. Eaves je výborný. Ale velmi drahý.“

„Mluvil jste s doktorem Eavesem o dceřině zdravotním stavu?“

„Několikrát.“

„A co vám řekl?“

„Pokaždé mi sdělil, že je zdravá, naprosto zdravá.“

„Takže až do její nečekané smrti nebylo náznaku, že by měla nějaké zdravotní potíže?“

„Ne!“ odpověděl Stuyvesant pevným hlasem a podíval se na Kate.

„Ten večer, pane Stuyvesante, vaše dcera volala vaší paní a stěžovala si, že se necítí dobře. Vaše manželka zavolala doktoru Eavesovi, ale doktor Eaves nebyl ve městě, a proto ji dopravila na pohotovost do Městské nemocnice.“

„Tak jsem o tom slyšel.“

Hoskins chtěl předejít Scotta, a tak se zeptal: „Pane Stuyvesante, proč dcera nevolala vám?“

„Telefonovala mně. Jenže jsem nebyl doma. Byl jsem na večeři v Union Clubu se skupinou japonských podnikatelů. Když jsem přišel domů, našel jsem vzkaz od Nory, paní Stuyvesantové, že jela ke Claudii. Pomyslel jsem si, že je to od ní hezké, a šel jsem si lehnout.“

„Takže o tragédii, která postihla vaši dceru, jste se dozvěděl, až když se s tou hroznou zvěstí vrátila paní domů?“

„Ano.“

„A teď bych rád, pane Stuyvesante, soustředil vaši pozornost na něco jiného,“ pokračoval Hoskins. „Včera jste tu seděl celý den a poslouchal, jak se obhájce obviněné několikrát pokusil vaší mrtvé dceři připsat dvě neřesti: že jako svobodná žila s jakýmsi mládencem a že užívala drogy. Snažil se tak vyvolat dojem, že byla narkomankou.“

Hoskins už nestačil položit otázku, protože Stuyvesant ho přerušil: „Ano, slyšel jsem všechny ty lži.“

„Ano, pane, to, co jste si musel vyslechnout, by se určitě velice bolestně dotklo kteréhokoli otce, natož takového významného člověka, jakým jste v New Yorku vy.“

„Bolestně je slabý výraz a nevystihuje všechno, co jsme s manželkou museli vytrpět – nejen během řízení, ale od prvního okamžiku, kdy jsme byli tak těžce zasaženi.“

„Z jakého důvodu tedy trváte na tom, aby záležitost dospěla k definitivnímu konci?“

„Ze stejného důvodu, z jakého jsem přispěl na novou pohotovost v Městské nemocnici. Je to povinnost vůči veřejnosti, pane. Pokud bolest, kterou prožíváme, povede k očištění medicíny od neschopných a nebezpečných lékařů, jako je Kate Forresterová, stojí za to vytrpět i bolest navíc. Prostě přišel jsem sem proto, že chci ušetřit jiné otce a matky tragédie, jaká postihla nás. Trpíme proto, aby jiní nemuseli trpět.“

Scott Van Cleve poslouchal. Poslouchala i Kate Forresterová. Vyměnili si pohledy a hlavou jim bleskla stejná myšlenka: Kdo napsal Stuyvesantovi ten pěkný projev? Jeho poradce pro styk s veřejností?

Scotta napadla ještě jedna, ironická myšlenka: Můj nápad, využil mého nápadu přistavět křídlo s novou pohotovostí, aby zdůvodnil svou inkvizici vůči Kate. No, příliš mnoho prostoru k výslechu mi nenechal.

„Děkuji vám, pane,“ řekl Hoskins. „Z mé strany je to všechno.“

Scott poplácal pod stolem Katinu nohu, aby jí dodal odvahy. Vstal a obrátil se k Stuyvesantovi, který byl připraven se mu postavit.

„Pane, předpokládám, že víte, že jsem se pokoušel promluvit si s doktorem Eavesem a podívat se do záznamů vaší dcery, ale odmítl.“

„Samozřejmě odmítl,“ odpověděl Stuyvesant. „Lékařské záznamy jsou soukromé a důvěrné.“

„Odmítl předtím, než mluvil s vámi, nebo až potom?“ zeptal se Scott.

„Neskrývám, že mi telefonoval. Řekl jsem mu, aby tyto záznamy v žádném případě neukazoval. Stačilo, že tělo mé mrtvé dcery leželo v městské márnici nahé a vystavené očím každého perverzního zaměstnance, kterému se zachtělo podívat se. Takovému hanebnému porušování jejího soukromí jsem nemohl zabránit. Ale ať se propadnu, dovolím-li takovému vlkodlakovi, jako jste vy, hrabat se v jejích záznamech, vyčmuchávat slovíčka, ze kterých byste vytloukl další nepodložené klepy!“ křičel už Stuyvesant.

Scott nechtěl vyvolat nevoli komise vůči sobě a dovolil mu, aby se nerušeně vybouřil. Jen však zmlkl, smířlivě, v protikladu se Stuyvesantovým výbuchem, se ho zeptal: „Pane, oznámil vám doktor Eaves, že vaše dcera je v jiném stavu?“

„Už zase začínáte hanobit pověst mé dcery!“

„To jsem nezjistil já, ale soudní lékař,“ řekl Scott uctivě.

Stuyvesant se chvíli nezmohl na slovo, ale pak se vzpamatoval. „Pochybit může každé mladé děvče, ale to ještě neznamená, že je tulačka nebo kurva, jakou se z ní snažíte udělat!“

„Pane Stuyvesante, ještě než od vás dcera odešla, pohádal jste se s ní občas kvůli nějakému příteli, kterého jste neschvaloval?“

„Mladíci, kteří k nám chodili, se mi nelíbili, to nepopírám.“

„Proč, pane?“

„Dnešní mladí lidé… hlučná hudba, hanebné oblečení…“ začal vypočítávat Stuyvesant.

„Drogy?“ pokračoval Scott. Když Stuyvesant neodpověděl, Scott řekl: „Volný pohlavní život?“ Stuyvesant se zatvářil pohrdavě, jako by otázka nebyla hodná odpovědi.

Scott posunul výslech dále: „Pane, slyšel jste jméno Rick Thomas připomínané během…“

„Má žena na to už odpověděla, mladý muži!“ skočil mu do řeči Stuyvesant. „Neznáme žádného Ricka Thomase!“

„Mýlil bych se, kdybych předpokládal, že vaše dcera odešla z domu, protože jste Ricka Thomase neschvaloval?“ zeptal se Scott, aby myšlenku přímo nasadil členům komise do hlavy.

„Mýlíte se!“ prohlásil Stuyvesant důrazně. Pak se obrátil na předsedu: „Pane Motte, odkdy dovolíte, aby se pokračovalo v tomto lživém a nepodloženém výslechu?“

„Pane Stuyvesante, pokud si přejete přestávku, krátké přerušení…“ nadhodil Mott.

„Nepotřebuji přestávku,“ vykřikl Stuyvesant. „Ale nevidím žádný smysl v nekonečném opakování stále stejných lží. Neznám žádného Ricka Thomase. Má manželka nezná žádného Ricka Thomase. Tak ať klade jiné otázky, nebo s tím přestaňme!“

„Pane Van Cleve?“ obrátil se Mott na Scotta a přehrál na něj tuto výzvu.

„Mám ještě jednu otázku, na kterou pan Stuyvesant dosud neodpověděl.“

„V takovém případě můžete pokračovat,“ musel povolit Mott.

„Pane Stuyvesante, když tu vypovídala vaše paní choť, připomněl jsem její slova, která pronesla, když odjížděla z nemocnice: ‚Obviňovat bude mě… mě bude vinit…‘.“

„Popřela, že by něco takového řekla,“ zaútočil na něj Stuyvesant.

„Jestliže přinejmenším dva lidé tvrdí, že ji slyšeli, můžeme předpokládat, že něco takového řekla,“ pokračoval Scott.

„Můžete předpokládat, co si jen chcete, mladý muži!“

„Pokud to vaše choť přece jenom řekla, kdo byl ten tajemný člověk, kterého se tak velice bála,“ naléhal Scott.

„Nic takového neřekla, takže nevím,“ odrazil útok Stuyvesant.

„Mohl bych toho záhadného muže ztotožnit s vámi? Žila v takovém strachu před vaší všeobecně známou výbušnou povahou, že se vás přímo děsila?“ dožadoval se odpovědi Scott.

„Pane Motte!“ zahřměl Stuyvesant. „Jak dlouho budete dovolovat tomuto mladíkovi vyslýchat mě a šťourat se přitom takovými směšnými otázkami v soukromém životě mé rodiny?“

Kevin Cahill se chopil příležitosti a Stuyvesanta zachránil: „Pane obhájce, existuje hranice, dokonce i v tomto neformálním řízení, za kterou některé otázky přestávají být nezávažnými a nepotřebnými, ale i neopodstatněnými. Nedokážete-li prokázat ten či onen přímý vztah vašich otázek k předmětu našeho sporu, nařizuji vám skončit s vyslýcháním!“

„Mezi mými otázkami a svědectvím, které míním předložit později, je nesporný vztah.“

„Jaký nesporný vztah?“ vyzývavě povstal Hoskins.

„Přivedu svědka, který dosvědčí, že Claudie Stuyvesantová žila v obavách z otce, že na otázky doktorky Forresterové odpovídala nepravdivě, čímž doktorku uvedla v omyl a znemožnila jí tak dospět k přesné diagnóze,“ odpověděl Scott.

„Seznámíme se s dalším vymyšleným svědkem, jako je iluzorní Rick Thomas, kterého dosud neznáme?“ zeptal se Hoskins ironicky. „Pane předsedo, naléhavě vás žádám, abyste takové otázky vyloučil, protože jde jen o románovou postavu, kterou si vymyslel jistý zcela zoufalý mladý advokát.“

„Předsednictvo se přiklání k vašemu návrhu, pane Hoskinsi,“ rozhodl Mott. „Chcete svědkovi položit otázky, pane Van Cleve?“

„Dnes už ne,“ chtě nechtě připustil Scott.

„A vy, pane Hoskinsi?“

„Svědkovi nemíním položit žádnou další otázku ani já,“ odpověděl Hoskins a hned řekl: „Protože státní výbor už v této záležitosti zjistil fakta a předložil dostatek důkazů, že doktorka Forresterová řešila případ Claudie Stuyvesantové nedbale a nešťastně, čímž způsobila její smrt, výslech končíme. A zbývá nám jen věřit, že pan Van Cleve odpoví fakty, a ne obviňováním. Důvěryhodnými svědky, a ne náznaky a narážkami. Nedovedu v sobě potlačit zvědavost, kdo je ten záhadný svědek, na kterého poukazuje pan Van Cleve.“

„Pane Van Cleve?“ obrátil se předseda Mott na Scotta.

„Svolat svědky, na to potřebujeme čas. Mohli bychom pokračovat pozítří?“

„Odročuji jednání na pozítří!“ souhlasil Mott a klepl kladívkem.

Z jednací místnosti zamířil Scott Van Cleve přímo do telefonní budky na konci chodby. Vhodil minci a vytočil číslo napsané na žlutém lístku, na kterém si zapsal otázky, které hodlal položit Ricku Thomasovi. Telefon zazvonil třikrát, čtyřikrát, pětkrát, ale sluchátko na druhém konci nikdo nezvedal. Přemáhaly ho mdloby, ale nakonec po šestém zazvonění zaslechl hlas a s úlevou si vydechl.

„Ano?“ slyšel Ricka Thomase. „Ricku? Tady Scott Van Cleve.“

„Aha. Zdravím!“ odpověděl Rick.

Ze způsobu řeči se Scott pokusil ocenit Rickův zdravotní stav. Zaznamenal-li nějakou změnu, pak jen takovou, že Rickův hlas zněl stejně jako v den, kdy se seznámili.

„Ricku, svědčit budeš pravděpodobně pozítří. Takže zítra bychom se mohli sejít. Probrali bychom, na co se tě budu ptát a co mi budeš odpovídat. A také otázky, které ti může dávat ten druhý advokát. Neuškodí, budeš-li vědět, co můžeš čekat.“

„Jasně. Neuškodí,“ odpověděl rychle Rick.

„Přijdu k tobě zítra v deset. Dohodnuti?“

„Domluveni, člověče!“ souhlasil Rick nadšeně.

„Ale byl bych rád, kdybys mi jednu věc řekl hned,“ řekl Scott. „Řekla ti Claudie aspoň jednou, že se velmi bojí otce a že by raději lhala, než aby se mu přiznala?“

„Aspoň jednou? Mnohokrát! Žila v ustavičném strachu před tím starým gaunerem,“ odpověděl Rick.

„Výborně! Ale až budeš svědčit, ne abys ho tak pojmenoval!“ varoval ho Scott.

„Poslechnu vás, člověče,“ souhlasil Rick.

„Takže zítra. V deset.“

„Zítra v deset,“ řekl Rick a pak se zeptal: „Jen tak mimochodem, nerad to přiznávám, ale zase jsem švorc.“

„Rozumím,“ odpověděl Scott. „Nepřijdu s prázdnýma rukama.“

32

Bylo dvacet minut po jedné hodině ranní. Scott Van Cleve byl zcela vyčerpán. Nejdříve připravoval na výslech Kate, pak ji posadil do taxíku a poslal domů, a během dalších hodin si chystal přesný postup výslechu svých dvou svědků. Koncipoval otázky a zpracovával strategii, aby na komisi zapůsobil co nejsilnějším dojmem. Uvádění té či oné právnické kauzy bývalo současně divadelním i právnickým dílem.

Co zapůsobí dramatičtěji a účinněji, uvažoval Scott. Katino svědectví a po něm nečekaný příchod Ricka Thomase? Anebo nejdříve Rick Thomas, aby se Hoskins, Stuyvesant a Mott vylekali a komise přesvědčila, že jim říkal pravdu? Navíc by si naklonil členy komise k příznivějšímu přijetí Katina svědectví.

Těžko se dalo předvídat, jak Stuyvesant zareaguje, až se octne tváří v tvář mladíkovi, který žil s jeho dcerou, byl jejím milencem, přivedl ji do jiného stavu a v jistém smyslu způsobil její smrt. Je docela možné, Scott to musel připustit, že se ti dva poperou. Je třeba připravit se na všechny eventuality.

Ani když šel po Karlově ulici, nepřestal uvažovat, jak uvést svůj případ co nejpůsobivěji. Usoudil, že nejlépe bude přizpůsobit strategii stavu, v jakém najde Ricka Thomase.

Došel k domu číslo 97. Vešel do malé tmavé chodby. Přeběhl pohledem jména u zvonků a nakonec našel M. LENGEL. Jak se dohodl s Rickem, zazvonil třikrát krátce a po malé pauze jednou dlouze. Čekal, že se ozve bzučák, dveře se uvolní a on vejde dovnitř. Bzučák se neozýval.

Rick podle všeho spí, předpokládal Scott. Znovu stiskl tlačítko. Třikrát krátce, pak jednou dlouze. Znovu žádná odpověď. Scott začal ztrácet klid. Zopakoval dohodnutý signál ještě jednou. Opět žádná odpověď. Scottu Van Clevemu vyrazil na čele pot.

Zazvonil ještě jednou, už jako v horečce. Znovu žádná odpověď. Byl už celý zpocený. Znovu zazvonil, rozvážně – krátce jednou, podruhé a potřetí a pak vyzváněl dlouho, velice dlouho. Nakonec bzučák zazněl, ale tak krátce, že by byl propásl příležitost vejít, kdyby se rychle neopřel do dveří. Rozběhl se nahoru po tmavém schodišti – tady by se i ve dne hodilo umělé osvětlení.

Zdálo se mu, že z plošiny ve čtvrtém poschodí se přes zábradlí někdo naklání. Zdvihl hlavu a uviděl mladou ženu oblékající si obnošené kimono. Jako by se právě před chvílí probrala z hlubokého spánku. Vlasy si už nestačila upravit a očima mrkala zvědavě a nápadně podezřele.

„Co je?“ zeptala se naléhavě.

„Hledám byt číslo čtyři C,“ řekl jí Scott.

„A co chcete?“ zeptala se žena.

Scott zatím došel až k ní. Odhadl ji na něco přes dvacet roků. Tvář měla trochu napuchlou, takže buď pije, anebo užívá drogy, pomyslel si Scott. Jinak, usoudil dále, byla podle všeho pěkná. Došel na plošinku. Stála zády k pootevřeným dveřím, aby nemohl vejít.

„Hledám Martyho Lengela,“ začal Scott.

„A co chcete?“

„Teďu něj bydlí Rick Thomas,“ odpověděl Scott.

„Marty jsem já,“ oznámila mu mladá žena.

Scott byl překvapen. Domníval se, že Marty je mužské jméno.

„Takže Rick přespává u vás,“ konstatoval Scott. „V deset s ním mám schůzku. Přišel jsem dřív, nemohu se dočkat, kdy to dokončíme.“

„Říkáte, že s ním máte schůzku?“ zeptala se Marty. „Přišel jste zbytečně.“

„Včera jsem s ním mluvil. Dohodli jsme se, že se sejdeme dnes dopoledne. Zítra mi má přijít svědčit,“ naléhal Scott. „Není tady,“ oznámila Marty.

„Určitě je!“ trval na svém Scott. „Jde o velmi důležitou věc. O místo jisté lékařky!“

„Promiňte, ale není tady,“ řekla znovu a zahradila mu cestu dovnitř.

„Podívejte, vím, jak to bývá s některými svědky. Jen mají jít k soudu, dostanou trému. Nemá se čeho bát. A já mu to chci říci.“

Neustoupila. Přikročil k ní z pravé strany, a když se mu postavila do cesty, rychle skočil k levé straně dveří, mírně ji odstrčil a vstoupil dovnitř. „Říkala jsem vám, že tu není,“ protestovala.

Ocitl se v malé místnosti. Nejdříve nic neviděl – roleta byla stažená. Pak rozeznal v jednom koutě rozházenou postel. Ve drahém byl kuchyňský koutek s dřezem plným neumytého nádobí. Uprostřed stál dřevěný stolek bez ubrusu a u něj tři obyčejné židle s rovnými opěradly. Každá byla jiná. Ucítil dým z vykouřené marihuany.

Rozhlédl se. Po Ricku Thomasovi nebylo ani památky. „Říkala jsem vám, že tu není,“ řekla znovu domácí škodolibě a rozzlobená, že se dovnitř dostal násilím.

„Víte, co to znamená pro můj případ? Pro kariéra jedné lékařky? Pro její život?“

„Poslyšte, milý pane, neobtěžujte. Já za to nemohu, že odešel. A ještě mi zůstal dlužný pětapadesát dolarů. Jsem to idiotka!“ postěžovala si. „Neměla jsem ho k sobě brát. Bylo mi ho líto. Zvlášť od té doby, co zemřela Claudie, a tak.“

„Nevíte náhodou, kam odešel?“ zeptal se Scott.

Zavrtěla hlavou a snažila se přitom uhladit si černé vlasy dozadu, aby se aspoň trochu podobaly účesu.

„Nic, doopravdy nic neřekl?“

„Nevím, ani jsem tu nebyla,“ odpověděla. „Poslyšte, nemám se tu kdy s vámi vybavovat. Musím si ještě pospat.“

„Věnujte mi ještě pár minut, je to důležité.“

Beznadějně mávla rukou a kapitulovala. „Tak dobře. Posaďte se.“

Raději zůstal stát.

„Když jste s ním mluvila naposledy, říkal něco?“

„O tom, že by odešel, ne.“

„Nenechal vám nějaký vzkaz? Ani nenaznačil, kam se chystá odjet?“

„Ne,“ odpověděla. „Vím jen tolik…“ začala, ale vzápětí si to rozmyslela a zmlkla.

„Víte jen tolik…“ naléhavě opakoval Scott. „Tak co víte?“

„Včera odpoledne, to jste telefonoval vy? Byl jste to vy?“

„Ano.“

„Slyšela jsem, jak říká, že se sejdete.“

„Přesně tak.“

„Později, tak před sedmou, mu ještě někdo telefonoval,“ vysvětlovala Marty Lengelová. „Myslím, že to byl někdo, koho zná… Poslyšte, nebudu mít nepříjemnosti, že vám to řeknu? Se zákony, víte?“

„Jsem právník. Všechno, co mi řeknete, zůstane přísně důvěrné. Máte mé slovo.“

Zamyslela se nad Scottovým ujištěním, a nakonec se rozhodla spolupracovat. „Řekl mi, že mu ten chlapík přislíbil velmi dobré zboží.“

„Zboží?“

„Kokain. Ale naprosto čistý,“ dodala. „Já osobně kokain neužívám. Já mám radši mexické zlato. Ale pro Ricka je kokain jako plamen svíčky pro noční můru. Takže mu zavolal ten chlapík a přislíbil mu skvělý kokain.“

„A on si pro něj šel,“ uzavřel Scott.

„Podle všeho ano. Šel si pro něj. A už se nevrátil,“ dodala Marty Lengelová. „Naposledy jsem ho viděla, když jsem odcházela do práce. Pracuji jako servírka v malé italské restauraci na Čtvrté ulici.“

„Vůbec neřekl, kam šel?“

„Ne. Prostě odešel, a hotovo,“ odpověděla.

„Nevíte náhodou, kdo byl ten člověk, který mu volal?“

„Něco říkal, ale moc jsem ho nevnímala,“ odpověděla. „Mám svých starostí dost.“

Scott zachmuřeně přikývl. Polovina obhajoby, jeho nejdůležitější obhajoby, byla v tahu. Nejenže mu zbyl jen jeden svědek, ale jeho důvěryhodnost jako právníka byla ohrožená. Až ho Hoskins vyzve, aby představil Ricka Thomase, určitě si budou myslet, že si toho svědka vymyslel. Už litoval, že jméno Ricka Thomase vůbec vypustil z úst a že vůbec naznačil, třeba jen nepřímo, na drogové návyky Claudie Stuyvesantové.

„A nic jiného neřekl,“ uzavřel Scott nešťastný rozhovor.

„Nic jiného,“ přisvědčila Marty a nijak neskrývala, že se nemůže dočkat, až Scott odejde, protože si chtěla pospat.

Vyšel na chodbu a už si stoupal na schody, když se dveře znovu otevřely.

„Hej, pane, řekl ještě něco…“ začala. „Ano? Co?“

„Že mu vracejí věci,“ odpověděla. „Příliš jsem ho nevnímala.“

„Že mu vracejí věci…“ Scott se zamyslel. „Věci, které mu sebrali, když vyčistili Claudiin byt?“

„Jinde věci neměl, pokud vím.“

„Znala jste Claudii?“

„Tak trochu.“

„Jen tak trochu?“ naléhal Scott.

„Možná víc než jen tak trochu. Proč? Co ode mne chcete?“ zeptala se opatrně a ostražitě.

„Užívala… Fetovala?“ zeptal se Scott. „Jak se to vezme.“

„Co jak se vezme?“

„Jsou tací, kteří fetují, a jiní, kteří doopravdy fetují. Jako například Rick Thomas, ten fetuje stále,“ poučovala ho Marty Lengelová.

„A Claudie?“

„Vidím, že se v tom nevyznáte,“ poznamenala. „Jinak byste věděl, že když jeden fetuje doopravdy, tak doopravdy fetuje i ten druhý. Tak to tady chodí.“

„Řekněte mi, kdybyste mohla udělat něco důležitého, pomoci mladé lékařce v obhajobě proti Claudu Stuyvesantovi, pomoci jí udržet se v zaměstnání, byla byste ochotná dosvědčit, co mi tady říkáte?“

„To ne,“ odmítla a flegmaticky zavrtěla hlavou. „Je proti zákonu? Já ne!“

„Tento případ nemá nic společného se zákonem. Vypovídala byste před komisí, jde o neveřejné řízení.“

„Promiňte,“ odpověděla. „Musím si jít lehnout.“

„Ano, jistě,“ přitakal Scott. „Ale kdybyste si to přece jen rozmyslela, prosím, tady je moje navštívenka. Ale musím to vědět do čtyřiadvaceti hodin.“

„Odpovím vám hned. Ne a ne! Mrzí mě, že jsem se s nimi zapletla, s Rickem i s Claudií. Kdo potřebuje mít za zády člověka, jako je Claude Stuyvesant?“

„Jestliže se Rick vrátí…“ začal Scott.

„Nevrátí se,“ skočila mu do řeči.

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Ten telefonát se mi nezdál už od začátku. Chtěl-li se někdo Ricka zbavit, stačilo mu…“

„Přislíbit mu tolik kokainu, kolik by si přál,“ dopověděl Scott.

„Mnohem hůř,“ opravila ho Marty. „Dávat mu tolik čistého kokainu, kolik by si přál. Kvůli kokainu půjde kamkoli a udělá cokoli. A jednoho dne – a nebude to dlouho trvat – upadne na zem před vchodem do nějaké nemocnice. V komatu. Anebo zemře na nadměrnou dávku drogy!“

„Mimochodem, myslíte si, že je možné, že by Rick odešel na popud Clauda Stuyvesanta?“

„Proč se ptáte?“

„Chlapík, který přišel se soudním příkazem do Claudiina bytu, byl Stuyvesantův člověk. Vyprázdnil byt, ale přitom vzal i Rickovy věci.“

„Proč by Stuyvesant něco takového dělal?“ zeptala se mladá žena.

„Aby novináři a reportéři nevyčmuchali její osobní věci, protože to by věc zkomplikovalo,“ vysvětlil Scott. „Pokud muž, který telefonoval, Rickovi přislíbil, že dostane své věci, je tu souvislost.“

Scottovi bylo celkem jasné, co se stalo, ale ještě jasnější, že mu zůstal jediný svědek – Kate. Ale jak jí to říci?

Když se sešli, první její otázka byla: „Jak to dopadlo s Rickem?“

Velmi jednoduše, velmi stručně a tak nedramaticky, jak jen dovedl, protože ji nechtěl vylekat – jako ta novina vystrašila jeho – jí řekl, co se stalo. Přímo omráčená lapala po dechu: „Co… co to… znamená, co bude… Ach, Scotte!“

Celá se rozechvěla. Objal ji, aby ji uklidnil a dodal jí odvahy, kterou po takovém otřesném úderu velmi potřebovala.

„A tolik se chtěl pomstít Stuyvesantovi,“ poznamenal zklamaně Scott.

„Kdybyste viděl tolik narkomanů co já,“ odpověděla Kate, „zjistil byste, že touží-li po droze, dokáží se zříci pomsty, zaměstnání, rodiny, prostě všeho.“

„A Stuyvesant si to určitě uvědomuje,“ řekl Scott.

„Rick byl pro naši obhajobu nejdůležitějším svědkem,“ řekla Kate.

„Už není,“ odpověděl Scott v zoufalé snaze zhodnotit zbývající alternativy.

33

Další den jednání komise uvedl Scott, jak si naplánoval, svého prvního svědka, sestru Adelaide Croninovou. Složila přísahu a Scott jí zeptal na její odborné vzdělání, odbornou praxi a jakou práci vykonává v Městské nemocnici. Byla to zkušená zdravotní sestra a na pohotovosti pracovala jedenáct let. Ten večer měla na pohotovosti běžnou službu. Pak ji Scott otázkami vedl událostmi onoho večera a snažil se přitom dostávat odpovědi, ve kterých by Croninová konstatovala, že paní Stuyvesantová v ambulanci jen překážela. Jako zkušená zdravotní sestra mohla konstatovat, že postup doktorky Forresterové byl v souladu s praxí běžnou na pohotovosti. Když Claudie zkolabovala, Kate a Briscoe splnili všechny své povinnosti, podali jí náležité léky a léčili ji obvyklými postupy.

Scott dokončil výslech a Croninovou postoupil Hoskinsovi. Prokurátor ji nemínil vyslechnout, jen řekl: „Nemám otázek.“

Scott si uvědomil, že prokurátor se chystá zaútočit na Kate a ani náznakem nemíní prozradit, jak.

Po obdobné zkušenosti se sestrou Beathardovou – Hoskins opět odmítl možnost křížového výslechu – se Scott připravil, že představí svého posledního svědka. Aby ho dobře slyšela i zapisovatelka, zavolal: „Doktorka Katherine Forresterová.“

„Co, prosím?“ řekl Hoškins. „A kde je ten záhadný svědek? Doufal jsem, že nakonec přece jen ukojím svou zvědavost.“ Řekl to stranou, ale tak nahlas, že ho slyšeli všichni.

Kate složila přísahu. První Scottovy otázky se týkaly jejího dětství na rodičovské farmě, základního vzdělání, studií na lékařské fakultě, zkušeností stážistky. Snažil se ji představit jako inteligentní, vzdělanou a profesionálně dobře připravenou lékařku hodnou důvěry a podpory komise. Pak s ní přešel k některým případům, kterým se věnovala ten večer.

Nakonec se dostal i k případu Claudie Stuyvesantové. Pomalu, přičemž každou otázkou evokoval nové podrobnosti, ji Scott vedl od prvního setkání s pacientkou. Základní životní funkce, které Croninová zjistila a Kate potvrdila. Sestavení anamnézy. Zjištění, že znaků ani symptomů nebylo tolik, aby se došlo k přesné diagnóze, protože znaky a symptomy Claudie Stuyvesantové byly typické pro desítky jiných onemocnění.

Podle sestaveného plánu se Scott dostal k otázce bezprostředně související s Claudiinou smrtí.

„Doktorko Forresterová, ptala jste se pacientky i na její soukromý život, a pokud ano, proč?“

„Od děvčete v jejím věku jsem považovala za velmi důležité dozvědět se, zda žila pohlavně a pokud ano, zda jí nevynechávala menstruace. Při určování definitivní diagnózy mohly pravdivé odpovědi sehrát důležitou roli,“ vysvětlila Kate.

„A jak odpověděla pacientka?“ pokračoval Scott.

„Každá její odpověď, jak jsem zaznamenala v její zdravotní kartě, byla negativní,“ odpověděla Kate. „Pokud členové komise mají kopii karty, najdou tam i tento záznam.“

Doktorka Wardová i doktor Truscott přikývli a naznačili tím, že si kartu důkladně prostudovali.

„Paní doktorko,“ pokračoval Scott. „Existují ještě nějaká fakta o pacientce nebo to či ono zjištění, které jste v anamnéze neuvedla?“

Hoskins zvedl ruku. „Pane Cahille,“ protestoval, „pan Van Cleve svědkyni usměrňuje.“

Cahill rozhodl: „Svědkyně může vypovídat.“

„Nepokládala jsem za správné zaznamenávat do pacientčiny karty svá podezření,“ odpověděla Kate.

„Podezření? Jaká podezření máte na mysli, paní doktorko?“ zeptal se Scott.

„Zdálo se mi, že pacientka se obává matky, protože paní Stuyvesantová byla velice nervózní a podrážděná. I proto mohla pacientka odpovídat nepravdivě.“

„Kdyby tam matka nebyla nebo kdyby vás její matka nebyla tak zastrašovala a dcera by odpověděla pravdivě, byla byste schopna určit správnou diagnózu a pak včas zasáhnout?“

Hoskins vyskočil svižněji, než by se očekávalo od člověka jeho objemu. „Pane Cahille, obhájce nejenže svědkyni usměrňuje, ale přímo za ni svědčí!“

„Pane Van Cleve, omezujte se na otázky. Nechte vypovídat svědkyni,“ rozhodl státní zmocněnec.

Scott přikývl, že napomenutí přijímá. „Promiňte, pane.“ Otočil se ke Kate. „Prosím, paní doktorko.“

„Pohlavní styk a vynechaná menstruace byly rozhodujícími fakty při určování správné diagnózy. Proto se domnívám, že přítomnost její matky výrazně ovlivnila…“

Claude Stuyvesant se zvedl v celé své velikosti. „Pane předsedo, nesouhlasím, že ženě, která s mou dcerou nezacházela, jak bylo zapotřebí, a která způsobila její smrt, dovolíte ještě svalovat vinu na mou manželku! Já to nestrpím!“

„Pane Stuyvesante,“ odpověděl Mott s ohledem na jejich vztah velice úředním tónem: „Doktorka Forresterová má právo se hájit. Po obhajobě bude na komisi, aby zvážila její svědectví a určila, je-li doktorka Forresterová jako svědek důvěryhodná.“

Touto poznámkou Mott vlastně naváděl komisi, aby Katinu výpověď zamítla. Stuyvesant se okamžitě uklidnil, ale dále se na Kate zle díval.

Scott vedl Kate událostmi onoho večera. Jak Kate odebrala vzorek krve. Jak ji poslala do laboratoře. Jak čekala na výsledky z laboratoře, a přitom se věnovala i jiným pacientům. Jak zopakovala tento postup a do laboratoře poslala i další vzorky krve, protože první výsledky nebyly přesvědčivé.

Pak se dostal ke svědectví, které pokládal za rozhodující. „Paní doktorko,“ začal, „rozhodla jste se vůbec obrátit na jiného lékaře a požádat ho o jeho názor?“

„Jelikož jsem měla podezření, že pacientka je v jiném stavu, vyšetřila jsem pánev. Ale mimoděložní těhotenství se projevuje jinak než nitroděložní. To, co jsem zjistila, mě nepřesvědčilo. Poslala jsem pro doktora Briscoea. Doktora Erica Briscoea.“

„A co udělal doktor Briscoe?“

„Vyšetřil ji také. Se stejným výsledkem.“

„A co navrhl?“

„Zopakovat laboratorní testy a čekat na výsledky,“ odpověděla Kate. „Výsledky se sice lišily, ale nic nového nenaznačily.“

„Paní doktorko, nadešla chvíle, kdy jste se rozhodla provést rychlotest na těhotenství?“

„Ano. Zapochybovala jsem o správnosti výsledků z laboratoře a rozhodla jsem se test provést sama. Abych získala čas, vytáhla jsem katetrem vzorek moči.“

„Byl proti tomu někdo?“

„Její matka. Když zjistila, co dělám, velice se rozzlobila.“

„Paní doktorko, co jste vlastně udělala?“

„Vzorek jsem podrobila třístupňovému těhotenskému testu.“

„A výsledek?“

„Negativní,“ trpce přiznala Kate. „Jak si vysvětlujete pozdější pitevní nález?“

„V medicíně není žádný test stoprocentní.“

„Paní doktorko, kdy a co vás poprvé upozornilo, že pacientčin stav je vážný?“

„Briscoe se právě chystal prozkoumat dutinu břišní, zda nenajde nějaké skryté vnitřní krvácení, když nám Croninová oznámila, že pacientka nemá hmatný puls. Okamžitě jsme zahájili kardio-pulmonální resuscitaci, rozběhli jsme se do traumatologické ambulance a pomáhali jí vším, co bylo k dispozici: podávali jsme léky, infúzi, dělal se chirurgický zákrok. I tak však zemřela v důsledku elektromechanické disociace. Jak odborníci v komisi vědí, je to stav, kdy sice srdce reflexivně pracuje dále, ale následkem silného vnitřního krvácení se krev odčerpá z kardiovaskulárního systému do břicha, takže nakonec nemá co čerpat. A pacient umírá.“

„Paní doktorko, v přítomnosti dvou vašich kolegů se vás ptám, zda vás při kontrole karty a během dní a týdnů, co jste si oživovala tento tragický případ, nenapadlo ještě něco nového. Co byste udělala jinak?“ položil jí Scott otázku, na kterou ji předem upozornil.

Vylekal se, když slyšel odpověď. „Zda mě nenapadlo něco nového? Ne. Ale ten pocit viny! Ano.“

Nejen Stuyvesant, ale všichni tři členové komise byli překvapeni. Truscott si přestal zapisovat. Gladys Wardová se na Kate dlouze podívala a pak si něco poznamenala.

Po takovém hrozném přiznání se Scott musel chtě nechtě zeptat: „Jaké viny, paní doktorko?“

„Doufám, že se ve svém povolání už nedožiji chvíle, že mi zemře devatenáctiletá pacientka a já nebudu muset prožívat třeba jen tu trochu viny – nejen za sebe, ale za své povolání. Že k takovým předčasným úmrtím dochází navzdory všem našim úspěchům.“

Scottovi se ulevilo, ale jen trochu, protože vzápětí Kate postoupil Hoskinsovi.

Hoskins vzal ze stolu papír s poznámkami, přišel ke svědkyni a otcovsky se usmál: „Paní doktorko, chci, abyste věděla, že si mladých lékařů velice vážím. Jak jste musela studovat! Kolik hodin odsloužit, jaké oběti přinést!“

Scott si pomyslel: Ten nestyda se pokouší podlomit její bojovnost. Doufám, že mu nenaletí!

„Tak tedy,“ pokračoval Hoskins, „uvidíme, zda vám pomůžeme rozluštit záhadu, ke které došlo onen památný večer v pohotovosti na ambulanci C.“ Podíval se do poznámek, jako by si chtěl připomenout zamýšlenou otázku. „Takže ten večer jste měla na starosti celou pohotovost?“ začal.

„Ano, pane,“ přisvědčila Kate. „Měl přijít i doktor Diaz, ale dostal chřipku. A náhrada na tu noc nebyla.“

„Takže jste na pohotovosti sloužila vy sama?“

„Ano.“

„To je zajímavé,“ poznamenal Hoskins, ačkoli na tom nebylo vůbec nic zajímavého. Zjevně chtěl soustředit její pozornost na zdánlivě důležitou otázku, aby méně ostražitě odpovídala na jiné otázky. „Už jste popsala různé případy, kterým jste se věnovala ten večer, i celkovou bouřlivou atmosféru na pohotovosti. Byl podle vás onen večer hektičtější než jiné večery?“

„Na pohotovosti, kde je každý večer neobyčejný, byl tento obyčejný,“ odpověděla Kate.

Hoskins se usmál. „To jste řekla hezky, paní doktorko. Mohu tuto skutečnost pokládat za vysvětlení, proč jste se opozdila, proč jste tak dlouho nepřicházela k pacientce Claudii Stuyvesantové?“

„Nemůžete, pane!“ ohradila se Kate. „Já jsem se ‚neopozdila‘!“

Scott se jí očima snažil dát znamení. Zůstaňte klidná. Nenechte se znervóznit a nachytat, abyste se k něčemu přiznala.

„Promiňte,“ naoko se omlouval Hoskins. „Tak co vás tak dlouho zdrželo, že jste k ní nešla?“

„Jiné, naléhavější případy,“ vysvětlila Kate.

„Paní doktorko, je pravda, že jste si nakonec našla čas a přišla ji vyšetřit, ale že jste ji přesto nevyšetřila?“

„Vyšetřila jsem ji kompletně,“ ohradila se Kate.

„Paní doktorko, smím vám osvěžit paměť? Podle svědectví, které jsme tu vyslechli před vaším, jste se jen začala vyptávat, a už jste odešla k jinému pacientovi. Není to pravda?“

„Byla jsem odvolána k jinému pacientovi se znepokojivými symptomy…“ vysvětlovala Kate.

„Se znepokojivými symptomy?“ zeptal se Hoskins.

„Měl prudké bolesti v hrudníku, velice se potil a byl v agónii,“ odpověděla Kate. „Podle symptomů šlo o klasický případ srdečního onemocnění. Sestra se domnívala, že je v bezprostředním nebezpečí. Takové případy mají před všemi ostatními přednost.“

„Takže jste od Claudie Stuyvesantové odešla a věnovala se ‚naléhavějšímu‘ případu. Smím se vás zeptat, co takového jste zjistila?“

„Ukázalo se, že se mu pohnul žlučový kámen, což bývá provázeno prudkými bolestmi,“ odpověděla Kate.

„A jak jste ten případ vyřídila, paní doktorko?“

„Poslala jsem ho na chirurgii, aby tam stanovili, zda je potřebný chirurgický zákrok,“ odpověděla Kate.

„Nevíte náhodou, jak ten případ skončil, paní doktorko?“ pokračoval Hoskins.

„Tím, že jsem ho poslala na chirurgii, můj kontakt s ním skončil. To je také jedna ze smutných stránek služby na pohotovosti. Člověk se s pacientem seznámí, pak se mu věnuje, postoupí ho jinam anebo pošle domů, a už ho v životě neuvidí. Zřídka se dozví, jak případ skončil.“

„Tak si vám dovoluji oznámit, co se s tím pacientem stalo. Na chirurgii ho vyšetřili. Rozhodli se neoperovat, dokud se jeho stav nevyjasní. A když se vyspal z toho sta miligramů demerolu, které jste mu předepsala, hned ráno ho poslali domů,“ poznamenal Hoskins a zamával jí před očima svazkem papírů.

Hrozivé Hoskinsovo gesto Kate Forresterovou rozrušilo, ale ještě více jeho slova znepokojila Scotta Van Cleveho. Ukázalo se totiž, jak puntičkářsky si Hoskins prostudoval každou podrobnost nejen případu Stuyvesantové, ale i všech ostatních případů, které ten večer Kate měla.

„Abychom to shrnuli, paní doktorko,“ řekl Hoskins. „Pacienta, kterému jste dala přednost před Claudií Stuyvesantovou, druhý den ráno propustili domů, zatímco Claudie Stuyvesantová byla druhý den ráno mrtvá – musela totiž čekat na ‚léčbu‘, kterou jste uznala za vhodnou.“

„Pane Motte, protestuji!“ vykřikl Scott. „Důrazně protestuji proti neodůvodněnému závěru! A žádám vás, abyste se obou lékařů zeptal, co by za daných okolností učinili oni!“

Mott si nebyl jist, jak by jeho kolegové z komise odpověděli, a váhal. Ale Kevin Cahill ho zachránil.

„Pane předsedo, na to se není třeba komise ptát. Jsem přesvědčen, že její odpověď se promítne v závěrečném slově. Žádost pana Van Cleveho musím zamítnout.“

„Takže je rozhodnuto,“ souhlasil Mott s úlevou. „Pokračujte, pane Hoskinsi.“

„Paní doktorko, teď vám ukáži fotokopii karty pacienta se žlučovým kamenem a požádám vás, abyste identifikovala písmo v prvních záznamech,“ podal jí Hoskins tenký svazek papírů.

Kate se na záznamy podívala a řekla: „Písmo je moje.“

„Můžeme tedy konstatovat, že ještě než jste se vrátila vyšetřit Claudii Stuyvesantovou, jste si našla čas napsat všechny tyto záznamy?“

„Ne, pane, nenašla. Zapsala jsem, až když jsem měla čas. Ve formuláři anamnézy bylo totiž dost záznamů o znacích a symptomech,“ opravila ho Kate.

„Aha!“ přisvědčil Hoskins, jako by objevil něco zvláštního. „Takže mezi vyšetřením pacienta a zápisem do karty bývá někdy pauza?“

„Někdy ano, někdy ne. Záleží na množství případů,“ odpověděla Kate.

„Paní doktorko, stalo se vám, že jste zapomněla zdravotní záznam zapsat?“

„Ne,“ okamžitě odpověděla Kate.

„Tak pak tu máme rozpor mezi vaší výpovědí a tím, co se ten večer skutečně stalo,“ pokračoval Hoskins.

Scott se už zvedal ze židle, ale hned se přinutil zůstat sedět. Podíval se na Katinu tvář, jak na ni Hoskinsovo prohlášení zapůsobilo.

Kate Forresterová se zamyslela, usilovně se snažila rozpomenout se, zda se ten večer přece jen nevyskytl případ, který do karty nezapsala. To není možné, usoudila nakonec. Zapsala jsem je všechny.

„Netuším, co máte na mysli,“ odpověděla.

„Možná budete za chvíli,“ řekl Hoskins s pocitem, že svou poznámkou dokázal znepokojit a potrápit svědkyni i jejího obhájce. „Když jste tedy uznala za vhodné vrátit se ke Claudii Stuyvesantové, co jste zjistila?“

Kate sice rozhořčilo, že Hoskins použil výrazu uznala za vhodné, ale řekla si, že mu nenaletí. Odpověděla přímo a otevřeně: „Jak jsem už vypověděla, sestra Croninová mezitím zjistila symptomy – nucení na zvracení, zvracení, průjem –, zjistila hodnoty základních životních funkcí a usoudila, že pacientka je podle všeho dehydratovaná, a proto jí zavedla infúzi.“

„Souhlasila jste s tím?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Kate.

„Co jste udělala pak, paní doktorko?“

„Abych si vytvořila celkový obraz, znovu jsem zjistila vitální funkce. Pak jsem se pustila do anamnézy. Anamnéza mnohdy napoví více než obyčejný výčet symptomů.“

„A pacientka na otázky odpovídala?“ zeptal se Hoskins.

„Ano. Bohužel nepravdivě. Popřela, že žila pohlavně i že jí vynechala menstruace, ačkoli jí musela vynechat přinejmenším jednou, jak potvrdil pitevní nález.“

Během Katiny výpovědi Hoskins stále přikyvoval, jako by vyprávěla přesně to, co očekával.

„Ano, ano, paní doktorko. A teď si vyslechneme show, jak se zodpovědnost za smrt pacientky přenáší z lékařky na matku.“

Scott vyskočil a zvolal: „Pane předsedo, protestuji!“

Mott se nestačil rozhodnout, protože promluvil sám Hoskins: „Pane předsedo, poznámku odvolávám. Otázku ponechme stranou. Ale směl bych doktorce Forresterové položit další otázku? Paní doktorko, stalo se, že paní Stuyvesantová přece jen odešla z ambulance C?“

„Jednou si odešla do auta zatelefonovat,“ odpověděla Kate.

„Takže pacientka zůstala s vámi sama, bez matky. Využila jste té příležitosti a položila jí ony krajně osobní otázky?“

„Ano, položila jsem je.“

„A co vám odpověděla?“ zeptal se Hoskins.

„I tehdy… i tehdy tvrdila, že pohlavně nežila a že jí menstruace nevynechává,“ musela Kate připustit, ale okamžitě dodala: „Domnívám se, že si ani neuvědomovala, jakému nebezpečí se takovým popíráním vystavila.“

„Zkrátka a dobře, přítomnost paní Stuyvesantové nebyla takovým rozhodujícím faktorem, jak se to snažíte podat. Je to tak?“

„Claudie se podle všeho hrozně bála, že se její matka dozví, co by mi řekla. Zaráželo mě, že devatenáctileté děvče, které se snaží dostat z rodičovské nadvlády, je ještě tak nezralé a vylekané.“

„Paní doktorko, rozšířila jste si kvalifikaci o obor psychiatrie?“ ironizoval Hoskins.

„Pozorovala jsem to jako lékařka,“ odpověděla Kate.

„Paní doktorko, člověk jako já by se nezúčastnil takového vážného právního řízení, ve kterém se požaduje zrušit lékaři oprávnění vykonávat povolání, kdybych nebyl přesvědčen, že jednám správně. Prostě, dlouho jsem přemýšlel o důsledku nepravdivých odpovědí Claudie Stuyvesantové. Nakonec jsem se zeptal sám sebe, jako se teď ptám vás. Kdyby Claudie řekla: ‚Ano, paní doktorko, měla jsem poměr. A menstruace mi vynechala.‘ Co byste udělala jinak?“

„Těhotenský test bych udělala dřív,“ odpověděla Kate.

„A kdybyste ho udělala dřív?“ požadoval dále Hoskins. „Co by se stalo?“

Kate si uvědomila, že Hoskins ji vede do pasti, ze které neviděla žádný logický únik.

„Paní doktorko, co vás vede k domněnce, že výsledek by byl jiný, kdybyste test udělala o hodinu dříve?“ dorážel Hoskins.

„Nevím., nevím…“ přiznala chtíc nechtíc Kate.

„Takže komisi tvrdíte, že byste byla v menším stresu a schopnější udělat test správně, kdybyste ho udělala hodinu či dvě hodiny předtím?“ pokračoval Hoskins.

„Když jsem ten test dělala, byla jsem plně soustředěná a vůbec v žádném stresu,“ ohradila se Kate.

„Tak jak by mohl být výsledek jiný?“ naléhal Hoskins.

„Řekla jsem, že nevím,“ musela se opět přiznat.

Popichuje ji a ona mu sedá na lep, konstatoval Scott. Musel zasáhnout.

„Pane Motte, mou klientku vyslýcháme už několik hodin, žádám o krátkou přestávku.“

Scottovu žádost přivítal Hoskins s lehkým úsměvem a potěšen, že oponent oceňuje efektivnost jeho výslechu. Hoskins si věřil. Usoudil, že je načase zatvářit se blahosklonně. „Pane předsedo, nemám námitek. Svědkyně zjevně potřebuje přestávku, totiž šanci.“ Když se otáčel, Claude Stuyvesant ho odměnil pochvalným přikývnutím.

Mott už zvedal kladívko, že oznámí přestávku, ale doktorka Wardová zvedla ruku.

„Prosím, paní doktorko,“ zeptal se Mott.

„Smím ještě před přestávkou svědkyni vyslechnout?“

Scott povstal: „Pane předsedo, mám námitku! Clen komise, který bude mou klientku posuzovat, by neměl vystupovat jako žalobce.“

Mott se otočil ke státnímu zmocněnci, aby zaujal stanovisko, a pohledem ho žádal, aby ji zamítl.

Kevin Cahill se ozval až po chvíli, která, jak se domníval, patřila k věci: „Pan Van Cleve nadhodil problém, který se na první pohled zdá zajímavý. Bohužel, je založen na nesprávném použití jednoho slova. Jsem přesvědčen, že doktorka Wardová neměla slovem vyslechnout na mysli vyslechnout v prokurátorském smyslu slova. Měla na mysli zeptat se, čímž vlastně chtěla přispět ke hledání pravdy. Ostatně právě proto jsme tady. Mám pravdu, paní doktorko?“

Gladys Wardová pedantsky a výrazně přikývla.

„Pane Motte, paní doktorka může pokračovat,“ rozhodl Cahill.

„Paní doktorko,“ začala Gladys Wardová, „dejme tomu, že by vám pacientka odpovídala pravdivě. A že byste těhotenský test udělala dříve. A že by výsledek byl negativní. Procento chybných testů znáte, proč jste se spokojila s konečným výsledkem?“

„Nespokojila jsem se. Nechala jsem udělat sonogram,“ odpověděla Kate.

„Tak proč o tom není záznam v pacientčině kartě?“

„Protože se sonogram neudělal.“

„Panebože, proč ne?“

„Z radiologie mi oznámili, že sonogramy mimoděložního těhotenství jsou nespolehlivé, takže je dělá odborník. Specialistkou je doktorka Gladwinová. A doktorka Gladwinová měla přijít do práce až druhý den dopoledne. Protože se sonogram nedělal, nepoznamenala jsem to ani do karty.“

Vysvětlení doktorku Wardovou podle všeho uspokojilo, ale ještě neskončila. „Paní doktorko, když jste už od počátku pochybovala o pravdivosti pacientčiných odpovědí – vždyť proto jste jí udělala i těhotenský test –, je jasné, že přítomnost paní Stuyvesantové nemohla ovlivnit, změnit či adaptovat způsob, jakým jste v tomto případě jednala!“

Kate se snažila odpovědět stejně sebejistě, ale odpověď byla váhavá. „Kdyby mi paní Stuyvesantová nepřekážela, možná by vše dopadlo jinak.“

„Paní doktorko, setkala jste se, jako stážistka nebo sekundářka, s mimoděložním těhotenstvím nebo jste u něj asistovala?“

„Mimoděložní těhotenství je jev neobvyklý, ale v dnešní době už poněkud méně…“ začala Kate, ale Wardová jí skočila do řeči:

„Paní doktorko, měla jste už takový případ?“

„Ne, neměla,“ musela přiznat Kate.

„Takže jste postupovala čistě podle literatury a školních znalostí,“ uzavřela Wardová. „Ano. Jenže ten večer jsem právě na základě takových znalostí diagnostikovala také případ akutní Addisonovy choroby,“ namítla Kate.

Doktorka Wardová už nic neřekla, ale něco si poznamenala do bloku. Z odměřeného postoje a přísně staženého obočí Kate i Scott usoudili, že poznámka v bloku nebyla příznivá a že pro konečné rozhodnutí doktorky Wardové bude důležitá.

Mott udeřil kladívkem do stolu: „Pětiminutová přestávka!“

Když Kate vstávala ze židle pro svědky, v ocelově šedých očích Clauda Stuyvesanta zahlédla zlý vítězoslavný záblesk.

34

Za dveřmi dali Scott a Kate hlavy dohromady a klientka poslouchala poslední slova, kterými jí radil a nabádal k opatrnosti.

„Pamatujte si, co jsem vám říkal…“ začal.

„Vím. Neprotiřečit si!“ skočila mu do řeči. „Ale to mám Hoskinsovi a Wardové dovolit, aby jim prošly ty posměšné poznámky a narážky? V tom mi nikdo nezabrání!“

„No tak, Kate, vydržte. Jsem na vaší straně. Jsem váš obhájce,“ říkal jí Scott, aby ji uklidnil. Chtěl ji chytit za ruku. Odtáhla ji. „Kate?“ zeptal se tiše. „Jste vylekaná?“

„Vyděšená,“ přiznala se šeptem. Na víčkách se jí zachvěly slzy. „Zvlášť po tom útoku Wardové.“

„A nebude to lepší. Hoskins ucítil krev. A přímo ho hřeje nevyslovená Stuyvesantová pochvala. Řádně se do vás obuje. Vy se jen držte pravdy. To je naše jediná šance.“

Přikývla. Jemně jí zvedl hlavu. Setřel jí slzy z očí dřív, než stačily skanout. Pak ji políbil na rty. Odtáhla se a podívala se mu přímo do očí, jako by se ptala: Znamenalo to, co jsem si myslela? Odpověděl jí očima: Ano, přesně to. „A teď běžte a nebojte se,“ řekl.

Krok za krokem vedl Hoskins Kate oním večerem, kdy přijala Claudii Stuyvesantovou do nemocnice, a stále se díval do zdravotní karty. Ale ač se snažil ze všech sil, paměť ji nezklamala. Ani jednou ji nenachytal, že by se její svědecká výpověď lišila od událostí, které ten večer prožila.

Hoskins obrátil výslech jiným směrem: „Paní doktorko, kolik času uplynulo od událostí toho večera po dobu, kdy jste začala psát zdravotní záznam Claudie Stuyvesantové?“

„Příkazy do knihy služeb jsem zapisovala okamžitě. A všechna zjištění o stavu, pokračování léčby a podobně do karty, když jsem mohla,“ odpověděla Kate.

„Paní doktorko, nevyžadují směrnice v nemocnici po lékaři, aby záznam do karty zapsal pokaždé, když přijde k pacientovi?“

„Ano.“

„Ale komisi říkáte, že jste je dělala, kdy jste mohla,“ popíchl ji Hoskins.

„Na pohotovosti děláme všechno tehdy, kdy můžeme. Nikdy nemáme dost času. Ale nějak to zvládáme.“

„Takže je možné, že v takových případech má lékař možnost zvážit, jak co udělal, a dodatečně zanést do karty i záznamy, aby, dejme tomu, byly v souladu s tím, co se stalo?“

„Je-li to komentář, odmítám ho!“ ohradila se Kate. „Je-li to otázka, odpovím na ni!“

Hoskins se usmál: „Trochu komentář a trochu otázka.“

„Vaše narážka, že jsem kartu doplnila, abych odůvodnila, co jsem udělala předtím, je lež!“

Všichni tři členové komise se na ni káravě podívali. Mott ji už chtěl napomenout, ale Kate pokračovala: „Všechno, co jsem zaznamenala do karty, je v souladu s tím, co jsem zjistila, co a proč jsem udělala:“

„Takže to, co mám teď v ruce, je kopie kompletního a přesného záznamu o případu Claudie Stuyvesantové od první chvíle, kdy jste se s ní setkala, až po její nešťastný a předčasný konec?“

„Ano,“ odpověděla Kate.

„Je tu poznámka, že pacientka byla tak neklidná, že si z ruky vytrhla infúzní jehlu. Opravdu se to stalo, paní doktorko?“

„Ano,“ řekla Kate. „Neklidní pacienti něco takového občas udělají. Zvláště pacienti po požití drog bývají až abnormálně aktivní.“

Hoskins mínil vést výslech přesně podle svého plánu, což se mu také dařilo, takže když už Stuyvesant vstával, že obžalované skočí do řeči, rychle poznamenal: „Zase neoprávněně obviňujete pacientku, že? Když dovolíte, budeme pokračovat. Co se stalo, když si pacientka vytáhla tu jehlu?“

„Hned jsem k ní přišla a infúzi znovu zavedla a zabezpečila.“

„A to bylo všechno?“ zeptal se Hoskins. „Ano,“ potvrdila Kate.

Hoskins se zatvářil, že opět studuje kartu. Hlavu nezvedl, jen se zeptal: „Řekněte mi, paní doktorko, pamatujete se, jak jste se dozvěděla, že si pacientka vytrhla z ruky infúzní jehlu?“

„Pamatuji, řekla mi to její matka.“

„A kde vám to řekla?“

„Kde mi to…“ Kate se snažila rozpomenout. Jen si jasně vybavila tu chvíli, pochopila, že odpověď jí velmi přitíží. Ale přesto odpověděla: „Byla jsem v sesterském pokoji.“

„Co jste tam dělala, smím-li se zeptat?“ pokračoval Hoskins.

„Zavolali mě k telefonu.“

„Z laboratoře? Z rentgenu? Nebo z kardiologie kvůli pacientovi, o kterém jste se zmiňovala?“ útočil Hoskins.

„Ukázalo se, že šlo o soukromý telefonát,“ připustila Kate.

„V tom zmatku, kdy jste pracovala za dva a byla natolik zaneprázdněná, že jste ze svého vzácného času mohla věnovat velmi vážně nemocné Claudii Stuyvesantové sotva pár okamžiků, jste si dovedla najít čas a dopřát si soukromý telefonický rozhovor?“ zeptal se Hoskins a roztřesený předstíraným hněvem svěsil bradu.

Kate vynaložila všechno úsilí, aby se ovládla. „K telefonu mě zavolala sestra a oznámila mi, že jde o naléhavý hovor. Když jsem zjistila, že jde o soukromou záležitost, rozhovor jsem okamžitě skončila.“

„Mohl bych vědět, s kým jste mluvila?“ vyptával se Hoskins dále.

„S jistým známým,“ řekla Kate.

„Určitě s ním máte velmi intimní vztah, když si vám dovolil zavolat do nemocnice v jednu po půlnoci,“ poznamenal Hoskins.

Scott okamžitě vstal. „Pane předsedo, posměšné narážky nepatří do slušného výslechu. Zvlášť když se netýkají záležitosti, která se tu řeší!“

„Promiňte, pane obhájce, ale v kontextu je moje poznámka slušnou dedukcí. Poznámku však odvolávám. Paní doktorko, tomu člověku jste prý řekla: ‚Jen doufám, že do šesté vydržím, jestli se nesesypu‘. Vzpomínáte si?“

Na ta slova si Kate vzpomněla s alarmujícím návalem krve do hlavy. Nebyla s to okamžitě odpovědět.

„Ano, něco takového jsem řekla,“ připustila nakonec.

Hoskins chtěl pokračovat, ale doktorka Wardová zvedla ruku. Prokurátor jí dal přednost.

„Doktorko Foresterová,“ zeptala se Wardová, „skutečně jste se obávala, že se sesypete?“

„Byl to jen jistý způsob vyjádření,“ snažila se Kate o vysvětlení. „Byla jsem unavená. V té době jsem už sloužila spoustu hodin.“

„Dlouhé a těžké hodiny služby na pohotovosti znají všichni lékaři. Ale pokud jste si opravdu myslela, že mnoho nechybí a sesypete se, jakým právem jste se dále věnovala pacientům?“

„Řekla jsem, že to byl jen určitý způsob vyjádření, nepříliš šťastný, jak se ukázalo,“ odpověděla Kate. „Ale odpovím na vaši otázku. Kdybych pocítila, že nejsem schopná poskytovat řádnou lékařskou péči, byla bych požádala, aby mě vystřídali.“

Zatímco si doktorka Wardová zapisovala do bloku další poznámku, Hoskins využil příležitosti vyvolané otázkou doktorky Wardové.

„Paní doktorko, dostane-li lékař těžkou ránu do hlavy, může ho něco takového vyřadit z práce?“

„Záleží na tom, jak tvrdý je ten úder,“ odpověděla Kate zaražená otázkou.

„Pokud by úder byl tvrdý, mohl by způsobit ‚neschopnost lékaře poskytovat řádnou lékařskou péči‘?“

Scott vznesl námitku: „Pane předsedo, taková hypotetická otázka je v tomto výslechu nepatřičná!“

„Jaký je váš názor?“ zeptal se Mott Hoskinse.

„Jsem přesvědčen, že doktorka Forresterová nám hned umožní prokázat patřičnost otázky.“ Obrátil se ke Kate: „Paní doktorko, je pravda, že jste se poprala s otcem jisté pacientky a že jste přitom dostala tvrdou ránu do hlavy?“

„Aha, myslíte… To se dá lehce vysvětlit,“ odpověděla Kate.

„Tak to vysvětlete, paní doktorko,“ naléhal Hoskins sarkasticky.

„Na pohotovost donesla matka dítě téměř v komatu. Obávala jsem se, že s dítětem se špatně zacházelo, a rozhodla jsem je ponechat v nemocnici. Přišel však otec a chtěl si dítě násilím vzít. Podle všeho si nepřál, aby vyšlo najevo, že dítě týral. Odmítla jsem ho a on mě napadl. Při té tahanici mě odstrčil na zeď. Ano, udeřila jsem se do hlavy.“

„Byl to tvrdý úder, paní doktorko?“ zeptal se Hoskins.

„Neřekla bych, že tvrdý, ale zabolel.“

„Tak tvrdý, že mohl být příčinou otřesu?“ pokračoval Hoskins.

„Ne,“ odpověděla Kate.

„Tak tvrdý, že se vám točila hlava?“

„Možná, ale jen chvilku,“ přiznala Kate.

„A nenapadlo vás, že to byl dostatečný důvod, abyste se nechala vystřídat?“ zeptal se Hoskins.

„Myslela jsem tehdy na jediné: ochránit dítě. A také jsem je ochránila.“

„A hned pak jste se věnovala ostatním pacientům, jako by se nic nestalo,“ komentoval Hoskins. „Ano!“

„Pacientům jako Claudie Stuyvesantová?“

„Snažíte-li se naznačit, že jsem pak nebyla s to se jí plně věnovat, mýlíte se, pane!“ ohradila se Kate.

Hoskins se nedal vyvést z rovnováhy, ale náhle změnil téma a zaměření otázek.

„Paní doktorko, znáte právnický termín svémocné prohlášení!“

„Myslím, že ano,“ připustila Kate.

„Nevyložil bych ten pojem příliš volně, kdybych naznačil, že zdravotní záznam Claudie Stuyvesantové je svémocným prohlášením? V kartě stojí, že jste všechno udělala správně, že jste ubohému děvčeti věnovala potřebnou pozornost včas a vysoce profesionálním způsobem.“

„Ano!“ potvrdila Kate.

„Jenže v kartě nenacházím nic o tom, že jste zašla k jinému pacientovi, takže v té vaší pozornosti byla mezera,“ zdůraznil Hoskins.

„Už jsem vypověděla o případu se žlučovým kamenem,“ odpověděla Kate.

„Měl jsem na mysli případ, kterému jste se věnovala po té, co jste se konečně rozhodla věnovat Claudii Stuyvesantové…“

„Měla jsem hodně případů,“ skočila mu do řeči Kate.

„Případ, který mám na mysli, se týká staršího člověka, u kterého se neprojevily – jak že jste se to vyjádřila? – alarmující symptomy nemoci ohrožující život, která vyžaduje bezodkladnou pozornost. Ve skutečnosti jste nezjistila žádné vážné symptomy. I tak jste mu věnovala hodně času. Ačkoli vás sestra upozornila, že je to bezdomovec, který se chtěl jen ukrýt před deštěm.“

„Byla to lidská bytost v nouzi,“ namítla Kate.

„Lékařka s břemenem tolika případů, až ji přemáhal pocit, že se sesype, jak to sama řekla, si dovolí připravit nemocné pacienty o čas a věnovat se člověku, kterému nic nebylo?“

„Venku pršelo. Byl hladový. Neměl kam jít. Když jsem ho spatřila, nevěděla jsem, že jde o vymyšlené symptomy.“

„Zkrátka z dobroty srdce jste se mu nejen věnovala…“

„Musela jsem se přesvědčit, zda symptomy nejsou nebezpečné,“ řekla Kate.

„Nejen to. Vy jste se musela přesvědčit, zda mu dají najíst.“ Hoskinsovo obvinění bylo nejen sarkastické, ale přímo jedovaté.

„Pocházím z malého městečka a nedovedu si tedy zvyknout, jak se v New Yorku zachází s lidmi. Necháváme je umírat. Nutíme je žít beznadějně a osaměle. Opuštění uprostřed města s milióny obyvatel. Být lékařem znamená více, alespoň to tak cítím, než jen předepisovat léky a vykonávat chirurgické zákroky!“

Hoskins skepticky přikývl: „Náramně vznešený cit, zcela jistě. Není však pravda, že jste věnovala příliš pozornosti záležitostem, které nepatří k uloženým povinnostem, čímž jste nemocné pacienty připravila o péči, na jakou mají právo? A v případě Claudie Stuyvesantové s osudnými následky?“

„To je lež!“ nedala se Kate Forresterová.

„Naléhala jste, aby paní Stuyvesantová opustila ambulanci. Nebylo to právě z důvodu, aby se nestala svědkem nevhodné a nedbalé péče o svou dceru?“

„Měla zůstat v čekárně s příbuznými ostatních pacientů! Jen nám překážela.“

„Ano, víme,“ bagatelizoval Hoskins odpověď. „Tento argument vyvrátila doktorka Wardová, čímž poskytla členům komise uspokojivou odpověď. Myslím, že jsme toho slyšeli už dost.“

„A já si to nemyslím!“ protestovala Kate a vstala ze svědecké židle. Marně jí Scott zoufale naznačoval, aby mlčela. Kate se na něj vzdorovitě podívala a pak promluvila ke komisi.

„Vám se to snadno hovoří, pane Hoskinsi a paní doktorko Wardová. Sedíte v závětří jednacího sálu a posuzujete, jak jsem si počínala ten večer, kdy se pacienti na pohotovost doslova hrnuli, a člověk nevěděl, kde mu hlava stojí. Celkem jiné však bylo umět si s nimi poradit. Vracet se, jako jsem se k nim vracela, a znovu posuzovat případy, kterým jsem se věnovala. Neomlouvám se za své tehdejší jednání. Dostalo se Claudii Stuyvesantové tolik času a pozornosti, kolik by její matka pokládala za vhodné?

Ne! Dostalo se jí tolik času a pozornosti, kolik si podle všeho vyžadoval její zdravotní stav? Ano!“

Kate se otočila a vzala si na mušku Clauda Stuyvesanta: „Když jsem tu noc slyšela paní Stuyvesantovou říkat Obviňovat bude mě, měla jsem vědět, že se bojí jeho!“

Claudu Stuyvesantovi zrudla tvář hněvem a pobouřením.

Mott udeřil kladívkem do stolu a snažil se ji přerušit: „Paní doktorko! Pane Van Cleve, kroťte svou klientku!“

Ale Scott nehnul ani prstem a nezasáhl.

A Kate obviňovala dále: „Právě jeho se Claudie Stuyvesantová skutečně bála! Ne své matky, ale že matka něco poví jemu. On byl příčinou, že mi jeho dcera neříkala pravdu. Chcete-li někoho obviňovat ze smrti jeho dcery, obviňte jeho!“

Mott jí dále skákal do řeči. „Doktorko Forresterová! Vaše poznámky jsou nepřístojné! Okamžitě přestaňte! Slyšíte?“

Když Kate vyřkla všechno a trochu víc, než chtěla, klesla na místo pro svědky roztřesená hněvem.

Doktor Truscott vážně pokýval hlavou.

Doktorka Wardová poznamenala: „Ani se nedivím, viděla jsem ji v televizi.“ Obrátila se ke státnímu zmocněnci. „Pane Cahille, jaký postup bývá v této fázi řízení?“

„Když skončí výpovědi svědků, obvykle se oběma stranám poskytne několik dní volna, aby si připravily poslední argumenty. Jakmile se s nimi seznámí členové komise, mohou hlasovat.“

„Mohu tedy mít příští pondělí dopoledne běžnou chirurgickou praxi?“ zeptala se Wardová ostře.

„Samozřejmě, paní doktorko,“ přisvědčil Cahill.

„Abych se přiznala,“ řekla doktorka Wardová, „mohla bych hlasovat už teď a ušetřit nám všem spoustu času.“

Mott přikývl a pak se obrátil na Scotta: „Pane obhájce, je vaše klientka připravena pokračovat?“

„Ano, pane.“

„Pane Hoskinsi?“ řekl Mott prokurátorovi.

„Domnívám se, že nám obviněná řekla všechno, co jsme potřebovali vědět. Jen lituji, že při obhajobě svého tehdejšího chování pokládala za potřebné vyslovit taková obvinění.“

Hoskins přišel ke Claudu Stuyvesantovi a zašeptal mu: „Velmi mě mrzí ten nešťastný útok na vaši osobu, pane.“

„Záleží mi jen na jediném: Aby ta mladá žena už nikdy nesměla vykonávat lékařskou praxi!“

„Po tom, co před chvilkou řekla doktorka Wardová, nemám o výsledku nejmenší pochybnosti,“ ujistil ho Hoskins.

V jednací místnosti ani potom ve výtahu nevyměnila Kate Forresterová se svým obhájcem ani slovo. Promluvila, až když byli venku. „Promiňte,“ omluvila se krátce.

„To je v pořádku,“ snažil se zlehčit chybu, které se svým výbuchem dopustila.

„Zmařila jsem všechno, co jste udělal. Ale musela jsem to říci.“

„Měla jste mi říci o srážce s tím surovcem. Byl jsem v úžasu.“

„Když je dítě v pořádku a dobrých rukách, na tom nezáleží,“ odpověděla Kate.

„Záleží na všem. I na tom promoknutém staříkovi,“ řekl Scott.

„Co jsem podle vás měla udělat? Nevšímat si ho? Starého, promočeného a hladového chudáka?“

„Viděla jste, že Hoskins dokázal i mravní popud překroutit v obvinění. A dále, ani jednou jste mi nepověděla o tom telefonátu,“ vyčítal jí.

„To byl Walter. A rozhovor jsem skončila velmi rychle,“ vysvětlovala Kate.

„Velice intimní záležitost?“ zeptal se Scott.

„Walter řádně zveličoval, mimořádně,“ odpověděla Kate.

Scott nechtěl jít za věcí, které se Kate zjevně snažila vyhnout, a jen řekl: „I Hoskins. Ale už neodbočujme a věnujme se vážným věcem: Co se událo dnes. Jaká byla naše pasíva. A jaká aktiva.“

„Aktiv bylo podle všeho velmi málo,“ řekla Kate.

„Proto staří advokáti radí mladým: ‚Je-li proti vám zákon, opřete se o fakta. Jsou-li proti vám fakta, opřete se o zákon.‘“

„A když jsou proti vám fakta i zákon?“ zeptala se Kate.

„Uhoďte do stolu,“ poučil ji Scott. „Jenom nemám tolik síly, abych do něj bouchl.“

35

Když se Kate a Scott vrátili domů, Rosie už vařila kávu.

„Jak to dopadlo?“ zavolala z kuchyňky.

„Nepříliš dobře, bohužel,“ odpověděla Kate.

„Ani špatně,“ doplnil Scott, aby ji povzbudil.

Katiny modré oči však mluvily o něčem jiném a musel tedy připustit: „Nebylo to kdovíjaké. Celou cestu jsem se snažil zkoncipovat svou závěrečnou řeč založenou na všech svědeckých výpovědích. Snažil jsem se být vůči sobě tak přísný, jako bude komise. Hlavně doktorka Wardová a doktor Truscott. Mott je jako karta v bridži, kterou obětujete, protože víte, že byste o ni stejně přišli. Takže jsem stavěl na Truscottovi a Wardové. Wardová však odkryla karty. Není na naší straně. A Truscott bude automaticky odstaven. Na něm nezáleží, protože Mott a Wardová jsou proti nám. Katiny šance závisí jen na tom, zda se nám podaří změnit názor doktorky Wardové. Obě jste ženy, obě lékařky. Představte si, že jste na jejím místě. Co by vás přesvědčilo?“

Rosie se ozvala první. „Těhotenský test.“

„Wardová řekla, že ho Kate neměla pokládat za definitivní,“ skočil jí do řeči Scott.

„Vždyť ho nepokládala,“ namítla Rosie. „Žádala o sonogram. Jenže ho nedostala.“

„A lékaře to uspokojí?“ zeptal se Scott a už přecházel po pokoji sem a tam.

„Nespokojila jsem se! Žádala jsem těhotenský test z krevního séra,“ ohradila se Kate. „Ale takový test je časově náročný.“

„A nějakým jiným způsobem se už diagnóza nedala určit?“

„Mimoděložní těhotenství se zjišťuje těžko,“ řekla Rosie. „Navíc u pacientky, která popřela, že by pohlavně žila, a tvrdila, že jí nevynechala menstruace. Kromě toho těhotenský test byl negativní. Jak daleko může lékař jít, má-li jen podezření, že pacientka nemluví pravdu?“

„Chcete mi tím říci, že většina lékařů by nebyla schopná stanovit takovou diagnózu?“ zeptal se Scott.

„Většina, když ne všichni,“ trvala na svém Rosie.

„Jednou se nedá zjistit ani vyšetřením pánve,“ uvažoval Scott bezmocně, „jednou ani testy, jednou zase pacientka lže, není divu, že se lékař dopustí omylu. Když se to tak vezme, není pacientka obětí lékaře, ale lékař obětí pacientky. Ale…“ Scott přestal přecházet po pokoji a zastavil se u obou žen. „Jedno jediné mi nedává pokoje od chvíle, kdy jsem slyšel, že Claudiinu bolest asi zastřely drogy, takže vykrvácela bez bolestí, které by zase upozornily Kate na její stav.“

„Co vás na tom znepokojuje?“ zeptala se Kate. „Je to pravda.“

„Byla u vás devět hodin. Nepřestaly by drogy za tu dobu ztrácet účinek?“ zeptal se Scott obou žen.

„Myslíte, že je užila před příjezdem do nemocnice?“ zeptala se Kate.

„Pokud je užila všechny, pak určitě před příjezdem do nemocnice,“ zdůraznil Scott.

„Možná ne,“ namítla Kate. Když se k ní Scott otočil, vysvětlila: „Někdy si narkomani berou drogy s sebou.“

„Do nemocnice?“

„Skutečně,“ přisvědčila Rosie. „Přistihla jsem jich hodně a Kate také. Ukrývají je v kapsách, kabelkách, ve vlasech či botách. Vynalézavost zoufale závislých narkomanů nezná hranic.“

„Představte si, že jste v Claudiině situaci,“ navrhla Kate Scottovi. „Hrozně se bojí. Zavolá tedy matce, ačkoli se jí celé měsíce vyhýbá. Nebo ví, že je nemocná. Možná tuší, co jí je. O to víc potřebuje drogy. Navíc jede do nemocnice a neví, zda jí budou dávat léky. Takže když se vypraví do nemocnice, užije velkou dávku. Pro jistotu si s sebou vezme další drogy. Jen se naskytne příležitost, tajně si vezme. Neuvědomuje si, jakému nebezpečí se vystavuje tím, že lékařce lže.“

„Panebože, kdyby tak za zanedbání povinné péče mohli lékaři žalovat pacienty!“ povzdechl si Scott. Pak ztichl, ale po chvíli se ozval: „Moment…“

„Vím, co chcete říci: Jak si je mohla brát, když s ní byla matka?“ předběhla ho Kate. „Matka by nikdy nedosvědčila, že viděla dceru, jak něco bere. Kromě toho jsme alespoň jednou všechny tři – Croninová, já i paní Stuyvesantová – odešly z ambulance najednou.“

„To bylo tehdy, když vás paní Stuyvesantová nachytala, jak mluvíte s Walterem,“ připomněl jí Scott s nádechem žárlivosti.

„Ano. Možná tehdy si je Claudie vzala a nikdo ji při tom neviděl.“

„To je ono!“ zvolala Rosie se značnou úlevou.

„Bohužel ne,“ namítl Scott. „Je to jen rozumná hypotéza, o které by se dalo diskutovat. Neumíme však dokázat, že užívala drogy. Rickovo svědectví jsem považoval za důležité, ale až teď vidím, jak bylo důležité! Bez Ricka Wardovou nepřesvědčíme.“

Když Scott připomněl Ricka Thomase, Kate se rozpomněla a zacitovala: „Vždycky měla tucet receptů od různých lékařů. Valium. Darvon. Robaxen. Barbituráty. A tak dále…“

„Měla,“ potvrdil Scott citát. „Říkal to Rick.“

„A ještě řekl: ‚Proto mě nechtěla vzít s sebou do nemocnice‘,“ připomněla mu Kate.

„A když jsem se ho zeptala proč, řekl mi: ‚Kdyby se zjistilo, že něco užila, nechtěla mě dostat do nepříjemností.‘,“ vzpomněla si Kate. „Ano, to je ono. Nejenže byla nafetovaná, ale drogy mohla získat cestou do nemocnice.“

„Kvůli čemu jinému by se Rick mohl dostat do nepříjemností? Perfektní!“ ozvala se Rosie. „Máte důkaz!“

„Jenže s velkou vadou,“ řekl Scott. „Kate ani já nemůžeme svědčit.“

„Proč? Oba jsme slyšeli, co tehdy Rick řekl,“ nevzdávala se Kate.

„Bylo by to svědectví z druhé ruky. Cahill by je nepřipustil. A i kdyby připustil, členové komise by si mysleli, že jsme si je vymysleli a dohodli se na něm. Stejně jako si myslí, že jsme si vymysleli Ricka Thomase.“

Znovu začal přecházet po pokoji.

„Tak i tohle dělají advokáti?“ zeptala se Rosie rozhořčeně. „Ponechávají si důležitá svědectví?“

„Možná… možná nebudeme muset svědčit,“ naznačila Kate.

Scott se zarazil, ale Rosie hned věděla, o čem mluví: „Recepty!“ vyhrkla.

„Co recepty?“ zeptal se Scott.

„Léky proti bolesti, sedativa, barbituráty, drogy, které brala Claudie, se předepisují na zvláštních tiskopisech se dvěma kopiemi.“

„Recept se dvěma kopiemi…“ opáčil Scott. „No a?“

„Jedna kopie se posílá na ministerstvo zdravotnictví v Albany,“ vysvětlovala Kate. „Stát tedy může kontrolovat lékaře, kteří takových receptů vystavují příliš mnoho. I lékárníky, pokud příliš ochotně vydávají léky, byť na předpis. A všímá si i pacientů, kteří chodí od lékaře k lékaři a nechávají si předepisovat léky, takže si udržují zásoby, o čemž lékaři nevědí.“

„Narkomani vědí, jak na to,“ řekla Rosie. „Tak přesvědčivě dokáží napodobit symptomy, že jim lékař předepíše jakýkoli lék nebo sedativum proti bolesti.“

„Takže,“ pokusil se Scott shrnout, „jestliže Claudie užívala drogy, a Rick řekl, že ano, existuje o tom záznam v Albany. Hned tam zavolám!“

Kate a Rosie stály u něj připravené pomáhat mu odbornými znalostmi, kdyby to bylo zapotřebí. Scott mluvil s ministerstvem přes půldruhé hodiny. Nejdříve s počítačovým oddělením, pak ho spojili s právním oddělením a potom ještě s několika dalšími. Pokaždé podrobně vysvětlil, že před státním výborem obhajuje doktorku Katherine Forresterovou. Vždy následovala stejná odpověď: „Lituji, pane obhájce, ale takové důvěrné informace nejsem oprávněn podávat.“

A pokaždé mu poradili, aby se obrátil na dalšího vyššího úředníka mezi vedoucími pracovníky. Scott tak učinil, ale výsledek nebyl lepší. Takové informace jsou nanejvýš důvěrné, a proto je nelze postoupit cizí osobě. Ani advokátovi? Ne, ani advokátovi ne.

V hierarchii oddělení přepojovali Scotta na stále vyšší úředníky, až ho nakonec spojili s úřadem zplnomocněnce ministerstva zdravotnictví. Zplnomocněnec v něm vzbudil jiskřičku naděje, protože mu skočil do řeči: „Pane obhájce, ušetřte mě podrobností. S případem Forresterové jsem dokonale seznámen.“

„Pane zplnomocněnče, jistě víte, jakou životně důležitou úlohu mají pro mou obhajobu tyto informace,“ řekl Scott s pocitem jistoty, že mu vyhoví.

„Ani v nejmenším nepochybuji, že by vám pomohly. Bohužel údaje, které žádáte, jsou nanejvýš důvěrné, a proto je nelze prozradit.“

„Musí být přece nějaký způsob…“ nevzdával se Scott.

Ale zplnomocněnec odmítl argument hned v zárodku. „Pane obhájce, je po páté, pracovní doba už skončila. Máme zavřeno!“

Scott nestačil odpovědět, jen uslyšel, jak klaplo sluchátko. O neúspěchu se nemusel Kate ani Rosii šířit.

„Už se nedá nic dělat?“ ozvala se Rosie.

„Dá. Ještě se dá pouvažovat,“ odpověděl Scott. „Ale na to potřebuji čas.“

Hned se rozloučil a odešel.

Až ve čtyři ráno se Scott Van Cleve rozhodl, jakou strategii zvolí. Musí však ještě něco úspěšně vyřešit. Má-li zachránit kariéru Kate Forresterové, musí to být před žalobcovou závěrečnou řečí.

Předseda Clarence Mott dorazil do newyorského úřadu Státního výboru pro profesionální přístup lékaře k pacientovi ve zlé a hádavé náladě. Jen vstoupil, hned se ptal: „Kdo k čertu svolal tuto poradu? Včera jsme se přece jasně dohodli. Před závěrečnou řečí dva dny volna! Naplánoval jsem si něco jiného. Rezervoval jsem si letenky na Floridu.“

„Van Cleve,“ vysvětlil mu Hoskins.

„Co chce?“

„Žádal, přímo naléhal, abychom se dnes sešli.“

„Claude o tom ví?“ zeptal se Mott

„Myslel jsem si, že bude lepší nic mu neříkat, dokud se nedozvíme, co ten šílený Van Cleve zamýšlí.“

„A co Cahill?“

„Už je na cestě z Albany. Měl by tu být každou chvíli.“

„Co myslíš, že Van Cleve zamýšlí?“

„Jak to mohu vědět? Ale do telefonu mluvil strašlivým hlasem.“

„Brzy se to dozvíme,“ utěšoval se Mott.

Kevin Cahill přišel za hodinu zadýchaný a zpocený, jak od hlavního nádraží celou cestu běžel. Zlobil se, stejně jako Clarence Mott, na neplánovanou poradu. Všichni tři se posadili a čekali na Scotta Van Cleveho.

„Pánové,“ oslovil je Scott, „chci vás požádat o něco velice důležitého, neboť bez toho se nemohu věnovat obhajobě zájmů své klientky.“

„Dovedu si to domyslet,“ přerušil ho Mott. „Chcete víc času, abyste mohl najít toho záhadného svědka, který se nám tak vyhýbá.“

„Nepotřebuji více času, žádám členy komise o spolupráci.“

„Spolupráci?“ opáčil Hoskins ostražitě. „Jakou spolupráci?“

„Potřebuji přístup k jistým záznamům,“ oznámil jim Scott.

„To tedy ne!“ rázně odmítl Hoskins. „Myslíte-li si, že vám otevřu fascikly naší komise, jste na velkém omylu, milý pane. Na absolutním omylu.“

„Žádám ještě víc,“ pokračoval Scott.

Mott se podíval na Hoskinse, Hoskins na Cahilla. Mladý Cahill, neschopný odpovědi, jen vytřeštil oči.

„Chci, aby mi ministerstvo zdravotnictví dalo k dispozici záznamy všech receptů, které na jméno Claudie Stuyvesantové vystavili všichni lékaři ve státě New York,“ žádal Scott.

„Aha!“ chytil se Mott Scottovy žádosti. „Věděl jsem to! Nikdy neexistovala osoba jménem Rick Thomas. Byla to jen kouřová clona. A teď od nás žádáte něco takového! Tak tedy, naše odpověď zní: Ne!“

Hoskins, sice neméně podezíravý a škodolibý, dovedl své pocity ovládat lépe. Velice klidně se zeptal: „Van Cleve, víte, že takové záznamy jsou nanejvýš důvěrné? Že ministerstvo zdravotnictví je nesmí zveřejnit?“

„Proto potřebuji vaši spolupráci,“ opakoval Scott.

„Mou ne!“ zamítl jeho žádost okamžitě Mott.

„Ani mou,“ dodal Hoskins. „Nepodařil se vám trik s Rickem Thomasem a chcete po nás, aby státní výbor požadoval důvěrné záznamy? Myslíte si, že jsme ztratili rozum?“

Scott očekával, že odmítnou. Uchýlil se proto k právnímu argumentu. Otočil se od Motta a Hoskinse k Cahillovi, neboť státní zmocněnec se ještě k věci nevyslovil.

„Pane Cahille, v tomto řízení jste povinen rozhodnout o všech právních otázkách.“

„Ano,“ přisvědčil Cahill a očekával další Scottův tah.

„Tak mi řekněte, je prokuratura povinna v nějakém kriminálním případě poskytnout obhájci všechny důkazy, které by obžalovaného zbavily viny?“

„Přirozeně,“ odpověděl Cahill, ale hned samolibě dodal: „Jenže to, co žádáte, výbor nemá. Proto nemůže vyhovět vaší žádosti.“

Mott i Hoskins s úsměvem podpořili Cahillovo prohlášení.

„Ale má,“ otočil se Scott k Hoskinsovi. „Váš výbor je prodlouženou rukou ministerstva zdravotnictví. A ministerstvo zdravotnictví ty záznamy má. Žádám vás, abychom my dva, já a pan Cahill, zajeli do Albany a podívali se na ty záznamy. Pokud v nich bude to, co předpokládám, požádám, aby se během mé závěrečné řeči předložily komisi jejich kopie.“

„Počkejte, Van Cleve,“ začal Clarence Mott, ale státní zmocněnec mu skočil do řeči.

„Počkejte, počkejte všichni,“ zasáhl Cahill a zaujal úřední pózu. „Jsme postaveni před velmi závažnou právní otázku,“ pokračoval. „Je pravda, že po prokurátorovi je možno požadovat, aby v trestním řízení předložil obhájci veškerý důkazový materiál, který použije v průběhu soudního řízení, a tedy i veškerý materiál, jenž může vést k osvobození obžalovaného.“

„Přesně tak!“ potvrdil Scott.

„Naše řízení však není trestním řízením,“ dodal Cahill.

„Jde-li o životní povolání doktorky Forresterové, jsem názoru, že by měla platit stejná zásada,“ ohradil se Scott. „Následky řízení nebudou pro obviněnou méně závažné než pro obžalovaného u soudu.“

„Jelikož nejde o trestní případ, vaší žádosti se nevyhovuje,“ rozhodl Cahill. „A nemyslím, že by nějaký soudce rozhodl, že jsme vám povinni opatřit takové důvěrné záznamy.“

„Musí přece být…“ začal Scott.

„Uvedete-li nám takový případ, velmi rád své rozhodnutí zvážím. Ale do té doby se budu držet tohoto.“ Aby ukázal, že na daném rozhodnutí závisí ještě méně, dodal: „Samozřejmě, pokud takové záznamy předložíte, uznáme je jako důkazní materiál. To je všechno, co pro vás můžeme udělat, pane Van Cleve.“

Scott je nepřesvědčil a s nepořízenou odešel.

Jen byl za dveřmi, Clarence Mott se nedůvěřivě zeptal: „Je to pravda?“

„Co?“ zeptal se Hoskins.

„Že když takové záznamy předloží, budeme je muset uznat?“

Cahill ho ujistil: „To nás nemusí znepokojovat. Nikdy se k nim nedostane. Neškodilo by však dát panu Stuyvesantovi nějak inteligentně na vědomí, jak jsme dnes obhájili jeho zájmy.“

Ve své pracovně si Van Cleve začal připravovat poznámky pro závěrečnou řeč. Chýlilo se k večeru. Klepal do počítače sám a navíc jen dvěma prsty – pomoc ze sekretariátu mu firma odmítla. S oním elektronickým zázrakem se nikdy nespřátelil a ani se nenaučil ovládat jeho funkce. Ale sestavit těžkopádné poznámky se všemi nezbytnými korekcemi mu přece jen pomohl.

* * *

Začal zaznamenávat vstupní věty a slovní obraty, které hodlal použít v závěrečné řeči: Řízení, které se vůbec nemělo uskutečnit,… je nespravedlivé trestat lékařku za chyby systému… lékařka, která si za daných okolností počínala co nejlépe… lékařku viní z přirozené vyčerpanosti způsobené nehoráznou pracovní dobou a stresem… lékařku obviňují, že selhal test, který, jak všichni dobře víme, je nespolehlivý…

Čím častěji vyťukával slovo lékařka, tím cizejší mu připadalo na zelené obrazovce. Lékařka. Lékařka.

K čertu, ne, ne lékařka. Katherine Forresterová. Kate. Věděl, proč se mu tak těžko seřazují myšlenky. Uvědomoval si, že jenom myšlenky a jenom věty ji neočistí od vznesených obvinění. Uvažuje povrchně. Dělá si poznámky, které i jemu samému zní hluše. Poznámky, které určitě nepřesvědčí tak náročnou lékařku, jakou je doktorka Gladys Wardová. Doslova smetla obhajobu výsledků laboratorních testů. Nezapůsobily na ni dlouhé hodiny a těžké podmínky, ve kterých se Kate musela věnovat Claudii Stuyvesantové. Nezapůsobil ani jasný důkaz, že Claudie nemluvila pravdu, čímž doktorku Forresterovou uvedla v omyl.

Vše se zredukovalo na mimoděložní těhotenství zatajené před lékařkou lžemi a zastřené potlačením bolesti, která by upozornila na pacientčin nebezpečný stav.

Čím intenzivněji analyzoval svou závěrečnou řeč, tím zřetelněji si uvědomoval, že bez důkazu o Claudiině závislosti na drogách před přísnými profesionály v komisi neobstojí.

Z obrazovky vymazal všechno, co napsal, a začal znovu.

36

S dokumentem, který by sekretářka každého právníka naklepala za hodinku, se Scott trápil celou noc, ale když prohlížel stránky vylézající z tiskárny počítače, byl se svou prací spokojen. Všechny listy svázal do modrých úředních desek. Podíval se na hodinky. Nebylo ani osm. Kate by už měla vstávat a chystat se do nemocnice. Trval na tom, aby se ve dnech, kdy nebude řízení probíhat, hlásila do práce u doktora Troye.

Vyťukal číslo. Čtyři zazvonění a nic. Zmocnil se ho strach, že už odešla. Ale po pátém cinknutí se zadýchaná ozvala: „Právě jsem vylézala ze sprchy, když jsem uslyšela telefon. Co se stalo? Další špatná zpráva?“ zeptala se.

„Musíme se sejít.“

„Dnes dopoledne? Kde?“ zeptala se Kate.

„Před nejvyšším soudem, obvod New York. Pojedete metrem na stanici Chambers Street. Tam se zeptáte, kde je nejvyšší soud. Ukáží vám cestu. Budovu hned poznáte, často ji ukazují v televizi. Široké kamenné schodiště vede k vysokému sloupořadí. A nad ním věta: Poctivě vykonávat spravedlnost je nejpevnější pilíř dobré vlády. Dnes tedy zjistíme, zda ta slova skutečně znamenají, co hlásají. Buďte tam před půl desátou.“

Scott Van Cleve stál na konci kamenného schodiště soudní budovy a pozorně sledoval ulici. Když ji spatřil, zamával jí. Neviděla ho. Obdivoval ji, jak pevně a rozhodně stoupá po schodišti. To se mu na ní líbilo. Připadala mu malá a bezbranná, ale byla to cílevědomá žena s hluboko vštípenými zásadami a návyky svých rodičů a prostředí, ve kterém vyrůstala.

Kate se zadívala nad schodiště na kryté sloupořadí se slovy o spravedlnosti vytesanými v šedivém, větrem ošlehaném kameni a uviděla mávajícího Scotta. Když šla po schodech, obdivovala jeho vysokou štíhlou postavu. Připomínal jí otce na starých fotografiích, které maminka tak pečlivě opatrovala v rodinném albu. A přestože fotografie časem vybledly, jejich podobnost připadala Kate ohromující. Jistě, s léty otec trochu přibral, ale tlustý nebyl nikdy, jen zralejší. Pomyslela si: I Scott tak bude vypadat? Domyslet už nemohla, protože zatím došla až k němu. „Co tu budeme dělat?“ zeptala se.

„Jdeme k soudci,“ poučil ji Scott.

„Proč?“

„Uvidíte,“ odpověděl Scott, uchopil ji za ruku a vešel s ní do soudní budovy.

„Soudce Wasserman je na poradě,“ pevně řekla tlustá sekretářka s brýlemi na nose.

„Počkáme,“ odpověděl jí Scott.

„Hned po poradě musí jít do soudní síně,“ oznamovala tlustá paní, což znamenalo, že dopoledne se soudce nemíní bavit s nějakým mladým advokátem, když se ani nedohodli na schůzce.

„Počkáme,“ trval na svém Scott. „Je to důležité.“

Při takové vytrvalosti stočila sekretářka pohled ze Scotta na hezkou mladou ženu vedle něj a znovu se podívala na Scotta. Oči měla plné hrůzy. „Tedy co je moc, to je příliš!“ zvolala. „Pokud jste vy dva přišli požádat pana soudce, aby vás oddal, jste na nesprávné adrese. Soudce Wasserman oddává především děti svých blízkých přátel. A broadwayské celebrity. Ale ne neznámé lidi. Takže zbytečně ztrácíte čas.“

„Má milá paní, nepřišli jsme požádat pana soudce, aby nás oddával. Přišel jsem mu předložit žádost o vydání příkazu k přezkoumání jistých státních záznamů.“

„Žádost nechte u mě a já ji panu soudci ukáži, jen vyjde ze soudní síně.“

„Tak dlouho to nepočká,“ řekl jí Scott.

„Bude muset,“ odpověděla sekretářka přísně a narovnala si na nose tlusté brýle v neforemné obroučce. A srovnala si je pevným energickým gestem jako vždycky, když ji někdo rozzlobil více, než byla ochotná připustit – a o soudcovských sekretářkách se ví, že se dovedou náležitě rozzlobit, nezřídka více než jejich šéfové.

V té chvíli se otevřely dveře do soudcovy kanceláře a z ní se vynořili dva rozzlobení muži a dvě ženy, zjevně klienti a advokáti. Zamířili ke dveřím – napřed dvě ženy, advokátka a klientka, a hned za nimi dva muži, advokát a klient. Ještě než za sebou zavřeli dveře, z kanceláře zaslechli rozzlobený hlas soudce Emila Wassermana:

„Fredo! Kolikrát jsem vám to říkal! Dopoledne žádné manželské spory o majetek. Zkazí mi celý den!“

Freda Baumgartnerová varovně pohlédla na Scotta a Kate: Vidíte, nelhala jsem, v takové náladě nemluví s nikým, kdo se s ním předem nedomluvil. A aby ji Scott a Kate dobře slyšeli, ohlásila: „Pane soudce, mám tu dva lidi, kteří by vám rádi odevzdali jakousi žádost. Ale nebyli předem ohlášeni.“

Soudce nestačil zakázat, aby vešli, protože Scott už stál v otevřených dveřích.

„Vaše ctihodnosti, v sázce je povolání jisté lékařky. A čas kvapí. Všechno vám vysvětlíme, dáte-li nám příležitost.“

„Vám?“ zeptal se soudce. „Žádost bez představitele druhé strany, a vy chcete, abych vám pomohl? Na to se musím podívat!“

Scott pokynul Kate, aby k nim přišla. Pak všichni tři prošli kolem odmítavé Fredy Braumgartnerové do soudcovy kanceláře.

Soudce Emile Wasserman měl na sobě jen košili a vlněnou vestu, obvyklé pod černý soudcovský talár. Nebyl sice v oficiálním oděvu, ale soudcovská netrpělivost mu nechyběla. „Dobrá, ale nemám čas. Musím poučit porotce.“

„Vaše ctihodnosti, zastupuji lékařku, která se v těchto dnech obhajuje před Státním výborem pro profesionální přístup lékaře k pacientovi.“

„Pane advokáte,“ přerušil ho Wasserman, „když jste řekl ‚nám‘, myslel jsem, že mluvíte o vás a o vaší asistentce, ale zřejmě jde o sekretářku.“

„Ne, vaše ctihodnosti, to je ta lékařka, o které mluvím.“

„Lékařka…“ soudce se chtěl na něco zeptat, ale jen se zahleděl na Kate. „Čím to je, že mi dnes každý policista a každý doktor, kterého potkám, připadají jako chlapec, který právě skončil střední školu. Asi stárnu. Tak to je ta lékařka?“

„A s vysokou kvalifikací, vaše ctihodnosti,“ vmísila se Kate do hovoru. „Univerzita v Illionois. S vyznamenáním. Lékařská fakulta v Iowě. Druhá nejlepší při závěrečných zkouškách.“

„Oho!“ zvolal Wasserman. „A ještě k tomu výbušná.“

Scottova drsná tvář rozpaky zčervenala. Byl by radši, kdyby Kate nemluvila tak jadrně s člověkem, na jehož shovívavost oba spoléhají.

„Promiňte, vaše ctihodnosti,“ omlouvala se Kate ve snaze napravit, co pokazila.

Wasserman na sobě nedal znát, že ho obměkčila, a podíval se na Scotta. „Pokračujte, pane advokáte. Ale aby vám to netrvalo celý den.“

Scott mu co nejstručněji, ale tak, aby Kate uvedl v nejlepším světle, vyprávěl o událostech, které vedly k řízení i k tomu, že Hoskins a Cahill odmítli požádat o důvěrné záznamy z kartoték ministerstva zdravotnictví. Pak soudci předložil k podpisu příkaz přiložený k žádosti.

Wasserman si prohlížel papíry, pak zvedl oči a podíval se nejdříve na Kate a pak na Scotta. „Víte, pane advokáte, jedno mě zaráží. Proč jste si ze všech soudců v této budově vybral právě mě?“

Scott se zamyslel, jaký nejlichotivější důvod uvést, ale nakonec se rozhodl držet se rady, kterou dával Kate – mluvit pravdu.

„Protože jste, vaše ctihodnosti, nepoddajná individualita.“

Wasserman položil papíry a zadíval se na Scotta. Zamračeným pohledem žádal o vysvětlení.

„Protože neznám konkrétní případ, že by někdo žádal přístup k oněm nanejvýš důvěrným záznamům, uvědomil jsem si, že nepotřebuji soudce, který by zákon jen vyložil, ale byl by také ochoten riskovat, že jeho názor bude zamítnut, poruší-li závazné soudní rozhodnutí a před zákonem dá přednost spravedlnosti.“

„Trochu jste mi zalichotil, mladý muži,“ poznamenal Wasserman.

„Ale bylo to upřímné,“ odpověděl Scott.

„Může být,“ připustil Wasserman. „Ale vidíte, co z toho mám – z takových žádostí. Musím pomoci zachránit životní povolání této mladé dámy.“ Obrátil se ke Kate: „Řekněte mi na svou čest, doktorko Forresterová, podle svého vědomí a svědomí, věnovala jste té mladé Stuyvesantové takovou péči, jakou by jí věnoval dobrý lékař?“

„Za daných okolností a s údaji, které jsem měla k dispozici, jsem udělala to, co by udělal každý dobrý lékař.“

„Chcete ještě něco dodat, než se rozhodnu?“

„Ano, vaše ctihodnosti,“ odpověděla Kate. „To, oč žádáme, abyste podepsal, není jen soudní příkaz. Jde tu o můj život. Narodila jsem se proto, abych vykonávala lékařskou praxi a léčila nemocné.“

Wasserman přikývl. Vzal pero. Ale než příkaz podepsal, řekl Scottovi: „Pane advokáte, určitě neuhodnete, co mě přesvědčilo. Je to role, kterou v případu hraje Claude Stuyvesant a již jste mi popsali. Tenhle gauner je přesně takový. Je už načase, aby mu někdo řekl do očí pravdu o jeho vlastním životě.“

Když podával podepsaný dokument Scottovi, řekl mu: „Prosím. A teď rovnou do Albany. Vezměte si ty záznamy. A strčte je Stuyvesantovi pod nos!“

Utíkali po schodech soudní budovy. „Slyšela jste, co říkala?“ zeptal se Scott.

„Kdo?“ nechápala Kate.

„Wassermanova sekretářka, Freda. Myslela, že jsme se k soudci přišli nechat oddat.“

Kate neodpověděla. Utíkali dál k volnému taxíku. „Na hlavní nádraží,“ požádal Scott.

Nad městem se tyčily dva navlas stejné mrakodrapy Rockefellerova nákupního střediska. Kate a Scott je uviděli, jen vyšli z albánského nádraží. Právě v nich sídlí většina úřadů státu New York – i úřad spravující záznamy, které potřebovali.

Našli příslušný odbor ministerstva zdravotnictví. Příkaz předložili ženě, která měla na starosti záznamy o léčivech. Podívala se na příkaz, pak na ně, znovu si pečlivě prohlédla příkaz a podezíravě si je změřila. „Uvidím, co se dá dělat,“ řekla a odešla.

Scott a Kate netrpělivě čekali.

„Příkaz snad neodmítnou, nebo mohou?“ zeptala se Kate. „Těžko se dá odhadnout, co udělá nějaký byrokrat,“ odpověděl Scott.

Žena se vrátila v doprovodu muže, který měl v ruce příkaz v modrých deskách a na tváři mrzutý a netrpělivý výraz člověka, kterého z ničeho nic vyrušili při přestávce na každodenní příjemné posezení u černé kávy.

„To jste přinesl vy?“ zeptal se Scotta.

„Ano. Rádi bychom si prohlédli záznamy uvedené v příkazu soudce Wassermana.“

„Takový příkaz jsem dosud neviděl,“ prohlásil muž.

„Tak ho vidíte teď,“ řekl mu Scott.

„Musím si ověřit jeho pravost.“

„Podívejte se pane, je to příkaz podepsaný soudcem nejvyššího soudu. Záležitost je neodkladná, takže vám radím, abyste nám okamžitě vyhověl. Tady rozhoduje čas,“ zdůraznil Scott. „Zítra dopoledne máme být v New Yorku na jistém řízení.“

„Snad bych si to přece jen měl ověřit…“ začal muž.

„Pane… jak se jmenujete?“ zeptal se Scott a vytáhl z kapsy pero a zápisník.

„Co s tím má společného mé jméno?“ žádal o vysvětlení úředník.

„Soudce Wasserman,“ zacházel Scott s fakty více než velkoryse, „mě pověřil, abych upozornil každého, kdo by nerespektoval jeho příkaz, že ho předvolá pro urážku soudu. A pan Wasserman je přísný soudce,“ vymýšlel si.

Úředník nad hrozbou chvilku uvažoval a pak ustoupil: „Pojďte se mnou.“

* * *

Po půlhodině se v nedočkavých rukách Scotta Van Cleveho a Kate Forresterové ocitly fotokopie všech receptů na léky vydané na jméno Claudie Stuyvesantová. Kate je podrobila odborné expertíze.

„Je tu doktor Eaves. Několikrát. A doktoři Tompkins… Henderson… Goldenson… Fletcher… Davidoff… Crane… Grady… Fusco… Alberts…“

„Chudinka Claudie, co se za těmi prášky naběhala!“ řekl Scott.

„Musela, když uvážíme, kolik a v kolika druzích jich je,“ odpověděla Kate a začala vypočítávat: „Dalmanel, Pentobarbital…“

„To jsou žluťásci, o kterých mluvil Rick,“ rozpomněl se Scott.

„Amobarbital.“

„To jsou modrásci?“ zeptal se Scott.

„Ano. A Amobarbital-Secorbarbital, duha. Je tam všechno. Všechno, co ji Rick vídal brát,“ řekla Kate. „Ale nejzávažnější jsou tyto,“ pokračovala a ukázala na poslední dva řádky fotokopie. Podíval se na ně.

„Čím jsou tak závažné nebo zvláštní?“ zeptal se Scott.

„Tyto recepty byly vystaveny v posledních dvou týdnech jejího života: Percodan. Kodein. Benzodiazepan. To je valium. Před cestou do nemocnice se jím určitě nadopovala.“

„A něco si přinesla na pohotovost,“ řekl Scott. „Stačí to, aby potlačily bolest?“

„Při kombinovaném účinku, navíc s kokainem, mohly potlačit i největší bolest,“ vysvětlila Kate.

„Panebože, opravdu řádně nafetovaná!“ řekl Scott s pocitem lítosti nad mladým životem.

„Kdykoli slyším mluvit o kokainu jako o zábavné droze, pokaždé mi přeběhne mráz po zádech. Je to, jako kdyby se sebevražda označovala za neškodnou činnost,“ řekla Kate.

Celé dvě hodiny cesty vlakem zpátky na Manhattan Scott soustředěně studoval vývoj Claudiiny drogové závislosti a už koncipoval právnickou strategii a argumenty, aby záznam z ministerstva byl uznán jako důkaz. Pak se musel rozhodnout, jak ho co nejefektivněji a nejdramatičtěji využije, aby profesionály v komisi přesvědčil, že v případě MUDr. Katherine Forresterové nebyla viníkem lékařka, ale pacientka. Doktorku Gladys Wardovou nebude lehké přesvědčit ani s novým důkazním materiálem.

Už se blížili na Manhattan, když Scott zvedl hlavu od záznamu a zeptal se: „Kate, je z medicínského hlediska nezpochybnitelné, že některý z těchto léků nebo jejich kombinace mohly Claudiiny bolesti natolik potlačit, že její stav nevypadal zdaleka tak nebezpečně jako ve skutečnosti?“

„Ano,“ odpověděla Kate. „Mohu to dosvědčit.“

„Nemůžete,“ vyloučil tuto možnost Scott. „Takový svědecký názor by musel vyslovit jen nezávislý expert.“

„Máme doktora Troye. Určitě by pomohl,“ navrhla Kate.

„Potřebuji člověka, u kterého by si komise byla jista, že vám nenadržuje. Posudek, který o vás napsal Troy, a to, jak vás charakterizoval, prozrazuje, jaký k vám má vztah. Ne, potřebuji člověka, kterého bych nemusel dlouho připravovat.“

Zbytek cesty nepromluvil. Kate přemáhala zvědavost, ale nevyrušovala ho. Když se vlak nořil do tunelu, který vede na hlavní nádraží, výraz na jeho drsné tváři prozrazoval, že se rozhodl.

Šli z nádraží na Čtyřicátou druhou ulici a Scott jí řekl: „Kate! Musím vědět všechno, co se dá za krátký čas naučit o mimoděložním těhotenství, o tom, jakou úlohu při jeho diagnostikování hraje bolest, o tom, jak působí léky a drogy na bolest, na symptomy a laboratorní výsledky. A to všechno musím vědět do zítřejšího rána!“

Za pomoci Rosie Chungové učila Kate Scotta celou noc, jako by byl medikem z prvního ročníku. Vyučování probíhalo bez přestávky. Zatímco Rosie popisovala nitroděložní a mimoděložní těhotenství, Kate vařila kávu. Když si Kate ještě něco ověřovala v různých učebnicích, Rosie chystala obložené chlebíčky. Při horké kávě a chlebíčcích hustily obě do Scotta podrobnosti, které si ještě pamatovaly z přednášek o porodnictví i ze služeb na porodnickém oddělení. Vyučování trvalo přes šest hodin. Scott se vyptával, Kate a Rosie odpovídaly. Dělal si poznámky o všem, co se právě naučil, i právnické poznámky, jak to, co se naučil, využije.

Nakonec se celkem vyčerpaný narovnal: „Takovou noc jsem nezažil od doby, kdy jsem se připravoval na zkoušky na právech,“ řekl. „A teď už musím jít domů a všechny znalosti přeměnit v právnickou munici.“

„Pokud vám něco nebude jasné, zavolejte. Kdykoli,“ požádala ho Kate.

„Nebojte se, zavolám.“

Vzal si poznámky i všechny čtyři učebnice, do kterých se dívaly Kate i Rosie, a odjel.

„Nevím, jak ty, Kate, ale já mám toho chlapa ráda,“ řekla Rosie, když byl pryč. „A velmi mu důvěřuji.“

„Já také.“

„Máš ho ráda? A důvěřuješ mu?“ zeptala se Rosie.

„Mám ho ráda a také mu důvěřuji. A doufám, že něco v můj prospěch vymyslí. Kvůli sobě i kvůli mně, protože k právu má stejný vztah jako já k medicíně.“

37

Při příchodu do jednací síně si Kate a Scott nejdříve všimli Clauda Stuyvesanta sklánějícího se nad manželkou sedící na konci Hoskinsovy strany stolu. Nora Stuyvesantová si zřejmě vynutila účast na posledním dni řízení.

Scott si rozložil po stole papíry a knihy, do kterých bude nahlížet. Všiml si přitom, že doktor Truscott už sedí na svém místě a je vybaven třemi novými bloky a půltuctem ořezaných tužek, že Mott a Hoskins se v koutě radí a že doktorka Gladys Wardová ještě nepřišla. Mott nevěděl, co dřív: zda přikyvovat Hoskinsovi, nebo se dívat na kapesní hodinky zjevně znepokojen, že tu Wardová ještě není. V tu chvíli vběhla do místnosti sekretářka a podala Mottovi lísteček. Mott si ho přečetl a hned oznámil: „Právě jsem dostal vzkaz. Doktorka Wardová nám vzkazuje, že už je na cestě.“

Gladys Wardová vešla do místnosti rázným krokem. Devítiminutové zpoždění vysvětlila stručně: „Pacientka s pooperačními komplikacemi.“ Posadila se, sňala kabelku z ramene, nasadila si značkové brýle s elegantními obroučkami a čekala.

Mott zahájil jednání. „Protože jsme už vyslechli všechna svědectví, komise je připravena vyslechnout závěrečná slova právních zástupců. Pan obhájce Van Cleve je na řadě jako první.“

Scott pomalu vstal. Věděl, že to, co řekne, vyvolá bouři.

„Pane předsedo, místo závěrečné obhajovací řeči vás žádám, abyste znovuobnovil dokazování.“

„Znovuobnovit dokazování?“ zvolali současně Hoskins i Cahill.

A Hoskins pokračoval: „Pane předsedo, mám námitku! Obhájce obviněné měl dost příležitostí k dokazování a mohl si předvolat tolik svědků, kolik chtěl. Znovuobnovit je by bylo neregulérní. Krajně neregulérní. Pane Cahille, rozhodněte!“

Mott a Scott se podívali na státního zmocněnce, jak věc vyřeší.

„Pane Van Cleve,“ upozornil přísně Scotta, „v tomto stadiu lze znovuobnovit dokazování pouze z jediného důvodu: Předložíte-li nové důkazy.“

„Náhodou je mám,“ odpověděl Scott, ale neuvedl jaké. „A navíc chci vyslechnout nového svědka.“

„Nové důkazy?“ opáčil Cahill. „A nového svědka? Doufám, že to nebude další neviditelný svědek jako Rick Thomas.“

„Dnes bude svědek ihned k dispozici,“ odpověděl Scott.

„Nové důkazy, o jaké důkazy tu jde?“ zeptal se Mott.

„To se ukáže při výslechu svědka,“ odpověděl Scott.

Mott zrozpačitěl a nevěděl, jak dál. „Okamžik, pane Van Cleve,“ řekl mrzutě. Pak příkře a vztekle pokynul Cahillovi, aby za ním přišel do rohu na naléhavou poradu.

„K čertu, Cahille, co ten prokletý Van Cleve zamýšlí?“

„Nevím.“

„Zase nějaký podvod. Obvyklý mazaný trik, jakých se advokáti obvykle chytají.“ Vtom si uvědomil, že mluví s advokátem, a hned se omluvil. „Neber to osobně, rozumíš. Rozhodni proti němu a skoncuj s tím!“

„Pomalu, pomalu,“ zarazil ho Cahill. „Kdyby šlo o trestný čin před soudem a obhájce by vyrukoval s novými důkazy ještě před závěrečnou řečí, žádný soudce v našem státu by je předem nevyloučil.“

„Minule, když žádal, jak jen to… ne a ne si vzpomenout…“

„Očišťující důkazy,“ poučil ho Cahill.

„Tak tak. Tehdy jsi proti němu rozhodl proto, že nejde o trestný čin před soudem,“ připomněl mu Mott.

„Teď je jiná situace. Tehdy žádal nás, abychom jemu obstarali důkazy. Teď říká, že důkazy má on. A co když je má? Vzhledem k tomu, že by se pak mohl obrátit k soudu, bude lepší znovuobnovit dokazování.“

Mott se vrátil na své místo a oznámil: „V souladu se zásadou chovat se vůči obviněné čestně rozhodla se komise znovuobnovit dokazování a umožnit obhájci, aby uvedl jakékoli nové důkazy a nová svědectví. Pane Van Cleve?“

Scott se postavil a ohlásil: „Pane Motte, obviněná si za svědka žádá doktorku Wardovou!“

Wardová pohlédla na Scotta zcela ohromená. Doktor Truscott hodil tužku na stůl, ačkoli si ještě neudělal jedinou poznámku. Clarence Mott se znepokojeně podíval na Cahilla, pak na prokurátora Hoskinse, ale než Hoskins vstal, že bude protestovat, nedokázal odolat a vyměnil si pár nenápadných pohledů s Claudem Stuyvesantem.

„Pane předsedo, účastním se takovýchto řízení jako prokurátor dlouhá léta, ale ještě jsem neviděl, že by za svědka byl předvolán člen komise. Jen mladý, nezkušený advokát v zoufalé snaze obhájit svou klientku může doufat, že mu projde takový ubohý podfuk. Důrazně protestuji proti tomu, aby se vážné řízení změnilo v jakýsi právnický cirkus!“

Hoskinsův argument podpořil Cahill. Scotta napomenul: „Ale, ale, pane Van Cleve, jen před několika dny jste měl námitky proti tomu, aby doktorka Wardová položila vaší svědkyni pouze pár otázek. A teď chcete, aby svědčila!? Zásadovost, pane Van Cleve! Mějme trochu právnické zásadovosti!“

„Právě o to jde, pane Cahille,“ odpověděl Scott. „Jen před několika dny jste jí umožnil vystupovat v úloze žalobce. A odůvodnil jste to, pokud se dobře pamatuji, ‚hledáním pravdy, protože konec konců právě proto jsme tady‘. I já požaduji zásadovost!“

Scott se obrátil k Hoskinsovi a zeptal se ho: „Pane, proč byla doktorka Wardová zvolena za členku této komise?“

„Je zvykem volit do komise přinejmenším jednoho odborníka na posuzovanou oblast. V našem případě jde o mimoděložní těhotenství s fatálními následky, a tak doktorka Wardová byla zvolena do komise jako vynikající expert v oblasti gynekologie a porodnictví.“

„Děkuji vám, pane Hoskinsi,“ odpověděl Scott, „že ji kvalifikujete jako experta. Protože žádám, aby svědčila jako expertka. Tedy v zájmu hledání pravdy, jak to rád říká pan Cahill, prosím doktorku Wardovou, aby laskavě zaujala místo pro svědky.“

Wardová se podívala na Motta, aby ji zbavil této úlohy. Mott pohlédl na Cahilla a Cahill strohým a rozpačitým přikývnutím povolil její výslech.

Doktorka Gladys Wardová si neochotně sedla na svědeckou židli a pak složila přísahu.

Scott přistupoval k výslechu doktorky Wardové s vědomím, že ať se mu to líbí nebo ne, je osud doktorky Kate Forresterové jako lékařky stále na vážkách.

„Paní doktorko, komise vás už uznala za experta a není třeba vyjmenovávat vaše významné úspěchy na poli medicíny. Takže přistupme přímo k otázce, která, jak doufám, ozřejmí členům komise složitost tohoto případu. Mohla byste nám, paní doktorko, hned na začátku vyjmenovat typické symptomy mimoděložního těhotenství?“

„Pane obhájce, obávám se, že jste byl nesprávně informován.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože při mimoděložním těhotenství se neprojevují žádné typické znaky ani symptomy.“

„Při jiných stavech a onemocněních se však projevují,“ zatvářil se Scott, jako by nesouhlasil.

„Při mimoděložním těhotenství se, bohužel neprojevují. Při mimoděložním těhotenství neexistují patognomické znaky nebo symptomy.“

Scott se pokusil zatvářit rozpačitě. „Promiňte, paní doktorko, to slovo neznám.“

„Patognomické znaky a symptomy,“ vysvětlovala Wardová, „charakterizují specificky určitou chorobu nebo stav a na jejich základě se dá stanovit diagnóza.“

„Ach tak, už rozumím,“ snažil se Scott naznačit, že definici pochopil. Pak pokračoval: „Takže při mimoděložním těhotenství se neprojevují žádné takové znaky a symptomy. Jak pak lékař stanoví diagnózu?“

Doktorka Wardová rozzlobeně odpověděla: „Pane obhájce, pokud byste se chtěl seznámit s elementárními věcmi o těhotenství, měl jste si vyslechnout mou přednášku na lékařské fakultě.“

„Paní doktorko, opakuji, neexistují-li patognomické znaky a symptomy, jak lékař dospěje k diagnóze mimoděložního těhotenství?“

„Podnětná může být kombinace zjištění a pozorování.“

„Podnětná,“ poznamenal Scott. „To je velmi zajímavé slovo. Jaká kombinace zjištění a pozorování by byla podnětná?“

„Jejich celá řada.“

„Můžete je vyjmenovat?“ naléhal Scott.

Wardová pochopila, že Scott nepovolí, a začala vypočítávat: „Nucení na zvracení, zvracení, žaludeční křeče. Bolest břicha při doteku i bolest při stolici. Vynechaná menstruace. I když během své praxe jsem viděla dva případy mimoděložního těhotenství bez vynechání menstruace.“

„Takže můj závěr, že mimoděložní těhotenství se velice zřídka projevuje shodně, je správný, paní doktorko?“

„Řekla bych, že asi deset, patnáct procent případů se projevuje shodně.“

„Ale většina nikoli,“ uzavřel Scott.

„Správně,“ potvrdila s úlevou Wardová.

„Paní doktorko, a co horečka jako příznak? Claudie Stuyvesantová měla zvýšenou teplotu,“ řekl Scott.

„Při některých mimoděložních těhotenstvích bývá zvýšená teplota, při jiných nikoli,“ odpověděla Wardová.

„Takže ani horečka není spolehlivým příznakem,“ řekl Scott. „Ale připomněla jste nucení na zvracení, zvracení a žaludeční křeče. Jsou příznakem mimoděložního těhotenství?“

„Ano,“ souhlasila doktorka Wardová.

„Paní doktorko, mohla byste vyjmenovat stavy, při nichž se projevují uvedené příznaky?“

„Ovšem,“ souhlasila. „Vřed, žaludeční katar, viróza zažívacího traktu, zánět slepého střeva, ledvinový kámen, hrozící potrat, zánět v pánvi, zánět močových cest…“

„Abych komisi neokrádal o čas, paní doktorko,“ přerušil ji Scott, „mohu přečíst z uznávané knihy o porodnictví? Cituji: ‚S mimoděložním těhotenstvím lze zaměnit přinejmenším padesát patologických stavů‘. Souhlasíte?“

„Rozhodně ano!“ řekla Wardová.

„Paní doktorko, zjistí-li lékař znaky a symptomy, které signalizují mimoděložní těhotenství a zdají se mu jako ‚podnětné‘, co by měl udělat?“

„Okamžitě přistoupit ke gynekologickému vyšetření,“ odpověděla Wardová úsečně.

„A takovým vyšetřením by se dokázalo, že jde o mimoděložní těhotenství?“

„Nikoli spolehlivě,“ musela připustit Wardová.

„Proč?“

„Za prvé proto, že při řádném těhotenství krček děložní vybledne, ale při mimoděložním nemusí.“

„Je lékař schopen zjistit mimoděložní těhotenství hmatem?“

„Někdy, ale nikoli vždycky,“ odpověděla Wardová.

„‚Někdy‘, paní doktorko?“ namítl Scott. „Dovolte mi citovat z další uznávané knihy na toto téma: ‚Pohmatná zjištění bývají většinou bezvýznamná nebo pochybná. Může, ale nemusí se jednat o podráždění v oblasti pánevní nebo břišní a,‘“ pokračoval Scott ještě důrazněji, „‚adnexální nebo ovariální hmota se nedá nahmatat v padesáti až sedmdesáti pěti procentech případů.‘ Souhlasíte, paní doktorko?“

„Ano,“ přisvědčila Wardová.

„Takže, paní doktorko, mohu si dovolit tvrdit, že když doktorka Forresterová při vyšetřování Claudie Forresterové nenahmatala žádnou hmotu, nešlo z její strany o nedbalost?“

„Ne. Vaše tvrzení je oprávněné,“ připustila Wardová.

„Mohla doktorka Forresterová udělat ještě něco za situace, kdy znaky a symptomy byly – jak jste je nazvala – ‚podnětné‘?“ pokračoval Scott.

„Mohla nechat udělat těhotenský test z moči.“

„Což také udělala, ale výsledek byl negativní,“ připomněl Scott.

Scottovu poznámku pokládala doktorka Wardová za pokárání a přímo strnula v pedagogické póze. „Pane Van Cleve,“ začala ho poučovat, „doktorka Forresterová věděla, jaké procento testů je nespolehlivé, měla tedy nechat udělat sonogram.“ Aby Scotta předešla, rychle dodala: „Což, jak už víme, nebylo tehdy možné.“

„Přesně tak, paní doktorko,“ souhlasil Scott.

„Ale vždycky se dá udělat těhotenský test z krevního séra,“ zdůraznila Wardová.

„A vy nevíte, že takový test nechala doktorka Forresterová udělat?“

„Nevím,“ odpověděla Wardová překvapeně. „Jaký byl výsledek?“

„To se nikdy nedozvíme. Výsledky testu měla dostat druhý den, avšak jakýmsi záhadným způsobem se ztratily, a proto ani nejsou v pacientčině kartě. A chybí nejenom tento jeden výsledek. Ale pokračujme, paní doktorko. Rád bych vám teď ocitoval z další vážené učebnice o gynekologii a porodnictví: ‚Mimoděložní těhotenství často charakterizují jen nejasné znaky a symptomy a často se podobá jiným nemocem, například chorobám v pánevní a břišní oblasti, a proto je hotovou diagnostickou hádankou‘.“

Doktorka Wardová byla chvíli očividně pobouřená, ale hned se vzpamatovala. Scott pokračoval:

„Cituji dále: ‚Mimoděložní těhotenství bychom vlastně mohli nazvat nemocí plnou překvapení. Mnozí kliničtí lékaři je také nazývají jako velkou maškarádu.‘ Souhlasíte s tímto vyjádřením, paní doktorko?“

Wardová se na Scotta upřeně zadívala, ale neodpověděla, jen na její do té doby nevlídné tváři se pomalu objevil mírně pohrdavý úsměv.

„Paní doktorko?“

„Zkoušíte-li mě nachytat, pane Van Cleve, zklamu vás,“ odpověděla Wardová. „S tímto tvrzením souhlasím, jsem jeho autorkou. Citoval jste z mé učebnice Gynekologie a porodnictví.“

„Přesně tak, paní doktorko,“ potvrdil Scott. „Když jsme si tedy už dokázali, jak těžko se diagnostikuje mimoděložní těhotenství, rád bych se vás zeptal, zda si ještě pamatujete výpověď prvního svědka, výpověď Nory Stuyvesantové.“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Wardová.

„Vypověděla, jak si určitě dobře pamatujete, že doktorku Forresterovou požádala, aby její dceři dala nějaké antibiotikum.“

„Ano, dobře se pamatuji.“

„Paní doktorko, připisovala jste tehdy oné žádosti mimořádný význam?“

„Ne,“ odpověděla Wardová. „Proč?“

„Protože ve chvílích nejistoty napadnou laiky okamžitě antibiotika. Domnívají se, že antibiotika jsou jakýmsi všelékem. Proto se také tak rozsáhle zneužívají,“ řekla Wardová.

„Paní doktorko, rád bych se ještě vrátil k těžkostem při diagnostikování mimoděložního těhotenství. Existují i další faktory, které by takovou situaci dále zkomplikovaly?“

„Určitě ano,“ připustila Wardová.

„Mohla byste některé uvést?“

Směr, kterým Scott vedl výslech, začínal Wardovou znepokojovat. Vyhnula se proto přímé odpovědi. „Mohl byste otázku specifikovat?“

„Pokusím se,“ odpověděl Scott. „Jistě předpokládám správně, že jako asistentka a sekundářka jste pracovala v nemocnici v nějakém velkém městě?“

„Ano,“ přisvědčila ještě zaraženěji Wardová.

„Když jste jako mladá nemocniční lékařka sloužila na pohotovosti, měla jste někdy příležitost ošetřovat pacienty narkomany?“

Mezi Mottem a Hoskinsem, Hoskinsem a Cahillem i mezi Hoskinsem a Stuyvesantem přeletěly znepokojivé blesky. Na Stuyvesantův popud prokurátor vstal a ohradil se: „Pane Motte, otázka do vyšetřování nepatří. Jde o troufalé spekulace, které se našeho řízení netýkají.“

Scott se k němu otočil: „Pane Hoskinsi, než skončím, dokážu všem členům komise, že se tohoto případu týkají!“

Hoskins vyzval Cahilla, aby rozhodl. Jenže mladý státní zmocněnec už zvažoval možnosti, před kterými se ocitl. Buď jim Van Cleve sype písek do očí, čímž nakonec zničí sebe sama, anebo nějakým způsobem získal nové a náramně důležité důkazy. Pokud je má, nebude přece on riskovat, aby vypadal jako náladový a očividně zaujatý.

„Dovoluji panu Van Clevemu pokračovat, ale jen k věci,“ rozhodl.

Hoskins musel usednout a připravit se k protestům, až se bude čeho chytit.

Scott pokračoval: „Paní doktorko, dovolím si zopakovat: Když jste mívala službu na pohotovosti, byly mezi vašimi pacientkami také narkomanky?“

„Jako u každého lékaře,“ odpověděla Wardová. „Dokonce jsem pomáhala při porodech narkomanek. Některé jsem viděla při porodu zemřít. A byly i takové, pro které by bylo lepší, kdyby zemřely.“

„Takže účinky léků a drog mohou způsobit vážné následky a komplikace?“

„Ovšemže.“

„Přišla jste na pacientky, anebo jste takové znala, které užívaly drogy i v nemocnici?“ pokračoval Scott.

„Setkala jsem se i s takovými případy,“ připustila Wardová.

„Paní doktorko, kdyby pacientka, těžká narkomanka, neměla přístup k drogám sedm, osm, devět hodin, projevily by se abstinenční projevy po odebrání drogy?“ zeptal se Scott.

„Po tolika hodinách bez drogy by se na skutečném narkomanovi uvedené příznaky určitě projevily,“ odpověděla Wardová.

„Kdybyste k situaci, že pacientka silně vnitřně krvácí, přidala skutečnost, že nepociťuje bolest či vnitřní neklid, jaký závěr byste učinila?“

„Symptomy po odebrání drogy a slabá bolest místo silné bolesti po uplynutí osmi až devíti hodin?“ shrnula Wardová.

„Ano, k jakému závěru byste došla?“ naléhal Scott.

„Že během té doby měla pacientka přístup k drogám,“ odpověděla Wardová.

„A teď se, paní doktorko, když dovolíte, vrátím k předchozí otázce. Připisovala jste mimořádný význam skutečnosti, že paní Stuyvesantová žádala po doktorce Forresterové antibiotikum?“

„Ne. Ani teď tomu nepřipisuji žádný mimořádný…“ začala Wardová, ale vzápětí zmlkla, na chvíli se zamyslela a začala znovu: „Ano, pane Van Cleve. Pociťuje-li pacientka třeba jen mírnou bolest, pokaždé požádá ustaraná matka lékaře: Prosím vás, paní doktorko, dejte jí něco proti bolesti.“

„A co když pacientčina bolest byla tak mírná, že si nevyžadovala utišení lékem, nebo proto, že matka věděla, že si dcera něco proti bolesti už vzala?“ zeptal se Scott.

Wardová nestačila odpovědět, protože Hoskins už vykřikoval: „Pane předsedo! Pane předsedo! V protokolu není jediná výpověď, která by opravňovala k takové otázce! Natož nějaký záznam, že oběť něco užívala!“

Mott požádal Kevina Cahilla o zásah. „Zdá se, že pan obhájce to chce stůj co stůj dostat do protokolu, ačkoli nemá důkaz.“

„Neuvádíte nic nového,“ vytýkal Scottovi Cahill. „Když už všechny předchozí pokusy pana Van Cleveho selhaly, komise mu jen pro jeho neodbytnost nic takového nedovolí. Bez uvedení přesvědčivého důkazu takovou otázku nepřipustím!“

Cahill měl pocit, že Claude Stuyvesant ocení rozhodnutí s náležitou vděčností.

Mott nestačil udeřit kladívkem do stolu a vyloučit další diskusi, protože Scott se ohradil: „Pane předsedo, doktorka Wardová byla kvalifikována jako expertka, a může proto odpovídat i na hypotetické otázky. A já mám právo klást jí takové otázky.“

„S tou výhradou,“ rychle se ozval Hoskins, „že pokud jako obhájce své otázky nezdůvodníte, svědecká výpověď se zamítne!“

„Přirozeně,“ souhlasil Scott.

Po souhlasném Hoskinsově přikývnutí Mott rozhodl: „Můžete pokračovat, pane Van Cleve.“

„Paní doktorko,“ pokračoval Scott, „pokud by pacientka užila vysoké dávky léků jako Percodan, Kodein, Benzodiazepan a případně i kokain…“

„Všechny současně a během poměrně krátké doby?“ zeptala se Wardová zjevně znepokojená.

„Jde jen o hypotetickou otázku,“ potvrdil Scott.

Hoskins se nedokázal ovládnout a vyhrkl: „Teď nám pan obhájce vrší hypotézu na hypotézu!“

Ale Scott se nevzdával: „Paní doktorko, stačil by kombinovaný účinek takových medikamentů, pokud by je pacientka užila v kritických posledních devíti hodinách svého života, zastřít bolesti při mimoděložním těhotenství, jakkoli by byly velké?“

Wardová začala vypočítávat: „Percodan, Kodein, Benzodiazepan s kokainem… při vzájemném působení, a tedy zvýšeném účinku na pacientku… tyto medikamenty nepochybně mohly zastřít takovou bolest.“

„Děkuji, paní doktorko,“ uzavřel Scott výslech.

Vstávající Hoskins se tvářil otráveně a znuděně. „Pane předsedo, když nám tu pan obhájce přednesl svou fantastickou verzi o tom, co se mohlo stát, ale nedoložil ji absolutně žádným důkazem, žádám vás, aby se celý tento falešný výslech vyloučil z protokolu, jak jsme se na tom dohodli.“

„Pane Van Cleve?“ zeptal se Mott po Hoskinsově žádosti.

Scott neodpověděl, ale vrátil se ke svému stolu, kde na něj už čekala Kate se svazkem fotokopií. Obrátil se k doktorce Wardové a zeptal se: „Paní doktorko, byla byste tak laskavá a prohlédla si tyto fotokopie? Především tu s posledními zápisy?“

Podal jí svazek. Hoskins se okamžitě ohradil. „Mám právo vidět ty fotokopie!“

„Jen si je prohlédne doktorka Wardová,“ odpověděl Scott.

Wardová se podívala jen na poslední stránku a sklíčeně poznamenala: „Panebože, není vůbec divu…“ a odevzdala kopie Scottovi.

„Pane předsedo, žádám, aby se zaprotokoloval zjevný důkaz z ministerstva zdravotnictví!“

„Nejdřív musím ten dokument vidět,“ naléhal Hoskins.

„Přirozeně, pane Hoskinsi,“ natáhl Scott ruku s fotokopiemi.

Hoskins mu vytrhl svazek fotokopií a netrpělivě je začal prohlížet. Nakonec pomalu zvedl oči a podíval se na Motta a pak na Cahilla. Oba k němu přišli a všichni tři společně studovali drogovou anamnézu Claudie Stuyvesantové.

Stuyvesant se k nim vydal, ačkoli na něj manželka volala: „Claude, ne!“

Na její výkřik odpověděl jediným zlým, vyčítavým pohledem. Došel k Hoskinsovi, Mottovi a Cahillovi a natáhl se pro dokument. Hoskins váhal. „No tak!“ naléhal Stuyvesant.

Hoskins co nejmírněji řekl: „Paní Stuyvesantová má pravdu. Neměl byste to vidět!“

Natažená ruka s otevřenou dlaní však neklesla. Hoskins mu musel fotokopie podat. Stuyvesant se na ně díval a otřesná fakta se mu vřezávala do hlavy. Jména více než tuctu lékařů. Názvy drog, většinou takové, jaké v životě neslyšel. Pomalu nechápavě vracel svazeček, ani nevěděl komu. Vykročil k manželce. Paní Stuyvesantová vstala, aby ho uklidnila.

Nedovolil jí to. „I ten večer?“ obviňoval ji. „A vědělas, co dělá?“

„Ano. I ten večer. No tak, už nemusíš nic předstírat.“

Manželův nelítostný pohled ji vždycky umlčel, ale teď poprvé za dlouhá léta našla v sobě Nora Stuyvesantová tolik odvahy, aby se mu podívala do očí.

„Ano, přestaň se už před světem přetvařovat. Protože tys to věděl. Ale místo abys jí pomohl, vyhnals ji.“

„To ona nás opustila!“

„Byl bys rád, kdyby ti svět uvěřil. Jinak by si lidé mysleli, žes jako otec selhal. A Claude Stuyvesant nikdy a v ničem neselhává. Byls rád, že ses jí zbavil, taková je pravda. Protože nebyla takovým dokonalým dítětem, jakous ji vždycky chtěl mít. Dokonalým synem!“

„Noro! Zmlkni už!“ okřikl ji.

Ale nedala se umlčet.

„Nechtěls Claudii, přál sis Clauda, a proto jsi před ní zavřel dveře. Vyhnal jsi ji na ulici. Tys z ní udělal to, co se z ní stalo. A když sis to uvědomil, musels tu hrozivou pravdu zatajit. Proto jsi vinu svaloval na mě. Obvinils doktorku Forresterovou. Nechals zmizet výsledky z laboratoře, aby nesvědčily v její prospěch. A já jsem se musela nazpaměť naučit svědeckou výpověď!“

„Kčertu, Noro! Zavři ji!“

„Aby se svět nedozvěděl, co Claude Stuyvesant provedl svému jedinému dítěti! Jenže Claudie byla i mé dítě. Má dcera. A já jsem ji milovala. Celé noci propláču, že jsem ji před tebou nedokázala ochránit. Claudie… Claudie… Opravdu jsem tě milovala.“

Obvykle zdravě červená a vždy přísná tvář Nory Stuyvesantové zesinala a zestárla. Všichni upírali oči na Stuyvesanta, který tam stál jako svlečený donaha. Jeho krůto vláda nad manželkou a dcerou se odhalila a vyjevilo se jeho nepřátelství vůči Kate Forresterové, které mělo sloužit jako štít jeho vlastní viny.

Jak ho tak Kate viděla, bezmocného proti manželčiným obviněním, mohla ho jen litovat. Ale větší lítost pociťovala vůči Noře Stuyvesantové, nevědomé spoluvinici smrti vlastní dcery.

Stuyvesant beze slova zamířil ke dveřím. Jeho žena za ním běžela. „Claude… Claude… počkej!“ volala. Nezastavil se a ani na její úpěnlivou prosbu neodpověděl. Než vyklouzla z místnosti, zavolala zpátky, jako by se omlouvala za takový náhlý odchod: „Bude mě potřebovat… Bude mě potřebovat…“

A odešla.

Mott se nezmohl na slovo, jen ochable pokynul Scottu Van Clevemu, aby pokračoval.

Scott se klidně, tiše zeptal: „Paní doktorko, vzhledem k neobyčejným těžkostem při diagnostikování mimoděložního těhotenství, ještě vystupňovaným pacientčinými nepravdivými odpověďmi i negativním výsledkem těhotenského testu, přičemž bolesti abnormálně potlačila nadměrná dávka drog, byl, podle vašeho názoru, přístup doktorky Forresterové ke Claudii Stuyvesantové ve shodě s řádnou lékařskou praxí?“

„Po důkazech, které už máme k dispozici, jsem názoru, že ten večer postupovala odborné správně a bezchybně,“ přisvědčila Wardová.

„A co obvinění vznesená proti ní?“ zeptal se Scott.

„Hlasuji, aby byla zbavena všech obvinění,“ oznámila Wardová.

Hoskins protestoval: „Členové komise nesmějí ohlašovat, jak budou hlasovat, dokud nezazněly závěrečné řeči.“

Doktor Maurice Truscott, který se během celého jednání choval tiše a zdrženlivě, se ozval – a velmi důrazně: „Po svědecké výpovědi doktorky Wardové – a doktorka Wardová je ve svém oboru špička – nejsem zvědav na žádné závěrečné řeči. Slyšeli jsme až příliš právnického manévrování, ale málo o medicíně. I já hlasuji, abychom ji zbavili všech obvinění!“

Už bez dohledu arogantního Clauda Stuyvesanta souhlasili i Hoskins s Cahillem, že by závěrečné řeči neměly význam, přestože se takové formality vyžadují. Hlasy doktorky Wardové a doktora Truscotta zaznamenala zapisovatelka do protokolu. Hlasoval i předseda Mott. Chvíli rozpačitě váhal, ale nakonec i on rozhodl v Katin prospěch.

Mott pak posledním úderem svého kladívka oficiálně uzavřel řízení ve Věci MUDr. Katherine Forresterová. Kate si pomalu a s velkou úlevou vydechla. Do poslední chvíle si neuvědomovala trvalé napětí, které jí jako křeč stahovalo žaludek. Žaludeční bolest pomalu mizela. S hlavou opřenou o stůl tam seděla ještě vyčerpanější, než si do té chvíle připouštěla. Přistoupila k ní doktorka Wardová, ale neviděla ji.

„Forresterová,“ oslovila ji Wardová úsečně, „pravděpodobně si myslíte, že jsem zaujatá a příliš náročná. Ale když ta či ona lékařka selže, padá v mých očích hanba na všechny její kolegyně. Musíme si dokázat, že jsme lepší než kterýkoli muž. Jenom pak nás budou pokládat za dobré lékařky. Prošla jste ohněm a obstála jste. Takže rozhodnete-li se náhodou věnovat gynekologii, přijďte, promluvíme si.“

Doktorka Gladys Wardová pak energickým krokem vyšla z jednací místnosti.

Ke Kate a Scottovi přišel i Hoskins. „Výsledek hlasování zašleme státnímu komisaři,“ informoval je. „A od něj půjde úřední cestou na správní výbor. Tam přijmou konečné rozhodnutí. Ale nemyslím, že byste se po dnešním jednání museli něčeho obávat.“

„A co Městská nemocnice…“ zeptala se Kate.

„Během hodiny se spojím s doktorem Cumminsem. Návrat do původního pracovního zařazení bude automatický.“

Kate pomáhala Scottovi poskládat všechny jeho papíry. „Aspoň víme, co se stalo s tím chybějícím toxikologickým testem,“ poznamenala.

„A proč nám ho soudní lékař neposkytl. Takže nás čeká faktor S,“ řekl Scott. „Uvědomujete si to, ne?“

„Co si mám uvědomovat?“ zeptala se Kate.

„Jelikož vás Stuyvesant veřejně obvinil, můžeme proti němu na základě toho, co teď víme, podat ostrou žalobu pro urážku na cti,“ odpověděl Scott.

„Ne, děkuji, mně to stačilo. I tak toho na mě bylo přespříliš. Chci jen jedno – pracovat dále ve své profesi a žít svým životem,“ prohlásila Kate.

Před stísněnou budovou zaútočily na Kate Forresterovou a Scotta Van Cleveho zvuky a zápachy Čtyřicáté ulice, hluk a výfukové plyny spousty vozů šinoucích se hlemýždím tempem na sever k Madison Avenue.

Kate zdvihla hlavu a podívala se na tmavomodré skvrnky oblohy mezi mrakodrapy.

„I když tu všechno hřmí a zapáchá a auta kouří, v životě jsem nezažila takový jasný den! Připadá mi, jako by byly Vánoce, Den díkůvzdání nebo promoce na lékařské fakultě. Jako bych začala znovu žít. Nevím, jak vám mám poděkovat, Scotte.“

„Zřejmě i tím, že mi nebudete říkat Scotte.“

„Myslíte, že po tom všem, co jsme spolu prožili, se opět máme oslovovat doktorko Forresterová a pane Van Cleve?“

„Myslím to tak, že lidé, kteří v mém životě hrají důležitou roli, mi říkají Vane.“

Kate to opatrně zkusila: „Vane… Vane… Zní to docela dobře.“

„A čím častěji to budete říkat, tím lépe to bude znít.“

Usmála se na něj. Velmi dobře chápala, jak to myslí. „S tou velkou novinou se musím hned podělit! Musím si zatelefonovat.“

„Walterovi?“ zeptal se.

„Domů. Tatínkovi a mamince,“ odpověděla Kate. „Ano, jistě,“ ulevilo se Scottovi. Ale ještě se zeptal: „A co ten Walter…“

„Co, Vane?“

„Totiž, jestli nemáte nějaké plány. Totiž…“

„Vím, co máte na mysli. Už několik týdnů před tím, než mi ten večer volal, jsem mu řekla, že se s ním už nehodlám setkat. Takže ne, nemám žádné plány,“ odpověděla Kate. Rozuměla, na co se ptal. A on věděl, na co odpověděla. „Nezlobte se,“ řekla, „spěchám domů vyřídit ten telefonát.“ Rozběhla se k taxíku, který se právě uvolnil.

Zavolal za ní: „A večeře bude?“

„Jistě,“ odpověděla.

„Dnes večer?“

„Dnes večer!“ zavolala na něj už z vozu.

Kate vběhla do bytu: „Rosie, Rosie!“ zvolala. Žádná odpověď. Pak si vzpomněla, že tento týden má Rosie službu na klinice. Došla k telefonu, zvedla sluchátko a vyklepala číslo. Netrpělivě čekala, až se nakonec z dálky ozvala maminka.

„Haló!“ poznala okamžitě její hlas.

„Maminko, je to v pořádku, je to v pořádku!“ doslova křičela Kate do telefonu. „Všechno dobře dopadlo. Výtečně!“

„Ach, dítě moje, jsem tak šťastná. Velmi šťastná!“ Matka se radostí a úlevou rozplakala.

„Táta je doma?“ zeptala se Kate.

„Hned ti ho dám,“ odpověděla a skrz slzy zavolala: „Bene! Bene! To je Kate. Má výbornou zprávu!“

Uslyšela, jak si odkašlal. „Kate, je to pravda?“

„Naprostá, tatínku! Osvobodili mě! Jednomyslně!“ hlásila Kate.

„To je výborné, má milá, výborné!“ zvolal otec. „Takže ten mladý advokát dělal, co se dalo, že?“

„Ještě víc,“ odpověděla Kate. „Tak mu i za nás poděkuj.“

„Možná mu brzy poděkujete osobně,“ řekla Kate. „Teďmusím zavolat do nemocnice, aby mi vrátili původní místo.“

„Jen zavolej, má drahá. Já také někomu zavolám. Spousta místních lidí chce vědět, jak se ti daří.“

Zavěsila. Pak zavolala do nemocnice. Nejdřív se ale nechala spojit s pediatrií. Službu měl naštěstí Harve Golding.

„To je Harve?“

„Kate!“ pozdravil ji nadšeně. „O všem už víme. Gratuluji. Je to úžasné. Všichni máme velkou radost.“

„Jak se vede mé malé Marii?“

„Po všech radiologických a neurologických testech a dalších vyšetřeních se včera sešlo konsílium. Potrvá to dlouho, velmi dlouho, ale dává se do pořádku.“

„Bez trvalých následků?“ vyptávala se dál Kate.

„Bez trvalých následků,“ ujistil ji Golding. „Ale…“

„Co ale?“ opáčila Kate znepokojeně.

„Co začalo to zpropadené řízení, stále se na tebe vyptává. Bojí se, žes ji opustila.“

„Přijedu, Harve, přijedu!“ přislíbila Kate. „Zastavím se u ní po cestě na večeři.“

KONEC

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37