Jeffery Deaver

PREFÍKANÉ TRIKY

Na začiatku bolo slovo.

Človek ho uskutočňuje.

Nie je aktér, je akt.

Henry Miller

I. ŠUŠKAJÚCE MEDVEDE

1/ BLÁZNIVÁ MEGAN zaparkuje auto. Nechce sa jej tam ísť. Vonkoncom nie. Nevystupuje, počúva dážď. Motor zmĺkol a ona sa pozrela, čo má na sebe. Ako zvyčajne džínsy JINCO. Biele tričko bez rukávov pod tmavou pracovnou košeľou z džínsoviny. Baganče. Chodí v tom stále. Ale dnes je v tých veciach akási nesvoja. Pocítila zmätenú ľútosť, že si neobliekla aspoň sukňu. Nohavice boli priveľmi vyťahané. Rukávy jej siahali až po končeky načierno nalakovaných nechtov a ponožky mala oranžové ako rajčinová polievka. No a čo, vari na tom záleží? Tá hodina prejde ako nič.

Možno sa sústredí na jej lepšie stránky – na smutné modré oči a blond vlasy. A na prsia. Veď je to chlap.

Tak či tak, šaty jej zakryjú tie nadbytočné tri kilá, čo nosí na svojej vysokej postave. No dobre, tak štyri a pol.

Odďaľuje to. Bláznivá Megan tu nechce byť ani náhodou.

Prešla si rukou po hornej pere a pozrela cez okno pofŕkané kvapkami dažďa na sviežu zeleň predmestských stromov a kríkov. Toho roku apríl v severnej Virgínii pripomínal skôr jún alebo júl a z asfaltu sa dvíhal jemný opar. Je to také opustené miesto. Nikdy predtým si to nevšimla.

Bláznivá Megan šepká: Jednoducho povedz nie a odíď.

Lenže to nemôže urobiť. Mala by z toho parádny malér.

Zložila si z krku drevený symbol mieru, ktorý jej visel medzi prsníkmi, a hodila ho na zadné sedadlo. Prečesala si vlasy prstami a odhrnula z čela. Červené hánky sa jej videli veľké ako golfové loptičky. Ešte pohľad do spätného zrkadla. Zotrela si čierny rúž, vtiahla zopár neposlušných plavých pramienkov do chvosta a upevnila ho zelenou gumičkou.

Okej, ide sa. Nech to mám čím skôr za sebou.

Prebehla v daždi k dverám. Stlačila gombík a dvere sa o chvíľu so zabzučaním otvorili.

Megan McCallová vošla do čakárne, kde posledných sedem týždňov trávila každé sobotné predpoludnie. Chodila tam od toho incidentu. Myslela si, že si na to miesto časom privykne. Doteraz si neprivykla.

Neznášala to tu. Aj sedenia so psychiatrom boli dosť zlé, no najviac ju ničilo čakanie. Doktor Hanson ju vždy nechával čakať. Aj keď prišla presne v určenom čase a pred ňou neboli nijakí pacienti, vždy sa so začiatkom sedenia aspoň o päť minút oneskoril. Štvalo ju to, no čušala.

Dnes však vo dverách stál nový doktor. Usmial sa na ňu a nadvihol obrvy akoby na pozdrav.

„Ty si Megan?“ opýtal sa s príjemným úsmevom. „Ja som Bill Peters.“ Bol asi v otcovom veku a celkom sympatický. Na hlave mal plno vlasov. Hanson bol plešivý a vyzeral ako typický cvokár. Ale tento… tuším sa trochu podobá na Georgea Clooneyho, usúdila Megan. Jej ostražitosť trochu poľavila.

A nepoužíva titul. Zaujímavé.

„Dobrý deň.“

„Poď ďalej.“ Gestom naznačil, aby vstúpila do ordinácie.

„Čo je s doktorom Hansonom?“ opýtala sa, keď si sadla do kresla oproti jeho stolu. „Ochorel mu niekto z rodiny?“

„Matka. Mala nehodu. Vraj už je v poriadku, no musel na týždeň odcestovať do Leesburgu.“

„Takže vy ste niečo ako suplujúci učiteľ.“

Zasmial sa. „Niečo podobné.“

„Nevedela som, že cvokári… teda, psychiatri si posúvajú pacientov.“

„Niektorí nie. Doktor Hanson má rád kontinuitu.“ Odmlčal sa, akoby si nebol istý, či Megan vie, čo to znamená.

Doktor Peters – Bill Peters jej zavolal v predchádzajúci deň po vyučovaní, že doktor Hanson ho požiadal, aby ho zastúpil na dohovorených sedeniach, a ak chce, môže prísť ako každú sobotu. Ani náhodou, zašepkala najprv bláznivá Megan. No keď sa s Petersom chvíľu zhovárala, rozmyslela si to a rozhodla sa, že predsa len pôjde. V jeho hlase bolo čosi upokojujúce. A navyše plešivý Hanson jej ani trochu nepomáhal. Bol obyčajná nula. Zo sedení s ním si pamätala iba to, ako nepresvedčivo nadávala na školu a sťažovala sa na pocit osamelosti, na Amy, Josha a Brittany, a ako Hanson prikyvoval a vravel, že sa musí spriateliť sama so sebou, čertvie, ako to myslel.

„Asi budem mnohé opakovať,“ povedal Peters, „ale ak ti to neprekáža, mohli by sme si prebrať základné údaje?“

„Hádam áno.“

„Voláš sa Megan Collierová?“

„Nie. Collier je otcovo meno. Ja používam matkino, McCallová.“ Oprela sa o tvrdé operadlo a prehodila si nohu cez nohu. Keď zistila, že jej vytŕča rajčinová ponožka, spustila nohu na dlážku.

„Tebe sa terapia nepáči, však?“ opýtal sa zrazu.

Hanson sa jej na to nikdy nespýtal. Nepoložil by jej nikdy takú priamu otázku. A na rozdiel od tohto chlapíka, keď ju oslovil, nikdy jej nepozeral do očí. Zachytila jeho pohľad a odvetila: „Nie, nepáči.“

Zdalo sa, že ho to pobavilo. „Vieš, prečo si m?“

Bláznivá Megan ako vždy odvetí v duchu prvá: Lebo mi preskakuje. Trpím dysfunkciami. Som prípad pre psychiatra. Som šibnutá. A polovica školy to vie. Došľaka, viete si vôbec predstaviť, aké je ťažké chodiť po chodbách, keď na vás všetci zízajú a myslia si: je to cvok, je to cvok! Bláznivá Megan sa zmieni aj o tom, čo by normálna Megan za ten svet nepovedala – o falošnej, počítačom upravenej fotke Megan vo zvieracej kazajke, ktorá pred dvoma týždňami obletela Jeffersonovu strednú školu.

V skutočnosti však Megan povedala iba: „Lebo keby som nechodila na terapiu, šupli by ma do polepšovne.“

Keď ju pred dvoma mesiacmi prichytili, ako sa opitá prechádza po úzkej lávke na mestskom vodojeme, povedali, že sa dopustila trestného činu. Zamiešala sa do toho štátna polícia a vyzeralo to na riadne opletačky. No nakoniec sa všetci zhodli na tom, že ak bude navštevovať psychiatra, okresný štátny zástupca stiahne obžalobu.

„To je pravda. Ale nie je to odpoveď na moju otázku.“

Nadvihla obrvy.

„Odpoveď na moju otázku znie: Aby si sa cítila lepšie.“

Čo nepoviete! ozve sa bláznivá Megan a prevráti svoje bláznivé oči.

No dobre, jeho slová samy osebe zneli hlúpo. Lenže… na tom, ako ich vyslovil, niečo bolo. Na sekundu, možno ešte na kratšie sa Megan zamarilo, že to, čo povedal, myslí vážne. Tento chlapík pochádza z iného vesmíru ako tá nula Hanson so záplatami na lakťoch.

Otvoril kufrík a vybral z neho žltý blok. Na stôl vypadla akási brožúrka. Pozrela na ňu; na obálke bola fotografia San Francisca.

„Čo, vy sa tam chystáte?“ opýtala sa.

„Na konferenciu,“ povedal a zalistoval v brožúrke. Potom jej ju podal.

„Famózne.“

„Mám rád to mesto,“ pokračoval. „Som bývalý hippie. Pravoverný fanúšik Deadhead a Jefferson Airplane… Úplne som ich žral. Pochopiteľne, ty ich nemôžeš poznať.“

„Žartujete? Som blázon do Janis Joplinovej a do Hendrixa.“

„Naozaj? Bola si niekedy v Zálive?“

„Nie. Ale raz sa ta vyberiem. Bett o tom nič nevie. Ale ja áno.“

Prižmúril oči. „Počuj, a vieš, že tu je istá podobnosť? Myslím medzi tebou a Joplinovou. Keby si si nevyčesala vlasy hore, mala by si ich rovnaké ako ona.“

Megan zamrzelo, že si vyčesala vlasy do všetečného a namysleného chvosta, aký nosia roztlieskavačky.

Doktor dodal: „Prirodzene, ty si krajšia. A štíhlejšia. Vieš spievať blues?“

„No, rada by som…“

„Ale hippies si nepamätáš,“ prerušil ju so smiechom.

„Tak moment!“ povedala zapálené. „Videla som Woodstock najmenej osem ráz!“

Zamrzelo ju aj to, že si nenechala symbol mieru.

„Povedz, naozaj si sa chcela zabiť? Ale úprimne.“

„Akože nech mi jazyk odpadne?“ opýtala sa koketne.

Usmial sa.

„Nie,“ odvetila.

„Tak ako to bolo?“

„Okej: vypila som si trochu Južanovej útechy… No, možno som to s tým pitím trochu prehnala.“

„Tú pila aj Joplinová,“ povedal. „Ja také sladkasté sračky neznášam.“

To ma podrž, doktor, a používa také výrazy. Začínal sa jej takmer – takmer – páčiť.

Znova pozrel na jej vlasy. Na pramienky, ktoré jej padali do tváre. Potom sa pohľadom vrátil k jej očiam. Vyvolalo to v nej pocit podobný tomu, keď ju Josh pohladkal. Kdesi hlboko vo vnútri pocítila slabé bodnutie – uspokojenia a rozkoše.

Megan pokračovala vo svojom príbehu. „Niekto z tých, s ktorými som bola, zahlásil, že na ten vodojem nikto nevylezie. Nato som povedala, že ja to v pohode zvládnem, a vyliezla som tam. To je všetko.“

„Takže poliši ti prišili dementné obvinenie.“

„Asi tak.“

„Ale nebol to akurát zločin storočia.“

„Podľa mňa rozhodne nie. Ale oni boli takí… veď viete.“

„Viem,“ prisvedčil. „Teraz mi porozprávaj o sebe. Svoju tajnú históriu.“

„Nuž, rodičia sa rozviedli. Žijem s Bett. Má firmu. Vlastne sú to maliari a tapetári, no ona všade hovorí, že je návrhárka interiérov, lebo to znie lepšie. Tate má farmu v Princewilliamskom okrese. Býval známym právnikom, ale teraz ľuďom len spisuje testamenty a predáva domy a kadečo. Na práce na farme si najíma ľudí. Nádenníkov. Znie to ako nevoľníci alebo čo, ale sú to ľudia, ktorých si najíma.“

„A tvoj vzťah k rodičom? Je tá kaša prihorúca, pristudená, alebo taká akurátna?“

„Taká akurátna.“

Prikývol a čosi si zaznačil do bloku, alebo si len tak kreslil. Možno ho nudí. Alebo si písal zoznam nákupov.

Veci, ktoré musím kúpiť po sedení s bláznivou Megan. Porozprávala mu o svojom dospievaní, o smrti matkiných rodičov a otcovho otca, o škole a priateľkách. O tete Susan – ona a mama boli dvojčatá. „Je milá, ale mala to ťažké. Odjakživa bola chorá. A veľmi chcela mať deti, lenže nemohla.“

„Aha,“ povedal.

Nič z toho sa jej nevidelo dôležité a mala podozrenie, že jemu to môže byť ukradnuté.

„A čo kamaráti?“

Tých by som zrátala na prstoch jednej ruky, ozve sa bláznivá Megan.

Psst.

„Najviac sa kamarátim so všelijakými exotmi.“

„Myslíš akože čudákmi?“

„Tak nejako. Ibaže…“ Usúdila, že mu môže povedať pravdu. „Vlastne som dosť často sama. Stretávam sa s ľuďmi, no nakoniec si vždy poviem, načo sa namáhať? Sú to skoro samé stratené existencie.“

Zasmial sa. „Preto moja živnosť tak prekvitá.“

Prekvapene zažmurkala. Potom sa usmiala aj ona.

„A ako si na tom s chlapcami?“

„To bude krátke,“ zasmiala sa smutne. „Chodila som s jedným chlapíkom, s Joshuom. Bol fajn, akurát že trochu starší. A čierny. Ale nebol to nijaký gangster alebo niečo také. Jeho otec je vojak, dôstojník v Pentagóne, a mama veľká šéfka v nejakej firme. Z rasového hľadiska som s tým nemala nijaký problém, no doktor Hanson povedal, že som si s ním začala len preto, aby som naštvala rodičov.“

„A mal pravdu?“

„Neviem. Asi sa mi dosť páčil. Vlastne nie asi, určite.“

„A napriek tomu si sa s ním rozišla?“

„Áno. Doktor Hanson povedal, že sa naňho mám vykašlať.“

„Tak to povedal?“

„Nuž, nie doslovne. Ale zmysel bol ten istý.“

Bláznivá Megan si pomyslí, že pán fešný cvokár, pán žrebec George Clooney na to mal prísť sám. Ale vysvetlí mu to aj tak. Ako môže taká šibnutá baba ako ja s niekým chodiť? Keby som mu nedala kopačky – a potom dva týždne neprerevala – všetci v jeho škole by sa dozvedeli o mojom prípade. ‚To je ten, čo chodí s tou šibnutou.‘ A potom by na to prišli aj jeho rodičia – sú to ti najpríjemnejší ľudia na svete a majú sa hrozne radi. Úplne by ich to položilo… Jasné, že som sa s ním musela rozísť…

„A na obzore nie je nikto?“ opýtal sa.

„Nie,“ pokrútila hlavou.

„Okej, pohovorme si ešte o tvojej rodine. Čo mama?“

„S Bett vychádzame vynikajúco.“ Zaváhala. „Len je trochu smiešna – venuje sa firme, no pritom verí tým táraninám o Novom veku. Trochu ma z toho mrazí. Sú to takí podvodníci. Ale nenúti ma, aby som tomu verila aj ja. Vlastne ma do ničoho nenúti. Vychádzame spolu vynikajúco, naozaj. Jediný problém je v tom, že sa zasnúbila s takým šašom.“

„Ale zhovárate sa spolu, však? Myslím mama a ty. Ako vravievala moja stará mama, hodíte občas spolu reč?“

„Iste… teda, musím povedať, že je dosť zaneprázdnená. Ale kto dnes nie je, však? Áno, rozprávame sa.“ Dúfala, že sa jej neopýta o čom. Musela by si niečo vymyslieť.

„A čo tatko?“

Pokrčila plecami. „Je milý. Berie ma na koncerty, na nákupy. Vynikajúco spolu vychádzame.“

„Vynikajúco?“

B. M. sa ozve: To nepoznáš nijaké iné slovo, ty sprostá krava?

„Áno,“ povedala Megan. „Ibaže…“

„Ibaže čo?“

„No… nemáme veľa spoločných záujmov. Chce, aby som sa s ním venovala windsurfingu, ale bola som raz a podľa mňa je to totálna strata času. Radšej by som si prečítala nejakú knihu.“

„Rada čítaš?“

„Áno, čítam dosť veľa.“

„Ktorí sú tvoji obľúbení autori?“

„Čo ja viem…“ Zrazu mala prázdnu hlavu.

Ani bláznivá Megan jej nepomôže. Vidíš, bude si myslieť, že si defektná.

Čuš! zahriakla ju Megan. Spomenula si na poslednú knihu, ktorú začala čítať. „Poznáte Márqueza? Čítam Patriarchovu jeseň.“

Nadvihol obrvy. „Tá sa mi veľmi páčila.“

„Vážne. Ja…“

„Láska v čase cholery,“ dodal doktor Peters. „Najlepší ľúbostný príbeh, aký kto kedy napísal. Prečítal som si ho trikrát.“

Ďalšie extatické slabé bodnutie. „Aj ja. Vlastne, zatiaľ som ju čítala iba raz.“ Mala tú knihu na nočnom stolíku.

„Povedz mi ešte niečo o svojom otcovi,“ pokračoval.

„No, je ešte vždy fešák – teda na chlapíka, ktorý má vyše štyridsať. A udržiava sa v celkom dobrej forme. Večne randí, ale podľa všetkého si zatiaľ nenašiel stálu partnerku. Vraví, že si chce založiť rodinu.“

„A chce?“

„Áno. Nechápem, prečo sa teda stretáva s kočkami, ktoré sa volajú Bambi… To bol len žart. Ale vyzerajú ako Bambi.“ Obaja sa zasmiali.

„Povedz mi niečo o ich rozvode.“

„Vlastne sa už nepamätám na časy, keď boli spolu. Rozišli sa, keď som mala tri roky.“

„Prečo?“

„Zobrali sa priveľmi mladí. To vraví Bett. A potom sa ich cesty začali rozchádzať. Mamu začali zaujímať tie veci okolo Nového veku a oco bol úplne opačný typ.“

„Kto začal prvý hovoriť o rozvode?“

„Myslím, že otec.“

Urobil si ďalšiu poznámku a zdvihol hlavu. „Ako veľmi si naštvaná na svojich rodičov?“

„Nie som na nich naštvaná.“

„Naozaj?“ opýtal sa, ako keby ho to vážne prekvapilo. „Si si istá, že tá kaša nie je horúca?“

„Mám ich rada. A oni majú radi mňa. Vychádzame spolu vyni… fajn. Tá kaša má správnu teplotu. A vôbec, čo je to za poondiatu kašu?“

„Nie som v obraze,“ odvetil Peters rýchlo. „Povedz mi, aká spomienka na matku sa ti vybavuje?“

„Čo?“

„Rýchlo! No tak vrav! Hneď!“ V očiach sa mu zablýskalo. Megan pocítila, ako jej tvár zalieva červeň. „Ja…“

„Nerozmýšľaj o tom,“ zašepkal. „Povedz, čo ti prvé prišlo na um.“

„Bett sa chystá na rande,“ vyhŕkla, „maľuje sa, pozerá do zrkadla a naťahuje si vrásku, akoby dúfala, že ju tým zlikviduje. Stále to robí. Ako keby pre ňu vlastná tvár bola tým najdôležitejším na svete. Teda, jej výzor.“

„A čo ti zišlo na um, keď si sa na ňu dívala?“ V tmavých očiach zasvietil oheň. Znova cítila, ako jej zmeravela myseľ. „Nie, nerozmýšľaj. Povedz mi to!“

„Pobehlica.“

Prikývol. „To je vynikajúce, Megan.“

Cítila, ako ju napĺňa pýcha. Nevedela prečo. Ale cítila to. „Skvelé. A teraz mi povedz, ako si spomínaš na otca. Rýchlo!“

„Medvede.“ Zhrozene vydýchla a zakryla si rukou ústa. „Nie… počkajte. Musím porozmýšľať.“

Ale doktor naliehal. „Medvede? V zoologickej záhrade?“

„Nie, zabudnite na to.“

„Povedz mi to, Megan,“ nástojil.

„Nie je to dôležité.“

„Čoby nie, je to dôležité,“ oponoval jej. „Počúvaj. Teraz si so mnou, Megan. Zabudni na všetko, čo robil Hanson. Ja nepracujem ako on, nešmátram opatrne v tme. Ja idem do hĺbky.“

Pozrela mu do očí a zmeravela – ako jeleň oslepený reflektormi auta.

„Neboj sa,“ povedal potichu, „ver mi. Navždy zmením tvoj život.“

2/ „NEBOLI TO ozajstné medvede.“

„Boli to hračky?“

„Medvede z povesti.“

„Čo je na tom také ťažké?“ opýtal sa doktor Peters.

„Neviem.“

Bláznivá Megan jej uštedrí riadnu dávku svojho sarkazmu. Skvelé, ty chudera. Všetko si pohnojila. Musela si mu povedať o tej knihe.

No na druhej strane rozmýšľala: Sedem týždňov si chodila k doktorovi plešivcovi Hansonovi a necítila si nič len nudu. Po desiatich minútach s doktorom Petersom máš pocit, akoby do teba pustili elektrický prúd.

Bláznivá Megan sa po chvíli ozve: Je to priveľmi kruté. Hrozne to bolí.

Ale Bill ju, prirodzene, nemohol počuť.

„Pokračuj,“ povzbudil ju.

A ona pokračovala.

„Mala som asi tak šesť rokov. Trávila som víkend u Tata. Býva vo veľkom dome, široko-ďaleko nie sú nijakí susedia. Dom stojí uprostred polí a je tam naozaj pokoj. To ticho je až strašidelné. Mala som taký čudný pocit, fakt som sa tam bála. Chcela som, aby mi prečítal nejakú rozprávku. Povedal, že tam nemá nijaké detské knihy. Prišlo mi to ľúto. Rozplakala som sa a opýtala prečo. Zatváril sa akosi čudne, zašiel do starej stodoly – mne tam zakázal chodiť – a vrátil sa s knihou. Volala sa Šuškajúce medvede. Ibaže to nebola detská kniha. Neskôr som zistila, že to bola kniha európskych ľudových povestí.“

„Pamätáš sa na ňu?“

„Áno.“

„Tak mi o nej porozprávaj.“

„Bola to hlúpa kniha.“

„Nie,“ povedal Peters a naklonil sa dopredu, „stavím sa, že nech bola hocijaká, hlúpa určite nie. Povedz mi o nej.“

„Na kraji lesa bolo mestečko. Obyvatelia si v ňom šťastne nažívali, veď viete, ako to býva v rozprávkach, kým sa všetko nepokašle. Ľudia chodili po uliciach, spievali, zašli si na trh alebo na obed s rodinou. Až jedného dňa vyšli z lesa dva veľké medvede, zastali na kraji mesta so sklonenými hlavami a ľuďom sa zdalo, že si niečo šuškajú.

Najprv si to nikto nevšímal, no postupne ľudia prestali robiť, čo práve robili, a chceli zistiť, o čom sa tie dva medvede zhovárajú. Ale nikomu sa to nepodarilo. Večer sa medvede vrátili do lesa. Ľudia vytvorili kruh a jedna žena povedala, že vie, o čom si šuškali – vraj sa vysmievali ľuďom v mestečku. A zrazu si každý začal všímať, ako smiešne tí ostatní chodia, ako smiešne rozprávajú, alebo ako hlúpo vyzerajú, a nakoniec sa začali jeden druhému vysmievať, všetci sa pohnevali a v meste prepukli šarvátky.

Na druhý deň medvede znova vyšli z lesa a začali si šuškať, šu-šu-šu, viete si to predstaviť. Večer sa zase vrátili do lesa. Tentoraz sa akýsi starec dušoval, že vie, o čom sa zhovárali. Klebetili o ľuďoch z mestečka. A každý si pomyslel, že ostatní poznajú jeho tajomstvá, a tak šli domov, pozatvárali okná aj dvere a báli sa vystrčiť nos.

Potom, na tretí deň sa medvede znova zjavili. Zase sa to opakovalo, a tentoraz miestny gróf či starosta, alebo kto tam šéfoval, povedal: ,Ja viem, o čom sa rozprávali! Dohovárali sa, ako zaútočia na naše mestečko.‘ Všetci sa rozutekali po fakle, že nimi zaženú medvede, ibaže pritom nechtiac podpálili jeden dom. Oheň sa rozšíril a celé mestečko ľahlo popolom.“

Megan striaslo. Nebola schopná odtrhnúť pohľad od stolovej dosky a pozrieť na doktora Petersa. Pokračovala: „Tate mi ju prečítal len raz, no dodnes si pamätám posledný odsek. Znel takto: ‚A viete, o čom si naozaj šuškali tie medvede? Nuž, o ničom! A viete prečo? Medvede predsa nevedia rozprávať.“

Moje nervy, rozčuľuje sa bláznivá Megan. Čo si o tebe pomyslí?

Ale doktor sa pokojne opýtal: „A ten príbeh ťa vykoľajil?“

„Áno.“

„Prečo?“

„Neviem. Možno preto, lebo všetci si úplne bezdôvodne zničili život.“

„Ale nejaký dôvod to malo.“

Megan pokrčila plecami.

Pokračoval: „Mestečko bolo zničené preto, lebo ľudia premietali svoju vlastnú malosť a závistlivosť do nevinných. To je poučenie z toho príbehu. Že ľudia sa ničia sami.“

„Asi máte pravdu. Ale ja som si len myslela, že to nie je príbeh pre deti. Chcela som počuť Levieho kráľa alebo Stojeden dalmatínov.“ Usmiala sa. Peters sa však neusmieval. Uprene ju pozoroval. „Čo bolo, keď otec dočítal?“

Prečo sa na to pýta? nechápala. Prečo?

Megan znova pokrčila plecami. „Nič. Prišla Bett a vyzdvihla si ma a ja som sa vrátila domov.“

„Je to ťažké, však, Megan?“

Ako to myslí?

Pokojne!

Pozrela na doktora Petersa. „Asi áno.“

„Bolo by pre teba ľahšie, keby si svoje pocity hodila na papier? Veľa mojich pacientov to robí.“

Zobrala hárky, na ktoré ukázal hlavou, a položila ich na prospekt, ktorý jej posunul, aby ho mohla použiť ako podložku. Megan chytila pero.

Zahľadela sa na papier. „Neviem, ako mám začať.“

„Napíš, čo cítiš.“

„Neviem, čo cítim.“

„Ale vieš.“ Naklonil sa k nej bližšie. „Myslím, že sa len bojíš priznať si to.“

„No…“

„Napíš všetko, čo ti príde na um. Hocičo. Začni tým, čo by si chcela povedať matke. Napíš jej list. Tak do toho!“

Ďalšia vlna neznesiteľnej horúčavy.

Bláznivá Megan v kruhu bodového svetla.

„Prenikni do hĺbky,“ zašepkal.

„Neviem rozmýšľať!“

„Vyber si jednu vec. Prečo si na ňu taká naštvaná?“

„Nie som!“

„Ale áno, si!“

Zaťala päsť. „Lebo…“

„Prečo?“

„Neviem. Lebo je… lebo chodí s tými mladíkmi. Ako keby si myslela, že im môže učariť.“

„No a čo?“ zaútočil na ňu. „Môže chodiť, s kým chce. Veď je rozvedená. Čo ťa na nej naozaj štve?“

„Neviem!“

„Ale vieš!“ odsekol.

„No, tvári sa ako podnikateľka, a pritom sa zasnúbi s takým trpákom. Nie je už tá princezná, za akú sa vždy pokladala. Nie je dievča z reklamy.“

„Ale vytvára si exotický imidž, však? Prečo to robí?“

„Asi jej to chýba k šťastiu. Chce zostať naveky pekná a mladá. Myslí si, že ten idiot Brad ju urobí šťastnou. Ale nevychádza to.“

„Je sebecká? To chceš povedať?“

„Áno!“ vykríkla Megan. „Presne tak! Nezáleží jej na mne. Ako vtedy večer, keď som bola na vodojeme. Bola vtedy u Brada a mala mi zatelefonovať. Ale neurobila to.“

„To je kto? Ten jej snúbenec?“

„Áno. Odišla za ním do Baltimoru, a ani mi nezavolala. Stavím sa, že celý čas kefovali, a ona na mňa zabudla. Presne ako keď som bola malá. Stále ma nechávala samu.“

„Bývala si celkom sama?“

„To nie, vždy ma niekto strážil. Najčastejšie strýko.“

„Ktorý strýko?“

„Manžel tety Susan. Ona a mama sú dvojičky. Už som vám o nej vravela, stále bola chorá. A keď som bola malá, Bett s ňou trávila v nemocnici takmer všetok čas. Pri mne býval strýko Harris. Bol celkom milý, ale…“

„Chýbala ti mama?“

„Chcela som, aby so mnou bola ona. Povedala, že to je len dočasne, lebo teta Susan je veľmi chorá. Že ona a Susan sú si veľmi blízke. Že nikto jej nie je bližší ako jej sestra.“

Pokrútil hlavou, zdalo sa, že je šokovaný. „To ti povedala? Svojej vlastnej dcére?“

Megan prikývla.

„Ty si jej mala byť na celom svete najbližšia.“

Od tých slov sa jej zovrelo hrdlo. Utrela si slzy a s námahou sa nadýchla. Napokon pokračovala: „Teta Susan by bola urobila hocičo, aby mohla mať deti, ale nedarilo sa. Mala problémy so srdcom. A keď mama otehotnela so mnou, Susan to dosť ťažko znášala. A tak s ňou mama trávila kopu času.“

„Zanedbávanie detí nemožno ničím ospravedlniť. Ničím. Absolútne ničím.“

Megan vytiahla papierovú vreckovku a utrela si oči.

„A ty si v sebe potláčala hnev. Prečo?“

„Lebo to, čo mama robila, bolo dobré. Moja teta je milá žena. Vždy zavolá a opýta sa na mňa a chce, aby som ju prišla navštíviť. Ibaže ja nejdem, lebo…“

„Lebo sa na ňu hneváš. Zobrala ti matku.“

Pocítila zimomriavky. „Áno, myslím, že mi ju zobrala.“

„Pokračuj, Megan. Čo ešte? Prečo máš ten pocit viny?“

„Lebo teta vtedy mamu väčšmi potrebovala. Keď som bola malá. Totiž…“

Bláznivá Megan ju preruší. Nie, to mu nemôžeš povedať!

Ale áno, môžem. Môžem mu povedať všetko.

„Viete, strýko Harris sa zabil.“

„Zabil?“

„Bolo mi tety tak ľúto.“

„Zabudni na to!“ vyrútil sa na ňu.

Megan len zažmurkala.

„Si Bettina dcéra. Mala si byť stredom jej vesmíru. To, čo urobila, je neodpustiteľné. Povedz to. Povedz to!“

„Ja…“

„Povedz to!“

„Je to neodpustiteľné!“

„Dobre. A teraz jej to napíš. Vlož do toho každý kúsoček hnevu, ktorý je v tebe. Dostaň to von zo seba.“

Pero sa skotúľalo Megan z lona na dlážku. Zohla sa a zdvihla ho. Bolo ťažké ako cent. Slzy jej stekali z očí a kvapkali z nosa na papier.

„Napíš jej to,“ naliehal doktor. „Povedz jej, aká je sebecká. Že sa obrátila chrbtom vlastnej dcére a radšej sa starala o sestru.“

„Ale,“ podarilo sa Megan hlesnúť, „to je sebecké odo mňa.“

„Pravdaže je to sebecké. Bola si dieťa, ty si mohla byť sebecká. Rodičia sú nato, aby uspokojovali potreby detí. To je zmysel rodičovstva. Napíš jej, čo si o tom myslíš.“

Hlava sa jej zakrútila od toho všetkého – od elektrizujúceho pohľadu čiernych očí, ktoré sa na ňu upierali, od túžby a strachu.

A od hnevu…

Zdalo sa jej, že hárok zaplnila za desať sekúnd. Pustila papier na dlážku. Zniesol sa na ňu ako vyblednutý list zo stromu. Doktor si to nevšímal.

„Tak. A teraz otec.“

Megan zmeravela, pokrútila hlavou. „Nabudúce. Prosím.“

„Nie. Teraz.“

Žalúdok sa jej zovrel do guče. „Že sa naňho hnevám, lebo nestojí o to, aby sa so mnou stretával? Ani sa nepokúsil bojovať o to, aby ma zverili do výchovy jemu. Vídame sa raz za dva-tri mesiace.“

„Napíš mu to.“

„Ja…“

„Píš!“

Začala písať. Zabudla na gramatiku, na pravopis, jednoducho chrlila na papier svoje myšlienky. Keď hárok spoly zaplnila, prestala písať.

„Čo ešte máš na srdci, Megan? Prečo mi to nepovieš?“

„Nič.“

„Ale, čo to počujem? Odhodlanie z teba vyprcháva. Niečo nie je v poriadku. Pokúšaš sa čosi zatajiť. Šuškajúce medvede. Má to niečo spoločné s tou povesťou. Čo?“

„Neviem.“

„Sústreď sa na to, čo ťa najväčšmi zabolelo. Nezabúdaj, že musíme preniknúť do hĺbky. To je môj spôsob, v tomto nemám konkurenciu.“

Bláznivá Megan to už nevládze znášať. Chce sa skrútiť do malého šialeného klbka a zmiznúť.

Doktor si prisunul stoličku bližšie. Dotkli sa kolenami. „No tak. Čo to bolo?“

„Naozaj neviem…“

„Veď mi to chceš povedať. Potrebuješ to zo seba dostať.“ Kľakol si pred ňou na kolená a schytil ju za plecia. „Musíš sa dotknúť najboľavejšieho miesta. Dotkni sa ho! Otec ti prečítal tú povesť. Dočítal posledný odsek. ‚Medvede nevedia rozprávať.‘ Odložil knihu. Čo sa stalo potom?“

Naklonila sa dopredu, striaslo ju a zahľadela sa na dlážku. „Šla som sa hore pobaliť.“

„A matka ťa prišla vyzdvihnúť.“

Jeho oči sa na ňu upreli z nepríjemnej blízkosti. „Je tu. Počujem auto na príjazdovej ceste. Vchádza dnu. Ty si hore a rodičia sú dolu. Rozprávajú sa?“

„Áno. Hovoria najprv tak ticho, že ich dobre nepočujem. Potichu zídem dolu na odpočívadlo schodov.“

„A tam ich už počuješ?“

„Áno.“

„Čo hovoria?“

„Neviem. Všeličo.“

„Čo hovoria?“ Doktorov hlas napĺňa celú miestnosť. „Povedz mi to!“

„Hovorili o pohrebe.“

„O pohrebe? O čom pohrebe?“

„Neviem. No bolo na tom čosi zlé. Naozaj zlé.“

„Ale šlo aj o čosi iné, však, Megan? Povedali aj niečo iné.“

„Nie!“ vyhŕkla zúfalo. „Hovorili len o pohrebe.“

„Megan, povedz mi to.“

„Ja…“

„No tak. Dotkni sa toho, čo ťa bolí najväčšmi.“

„Tate povedal…“ Megan pocítila slabosť. Usilovala sa potlačiť slzy. „Spomenul mňa… Hovorili o mne. A môj ocko povedal…“ Zhlboka sa nadýchla a vzduch sa jej v pľúcach a v hrdle zmenil na oheň. Doktor prekvapene zažmurkal, keď sa rozkričala: „Môj ocko zlostne vyhŕkol: ‚Všetko by dopadlo inak, nebyť toho decka tam hore. Je len na ťarchu. Všetko pokazilo!‘“

Megan si položila hlavu na kolená a rozplakala sa. Doktor ju objal okolo pliec. Cítila, ako jej dlaňou pohladkal vlasy.

„A ako ti bolo, keď si ho to počula povedať?“ Utrel jej slzy.

„Neviem… rozplakala som sa.“

„Chcela si niekam ujsť?“

„Asi áno.“

„Chcela si mu ukázať, však? Ak si o mne myslí toto, tak za to zaplatí. Odídem. Pomyslela si si niečo také, však?“

Prikývla.

„Chcela si odísť niekam, kde ľudia nie sú sebeckí, kde ťa budú mať radi, kde budú mať pre teba rozprávkové knihy, kde ti budú čítať a budú sa s tebou rozprávať.“

Vzlykala do ďalšej papierovej vreckovky, ktorú jej podal. „Povedz mu to, Megan. Napíš to. Dostaň to zo seba, aby si sa na to mohla pozrieť.“

Písala, až kým pre slzy nevidela na hárok. Potom sa vzlykajúc oprela doktorovi o hruď.

„Dobre, Megan,“ povedal. „Veľmi dobre.“

Zovrela ho pevnejšie, než kedy zvierala ktorého milenca, a pritlačila si hlavu na jeho krk. Chvíľu sa ani jeden z nich nehýbal. Zmeravela v tom postoji, mocne, zúfalo ho objímala. Stuhol a na chvíľu uverila, že aj on cítil rovnako veľký smútok. Chcela sa od neho odtiahnuť, aby mu mohla pozrieť do láskavej tváre a do tých čiernych očí, no ďalej ju pevne zvieral, tak pevne, že jej zrazu ramenom prebehla bolesť.

Telom sa jej rozliala znepokojujúca horúčava. Takmer ju to vzrušovalo.

Oddelili sa. Jej úsmev sa stratil, keď mu na tvári zazrela ten čudný výraz.

Bol to výraz hrozného triumfu. Oči mal chladné, úsmev krutý. Zrazu z neho bol celkom iný človek.

„Čo?“ opýtala sa. „Čo sa stalo?“

Neodpovedal.

Chcela otázku zopakovať, no slová neprichádzali. Jazyk jej oťažel, akoby jej zrazu opuchli celé ústa, a opieral sa o vyschnuté zuby. Mala problémy s videním. Znova sa pokúsila čosi povedať, no márne.

Videla, ako vstal a otvoril plátennú tašku, ktorá ležala na dlážke za jeho stolom. Vložil do nej injekčnú striekačku a začal si naťahovať gumené rukavice.

„Čo to…“ začala, a vtedy si zbadala na ruke, na mieste, odkiaľ sa šírila tá bolesť, kvapôčku krvi.

„Nie!“ Znova ho prosila, aby jej povedal, čo to robí, ale jej slová sa zmenili na smiešne mumlanie. Pokúsila sa vykríknuť. Vyšiel z nej len šepot.

Podišiel k nej, zohol sa a podoprel jej hlavu, ktorá jej začala klesať ku gauču.

Bláznivú Megan opustilo všetko bláznovstvo. Zbožňuje ho, ale má z neho hrôzu, najradšej by ho zabila.

„Spi,“ povedal hlasom, ktorý znel oveľa láskavejšie, než kedy znel hlas jej otca. „Spi.“

Napokon, či už pôsobením drogy, alebo strachu, sa v izbe zotmelo a ona mu klesla do náručia.

3/  PRED STOTRIDSIATIMI rokmi po tomto poli blúdil Mŕtvy Reb.

Možno sa vliekol po tom istom chodníku, po ktorom teraz v horúcom aprílovom daždi kráčal vysoký štíhly muž.

Tate Collier sa obzrel ponad plece a zamarilo sa mu, že sa naňho z krovia vzdialeného ani nie päťdesiat metrov pozerá ten legendárny duch. Zasmial sa a brodiac sa zmoknutými kukuričnými stvolmi a šúpolím, pozostatkami vlaňajšej úrody, ďalej kráčal poľom a prezeral ako vlas tenké praskliny na zavlažovacom potrubí. Hrozilo, že z neho bude presakovať oveľa viac vody než doteraz. Budúci týždeň ho musím dať vymeniť, rozhodol sa. Ktovie, koľko to bude stáť.

Trochu prihrbený sa namáhavo predieral ďalej. Tate mal na sebe oblek od bratov Brooksovcov, na ktorý si navliekol žltý nepremokavý plášť, a na topánky si natiahol otrasné galoše. Prišiel sem priamo zo svojej malej kancelárie vo Fairfaxe, kde hodinu vysvetľoval Mattie Howovej, že žaloba princewilliamského Advokáta pre nactiutŕhanie by bola odsúdená na neúspech, lebo noviny pravdivo písali, ako ju polícia zadržala za jazdu pod vplyvom alkoholu. Dobromyseľne ju vypoklonkoval a ponáhľal sa na svoju osemdesiathektárovú farmu.

Prehrabol si neposlušné čierne vlasy, ktoré mu dážď prilepil na hlavu, a pozrel sa na hodinky. O pol hodiny mali prísť Bett a Megan. Len čo si na to spomenul, znova sa mu zovrel žalúdok.

Ešte raz sa obzrel ponad plece na miesto, kde zbadal prízrak mŕtveho vojaka, ako naňho pozerá spomedzi krovín a borovíc. Tate sa vrátil k poškodenému potrubiu a spomenul si, čo mu jeho starý otec, ktorý mal v krstom liste meno Charles William Collier, no v celej severnej Virgínii ho poznali ako Sudcu, povedal o mŕtvom Rebovi.

Mladý vojak počas smelého vzoprenia konfederácie dostal v prvej bitke pri Bull Rune guľku z muškety rovno medzi oči. Podľa všetkých zákonov milosrdenstva a fyziológie mal namieste padnúť mŕtvy. On však pustil mušketu, zdvihol sa a zamieril na juhovýchod. Túlal sa krajinou tak dlho, kým sa nedostal do veľkého lesa pri zaprášenom mestečku Manassas. Tam žil ešte pol roka, stmavel ako otrok, vypíjal vajcia a vyberal z hniezd mladé vtáky (ľudské obete boli len výmysel, vysvetlil potom Sudca). Mŕtvy Reb bol osobne zodpovedný, že cez Centrevillský les po zotmení neprešla ani noha – až kým ho nenašli, ako úplne nahý a mŕtvy sedí uprostred Jackson’s Corneru, najúrodnejšej časti farmy Tata Colliera.

Nuž, teraz tu nijakí duchovia nie sú, pomyslel si Tate, len tridsať metrov potrubia, ktoré treba vymeniť…

Vystrel sa a pretrel sklo na hodinkách.

Mali by sa zjaviť o dvadsať minút.

Nože sa upokoj, povedal v duchu sám sebe.

Cez slabý dážď Tate asi pol druha kilometra ďaleko videl dom, ktorý postavil pred osemnástimi rokmi. Bola to miniatúrna Tara z románu Odviate vetrom, kompletná, aj s tými dvoma dórskymi stĺpmi, biela ako oblak, postavená v štýle, ktorý nazýval gotikou Johna Deera. Bola Tatovou jedinou slabosťou. Prvú splátku zaplatil z dedičstva, a ako každý mladý štátny zástupca dúfal, že vďaka svojej brilantnosti a štýlu sa bude topiť v peniazoch, i keď biedny plat štátneho úradníka podliehal zverejneniu. Dom so šiestimi spálňami bol ešte vždy zaťažený riadne vysokou hypotékou.

Keď Sudca pred dvadsiatimi rokmi odkázal úrodnú zem v Piedmonte Tatovi, pričom z dôvodov, ktoré nikdy nevyslovil nahlas, no aj tak ich poznal celý collierovský klan, preskočil svojho syna, mladík sa bez rozmýšľania rozhodol, že chce rodinný dom (Sudcova rezidencia nebola na farme, ale trinásť kilometrov odtiaľ vo Fairfaxe). Tate nechal jeden rok ležať úhorom trištvrtehektárový kus zeme a ďalší rok na ňom postavil dom. Stál medzi dvoma stodolami – novou a pôvodnou – uprostred trávnatej pažite s fliačikmi čiernookej Zuzany a ďateliny. Rástli tam kanadské orechy, krásny buk a na východnej strane zopár zakrpatených borovíc.

Náhly poryv až doteraz mierneho vetra mu nadvihol rozopnutý plášť do dažďa. Zapol si dva gombíky a mimovoľne sa zahľadel na dom. Zbadal, že dole zhaslo svetlo.

Teda Megan už prišla. Musela to byť ona; Bett nemala od domu kľúče. A bolo po nádeji, že stretnutie sa nebude konať. Nuž, keď človek žije päť kilometrov od bojiska z čias vojny Severu proti Juhu, mal by oceniť, keď sa mu pripomenie minulosť.

Ešte raz sa zahľadel na prasklinu v potrubí a vykročil k domu. Ťažké topánky ločkali v blate na neobrobenom poli.

Ako Mŕtvy Reb.

Nie, pomyslel si. Nič také dramatické. Skôr ako uzavretý štyridsaťštyriročný muž, akým sa stal.

Entynéma je významný rečnícky prostriedok, ktorý sa používa vo formálnej debate.

Je to typ sylogizmu (Všetky mačky vidia v tme. Polnoc je mačka. Preto Polnoc vidí v tme.), pravda, entynéma je kratšia. Vynecháva sa v nej stredná časť logického úsudku (Všetky mačky vidia v tme, preto Polnoc vidí v tme.). Skúsení debatéri a procesní právnici ako Tate Collier tento prostriedok často používajú v debatách a súdnych sporoch, no funguje to len vtedy, keď existuje nemé porozumenie medzi advokátom a jeho poslucháčmi. Všetci si musia uvedomovať, že zviera, o ktorom je reč, je mačka. Musia si doplniť chýbajúce časti informácie, aby chápali logiku.

Tate si pomyslel, že medzi ním, jeho bývalou manželkou a Megan neexistuje prakticky nijaké porozumenie. Myseľ Betty Susan McCallovej mu bola rovnako cudzia ako jeho myseľ jej. Predtým, ako sa jeho exmanželka nečakane vynorila pred siedmimi týždňami so správou, že opitá Megan sa prechádzala po vodojeme, nevidel ju takmer dva roky a ich telefonáty sa obmedzovali na praktické záležitosti týkajúce sa dievčaťa a nemnohých finančných spojív dvoch ľudí rozvedených pred pätnástimi rokmi.

A pokiaľ ide o Megan – ako môže niekto rozumieť sedemnásťročnému dievčaťu? Jej myseľ sa podobala pohyblivému cieľu. Jediné, čo mu povedala o terapii, bolo: „Oci, terapia je pre neschopné béčka. Jasné?“ A znova si nasadila slúchadlá walkmana. Pochyboval, že dnes bude menej skúpa na informácie alebo vôbec zhovorčivejšia.

Keď sa priblížil k domu, zbadal, že v ňom zhasli všetky svetlá. No na kraji poľa si uvedomil, že na príjazdovej ceste nevidí ani Meganino, ani Bettino auto.

Otvoril dvere a vošiel do domu, v ktorom zvučala prázdnota. Na stolíku pri vchode zbadal Meganine kľúče. Položil svoje vedľa nich a zahľadel sa do tmavej haly. Osvetľovalo ju len prízračné svetlo, ktoré prenikalo spoza jeho chrbta okienkom nad dverami.

Čo to bolo?

Pozorne sa započúval. Vlhký, lepkavý zvuk doliehal odkiaľsi z prvého poschodia. Znova ho začul, a tentoraz aj slabé lačné dychčanie.

Od strachu ho zamrazilo na zátylku.

„Megan?“

Zvuk na okamih stíchol. Potom zaznelo akési hrdelné zavrčanie a znova sa ozval ten zvuk. Akoby sa doň vkradlo akési zúfalstvo. Tatovi sa zdvihol žalúdok a na pokožku mu vystúpili kvapky potu.

A ten zápach… Prenikavý a ostrý.

Krv! pomyslel si. Ako zápach rozpálenej hrdze. Krv a mäso.

„Megan!“ zavolal znova. Teraz už znepokojený vošiel hlbšie do domu.

Zvuk stíchol, no zápach ešte zosilnel. Takmer mu z neho prišlo zle.

Rozmýšľal, čím by sa ozbrojil. V stodole mal pištoľ, ale nebolo času ísť po ňu. Donútil sa vojsť do izby, schytil nôž na otváranie listov, ktorý ležal na stole, a zažal svetlo.

Musel sa nahlas zasmiať.

Jeho dvojročná sučka obrátená chrbtom k nemu ležala na dlážke a sústredene žula. Tate položil nôž na bar a priblížil sa k psovi. Úsmev mu pohasol. Čo je to? Naklonil sa, aby lepšie videl.

Pes zúrivo zavrčal, obrátil sa a zaútočil naňho. Tate zdesene vydýchol a odskočil. Udrel si pritom lakeť o roh stola. Pes však oňho stratil záujem a vrátil sa k svojej koristi.

Tate širokým oblúkom obišiel zviera a zastal. Pes mal medzi zakrvavenými labami kosť, na ktorej boli ešte kusy mäsa. Tate pokročil dopredu. Psia hlava sa výhražne obrátila k nemu. Oči zvieraťa sršali žiarlivou nenávisťou. Zo štíhleho hrdla sa vydralo zúrivé vrčanie. Čierne pysky sa stiahli dozadu a odhalili zakrvavené zuby.

Ježiš…

Čo je to? rozmýšľal stiesnene Tate. Chytil pes zviera, ktoré sa nejako dostalo do domu? Ak áno, bolo také znetvorené, že nevedel rozoznať, čo by to mohlo byť.

„Prestaň!“ prikázal Tate. Ale pes ďalej chránil svoju korisť; z hrdla sa mu vydralo chripľavé zavrčanie.

„Ku mne!“

Pes zvesil hlavu a ďalej prežúval. Úkosom pozoroval Tata s nenávistným výrazom v očiach. Kosť hlasno zachrupčala.

„Ku mne!“

Nijaká reakcia.

Tate stratil trpezlivosť, obišiel psa a chcel ho chytiť za obojok. Zviera zúrivo vyskočilo a s vycerenými zubami po ňom chňaplo. Tate si zachránil prsty v poslednej chvíli.

Konečne videl, čo je to. Hovädzie koleno. Chovateľ, od ktorého kúpil sučku dalmatína, mu povedal, že kosti sú nebezpečné lahôdky, a on jej ich nikdy nedával. Zišlo mu na um, že Megan sa cestou zastavila u mäsiara a jednu kúpila. Niekedy jej priniesla paličku na hryzenie alebo gumovú hračku.

Tate sa rozhodol pre strategický ústup a stiahol sa do haly. Počká, až zviera večer zaspí, a potom tú prekliatu kosť vyhodí.

Zamieril k schodom do suterénu, kde bola spoločenská miestnosť. Mala slúžiť na rodinné večierky a stretnutia, ktoré plánoval usporadúvať – hostia sa mali zhromaždiť okolo biliardového stola alebo pri barovom pulte, popíjať daiquiri a jesť grilované kurence. Večierky a rodinné stretnutia sa nikdy nekonali, ale keď uňho Megan trávila víkendy, často zmizla v tmavých katakombách.

Zbehol po schodoch a obišiel malé miestnosti. Nič. Zastal a naklonil hlavu nabok. Zhora zaznelo znova psie zavrčanie, naliehavé a zlovestné.

„Megan, si to ty?“ Jeho barytón sa hlasno rozliehal v prázdnych priestoroch.

Pochytila ho zlosť. Megan a Bett už dvadsať minút meškali. On sa unúval, že ich sem pozval, splnil si svoju otcovskú povinnosť, a ony takto…

Vrčanie zrazu utíchlo. Tate sa usiloval zachytiť kroky na prízemí, ale nič nepočul. Vystúpil po schodoch a vyšiel von, do slabého dažďa.

Zamieril k starej stodole, vošiel dnu a znova zavolal na Megan. Nijaká odpoveď. Sklamane sa rozhliadol po tom strašidelne pôsobiacom mieste, narovnal štós starých výtlačkov Wallace’s Farmera, ktorý sa navážil nabok, a zahľadel sa na múr – na špinavý zarámovaný kus kartónu s výrokom Seamana Knappa, štátneho úradníka zo začiatku storočia, ktorý zorganizoval program rozšírených poľnohospodárskych služieb. Tatov starý otec si ten epigram odpísal, aby sa ním inšpiroval, rovnakým elegantným, starostlivým písmom, akým vypĺňal účtovné knihy a písal právnické texty, ktoré mu potom sekretárka preklepala na stroji.

Človek môže pochybovať o tom, čo počuje. Mohol by prípadne pochybovať aj o tom, čo vidí. O tom, čo robí, však pochybovať nesmie.

Tak, tu to máš, pomyslel si Tate a vyšiel von.

„Megan?“ zavolal.

Potom mu pohľad padol na starú piknikovú lavicu a spomenul si na ten pohreb.

Nie, prikázal si. Nevracaj sa k tomu. Ten pohreb bol pred tisíc rokmi. Je to spomienka mŕtvejšia než Mŕtvy Reb. Ak to vytiahneš na svetlo, budeš si to vyčítať.

Ale prirodzene, že o tom začal rozmýšľať. Predstavil si to, precítil, priam vychutnal tú spomienku. Pohreb. Pikniková lavica, japonské lampióny. Bett a trojročná Megan…

Na tráve ležalo zopár týždeň starých cukríkov z Halloweenu. Bol horúci, dávno uplynulý novembrový deň.

Kým sa Bett pred necelými dvoma mesiacmi nezjavila pri jeho dverách s novinkou o Megan a o tom vodojeme, ani si na ten deň nespomenul, už celé roky.

O tom, čo robí, však pochybovať nesmie…

Znova sa husto rozpršalo, nuž sa rozbehol nazad k domu a vyšiel na prvé poschodie.

„Megan?“

Nebola ani tam.

Opäť zišiel po schodoch. Načiahol sa za telefónom. Keď vonku buchli dvierka na aute, vyskočil meter do vzduchu.

Doktor Peters – vlastne doktor Aaron Matthews – prudko vyrazil z farmy Tata Colliera v Meganinom Forde Tempo. Ruky sa mu triasli a dýchal zrýchlene.

Dva razy ho skoro odhalili.

Netušil, prečo sa v toto predpoludnie Collier vrátil domov. V sobotu vždy zostával v kancelárii až do neskorého popoludnia. Aspoň v posledných troch mesiacoch. Od desiatej do štvrtej. Ako automat. Ale dnes nie. Keď sa Matthews priviezol na Collierovu farmu – Megan ležala skrútená v kufri auta – zarazilo ho, že právnik je už doma. Našťastie zamieril do polí. Keď sa stratil z dohľadu, Matthews zaparkoval auto v kroví pri príjazdovej ceste asi pätnásť metrov od domu a prešmykol sa do veľkej budovy v koloniálnom štýle. Otvoril si Meganiným kľúčom. Dalmatínovi hodil kosť, aby mal od neho pokoj, kým bude robiť to, čo si predsavzal.

Podarilo sa mu vrátiť do auta skôr, než sa znova zjavil Collier. No keď sa chystal vyjsť z kríkov na príjazdovú cestu, prehnalo sa okolo Volvo Meganinej matky. Našťastie rýchlo zabrzdil, a tak dcérino auto nezbadala.

Druhý raz unikol iba o vlások! Čo to má znamenať? pomyslel si Matthews, prečo je tu ona? Nemohli predsa zistiť, čo sa stalo s Megan. Zatiaľ ešte nie.

No jednako ho to znepokojovalo. Mal smolu. A hoci bol psychoterapeut s diplomom z Harvardu a ako profesionál neveril, že existuje šťastie, niekedy stačil len náznak takejto povery a upadol do zlej nálady. Matthews bol bipolárna osobnosť – predtým sa u takýchto ľudí zvyčajne hovorilo o mániodepresívnej psychóze. Aby zvládol únos, vysadil lieky; nemohol si dovoliť otupujúce účinky Prozacu a Wellbutrinu. Našťastie sa po oslabení účinku medikamentov dostal do manickej fázy a bez problémov osemnásť hodín denne sledoval dievča a zdokonaľoval svoj plán. No ako ubiehali týždne, začal sa obávať, či neupadne do opačnej fázy. Z minulosti vedel, že stačí aj najmenší podnet a prekročí tú neviditeľnú hranicu.

Nepríjemný pocit z toho, že ho Collierovci takmer odhalili, však rýchlo vyprchal a on bol stále čulý ako šťastné dieťa. Rýchlo sa dostal na cestu číslo 66 a zamieril na východ, k Vienne v štáte Virgínia, na veľké parkovisko pred železničnou stanicou dvadsaťštyri kilometrov na západ od Washingtonu. Bolo sobotné predpoludnie, no parkovisko zapĺňali autá, lebo odtiaľ sa ľudia odviezli vlakom do centra Washingtonu, aby si tam poprezerali pamätníky, múzeá a galérie.

Matthews zašiel s Meganiným autom k svojmu sivému Mercedesu, vystúpil a poobzeral sa naokolo. Zbadal len jedno auto, v ktorom ktosi sedel, o niekoľko radov ďalej. Nerozoznal, či je to muž, alebo žena, no pozeral sa iným smerom. Matthews rýchlo vytiahol Megan z kufra Tempa a uložil ju do kufra Mercedesu.

Pozrel na dievčinu skrútenú v polohe plodu v bezvedomí, zviazanú povrazom. Bola veľmi bledá. Priložil jej ruku na hrudník, aby sa ubezpečil, že pravidelne dýcha. Robil si pre ňu starosti; jeho licencia už v štáte Virgínia stratila platnosť, nemohol tu vypisovať recepty, a tak dievča omámil Luminalom od veterinára, ktorému navravel, že jeden z jeho rottweilerov trpí záchvatmi. Rozpustil tú drogu v destilovanej vode, ale nebol si istý, či dobre odhadol koncentráciu. Spala hlbokým spánkom, no zdalo sa, že dych má v poriadku, a aj pulz bol vyhovujúci.

Medzi prednými sedadlami Tempa nechal ležať prospekt s odchodmi vlakov, ktorý si Megan položila ako podložku na kolená, keď písala listy rodičom. Teraz na ňom bolo plno jej odtlačkov. Zakrúžkoval na ňom všetky sobotné vlakové spoje do New Yorku. Bol veľmi opatrný – prospekt i listový papier, ktorý ukradol z Meganinej izby v dome Bett McCallovej, keď matka bola v práci a dcéra v škole, bral do rúk len v rukaviciach. Práve tam, v jej izbe získal cenné poznatky o jej osobnosti: tri plagáty s Joplinovou, čierna lampa, kniha od Márqueza, odkazy od spolužiakov prešpikované vulgárnymi výrazmi. (Matthews napísal článok do Časopisu Združenia amerických psychiatrov o tom, ako adolescenti podvedome dvíhajú alebo spúšťajú emocionálnu bariéru podľa toho, ako ich lekár rešpektuje spisovný jazyk a aké výrazy používa. Na dopoludňajšom sedení si všimol, že expletíva otvorili Meganinu dušu ako čarovný kľúčik.)

Dával si pozor, aby v dome Bett McCallovej nezanechal nijaké stopy. A ani v Leesburgu, kde žila matka doktora Hansona. To bol v jeho pláne najväčší problém: ako dostať Hansona na týždeň preč, a pritom neurobiť niečo také očividné, i keď lákavé, že by ho povedzme prešiel autom. Trochu si kolegu psychiatra oťukal a zistil, že jeho matka žije v mestečku na severozápad od Washingtonu a že je to dosť krehká osôbka. Raz v stredu večer uvoľnil vrchný schod pri jej zadných dverách vedúcich na malý dvor. Potom jej zavolal, vydávajúc sa za suseda, a požiadal ju, aby sa pozrela, či na jej dvore nie je zranený pes. Bola zmätená a nechcelo sa jej po zotmení vyjsť von, no po piatich minútach ju presvedčil. Skotúľala sa zo schodov na chodník. Vyzeralo to dosť vážne a Matthews si na okamih pomyslel, či Hanson nebude musieť zrušiť sedenia kvôli pohrebu. Počkal, kým nepríde sanitka, a dozvedel sa, že má len zlomeniny.

Teraz Matthews s pocitom sebavedomia presadol do svojho auta, Meganino Tempo zaparkoval na miesto, kde predtým stál Mercedes, a rýchlo opustil parkovisko.

Skontroloval rozpoloženie svojej duše a zistil, že je naďalej v skvelej nálade. Nič ho neparalyzovalo, necítil nijaký hnev ani smútok, ktoré by vyvolávali čudné halucinácie, čo ho trápili už od mladi. Slabý náznak neurózy bol pochopiteľný: Matthews si uvedomil, že sa v duchu znova zhovára s Megan. Opakoval si, čo jej povedal na sedení a čo ona povedala jemu. Choď do hĺbky…

Napokon zabočil k vjazdu na cestu číslo 66 a presne dodržiavajúc povolenú rýchlosť, zamieril k vzdialenému pohoriu, Meganinmu novému domovu.

4/ ŽENA VOŠLA do domu, v ktorom bola tri roky domácou paňou, a zastala v gotickej hale s vysokými oblúkmi, ako keby tam ešte nikdy nebola.

„Bett,“ oslovil ju Tate.

Pomaly kráčala ďalej, exmanželovi venovala formálny úsmev. Zastala pri dverách do izby. Sučka dalmatína zdvihla hlavu a zavrčala.

„Božemôj, Tate…“

„Megan jej dala kosť. Je trochu agresívna. Poďme sem.“ Zavrel dvere na izbe a prešli do obývačky.

„Hovorila si s ňou?“ opýtal sa.

„S Megan? Nie. Kde je? Nevidela som jej auto.“

„Bola tu. Ale odišla. Neviem prečo.“

„Nechala nejaký odkaz?“

„Nie. No sú tu jej kľúče od domu.“

„Aha.“ Bett zmĺkla.

Tate si prekrížil ruky na prsiach a chvíľu sa pohojdával na pätách. Potom zamieril k obloku a zahľadel sa cez dážď smerom k stodole. Napokon sa vrátil k Bett.

„Dáš si kávu?“

„Nie, ďakujem.“

Bett si sadla na gauč a prehodila si jednu štíhlu nohu obopnutú tesnými džínsami cez druhú. Mala čiernu hodvábnu blúzu a strieborný náhrdelník s purpurovými a čiernymi kameňmi. Chvíľu mlčky sedela, potom sa zdvihla a prezerala si starostlivo vypracovaný kozub, ktorý si Tate dal postaviť pred niekoľkými rokmi. Prešla prstom po omietke a bledoružovým nechtom zarypla do kameňa. Potom preletela pohľadom po kozubovej rímse. „Pekný,“ povedala. „Tieto sú drahé.“

Znova si sadla.

Tate sa na ňu zahľadel z druhej strany miestnosti. Betty Susan McCallová pôsobila dosť nevšedne s podlhovastou tvárou prerafaelistickej madony a červenou schlpenou bosoráckou hrivou. Bola čímsi, čo sa vo Virgínii nájde dosť zriedka – záhadnou keltskou kráskou. Juh je plný zvodkýň a bujných kovbojských dievčat a je tam celá kopa matriarchálnych typov, no len málo čarodejníc. Bett bola podnikateľka zo severnej Virgínie, ale Tate bol presvedčený, že pod touto fasádou zostávala záhadnou mladou ženou, ktorú prvý raz uvidel pred dvadsiatimi tromi rokmi v zafajčenom byte na predmestí Charlottesvillu, keď spievala akúsi ľudovú pieseň. Bola to veľrybárska pieseň a ona ju spievala prenikavým zadychčaným hlasom.

Už dlho mu nijaká žena neučarila tak ako vtedy ona, a preto sa teraz mal na pozore. V pamäti sa mu vynorilo zopár temných spomienok z čias, keď sa rozvádzali.

Rozmýšľal, ako sa mu počas tejto nepríjemnej rodinnej záležitosti podarí udržať si od nej odstup.

Bett si už obzrela kozub i nábytok v obývačke a práve skúmala tapety a okrasné lišty. Sledoval jej pohľad a dospel k záveru, že sa jej miestnosť nepáči, že je na jej vkus priveľmi stroho zariadená. Chcelo by to viac čalúnov, vankúšov, viac kvetov, nové záclony, živšie farby. Cítil sa stiesnene.

Po niekoľkých minútach Bett povedala: „Ak tu nie je jej auto, zrejme sa ešte po niečo vybrala.“

„Asi to tak bude.“

O dve hodiny, keď ani jeden z nich nenašiel na svojom telefóne odkaz, Tate zavolal políciu.

Tatovi neušlo, ako sa Konnie zahľadel na Bett.

Uznanlivo.

Ako keby si tento právnik konečne urobil jasno. Už nijaké hlúpe blondínky. Veď už aj bolo načase, doparoma. Táto žena len nedávno prekročila štyridsiatku a bola veľmi pekná. Mala hladkú pokožku, bystrý pohľad a vyzerala inteligentná. Detektív Dimitri Konstantinatis z okresnej polície sa ho raz spýtal: „Tate, prečo všetky ženy, s ktorými si dávaš rande, sú od teba o polovicu mladšie a, prepáč mi, majú nanajvýš ak tretinovú inteligenciu? Ako mi to vysvetlíš, pán zástupca?“

Konnie vošiel do obývačky a vystrel k nej ruku. Prekvapil ju mocným stiskom, keď ich Tate predstavoval. „Moja bývalá žena Bett, a toto je Konnie. Konnie je starý kamarát z čias, keď som bol štátnym zástupcom.“

„Teší ma.“ Nechápavý výraz na policajtovej tvári sa dal vysvetliť pomerne jednoznačne: Urobil si vážnu chybu, kamarát, keď si sa vzdal tejto kočky. Detektív pozrel na Tata. „Takže, pán zástupca, tvoja dcéra sa oneskorila na obed, je tak?“

„Mala tu byť už pred dvoma hodinami.“

„Čo sa plašíš, Tate.“ Ukázal naňho prstom a obrátil sa k Bett. „Tento chlapík bol najväčší bojko zo všetkých štátnych zástupcov vo Virgínii. Večer sme ho museli odprevádzať k autu.“

„Aspoň som ho našiel,“ vypálil Tate odvetný výstrel. Jedným z dôvodov, prečo mal Konnie Tata tak rád, boli právnikove žartíky o Konnieho pití; už sa z toho dostával, štyri roky nevypil ani kvapku alkoholu. Nik na svete okrem Tata Colliera sa pred ním o tom neodvážil žartovať. A nik iný nevedel, že tento policajt nadovšetko uznáva guráž.

Bett sa rozpačito usmiala.

Tate a Konnie často spolu pracovali, keď Tate pôsobil ako štátny zástupca. Zachmúrený detektív bol v prvých šiestich mesiacoch ich profesionálneho vzťahu málovravný a rezervovaný; nikdy sa s Tatom nepodelil o nijaký osobný pocit. A potom o polnoci v deň, keď páchateľovi odsúdenému za znásilnenie a vraždu niekoľkých žien, ktorého dostali za mreže spoločným úsilím, „udelili vodorovnú milosť“, ako odsúdenci nazývajú vykonanie rozsudku smrti, opitý Konnie objal Tata a povedal mu, že poprava z nich urobila pokrvných bratov. „Sme spojení večným putom.“

„Večným putom? Čo sú to za sprosté drísty?“ rozohnil sa rovnako opitý Tate.

Odvtedy však boli najlepšími priateľmi.

Ktosi zaklopal na vchodové dvere.

„Možno je to ona,“ povedala s nádejou Bett. No keď Tate otvoril, vošiel chlapík s kanadským trávnikom, v lacnom sivom obleku bez vypchávok na pleciach. Narovnal sa a pozrel Tatovi do očí. „Pán Collier? Som detektív Ted Beauridge z oddelenia ochrany mladistvých z okresného policajného riaditeľstva vo Fairfaxe.“

Tate ho zaviedol dnu a zoznámil s Bett, kým Konnie prepínal programy na televízore, fascinovaný tým, že prístroj nemá diaľkové ovládanie.

Beauridge bol zdvorilý a pohotový, no očividne sa tam necítil dobre. Práve vďaka Konniemu sa polícia prípadom začala zaoberať. Keď mu Tate zavolal, Konnie mu povedal, že je ešte priskoro na ohlásenie zmiznutia osoby; na to bola potrebná dvadsaťštyrihodinová lehota, ledaže by šlo o osobu mladšiu než pätnásť rokov, mentálne postihnutú alebo nejakým spôsobom ohrozenú. Konnie si však akosi zabudol vyžiadať súhlas nadriadeného a overil si na dopravnom oddelení, či sa Meganino auto nezaplietlo do nejakej dopravnej nehody. Takisto požiadal všetky nemocnice v okolí, aby mu ohlásili, ak k nim privezú neznámu mladú ženu.

„Dáte si kávu alebo…“ Bett zmĺkla, nervózne sa zasmiala a pozrela na Tata; očividne si uvedomila, že v tomto dome už dávno nie je domácou paňou.

„Nie, ďakujeme, pani,“ odvetil Beauridge za oboch.

Ešte kým prišiel Konnie, Bett obvolala niekoľko Meganiných kamarátok. Mala prespať u Amy Walkerovej. Najprv zavolala tam, no nik nedvíhal, a tak nechala odkaz na odkazovači. Potom zavolala niekoľkým ďalším dievčatám. Brittany, Kelly ani Donna dnes Megan nevideli, ani s ňou nehovorili. Nevedeli, aký mala program. Možno sa poobede ukáže v nákupnom stredisku. „Viete, len tak sa tam ponevierame.“

Konnie sa opýtal Tata a Bett, čo ich dcéra robieva v sobotu.

„Normálne chodieva dopoludnia na terapiu,“ vysvetlila Bett. „O deviatej. Ale dnešné sedenie doktor zrušil. Ochorela mu matka alebo čosi také.“

„Nemohla jednoducho zabudnúť na to, že sem mala prísť na obed?“

„Keď sme sa včera zhovárali, pripomenula som jej to.“

„Dodržiavala vždy dohodnuté stretnutia?“ opýtal sa Beauridge.

Tate na to nevedel odpovedať. Keď ju bral na nákupy alebo na obed do reštaurácie v Tysonse, vždy prišla načas, povedal im. Bett vyhlásila, že „občas sa trochu oneskorila“. No pochybuje, že by na tento obed neprišla. „Zvlášť keď sme sa tu mali stretnúť všetci traja,“ dodala a tajomne sa usmiala.

„A čo mládenci?“ opýtal sa Konnie.

„Nemala…“ začal Tate.

Keď zbadal Bettin pohľad, zmĺkol. Uvedomil si, že nemá ani potuchy, či má Megan niekoho, alebo nie.

Slova sa ujala Bett. „Chodila s jedným, ale minulý mesiac sa rozišli.“

„Pre rozchod sa rozhodla ona?“

„Áno.“

„Teda si myslíte, že s ním boli problémy? S tým mládencom?“ Konnie sa poškriabal na sánke.

„Nepovedala by som. Videl sa mi veľmi milý. Srdečný.“

Tak pôsobil aj Ted Bundy, pomyslel si Tate.

„Ako sa volá?“

„Joshua LeFevre. Je v poslednom ročníku na Univerzite Georgea Masona.“

„On už bude promovať?“ opýtal sa Tate.

„No… áno,“ odvetila.

„Bett, veď Megan má len sedemnásť! Chcem povedať…“

„Tate,“ prerušila ho Bett. „Je to milý chlapec. Jeho mama je vo vedení známej firmy a otec pracuje v Pentagóne. A Josh reprezentuje školu v ľahkej atletike. Je aj predsedom Združenia čiernych študentov.“

„Akých študentov?“

„Tate!“

„No čo, len ma to prekvapilo. Neznamená to, že…“

Bett prevrátila oči.

„Naozaj,“ zamrmlal Tate ospravedlňujúco. „Chcel som len povedať…“

„Že ťa to prekvapilo,“ pomohol mu Konnie, „ako starého bojovníka za občianske práva.“

„Viete jeho telefónne číslo?“ opýtal sa Beauridge.

Bett ho nevedela, no spojovateľka jej ho našla v zozname a prepojila ju. Slúchadlo zdvihol jeho spolubývajúci. Joshua tam nebol. Nechala mu odkaz, aby zavolal, až sa vráti.

„Takže vaša dcéra sem prišla a zase odišla. Nenašli ste nijaké stopy po zápase?“ Konnie sa začal obzerať po vstupnej hale.

„Nie.“

„A čo poplašné zariadenie?“

„Vypol som ho.“

„Má tlačidlo na núdzové spustenie poplachu, keby na ňu vnútri niekto čakal?“

„Má a Megan o ňom vedela.“

„Nechala tu svoje kľúče od domu,“ ozvala sa Bett. „Ale kľúče od auta si vzala.“

„Nemohol jej niekto ukradnúť tašku, zobrať z nej kľúče a prísť sem?“ nahlas uvažoval Konnie.

Tate sa zamyslel. „Možno. Ale na vodičskom preukaze má Bettinu adresu. Ako by sa mohol zlodej dozvedieť o tomto mieste? Mohla mať niekde napísanú moju adresu, ale neviem načo. Navyše, pokiaľ vidím, tu nič nechýba.“

„Nezdá sa mi, že by tu niečo stálo za ukradnutie,“ povedal Konnie a pozrel na starý televízor. „Vieš, pán zástupca, televízory sa dnes vyrábajú väčšie než škatuľa od ovsených vločiek.“ Tate zavrčal.

„Okej,“ povedal Konnie, „čo keby si nám ukázal jej izbu?“

Kým ich Tate viedol hore, Beauridgeov hlas chlácholivo zapriadol: „Určite sa netreba znepokojovať, pani Collierová…“

„Volám sa McCallová.“

Hore Tate zaviedol Konnieho do Meganinej izby a šiel do svojej. Keď sa tu bol pozrieť predtým, čosi mu uniklo: zásuvka na jeho bielizníku bola otvorená. Nazrel do nej, zamračil sa a potom sa zahľadel na druhý koniec haly, kde si detektív prezeral dcérinu izbu. „Je tu čosi zvláštne,“ zavolal Tate.

„Nezabudni na to,“ odvetil Konnie. Prekvapujúco svižne na takého veľkého chlapíka si kľakol na kolená a začal prezerať zvyčajné tínedžerské skrýše: pod spodnou zásuvkou písacieho stola, pod skriňou, smetný kôš, škáročky medzi matracmi, ba pozrel sa aj pod perovú vložku, za závesy, pod vankúše a pod prešívané pokrývky. „Aha, čo to tu máme!“ Konnie sa narovnal a prezeral si dva hárky papiera.

Ukázal na pootvárané zásuvky na Meganinom bielizníku a v skrini. „Tie zásuvky sú takmer prázdne. Normálne tam máva nejaké veci?“

Tate zaváhal. Na tvári sa mu zjavil ustarostený výraz. „Áno, zvyčajne bývajú plné.“

„Nevšimol si si, či nechýba nejaká jej batožina?“

„Batožina? Nie… Vlastne počkaj, nie je tu jej starý batoh.“ Tate sa na okamih zamyslel. Prečo by si ho brala? Pozrel na papiere v detektívovej ruke. „Čo si našiel?“

„Len pokoj, pán zástupca,“ povedal Konnie a preložil hárky napoly. „Poďme dolu.“

5 / ČO BY UROBIL Sidney Poitier? Joshua LeFevre pohol svalnatým, vyšportovaným trupom vtlačeným do tesného sedadla Toyoty a prišliapol plynový pedál. Slabý motor zaprotestoval, no auto sa pomaly približovalo k Mercedesu.

No tak, Megan, čo máš, doparoma, za lubom?

Prižmúril oči, aby lepšie videl, a naklonil sa dopredu, ako keby mu to, že sa o pätnásť centimetrov priblížil k tomu meďáku, mohlo vyjasniť zmätok v hlave. Predpokladal, že šoféruje ten chlapík, nie Megan, hoci si tým nemohol byť istý. Prinášalo mu to aspoň štipku útechy – predstava, ako ten chlapík hádže Megan kľúče od svojho veľkého doktorského autiaka a hovorí: „Šoféruj ty, zlato,“ mládenca nevýslovne štvala. Doslova ho išlo rozhodiť.

Prišliapol ešte väčšmi plynový pedál.

Sidney Poitier… Čo by urobil on?

LeFevre videl V žiari noci, keď mal desať rokov. (Prirodzene, na videu – keď film premietali v kinách v šesťdesiatych rokoch, jeho otec si zlepšoval kondíciu na cvičisku vo Fort Dixe a jeho nastávajúca matka počúvala Smokeyho Robinsona a Dianu Rossovú, kým pracovala na tom, aby dosiahla slušný priemer na škole v St. Albans.) Ten film naňho hlboko zapôsobil. Detektív Tibbs, ktorého stelesňoval Poitier, prišiel do malého južanského mestečka a dostal sa do konfliktu so starým rodinkárskym šerifom Rodom Steigerom. Pri riešení vraždy postupoval pomaly, krôčik za krôčikom… Nedal sa vyprovokovať ani nahnevať všetkými tými svinstvami, ktoré si voči nemu dovoľovali miestni obyvatelia.

Iste, ten film bol dosť bezzubý, v duchu hollywoodskej predstavy o rasovej znášanlivosti, skôr mäkký než hrubozrnný, no Joshua LeFevre už ako desaťročný pochopil, že tento film v skutočnosti nie je o bielych a čiernych – je o tom, čo to znamená byť mužom, byť dôsledný a neuspokojiť sa s odpoveďou, ktorá je zjavne nesprávna.

Keď pozeral na ten film, zvieralo sa mu hrdlo, ako sa nám pri takých filmoch stáva, či už ich pozeráme po prvý, alebo po stý raz.

Ó áno, Joshua LeFevre, ktorý študoval s vyznamenaním na Univerzite Georgea Masona, vysoký mládenec s perfektnou postavou a vojenským držaním, zdedenými po otcovi, a bystrý po matke, bol riadne sentimentálny. (Cez týždeň, počas ktorého jeho kolegovia rozpitvávali ako zúrivé vrany román Henryho Jamesa na seminár o literatúre 19. storočia, zavrel sa LeFevre v izbe s celkom inou knihou ukrytou v hnedom papierovom vrecúšku. Zamkol sa, na dúšok prečítal Madisonské mosty, a keď čítal poslednú stranu, po tvári mu tiekli slzy veľké ako hrachy.)

Bol sentimentálny, romantický. Preto mu vyhovoval skôr Sidney Poitier než Wesley Snipes.

Takže čo by teraz urobil pán Tibbs?

Nože si to rozanalyzujme, povedal si v duchu. Krok za krokom. Je tu dievča, ktoré nemá vlastne nijaký rodinný život. Nie je to až také zlé, ako zavše predvádzajú v niektorých talk-show, ale jednoznačne je to prípad ľahostajného otca a rovnako ľahostajnej matky. Preto pije viac, než by mala, a dala sa do partie s nesprávnymi ľuďmi – až kým sa nezoznámi s LeFevrom. Zdá sa, že vtedy sa dosť slušne pozbierala, a vedie normálny život, len s občasnými úletmi. No potom raz večer vylezie na vodojem (prečo mi, doparoma, vtedy nezavolala, a radšej sa nalievala whisky s Donnou a Brittany, neskutočnými kravami, sestrami radodajkami?). A keď už bola tam, na vrchole najvyššej stavby vo Fairfaxe, zatancovala si trochu na lešení a museli ju stadiaľ dostať hasiči a policajti.

A potom začala chodiť k tomu psychiatrovi…

Ten jej povedal, aby sa s ním rozišla.

A ona ho poslúchla.

Prečo? LeFevre sa jej na to opýtal pred niekoľkými týždňami, keď sedeli v jeho aute, zaparkovanom pred jej domom. Bola to – ako sa neskôr ukázalo – ich posledná schôdzka. „Prečo?“

Nešlo o rozdiely medzi nimi… O vekové ani o rasové rozdiely. Šlo o… doparoma, o čo vlastne šlo? Zopakoval si krátku Meganinu reč.

„Ide len o to, že nie som ešte pripravená na taký vzťah, aký by si chcel ty.“

Dofrasa, a to mal byť aký? Veď ju nepožiadal o ruku.

„Ach, Josh, zlato, neplač… potrebujem si vyjasniť nejaké veci a niečo urobiť. Cítim sa – čo ja viem, akoby som bola zviazaná alebo čo… Život s Bett je ako žiť s nejakou spolubývajúcou. Vieš, jej sobotné rande je najdôležitejšia vec na svete. Trápi ju len to, že jej starne pokožka.“

Starne pokožka? Ale mne sa tvoja mama páči. Je pekná, múdra, netuctová. Nechápem to. Čo má s naším rozchodom spoločné jej pokožka? LeFevre bol veľmi zmätený, keď sedel v aute vedľa dievčaťa, ktoré ľúbil.

„Bože, zlato, jednoducho potrebujem vypnúť. Chcem cestovať, poznať nové veci a tak.“

Cestovať? Kde zobrala toto? Mám zverenský fond, mama a otec majú dosť peňazí. Žil som v Jeddahu na Cypre, v Londýne a v Nemecku. Hovorím tromi jazykmi. So mnou toho môžeš precestovať viac než s Cunardovou lodnou spoločnosťou.

„Tak dobre, je v tom ten psychiater, doktor Hanson. Vieš, nezdá sa mu veľmi vhodné, aby som teraz mala s tebou vzťah.“

„No dobre, tak trochu pribrzdíme. Budeme sa stretať len raz za týždeň alebo tak. Čo ty na to?“

„Nie, ty tomu nerozumieš,“ povedala Megan rozhodne a odtiahla sa od neho, keď sa jej pokúsil vybrať z ruky fľašu Južanovej útechy. Vykĺzla z predného sedadla, vystúpila z auta a vbehla do domu. LeFevre sa teraz naklonil a privoňal k opierke, či z nej nezacíti jej parfum. Išlo mu puknúť srdce, keď nezacítil nič.

Zošliapol ráznejšie plynový pedál a priblížil sa k sivému Mercedesu.

„Nie, ty tomu nerozumieš.“

Nie, naozaj tomu nerozumel.

Joshua LeFevre to vydržal dva mučivo dlhé týždne, potom, dnes ráno, sa zobudil, a akoby ho riadil automatický pilot. Už nebol schopný dlhšie znášať to zadúšajúce sklamanie. Prišiel autom k ordinácii doktora Hansona približne v čase, keď sa malo skončiť Meganino sedenie. Zaparkoval o kúsok ďalej na ulici a čakal, až vyjde von. Josh LeFevre na lavičke vzoprel stokilovú činku a prešiel na bicykli za deň dvestoštyridsať kilometrov. Ale nemienil sa uchýliť k zastrašovaniu. To nie. Jeho vzorom bol Poitier, nie Snipes.

Prečo, opýta sa toho doktora, ste ju nahovorili, aby sa so mnou rozišla? Nie je to neetické? Nože sa o tom pozhovárajme. Všetci traja spoločne. Pripravil si aspoň desať argumentov. Veril, že si pomocou nich znova vydobyje miesto v jej srdci.

„Nie, ty tomu nerozumieš.“

Ale teraz tomu rozumel.

Bože, som to ja idiot!

Ten doktor ju presvedčil, aby ho nechala, lebo ju sám chcel pretiahnuť.

Nešlo o nijaké terapeutické postupy. O malé dievčatko, ktoré sa skrýva uväznené v jej osobnosti. Ten cvokár si s jeho dievčaťom jednoducho chcel zakefovať. Bolo to jasné ako guľka vpálená do čela.

Z miesta, kde parkoval, nevidel dosť dobre na východ z ordinácie, no z ničoho nič, skôr než sa malo skončiť sedenie, pohlo sa z parkoviska Meganino Tempo a zamierilo na sever. Zdalo sa, že za volantom sedí ten psychiater.

Sledoval auto až do Manassasu, na farmu Meganinho otca, a tam asi dvadsať minút čakal. Potom, keď už chcel zamieriť na dlhú príjazdovú cestu, videl, ako auto vyrazilo preč a zamierilo na parkovisko pred železničnou stanicou vo Vienne. Tam presadli do iného auta – do jeho psychomobilu, a zamierili na západ po ceste číslo 66.

Čo to všetko malo znamenať? Bola si u otca vziať nejaké šaty? Chce sa niekam vybrať na víkend?

LeFevrovi z toho už začínalo šibať. Musel niečo urobiť. Ale čo by na jeho mieste urobil Sidney Poitier? Scenár sa zrazu zmenil.

Počkal by, až sa dostanú do doktorovho domu alebo do motela, do ktorého mali namierené, a tam by vyvolal otvorenú konfrontáciu?

Nie, to sa mu nevidelo správne.

Ale čo, nech to čert vezme, obráti sa a pôjde domov… Zabudni na to nechutné svinstvo, presviedčal sám seba, buď muž.

Tlak na plynovom pedáli povolil… Dobrý nápad, na najbližšej odbočke zíde z diaľnice. Prestane sa správať ako zamilovaný hlupák. Veď je to smiešne. Choď domov a čítaj Melvilla. Budúci pondelok máš z neho referát…

Vzdialenosť, ktorá ho delila od Mercedesu, sa začala zväčšovať.

Skvelé, pomyslel si. Budem hľadať motív v nejakom poondiatom románe o veľkej veľrybe a moje dievča zatiaľ bude v posteli šepkať nežné slovká do ucha svojmu psychiatrovi.

Zošliapol plynový pedál až na doraz.

Urobil by to aj Poitier?

Na to môžeš vziať jed.

A tak LeFevre ďalej zvieral spotenými rukami volant a hnal sa za ženou, ktorú ľúbil a ktorá, ako bol presvedčený, v kútiku svojho nešťastného srdca ešte vždy ľúbila jeho.

„Ušla?“ zašepkala Bett.

Všetci štyria boli v obývacej izbe. Ako ľudia, ktorí sa stretnú na koktailovom večierku, sedeli vzpriamení s kolenami otrčenými proti sebe a čakali, až sa začnú cítiť uvoľnenejšie. Konnie pokračoval: „Ale mali by ste to zobrať ako dobrú správu. Praktické skúsenosti sú také, že väčšina mladistvých, ktorí utečú, sa do mesiaca sama dobrovoľne vráti.“

Bett sa zahľadela z okna do hmlistého prítmia. „Mesiac,“ ozvala sa, akoby odpovedala na bezvýznamnú otázku. „Nie, kdeže. Ona by neodišla. Nie takto, že by nikomu nič nepovedala.“

Konnie pozrel na Beauridgea. Tatovi jeho pohľad neunikol.

„Obávam sa, že nechala správu.“ Konnie podal Bett a Tatovi, čo našiel hore. „Napísala vám obom listy. Našiel som ich pod poduškou.“

„Prečo ich tam skryla?“ nechápala Bett. „To predsa nedáva nijaký zmysel.“

„Aby ste ich hneď nenašli,“ vysvetlil Konnie. „Dúfala, že získa náskok. Už som sa s podobnými vecami stretol.“

„Je to jej písmo?“ opýtal sa Beauridge.

Konnie dodal: „Mám kamaráta v FBI, ktorý sa zaoberá skúmaním pravosti dokumentov. Parker Kincaid. Býva vo Fairfaxe. Mohol by som mu zavolať.“

Ale Bett rozhodne vyhlásila, že je to Meganino písmo.

„Bett,“ prečítala nahlas a zdvihla hlavu. „Oslovila ma Bett. Prečo to urobila?“ Čítala ďalej bezfarebným, stiesneným hlasom: „Bett, je mi jedno, či ťa to, čo ti napíšem, bude bolieť. Je mi jedno, ako veľmi ťa to bude bolieť…“

Bezmocne sa zahľadela na svojho bývalého manžela a ďalej čítala už len pre seba. Keď dočítala, oprela sa na gauči a zdalo sa, akoby sa zmenšila na veľkosť dieťaťa, ktorým kedysi bola. „Napísala mi, že ma nenávidí,“ zašepkala. „Nevie mi odpustiť, že som toľko času trávila so svojou sestrou. Ja…“ Začudovane pokrútila hlavou a zmĺkla.

Tate sa zahľadel na list určený jemu. Bol pokvapkaný. Slzami? Dažďom? Začítal sa doň:

Tate!

Neviem to povedať inak – nenávidím ťa za to, čo si mi urobil! Vôbec ma nepočúvaš. Stále len rozprávaš a rozprávaš; Bett ťa nazýva diabol s hodvábnym jazykom a to ty naozaj si a nikdy ma nepočúvaš. Nemáš porozumenie pre to, čo potrebujem. Pre mňa ako svojbytného jedinca. Kupuješ si ma, podplácaš ma a dúfaš, že čoskoro zmiznem. Keď som mala šesť a chcela som ujsť z domu, mala som to urobiť. A nikdy sa nevrátiť.

Chcela som to urobiť už dávno. Ešte vždy po tom túžim. Dostať sa ďaleko od teba. A to ty predsa chceš, nie? Zbavíš sa nepohodlného decka, ktoré ti je len na ťarchu.

Ostal s otvorenými ústami, pery a jazyk mu celkom vyschli, dýchal zrýchlene a chripľavo. Uvedomil si, že pozerá na Bett.

„Tate? Si v poriadku?“ opýtal sa Konnie.

„Mohol by som sa na ten list ešte raz pozrieť, pani McCallová?“ ozval sa Beauridge.

Meravo mu ho podala.

„Ste si istá, že je to jej listový papier?“

Bett prikývla. „Dala som jej ho na Vianoce.“

Potom tlmeným hlasom začala odpovedať na nevyslovené otázky. „Moja sestra bola ťažko chorá. Nechávala som Megan dosť často na starosť cudzím ľuďom. Nevedela som, že sa cíti taká opustená… Nikdy nič nepovedala.“

Tatovi neuniklo, aké rozhádzané je Meganino písmo. Na niekoľkých miestach roztrhla perom papier. Očividne to písala poriadne naštvaná, pomyslel si.

Konnie sa Tata opýtal, čo to objavil vo svojej izbe.

Chvíľku mu trvalo, kým sa sústredil a bol schopný odpovedať. „Zo zásuvky v bielizníku si vzala štyristo dolárov.“

„To je nezmysel,“ vyhŕkla Bett. „Nezobrala by…“

„Sú preč,“ trval na svojom Tate. „A bola tu iba ona.“

„A čo kreditné karty?“ opýtal sa Konnie.

„Používa moje,“ odvetila Bett. „Má ich asi pri sebe.“

„To je dobre,“ potešil ju Konnie. „Podľa kariet sa dajú ľudia ľahko vystopovať. Stačí, keď požiadame o napojenie na sieť, ktorá v reálnom čase spracúva všetky transakcie. Do desiatich minút získame informáciu, kde a načo použili kreditnú kartu, ktorá nás zaujíma.“

Beauridge sa ozval: „Dáme ju na zoznam mladistvých, ktorí ušli z domova. Ak ju kdekoľvek na východnom pobreží budú pre čokoľvek legitimovať, dozvieme sa to. Mohol by som dostať jej fotografiu?“

Tate si uvedomil, že policajt pozerá naňho.

„Isteže,“ povedal rýchlo a dal sa do hľadania. Pozrel do políc s knihami, do zásuviek v stole, no nijaké fotografie nenašiel.

Beauridge neistým pohľadom sledoval Tata. Tate si uvedomil, že mladý policajt má iste plnú peňaženku fotografií svojich potomkov. Aj Konnie, spomenul si Tate, nosil pred rokmi v peňaženke, za kartičkou sociálneho poistenia, fotografiu svojej bývalej manželky a detí.

Keď Tate neuspel v obývačke, presunul sa do ďalšej miestnosti. O chvíľu sa predsa vrátil s fotografiou, na ktorej bol s Megan. Tú momentku urobili pred dvoma rokmi na pláži Virginia Beach. Pozerala na nej vážne do objektívu. Bola to jediná jej fotografia, ktorú sa mu podarilo nájsť.

„Pekné dievča,“ povedal Beauridge.

„Tate,“ ozval sa Konnie, „budem sa tým zaoberať. Ale nie je tu veľa indícií, z ktorých by sa dalo vyjsť.“

„Urob, čo môžeš, Konnie. Vieš, že ti za to budem vďačný.“

„Dovidenia, pani Coll… teda, McCallová.“

Ale Bett zahľadená z okna nezareagovala.

Tá biela Toyota sa stále držala za ním. Rozmýšľal, či to je to isté auto, ktoré si všimol už na parkovisku pred železničnou stanicou vo Vienne, keď prestupoval do svojho Mercedesu. Škrelo ho, že mu vtedy nevenoval väčšiu pozornosť.

Aaron Matthews veril v zhody okolností ešte menej než v nadprirodzené sily. Neexistovali nijaké náhody, nijaké rozmary osudu. Sme dokonale zodpovední za svoje správanie a jeho následky, aj keď si nevieme vysvetliť, čo nás vedie k istým činom.

To auto za ním nebola náhoda.

Bol za tým nejaký motív, čísi konkrétny zámer.

Matthews netušil, o čo ide. Nevedel, do akej miery sa má znepokojovať. No už ho to znepokojovalo.

Možno urobil pred tým chlapíkom myšku a to ho rozzúrilo. Trpí diaľničným syndrómom.

Možno videl, ako nakladá veľký balík do kufra Mercedesu, a sleduje ho len zo zvedavosti.

Možno je to polícia.

Spomalil na osemdesiatku.

Aj to biele auto spomalilo.

Znova pridal.

Auto sa stále držalo zavesené za ním.

Musím o tom pouvažovať, povedal si. Niečo s tým treba urobiť.

Matthews sa preradil do pravého jazdného pruhu a pokračoval v jazde riedkou hmlou smerom k vrchom na západe. Pozeral do spätného zrkadla rovnako často ako pred seba.

Každý dobrý psychiater to odporúča svojim pacientom.

6/ PRESTALO PRŠAŤ, no vo vzduchu bol cítiť nepríjemný závan ako pach krvi.

Bett McCallová v elegantných topánkach na vysokých opätkoch podišla k Tatovi a zastala za jeho plecom. Obaja mlčky pozerali zo zadnej verandy na polia.

Collierovskú pôdu obrábali konzervatívnejším spôsobom než na väčšine piedmontských fariem: na piatich poliach striedavo pestovali jeden rok sójové bôby a druhý rok kukuricu či raž.

„Počúvaj, Tate,“ povedal Sudca.

Chlapec svojho starého otca vždy počúval.

„Čo sú strukoviny?“

„Hrášok.“

„Len hrášok?“

„No, myslím, že aj fazuľa.“

„Hrach, fazuľa, sója… to všetko sú strukoviny. Pomáhajú pôde. Aj ďatelina. Keď seješ rok čo rok obilie, čo sa stane?“

„Neviem, pane.“

„Tvoja pôda sa poberie do pekla v prútenom košíku.“

„A prečo, Sudca?“

Starec naučil chlapca, aby sa nikdy nehanbil opýtať, keď niečomu nerozumie.

„Lebo strukoviny a ďatelina si berú dusík zo vzduchu. Obilie si ho berie z pôdy.“

„Aha.“

„Zasejeme zopár druhov ďateliny a aj virgínsku sóju. Wilsonova a Haerlandtova sú dobré na semeno aj na seno. Vieš, ako sa pripravuje zem?“

„Ako keď sa seje kukurica,“ odvetil chlapec. „A sejú sa naširoko, sejačkou na pšenicu.“

Inokedy Sudca z ničoho nič pozrel na svojho vnuka a opýtal sa: „Hovoríš škaredo, Tate?“

„Nie, pane.“

„Tu máš, prečítaj si toto.“ Starec strčil Tatovi do ruky starú ošúchanú brožúru virgínskeho poľnohospodárskeho a imigračného úradu. Zakrúžkoval v nej odsek, kde si autor ťažkal na hrubé výrazy, aké používajú mladí farmári. Tomuto odsúdeniahodnému zlozvyku prepadli dokonca aj niektoré mladé ženy.

„Budem na to pamätať, Sudca,“ povedal Tate a bez najmenších výčitiek svedomia si spomenul na to, ako šťavnato zahrešil vo štvrtok minulý týždeň pred spolužiakmi.

Sudca, zahladený na svoje polia, pokračoval: „Ale ak si naozaj budeš musieť uľaviť, najprv sa ubezpeč, že nablízku nie sú ženy. Blíži sa čas večere. Poďme dnu.“

Tate trávil u starých rodičov vo Fairfaxe takmer toľko času ako s vlastnými rodičmi. Tatov otec bol prívetivý, skôr tichý človek, ktorému by bol najlepšie vyhovoval život, povedzme, súdneho reportéra – na túto dráhu sa však nikdy neodvážil. Riskoval by, že by mu pridelili sledovanie niektorého z otcových procesov. Sudca mučivo dlho váhal, či nemá farmu predsa len odkázať svojmu jedinému synovi, no nakoniec dospel k záveru, že nie je dosť rázny na to, aby ju úspešne spravoval. A tak ju odkázal Tatovi, kým ostatných dedičov vyplatil. (Iróniou bolo, ako sa Tate neskôr dozvedel v jednom z úprimných rozhovorov s otcom, že ten muž sa desil dňa, kedy mu Sudca odovzdá farmu. Najväčšmi ho trápilo, že pre starosti s farmou mu nezostane čas, aby sa venoval svojej zbierke elektrických vláčikov firmy Lionel.) Tatova mierna, večne unavená matka sa k svojmu manželovi dokonale hodila. Tate si nevedel spomenúť na jediné nesúhlasné či aspoň vášnivejšie slovo medzi nimi. Vlastne sa spolu málo zhovárali.

A preto mladý Tate, kedykoľvek mohol, odišiel k starým rodičom a zostal tam tak dlho, ako to len šlo.

Keď Sudca zasadol v sobotu naobed na čelné miesto za vŕzgajúcim dreveným stolom, Tatova stará matka opatrne zašepkala: „Jediný vhodný deň na siatie sóje je Veľký piatok.“

„To sú povery, starká,“ odvetil jej mladý Tate. Bola to taká dobrá žena, že všetko, čo jej kto povedal, dokonca aj keď s ňou nesúhlasil, brala ako kompliment. „Sója sa dá siať po celý jún.“

„Nie, mladý muž. A teraz ma počúvaj.“ Zahľadela sa k čelu stola, aby si bola istá, že manžel ju nepočuje. „Ak sa budeš pri siatí nahlas smiať, prinesie ti to smolu. A myslím riadnu smolu. A je dobré sadiť zemiaky a cibuľu v období okolo mesačného novu a fazuľu a kukuricu okolo splnu.“

„To nedáva nijaký zmysel, starká.“

„Ale dáva,“ priečila sa. „Korene rastú pod zemou, preto sa majú sadiť v tmavej fáze Mesiaca. Obilie má klasy hore, preto si vyžaduje svetlo.“

Tate pripustil, že istá logika v tom je.

Bol to jeden z troch či štyroch rozhovorov, ktoré sa súčasne viedli pri obede – okolo stola sedeli tety, strýkovia, bratanci a sesternice, ako aj zopár nevyhnutných hostí, sudcov a advokátov z Princewilliamského a Fairfaxského okresu. V jednu jasnú, slnečnú nedeľu si mladý Tate vypil ľadový čaj s návštevníkom, ktorý prišiel skôr, než sa Sudca vrátil z obchôdzky po farme. Štíhly, tichým hlasom hovoriaci muž sa veľmi zaujímal o Tatovu mravčiu farmu; až po dvanástich rokoch sa dozvedel, že tým návštevníkom bol sudca Najvyššieho súdu William Brennan, ktorý si pravdepodobne chcel urobiť prestávku pri posudzovaní nejakej kauzy – možno práve takej chýrnej, ako bol spor Roe kontra Wade – a tak sa zastavil u sudcu Colliera na pečené hovädzie so sladkými zemiakmi a kelom.

„A potom,“ pokračovala stará matka, keď preletela pohľadom stôl, či sa nedopustila vážneho prehrešku v podobe prázdnej misy či tácne, „nešťastie prináša aj to, keď sa v tmavej fáze zabíja prasa.“

„Tým prasatám to nešťastie prináša určite,“ zasmial sa Tate.

Obed sa zvyčajne pretiahol až do štvrtej alebo do piatej. Tate sedel a počúval príbehy zo súdnych siení, bol svedkom plánovania stratégií a dozvedal sa všetky pikantné miestne klebety.

Teraz, keď bývalá manželka stála vedľa neho a pozerala na hektáre, ktoré jeho starý otec obrábal s takou láskou a dôslednosťou, Tate si bolestne uvedomoval, že časy Normana Rockwella, ktoré tak túžil vo svojom živote napodobovať, sú nenávratne preč.

Pozostatky južanského rodinného života Tatovi v dospelosti dlho nevydržali. On, Bett a Megan už neboli rodina. A v množstve pekných, bystrých a dobre situovaných žien, s ktorými sa odvtedy zoznámil, nenašiel ani jednu, s ktorou by si chcel založiť novú rodinu.

A tak, hoci si teraz robil o Megan starosti, návrat tých dvoch do jeho života bol poznačený bolesťou.

A prinášal so sebou aj praktické problémy. Pripravoval sa na najväčší prípad, aký mal v posledných rokoch. Istá firma požiadala Princewilliamský okres o povolenie na výstavbu historického zábavného parku neďaleko miesta, kde sa odohrala bitka pri Bull Rune. V tomto bývalom domíniu anglického kráľa mal vyrásť Park slobody. Tate zastupoval skupinu miestnych obyvateľov, ktorým sa nepáčilo, že by im za humnami mali postaviť taký kolos, aj keď okres už vydal stavebné povolenie. Minulý týždeň Tate dosiahol, že súd vydal predbežné opatrenie, ktoré na deväťdesiat dní zakazovalo začať akékoľvek stavebné úpravy. Investori sa však okamžite odvolali. Budúci štvrtok si Najvyšší súd v Richmonde mal vypočuť argumenty oboch strán a zrušiť alebo potvrdiť predbežné opatrenie. Ak by ho potvrdil, už len tento časový sklz by mohol spôsobiť, že investori prehodnotia svoje plány.

Tate Collier sa cez noc stal najpopulárnejším i najnepopulárnejším človekom v Princewilliamskom okrese – podľa toho, či ste boli oponentom alebo zástancom projektu. Prirodzene, firma, ktorá mala postaviť park, i všetci investori by boli najradšej, keby ho čert odniesol do horúcich pekiel. Ale našli sa aj stovky miestnych podnikateľov, remeselníkov, dodávateľov a obyvateľov, ktorí takisto mohli získať výstavbou parku a následným prílevom turistov. Jeden z úvodníkov, ktorý velebil projekt, nazval Tata „diablovým advokátom“. Toto označenie rozhodne v jednej z bášt južanského kresťanstva malo náležitý účinok.

Staviteľ Parku slobody Jack Sharpe bol jedným z najbohatších ľudí v severnej Virgínii. Pochádzal zo starej bohatej rodiny a jeho predkovia žili v Princewilliamskom okrese už pred vojnou Severu proti Juhu. Keď Tate podnikol kroky na vydanie predbežného opatrenia, Sharpe si najal známu miestnu právnickú firmu, aby zmarila jeho úsilie. Tate Sharpových právnikov rozsekal na fašírku, a ani sa pritom veľmi nemusel namáhať. Staviteľ ich vyhodil a na pojednávanie v Richmonde si priamo vo Washingtone najal právnickú firmu, v ktorej pôsobili dvaja bývalí ministri spravodlivosti, bývalý viceprezident a možný budúci prezident.

Tate a Ruth – jeho sekretárka, asistentka a právna koncipientka v jednej osobe – pracovali na príprave argumentácie nepretržite už týždeň a mienili v tom pokračovať až do polnoci posledného dňa pred pojednávaním.

Preto skutočnosť, že sa Bett tak nečakane zjavila v jeho živote a že Megan sa stratila, mohla mať nedozerné profesionálne následky.

Znechutene si znova spomenul na deň, keď sa s Bett tak kruto poškriepili. Bolo to pred pätnástimi rokmi. Potom si spomenul na Meganin list.

Nepohodlné decko, ktoré ti je len na ťarchu.

Prečo ich osud znova zavial do jeho života? A práve teraz?

No čo ako mu to nevyhovovalo, boli tam. A nemohol proti tomu nič robiť.

Napokon sa Tate opýtal svojej bývalej manželky: „Myslíš, že by sme mali zavolať mojej matke?“

„Nie,“ povedala Bett. „Počkajme ešte zopár dní. Nechcem, aby sa zbytočne rozrušila.“

„A čo tvojej sestre?“

„Tej už vonkoncom nie.“

„Prečo?“ začudoval sa Tate. Vedel, že Susan na Megan veľmi záleží. Oveľa väčšmi, než tetám zvyčajne záleží na ich neteriach. Hoci vždy mal dojem, akoby takmer žiarlila na to, že Bett má dcéru a ona nie.

„Lebo zatiaľ vlastne nič nevieme,“ odvetila Bett. Po chvíli vzdychla. „Toto sa jej vôbec nepodobá.“ Pozrela na list, ktorý držala v ruke. Potom ho zastrčila hlboko do kabelky.

Tate si prezeral tvár svojej bývalej ženy. Tate Collier zdedil po Sudcovi niekoľko schopností. Tou hlavnou bola, prirodzene, výrečnosť, no mal aj oveľa zriedkavejšiu schopnosť vytušiť budúcnosť v tvári človeka, na ktorého sa zahľadel. Teraz sa zahľadel do pozoruhodných fialkastých očí svojej exmanželky. Keď zbadal, ako sa jej zúžili zreničky, chvíľu opätovali jeho pohľad a potom sa pohli ďalej, hneď presne vedel, na čo myslí. V debate nejde len o slová, svoje zohráva aj intuícia. Advokát, ktorý vytuší, k čomu smeruje jeho oponent, je vždy vo výhode, aj keď protivník vyťahuje zo svojho repertoára čo ako kvetnaté frázy.

To, čo videl teraz, sa mu nepáčilo.

Bett odhodlane zišla z verandy a vykročila cez zadný dvor k stodole, pri ktorej zaparkovala auto. Pobral sa za ňou a zastal na spustnutom trávniku, ktorý zúfalo potreboval pokosiť. Zahľadel sa na bielu škvrnu dalmatína, ktorý konečne nechal kosť kosťou a pobiehal po tráve ako chrt.

Tate preniesol pohľad na starú stodolu, takú cudziu, a predsa blízku. Napokon mu oči skĺzli po piknikovej lavici, ktorú s Bett kúpili v jednom z obchodov s nábytkom, čo stoja pri ceste číslo 28. Použili ju jediný raz – keď sa u nich pred pätnástimi rokmi zišli hostia po pohrebe. Teraz sa mu tie udalosti vybavili dokonale presne. Akoby ich bol prežil minulý týždeň.

Videl, že aj Bett sa pozerá na tú lavicu. Ktovie, čo jej chodí po rozume, pomyslel si.

Bol vtedy mimoriadne teplý november – práve taký čudný ako tento horúci apríl. Spomenul si, ako Bett, keď odišiel aj posledný z hostí, vyliezla na lavicu a začala zvešiavať japonské lampióny zo svíbu.

Teraz Tate zastal pri tom kre, husto obsypanom ružovými kvetmi.

„Máš veľa roboty?“ opýtala sa. „Myslím v kancelárii.“

„Kopu maličkostí. Len jeden veľký prípad.“ Ukázal hlavou na dom, kde ležala paralyzujúca kopa podkladov na pojednávanie vo veci Parku slobody. Keď boli spolu, dom zapĺňali červené fascikle s výťahmi zo žalôb, ktoré mali často aj štyridsať, päťdesiat strán. Najvyšší súd štátu Virgínia. V mnohých z tých prípadov žiadal ako žalobca rozsudok smrti. I keď bol Tate štátnym zástupcom vo Fairfaxskom okrese, často zastupoval v Richmonde aj iné okresy. „Mám ústa, tak čo by som vás nezastúpil,“ žartoval zavše jeho personál. Špecializoval sa na prípady vrážd spáchaných za priťažujúcich okolností, čo bol eufemizmus pre prípady končiace sa rozsudkom smrti.

Bett sa to nepáčilo; bola proti trestu smrti.

Zdá sa, že za naším vzťahom vždy striehla smrť, pomyslel si Tate. Bettina sestra Susan dlho bojovala s vážnou srdcovou chorobou a jej manžel Harris spáchal samovraždu. Potom zomreli Bettini rodičia a Tatov otec i starý otec – všetci v tragicky krátkom rozpätí troch rokov.

Tate kopol do hŕby kukuričných bylí.

„Mám taký pocit…“ Bett zdvihla ruky a zase ich nechala klesnúť k bokom. „Vieš, čo mám na mysli?“

Nie. To teda nevedel. Tate bol vytrvalý a bystrý, ale pocity? Nie, ďakujem. Nedal na ne ani omylom. Videl, ako pocity dostali ľudí, ktorých žaloval, do veľkých, naozaj veľkých problémov. Kým boli spolu, Bett doslova žila z pocitov. Z intuície, citov, dojmov. Niekedy sa mu dokonca zdalo, že prijíma akési odkazy z hviezd. Privádzalo ho to do šialenstva.

„Pokračuj,“ zamrmlal.

Pokrčila plecami. „Jednoducho tomu neverím.“ Poklepala po kabelke; očividne mala na mysli ten list.

„Prečo?“

„Na niečo som si spomenula.“

„Áno?“ povedal neurčito.

„Doma som pod posteľou našla Meganin vak. Minulý týždeň, keď som upratovala. Mala v ňom misku na mydlo.“

Zbadal v jej očiach slzy. Zatúžil pristúpiť k nej bližšie. Pokúšal sa spomenúť si, kedy ju naposledy držal v objatí. Nie formálne, ako pri bozku na líce, keď sa stretli, ale kedy ju naozaj pevne zovrel a pocítil pod veľkými rukami jej útle lopatky. Nevedel si vybaviť takýto okamih.

„Vždy sme o tom spolu žartovali. Nemala som v kúpeľni misku na mydlo a Megan tvrdila, že sa mydlo rozmočí a je nechutne lepkavé. A tak kúpila tú viktoriánsku misku na mydlo. Iste mi ju chcela dať na narodeniny, mám ich budúci týždeň. Mala tam aj kartu s blahoželaním. Myslíš, že by mi kúpila darček a potom urobila toto?“

Urobila by to? premýšľal Tate. Prečo nie? Keď sa tlak nahromadí, sopka vybuchne – bez ohľadu na to, aké je práve ročné obdobie a kto si robí piknik na jej úbočí, či skazení hriešnici, alebo zbožní cirkevníci. Každý právnik zaoberajúci sa rodinnými vzťahmi to potvrdí.

„Myslíš si, že ju na to niekto naviedol? Alebo že je to kanadský žartík?“ opýtal sa Tate.

„Neviem. Možno sa zase opila. Prezrela som doma fľaše s alkoholom a nezdá sa mi, že by z nich ubudlo, ale… neviem.“

„To nie je bohviečo,“ povedal jej exmanžel.

Zrazu sa k nemu obrátila. „Nehovorím, že Megan a ja spolu stopercentne vychádzame. Máme problémy. Pochopiteľne. Ale náš vzťah si zaslúži viac než ten prekliaty list. Neušla by tak z ničoho nič…“ Prekrížila si ruky na prsiach a znova sa zahľadela do polí. „Niečo sa mi na tom nevidí,“ dodala presvedčene.

„Ale čo? Čo konkrétne? A prečo?“

„Ja neviem.“

„No a čo by sme mali urobiť?“

„Mienim sa po nej poobzerať,“ povedala Bett odhodlane. „Chcem ju nájsť.“

A to bolo presne to, čo uvidel v jej fialkastých očiach. Už vtedy vedel, čo bude nasledovať.

No keď o tom teraz uvažoval, trochu ho to prekvapilo. To nebola tá stará Bett McCallová. Zasnívaná Bett, Bett vykladačka tarotových kariet. Vždy bývala pasívna, doplachtila, kam ju zavial vánok. Pierko Forresta Gumpa… A najmenej si ju vedel predstaviť ako matku. Deti potrebujú, aby ich niekto nasmeroval, viedol, bol im príkladom. Bett McCallová takým človekom rozhodne nebola. Keď sa od Megan dozvedel, že Bett sa vlani na Vianoce zasnúbila, vlastne ho prekvapilo, že jej to trvalo tak dlho a že prijala až túto ponuku na manželstvo; určite ich od rozvodu musela dostať najmenej tucet. Kým boli manželia, bola očarujúca, no nepraktická a chodila s hlavou v oblakoch. V materiálnych otázkach bola úplne závislá od neho. Keď sa rozišli, predpokladal, že si rýchlo nájde niekoho iného, kto by sa o ňu staral.

Rozmýšľal, či nestojí vedľa inej Betty Susan McCallovej, než bola tá, s ktorou sa oženil (a zišlo mu na um aj to, či si ona nemyslí to isté o ňom).

„Bett,“ povedal, aby povzbudil ju aj seba, „určite je v poriadku. Je to mladá dospelá žena. Potrebovala sa trochu odreagovať a na pár dní zmizla z dohľadu. Ja som približne v jej veku urobil to isté, pamätáš sa?“ Pochyboval o tom, ale prekvapila ho: „Dostal si sa vtedy až do Baltimoru.“

„A odtiaľ som zavolal Sudcovi a on po mňa prišiel. Bol som na úteku dva dni. Pozri, Megan sa musela vyrovnať s kopou vecí. Myslím, že tá miska na mydlo je jasným dôkazom.“

„Miska na mydlo?“

„Máš pravdu – nikto by nekupoval darček a kartu s blahoželaním, keby chcel naozaj ujsť z domu. Uvidíš, že do tvojich narodenín bude späť. A vieš čo?“

„Čo?“

„Má to aj pozitívnu stránku. Vytiahla na povrch isté veci, o ktorých sa teraz môžeme pozhovárať. O ktorých by sme sa mali pozhovárať.“ Ukázal hlavou na dom, kde ležal jeho list ako zakrvavená dýka.

Logické. Kto by s tým mohol nesúhlasiť?

Ale Bett nepresvedčil.

„Musím ti povedať ešte niečo.“ Zahryzla si do úzkej spodnej pery; pamätal sa, že to robila vždy, keď ju niečo trápilo. Chytila sa zábradlia na verande a zvesila hlavu.

Tate Collier, víťaz medziuniverzitných debát, víťaz celoštátnej súťaže v inscenovanom procese, skúsený súdny rečník, spoznal neklamné fyzické príznaky nadchádzajúceho priznania.

„Len hovor,“ posmelil ju.

„Večer predtým, než sa stala tá príhoda s vodojemom… som nebola doma.“

„Nebola doma?“

Vzdychla. „Chcem povedať, nevrátila som sa domov. Bola som u Brada v Baltimore. Neurobila som to náročky; jednoducho som zaspala. Nezavolala som, a to sa Megan dosť dotklo.“

„Ospravedlnila si sa jej?“

„Prirodzene.“

„Nuž, také veci sa stávajú. Bolo to nedopatrenie. Iste to pochopila.“

Bett nesúhlasne pokrútila hlavou. „Myslím, že práve preto sa opila, kým vyliezla na ten vodojem. Navyše Brad sa jej ktovieako nepáči.“

Dcéra mu opísala Bettinho snúbenca ako trpáka, ktorý si češe vlasy na priveľmi úhľadnú cestičku, pravdepodobne nosí svetre so sobmi a trávi priveľa času pred telkou. Tate sa o tom pred Bett radšej nezmienil.

„Vždy chvíľu trvá, kým si dieťa zvykne na nevlastného rodiča. V praxi sa s tým stretávam často.“

„Potom som k nemu nejaký čas nechodila. Ale včera večer som k nemu znova zašla. Opýtala som sa jej, či jej to neprekáža, povedala, že nie. Cestou do Baltimoru som ju vysadila u Amy.“

„Teda tak je to.“ Tate sa usmial a zachytil jej pohľad.

„Čo?“

Zdvihol ruky dlaňami hore. „Chce sa nám len trochu pomstiť. Je u nejakej kamarátky a dúfa, že sa o ňu chvíľu budeme báť.“

Takže to boli zbytočné starosti.

Ty si choď svojou cestou a ja pôjdem svojou.

„Je to možné,“ pripustila. „Ale nikdy by som si neodpustila, keby sa jej niečo stalo.“

Tatovi zabzučal telefón. Prijal hovor.

„Pán zástupca?“ začul Konnieho drsný hlas.

„Čo je, Konnie?“

„Mám dobrú správu.“

„Našli ste ju?“

Bett k nemu prudko obrátila hlavu.

Detektív povedal: „Je na ceste do New Yorku.“

„Ako to vieš?“

„Dal som vyhlásiť pátranie a cestná hliadka našla jej auto pred železničnou stanicou vo Vienne. Na prednom sedadle ležal prospekt s odchodmi vlakov. Zakrúžkovala si na ňom sobotňajšie vlakové spoje na stanicu Penn na Manhattane. Poznáš tam niekoho, koho by išla navštíviť?“

Tate to povedal Bett, no tá prijala túto novinu obozretne. Opýtal sa jej, kam by Megan mohla mať namierené.

Pokrútila hlavou. „Myslím, že tam nepozná ani živú dušu.“

Tate zopakoval jej odpoveď Konniemu.

„Nuž, aspoň viete, ktorým smerom sa vybrala. Zavolám do New Yorku na mestskú políciu a zariadim, aby niekto čakal pri vlakoch a povypytoval sa na stanici. Pošlem im jej fotku.“

„Dobre. Vďaka, Konnie.“ Tate vypol mobil a pozrel na bývalú ženu. „Tak,“ povedal, „to by sme mali.“

No v jej fialkastých očiach sa tajili pochybnosti.

„Čo je, Bett?“ opýtal sa.

„Nevidí sa mi, že by sa vybrala do New Yorku.“

„Ale prečo? Nepovedala si mi nič konkrétne.“

Plesla sa dlaňami po stehnách. „Ja neviem nič konkrétne. Chceš dôkazy, ale ja nijaké nemám.“ Povzdychla si. „Nie som ako ty.“

„Ako ja?“

„Neviem ťa presvedčiť. Nemám taký hybký jazyk. Takže sa o to ani nebudem pokúšať.“

Chcel ešte pokračovať, podoprieť lepšie svoje argumenty. Ale čosi z toho, čo povedala, mu v tom zabránilo. Spomenul si na rozhovor so Sudcom, keď Tate ukončil pred Najvyšším súdom v Richmonde svoje prvé vystúpenie a žiadal trest smrti v prípade, ktorý aj vyhral. Starý otec bol v obecenstve, hrdý na to, ako dobre si počína jeho potomok. Keď neskôr sedeli vo vyčačkanom salóne richmondského hotela pri poháriku whisky, starec mu vážne povedal: „Tate, bolo to skvelé, naozaj skvelé. Senát rozhodne v tvoj prospech. Videl som im to na očiach.“

Aj ja, pomyslel si Tate, zvedavý, čo ešte má Sudca na srdci. Pohľad starého muža bol mierne zakalený.

„Chcem však, aby si si niečo uvedomil.“

„Počúvam,“ povedal mladý muž.

„Máš neuveriteľný dar manipulovať s ľuďmi.“

„A čo z toho vyplýva?“

„Keby si stál o peniaze, mohol by z teba byť druhý Rockefeller. Keby v tebe bolo zlo, stal by si sa novým Hitlerom. Vieš preniknúť človeku do duše a presvedčiť ho, aby urobil čokoľvek, čo chceš. Každého, aj sudcov a porotu. Slová sú zvláštna vec, Tate. Sú neviditeľné, no môžu sa zmeniť na najnebezpečnejšiu zbraň. Nezabúdaj na to. Buď obozretný, chlapče.“

„Prirodzene, pane,“ odvetil Tate, no vôbec nevnímal, čo mu starec hovorí. Rozmýšľal o tom, či rozhodnutie senátu bude jednomyseľné. Bolo.

O tom, čo robí, však pochybovať nesmie…

Bett pozrela naňho a tichým, účastným, takmer ľútostivým hlasom povedala: „Tate, nezaťažuj sa tým. Nie je to tvoj problém. Vráť sa k svojej práci. Ja sa o to postarám.“

Zalovila v kabelke a vytiahla kľúče od auta.

Sledoval ju, ako odchádza preč. Odrazu za ňou zavolal: „Počkaj. Prosím ťa, poď sem.“ Zaváhala, no potom vošla za ním do stodoly – do tej pôvodnej, postavenej v dvadsiatych rokoch. Bolo to špinavé miesto, plné všelijakých harabúrd a poľnohospodárskeho náradia. Tu sa hrával ako chlapec a mal na to fúru spomienok: konské chvosty, trhane sa pohybujúce za horúcich letných popoludní, iskry sršiace od starej kotúčovej brúsky, keď na nej Sudca ostril sekeru. Tu vyfajčil aj svoju prvú cigaretu. A naučil sa veľa o svete zo zaprášených štósov časopisu National Geographic. Prvý raz tu videl aj nahé ženy – v Playboyoch, ktoré sem nanosili nádenníci.

Zobliekol si sako a zavesil ho na ružové vypchaté ramienko. Kde sa tu vzalo? začudoval sa. Zamarilo sa mu, že patrilo jednej z jeho bývalých priateliek; asi ho tu nechala, keď sa vrátili z plavby po Karibskom mori.

Bett stála vedľa neho a držala sa trámu prežraného červotočom.

Tate sa začal prehrabávať vo veľkej škatuli. Bett ho mlčky pozorovala. Nenašiel, čo hľadal, a tak prešiel k ďalšej škatuli. Pozrel na Bett a ďalej sa prehŕňal v odloženom šatstve, až kým nenašiel staré kožené sako. Obliekol si ho, stiahol si z krku kravatu a rozopol horný gombík na košeli.

Potom si prisunul starú rozvŕzganú lavicu, sadol si na ňu a vyzul si lakové poltopánky aj ponožky. Pomasíroval si chodidlá.

Pohľad mu znova zablúdil k piknikovej lavici, ktorú bolo cez dvere vidieť. Spomenul si na večer po pohrebe. Megan už ležala v postieľke. Bett zvešiavala tie japonské lampióny a novembrový večer bol prekvapujúco teplý. Jeho žena akoby sa vznášala ako duch v prítmí nad lavicou. Prišiel až k nej a vydesil ju slovami: „Musím ti niečo povedať.“

Potlačil tú spomienku, natiahol si hrubé ponožky a obul pohodlné pracovné topánky.

Zmätene naňho pozrela a pokrútila hlavou. „Čo to robíš?“

„Predsa len sa ti to podarilo,“ povedal a trochu silene sa zasmial.

„Čo?“

„Presvedčila si ma.“ Pevne si zašnuroval topánky. „Myslím, že máš pravdu. Niečo sa jej stalo. A my dvaja zistíme čo. Spoločne.“

II. NEPOHODLNÉ DECKO

7/ ZNOVA SA ROZPRŠALO.

Boli teraz vnútri, sedeli za starým jedálenským stolom z tmavého duba, plným dierok od červotoča.

Tate nalial do dvoch pohárov víno a jeden ponúkol Bett.

Zobrala si ho a skryla ho medzi dlaňami, ako to robievala, keď ešte boli spolu. V prvom roku manželstva, keď bol chudobným mladým štátnym zástupcom a Bett ešte nepodnikala, nemohli si dovoliť pričasto jesť vonku. No usilovali sa aspoň raz za týždeň zájsť na večeru do nejakej útulnej reštaurácie. K jedlu si vždy objednávali víno.

Upila z pohára, položila ho na stôl a sledovala, ako vlny dažďa zalievajú hnedé polia.

„Čo urobíme, Tate?“ opýtala sa. „Čím začneme?“

Štátni zástupcovia vedia o policajnom vyšetrovaní takmer toľko ako policajti. Ale Tate už dlho nebol štátnym zástupcom. Pokrčil plecami. „Čo ja viem… začnime tým psychiatrom. Možno sa mu zmienila o tom, že sa chystá ujsť, a povedala aj kam. Ako sa volá?“ Tata zamrzelo, že si to meno nezapamätal.

„Hanson,“ odvetila Bett. Nalistovala v adresári lekárovo číslo a zavolala mu. „Má tam odkazovač,“ zašepkala. „Aké máš číslo mobilu?“

Nadiktovala čísla Tatovho aj svojho mobilu a požiadala lekára, aby im zavolal, lebo s ním súrne potrebujú hovoriť.

„Skús znova tú kamarátku,“ navrhol Tate. „Tú Amy, u ktorej prespala.“ Pokúšal sa vybaviť si jej podobu. Raz ju videl. V ľavom uchu jej narátal deväť náušníc, v pravom len osem. Rozmýšľal, či to bol zámer, alebo sa prepočítala.

Znova si spomenul na Meganinho priateľa. Nuž čo, veď už má sedemnásť rokov. Prečo by nemohla s niekým chodiť? Ale žeby to musel byť akurát nejaký chlapík z výšky, ktorý už má pred promóciou? Tatova myseľ štátneho zástupcu zablúdila k paragrafom o sexuálnom zneužívaní maloletých.

Bett sa pohla a pritisla si aparát pevnejšie k uchu. Niekto sa už očividne vrátil domov.

„Amy? Tu je Meganina mama. Zlato, usilujeme sa ju nájsť. Neprišla na dohovorený obed. Nevieš, kam išla dnes ráno, keď odchádzala od vás?“

Bett počúvala a prikyvovala. Potom sa opýtala, či Megan nebola rozrušená. Na tvári mala prísny výraz.

Tate napoly počúval Bett, no najmä si ju prezeral. Pramene svetlogaštanových vlasov, nápadná tvár, výrazné lícne kosti a pleť ženy, ktorá vyzerá o desať rokov mladšia. Pokúšal sa spomenúť si na posledný raz, keď ju videl. Možno to bolo na Meganinom narodeninovom večierku, keď oslavovala sladkých šestnásť. Bol to zvláštny večer… Na prchavý okamih, keď stál vedľa toho dievčaťa a jeho matky a prednášal čosi, čo všetci vyhlásili za brilantný prípitok, mal pocit, akoby tvorili rodinu. Na chvíľu sa dokonca s Bett spoločne usmievali. Pravda, úsmevy rýchlo zmizli, večierok sa skončil a oni sa vrátili do všedného sveta, v ktorom žili každý sám. Na to, či ju videl aj niekedy potom, sa Tate už nepamätal.

Je teraz menej pekná navonok, no má v sebe viac vnútornej krásy. Je sebavedomejšia, istejšia, jej oči pripomínajúce temnejúcu večernú oblohu hľadia sústredene a nepoletujú stále kade-tade, ostýchavé a éterické, ako pred pätnástimi rokmi.

Možno dozrela, usudzoval Tate. A znova si pomyslel, že by rád vedel, aký dojem má ona z neho.

Bett zakryla rukou mikrofón a povedala: „Amy vraví, že Megan dnes od nich odišla o pol desiatej a nespomenula, kam ide. Vraj sa tvárila dosť tajnostkársky. Nechala si tam školskú tašku. Možno je v nej niečo, z čoho by sa dalo usúdiť, kam sa vybrala. Povedala som, že sa po ňu neskôr zastavíme.“

„Dobre.“

Bett znova počúvala, čo jej hovorí Amy. Ustarostene sa zamračila. „Tate, Megan sa jej vraj zdôverila, že ju niekto sledoval.“

„Sledoval? Kto?“

„To nevie.“

Fajn, konečne nejaká indícia. V Tatovi Collierovi sa prebudil driemajúci štátny zástupca. „Daj mi ju.“

Tate si od nej zobral mobil. „Amy? Tu je Meganin otec.“

Krátke zaváhanie. „Dobrý deň. Megan je… no… v poriadku?“

„Dúfajme. Len by sme radi zistili, kde je. Čo ti povedala o tom, že ju niekto sleduje?“

„Bola z toho dosť vyvalená. No… sedeli sme a pozerali spolu film, tuším to bolo v stredu, o takom chlapíkovi, čo striehol na svoje obete, a ona povedala: ‚Ja sa na to nemôžem dívať.‘ A ja: ‚Prečo?‘ A ona: ‚Myslím, že ma sleduje nejaký starší chlapík v aute.‘ Ja hovorím: ‚Netrep kraviny,‘ a ona: ‚Fakt, myslím to vážne.‘“

„Kde to bolo?“ opýtal sa Tate.

„Tuším niekde pri škole,“ odvetila Amy.

„Povedala ti nejaké podrobnosti?“

„Myslíte o tom chlapíkovi?“

„Alebo o tom aute.“

„Nie, nič. Ja vravím: ‚Haha, tak teba niekto sleduje?‘, a ona: ‚Fakt, namojdušu! Bolo to včera, pri areáli.‘“

„Pri akom areáli?“

„Pri športovom areáli na školáku,“ vysvetlila Amy.

„Takže to malo byť tento utorok?“

„No… áno.“

„A uverila si jej to?“

„Tuším aj áno. Vyzerala dosť nasra… teda, naštvaná. Vravela, že sa o tom zmienila aj pred inými.“

„Pred kým?“

„To neviem. Pred nejakými kamošmi. Nehovorila pred ktorými. Ozaj, a povedala to aj pánu Eckhardovi. Učí angličtinu u nás na škole a popoludní a cez víkendy trénuje volejbalistky. Vraj jej povedal, že keby si on všimol niečo také, šiel by si pohovoriť s tým chlapíkom. A ja na to: ,Páni, to je úplne drb… úplne uletené.‘“

„Ten učiteľ sa volá Eckhard?“

„Tak dajako. Neviem, ako sa to píše. Ale ak sa s ním chcete porozprávať, v sobotu poobede väčšinou býva tréning, len neviem kedy. Viete, volejbal je pre úplné nuly.“

„Viem,“ povedal Tate. Bol to jediný šport, ktorému sa venoval ako študent.

„Myslíte si, že by sa jej mohlo niečo stať?… To je choré.“

„Len by sme boli trocha pokojnejší, keby sme vedeli, kde je… Počuj, Amy, po tú jej tašku sa zastavíme niekedy v najbližších dvoch hodinách. Ak by sa ti medzitým ozvala, zavolaj nám.“

„Dobre.“

„Sľubuješ?“ spýtal sa pevne.

„Ale áno… sľubujem.“

Len čo Tate ukončil hovor, Bettin mobil sa znova rozbzučal. Pozrel na ňu a ona prikývla. Stlačil príjem.

„Haló?“

„Vy ste, prosím, Meganin otec?“ ozval sa mužský hlas.

„Áno.“

„Pán McCall…“

„Volám sa Collier.“

„Ach áno. Prepáčte. Tu je doktor Hanson.“

„Ďakujem, že ste zavolali, pán doktor. Musím vám povedať, že podľa všetkého Megan ušla z domu.“

Nastalo krátke ticho. „Naozaj?“

Tate vycítil v jeho hlase starosť a prekvapenie.

„Napísala nám… no, dosť podráždené listy. Matke aj mne. A potom sa stratila. Mohli by sme vás navštíviť?“

„Som momentálne v Leesburgu. Moja matka mala nehodu.“

„To ma mrzí. Ale keby sme s Bett za vami prišli, venovali by ste nám polhodinku?“

„Nuž…“

„Je to dôležité, pán doktor. Naozaj si o ňu robíme dosť vážne starosti.“

„Chápem. Tak dobre.“ Vysvetlil im, ako sa dostanú k nemocnici.

Tate pozrel na hodinky. Bolo poludnie. „Budeme tam asi o hodinu.“

„Vlastne som rád, že sa môžeme pozhovárať,“ dodal Hanson pomaly. „Myslím, že to bude užitočné. Megan mi povedala isté veci, o ktorých by ste mali vedieť.“

„Aké veci?“ opýtal sa Tate.

„Ešte o tom musím pouvažovať. Viete, nechcem porušiť lekárske tajomstvo… No je to čudné – očakával by som od Megan všeličo, ale útek nie. Naozaj ma to prekvapuje.“

Tate mu poďakoval. Až keď sa skončil hovor, pocítil znepokojenie. Čo bolo to všeličo, čoho by Megan mohla byť schopná? Boli to aj horšie veci než útek z domu?

Jeho vzácny náklad ležal v kufri. Aaron Matthews by rád uvažoval o Megan McCallovej a o tom, čo ich čaká, no zmocňovala sa ho čoraz väčšia nervozita.

To prekliate biele auto.

Uháňal po ceste číslo 66. Chcel sa pôvodne zastaviť v dome, ktorý si vlani prenajal v Princewilliamskom okrese, len štyri či päť kilometrov od farmy Tata Colliera, a vyzdvihnúť si nejaké veci, ktoré si chcel zobrať do hôr.

Nemohol však riskovať, že niekoho privedie až k domu, a to auto sa naňho prilepilo.

Znova sa rozpršalo a sivá clona dažďa obmedzovala výhľad. V tej hmle a daždi nemohol poriadne rozoznať vodiča, i keď si už bol istý, že je mladý a čierny.

A pretože sledoval Matthewsa tak bezstarostne a okato, iste to nebol policajt.

Kto to teda je?

Vtedy si Matthews spomenul. Megan mala čierneho priateľa. Josha alebo Joshuu, tak nejako. Bol to ten chlapec, s ktorým sa rozišla na odporúčanie doktora Hansona – ak mu povedala pravdu, čím si nebol celkom istý.

Kto to je?

Vedecká myseľ doktora Matthewsa uznávala logiku. Bol presvedčený, že ľudia sa správajú iracionálne, len keď ich postihne záchvat. Nie vždy sme schopní pochopiť logiku ich konania. Nezainteresovanému pozorovateľovi sa môže zdať nelogické, ale iba preto, že nechápe jeho hlbší zmysel. Len čo raz prenikneme do mysle pacienta, napísal vo svojej štúdii o správaní bipolárnych osobností pod vplyvom halucinácií, ktorá v odbornej verejnosti vyvolala značnú pozornosť, len čo pochopíme jeho obavy a túžby – jeho vnútorný logický systém – začneme chápať jeho motívy, dôvody jeho činov, a môžeme mu pomôcť, aby sa zmenil…

Čo si ten mladík vôbec myslí?

Možno sa s ním po sedení Megan mala stretnúť pred ambulanciou. Alebo len zbadal za volantom jej auta chlapíka, ktorého nepoznal, a začal ho sledovať.

Alebo – a to sa zhodovalo s Matthewsovým chápaním desivej patológie lásky – čakal pred ambulanciou a chystal sa vysvetliť si s doktorom Hansonom, prečo radil Megan, aby sa s ním rozišla. Možno ho chcel dokonca napadnúť.

Srdečná vďaka, Hanson, pomyslel si roztrpčené. Mal som dolámať nohy tebe, nie tvojej mame… Chvíľu ním zmietala zlosť. Potom sa upokojil.

Má ten chlapec v aute telefón? Zavolal už na políciu a oznámil jeho poznávaciu značku? Tabuľka so značkou bola ukradnutá, nepatrila sivému Mercedesu; to by bol pre policajtov dostatočný dôvod na to, aby ho zastavili a prehľadali mu kufor.

Ale nie, prirodzene, policajtov nezavolal. Už dávno by boli za ním.

Ale čo ak zatelefonoval jej rodičom? Čo všetko vie Tate Collier? premýšľal Matthews. Ako uvažuje ten muž? Čo plánuje urobiť?

Matthews uháňal ďalej a až kúsok pred odpočívadlom prudko pribrzdil a začal sa prepletať jazdnými pruhmi pomedzi kamióny a terénne vozidlá plné výletníkov. Zbadal, ako sa biela Toyota panicky tlačí doprava a takisto sa prebíja k odpočívadlu. Našťastie sa znova dosť husto rozpršalo, čo Matthewsovi poskytlo zámienku, aby si zakryl hlavu novinami, takže mu nebolo vidieť do tváre, a rozbehol sa k prístrešku.

8/ PRÁVE PREBEHLI v daždi k Tatovmu čiernemu Lexusu, keď mu zazvonil mobil.

Sadli si do auta a Tate sa ozval: „Prosím?“

„Hovorím s Tatom Collierom?“ zaznel neznámy mužský hlas.

„Áno.“

„Pán Collier, som zvláštny agent William McComb z oddelenia zneužívania a únosov detí FBI. Práve sme dostali zvodku o vašej dcére.“

„Som rád, že voláte.“

„Mrzí ma, čo sa stalo s vaším dievčaťom,“ pokračoval agent bezvýrazným hlasom, aký Tate tak dobre poznal z čias svojej spolupráce s federálnymi orgánmi. „Žiaľ, musím povedať, pane, že na základe nám doteraz dostupných faktov nemôžeme urobiť veľa. Ale ako štátny zástupca ste si získali u nás zopár priateľov, a tak v tejto veci začneme vyšetrovanie a rozošleme meno vašej dcéry cez našu sieť. Od tej chvíle ju začne hľadať oveľa viac ľudí.“

„Sme vám vďační za všetko, čo podnikáte. Ja i moja žena sme z toho dosť vykoľajení.“

„To si viem predstaviť,“ povedal agent a do hlasu mu prenikla štipka citu. „Mohli by ste mi zopakovať základné fakty o jej zmiznutí?“

Tate zopakoval opis Megan; s niektorými podrobnosťami mu pomohla Bett. Blondínka, modrooká, vysoká meter šesťdesiatosem, váha päťdesiatosem kíl, vek sedemnásť rokov. Spomenul aj listy. Potom sa Tate opýtal: „Počuli ste o jej aute?“

„No… zatiaľ nie, pane.“

„Fairfaxská okresná polícia ho našla na parkovisku pred železničnou stanicou vo Vienne. Zdá sa, že odišla vlakom na Manhattan.“

„Naozaj? Nie, to som nevedel. Nuž, upovedomíme o tom našu kanceláriu v New Yorku… Ale nepočujem vo vašom hlase náznak pochybností, pane? Nemyslíte si náhodou, že možno neutiekla? Nemáte pocit, že sa za tým skrýva niečo nedobré?“

Tate sa musel usmiať. Netušil, že jeho slovný prejav je taký priehľadný. „Vlastne áno, máme isté pochybnosti.“

„Zaujímavé,“ povedal McComb plechovým bezfarebným hlasom. „Viedli vás k tomu nejaké zvláštne okolnosti?“

„Zopár vecí. S Meganinou matkou sme na ceste do Leesburgu. Chceme sa pozhovárať s jej psychiatrom.“

„On je v Leesburgu?“

„Matka leží v Nemocnici svätej Márie. Mala akúsi nehodu.“

„A vy si myslíte, že sa od neho dozviete niečo dôležité?“

„Vravel, že by sa s nami rád pozhováral. Neviem, o čo ide.“

„Chcete mi ešte niečo povedať?“

„Megan sa zdôverila kamarátke, že ju v posledných týždňoch sledovalo akési auto.“

„Hm, auto? Povedala aké?“

„Tej priateľke nie. Ale možno by o tom mohol niečo vedieť jeden učiteľ. Volá sa Eckhard alebo tak nejako. Mal by byť dnes popoludní v škole, trénuje volejbal. Ale zrejme tam bude, len ak dovtedy prestane pršať.“

„Ako sa volá tá jej priateľka?“

Povedal agentovi meno Amy Walkerovej. „Chceme sa pozhovárať aj s ňou, keď sa u nej zastavíme po Meganinu školskú tašku. Dúfame, že v nej nájdeme niečo, čo by nám mohlo naznačiť, kam odišla.“

„Rozumiem. Má Megan nejakých súrodencov?“

„Nie.“

„Existuje ešte niekto, s kým bola často v kontakte?“

„Snúbenec mojej ženy.“

Na okamih ostalo ticho. „Ach tak, vy ste rozvedení.“

„Áno. Zabudol som sa o tom zmieniť.“

„Môžete mi povedať jeho meno a telefónne číslo?“ požiadal McComb.

Tate sa obrátil na Bett a tá mu dala žiadané údaje. Do telefónu povedal: „Volá sa Brad Markham. Býva v Baltimore.“ Tate mu nadiktoval aj Bradovo telefónne číslo.

„Myslíte si, že by do toho mohol byť nejakým spôsobom zapletený?“ opýtal sa agent.

„Nikdy som ho nevidel, ale pochybujem. Vlastne som si istý, že nie.“

„Dobre. Na Fairfaxskej okresnej polícii spolupracujete s niekým konkrétnym?“

„S Konniem… S Dimitrim Konstantinatisom.“

„Z ktorého okrsku?“

„Fair Oaks.“

„Výborne, pán Collier… Len aby ste vedeli, takmer všetci mladiství, ktorí ujdú z domu, sa po čase sami vrátia. A väčšinu z tých, ktorí to neurobia, nájde a odvedie domov polícia. Stačí rozhovor s policajným psychológom, prípadne krátka rodinná terapia, a všetko sa zvyčajne dá zase do poriadku.“

„Ďakujem. Cením si váš prístup.“

„Ozaj, ešte niečo, pán Collier. Zrejme poznáte zákony. Viete, aké môže byť… povedzme, problematické vziať veci do vlastných rúk.“

„Viem.“

„Nie je to dobré ani pre jednu zo zúčastnených strán.“

„Rozumiem.“

„Okej. Tak potom viac nemusím hovoriť.“

„Ďakujem vám aj za to upozornenie. Chcel som len tu a tam položiť zopár otázok.“

„Želám vám obom veľa šťastia.“

Keď skončili, Tate stručne vyrozprával Bett, čo mu povedal agent. Tvárila sa ustarostene.

„Čo je?“ Takmer dodal „zlatko“, no v poslednom okamihu sa spamätal.

„Nič, len sa mi to vidí oveľa vážnejšie, keď sa do toho zamiešala aj FBI.“

Akí dôverčiví blázni sú ľudia, ako si prestanú dávať pozor, keď sa nazdávajú, že hovoria s niekým, kto to s nimi myslí dobre. Bože, ako len chcú uveriť, že ste na ich strane…

Nijaký tvor nie je taký dôverčivý ako človek. Je na počudovanie, že sme ešte nevyhynuli.

Aaron Matthews, alias agent FBI s kamenným hlasom, ochranca slabých, položil slúchadlo. Po rozhovore s Tatom Collierom sa ho takmer zmocnil pocit viny – vytiahnuť informácie z toho človeka bolo také ľahké.

A aké to boli informácie! Matthews sršal hnevom. Mal čo robiť, aby sa ovládol. Všetky prípravy, ktoré vykonal tak zručne a starostlivo, aby dosiahol, že Collier a jeho žena zostanú sedieť doma ochromení zúfalstvom z dcérinho zmiznutia, vyšli navnivoč. Tí dvaja sa rozhodli, že sa zahrajú na amatérskych detektívov.

Ak sa dostanú k Hansonovi a pozhovárajú sa s ním, mohol by z toho vzniknúť ozajstný problém. Čo ak Megan pred ním spomenula niečo v tom zmysle, že má rodičov rada a nikdy by jej nezišlo na um ujsť z domu? Alebo ešte horšie, čo keby nejakým činom odhalili jeho plán a presvedčili políciu, aby prezrela Hansonovu ordináciu? Bol opatrný, ale nemal po celý čas na rukách rukavice. Iste tam zostali odtlačky prstov – a na WC, kadiaľ sa prešmykol dnu, by našli rozbité okno.

Potom tu bola tá Meganina priateľka, Amy Walkerová. Má jej tašku, v ktorej pravdepodobne nie je nič kompromitujúce, ale mohlo by tam niečo byť – možno denník alebo lístoček s odkazom, aké si dievčatá v takom veku posielajú. A ten Eckhard, učiteľ a tréner v jednej osobe…

Všimla si, že ju sleduje nejaké auto… mohla si to niekde zaznačiť.

Matthews sa väčšinu informácií dozvedel v okolí školy. Ak ten učiteľ zašiel bližšie k jeho autu, mohol si zapísať číslo, alebo si dokonca obzrieť Matthewsa, a mohol na to upozorniť školskú bezpečnostnú službu. A on zamenil svoju poznávaciu značku za ukradnutú až včera. A aj keby sa Eckhard nazdával, že toho veľa nevidel, v podvedomí mu mohli utkvieť drobné fakty; Matthews používal hypnózu a vedel, koľko spomienok a postrehov sa ukrýva v pavučine mysle.

Prečo to, doparoma, Collier robí? Prečo ho nepomýlili tie listy? Veď právnici by sa mali nechať viesť chladnou logikou. Prečo neuveril holým, nezvratným faktom?

Matthewsa sa začínala zmocňovať depresívna nálada, no prinútil sa nepodľahnúť jej.

Nie! Teraz si to nemôže dovoliť!

(Spomenul si, koľkých pacientov počas svojej kariéry zatúžil chytiť za chlopne saka: Viete čo, prestaňte rumázgať a urobte niečo! Keď sa vám nepáči, rozíďte sa s ňou. Nechala ona vás? Tak si nájdite inú. Pijete? Tak prestaňte piť.)

Vrátil sa k aparátu a obtelefonoval troch Walkerovcov vo Fairfaxe, kým sa dovolal k tým správnym, ktorí mali sedemnásťročnú dcéru Amy.

Ozvala sa jej matka.

„Áno, Amy je moja dcérka. S kým hovorím?“

„Som William McComb zo šerifovej kancelárie. Volali nám z oddelenia ochrany mladistvých.“

„Panebože, čo sa stalo?“

„Upokojte sa, o nič nejde, pani Walkerová. Nemá to nič spoločné s vašou dcérou. Vyšetrujeme prípad, ktorý sa týka Megan McCallovej.“

„Ale nie…! Je Megan v poriadku? Minulú noc u nás prespala.“

„Už nám to oznámili. Zdá sa, že sa stratila, a my prešetrujeme isté skutočnosti o jej otcovi.“

Na okamih nastalo ticho, akoby sa Amina matka pokúšala rozpamätať, o koho ide.

„Tate Collier,“ pomohol jej Matthews.

„Aha, áno. Poznám ho. Myslíte, že by mohol mať niečo spoločné s jej zmiznutím? Že jej niečo urobil?“

„Len si chceme overiť zopár vecí. Ale bol by som rád, keby ste svojej dcére odporučili, že by s ním nemala nadväzovať nijaký kontakt.“

„Prečo by s ním mala nadväzovať kontakt?“ opýtala sa Amina matka rozrušene. Už nechýba veľa, a rozplače sa, pomyslel si Matthews.

„To nevieme. Nemyslíme si, že by jej z nejakého dôvodu chcel ublížiť, alebo že by sa jej chcel dotýkať…“

„Panebože, hádam nenaznačujete…?“

„Chceme si len byť istí, že Amy sa nič nestane, kým sa nedozvieme, čo sa stalo s Megan.“

„Čo sa stalo s Megan? Prosím vás, povedzte mi, o čo vlastne ide!“

„Zatiaľ vám naozaj nemôžem prezradiť viac. Ozaj, je tam teraz vaša dcéra?“

„Je hore vo svojej izbe.“

„Neprekážalo by vám, keby som sa porozprával aj s ňou?“

„Nie, prirodzene, že nie.“

O chvíľu začul v slúchadle ťahavý dievčenský hlas: „Haló?“

„Ahoj, Amy. Tu je McComb z kancelárie okresného šerifa. Ako sa máš?“

„No, celkom fajn. S Megan sa niečo stalo?“

„Som si istý, že je v poriadku. Povedz mi, nehovorila si v poslednom čase s Meganiným otcom?“

„Nóó…“ zatiahlo neurčito dievča.

„Odpovedz poriadne!“ zasiahla prísne matka, ktorá počúvala na prípojke.

„No, áno. Vravel, že ušla z domu, a pýtal sa ma, či o tom niečo neviem. Povedal, že si k nám príde po jej školskú tašku.“

„Môže v tej taške byť niečo, čo by mohlo naznačiť, kam odišla?“

„Neviem. Ale pochybujem. Len učebnice a také hova… také veci.“

Znova sa ozvala matka: „Ty by si ho bola pustila dnu? A nič mi o tom nepovedala?“

„Ale prestaň, mama, dobre?“ odseklo dievča. „Veď je to Meganin otec.“

„Amy, nehovor s ním,“ ozval sa Matthews. „A v nijakom prípade s ním nikam nechoď.“

„Ja…“

„Keby navrhol, aby si s ním niekam šla, do jeho auta alebo do stodoly…“

„Panebože, do stodoly,“ vydýchla zhrozene matka. Áno, teraz už Matthews začul, ako ticho plače.

„Amy,“ pokračoval, „ak ti ponúkne, aby si si niečo vypila…“

Ďalší vzlyk.

Aké je to zábavné! Matthews pokojne pokračoval: „… tak odmietni. Ak k vám príde, radšej mu vôbec neotvorte. A ubezpečte sa, že dvere sú zamknuté.“

„To akože prečo?“

„Na nič sa nepýtaj, mladá dáma, a rob, čo ti hovorí ten pán!“

„Ale, mama… a čo tá jej taška?“

„Nechajte ju u seba, kým sa vám znova neozvem ja alebo niekto z oddelenia ochrany mladistvých. Je ti to jasné?“

„Áno.“

„Nemali by sme zavolať na políciu?“ opýtala sa pani Walkerová.

„Nie, zatiaľ nebol nikto obvinený z trestného činu.“

„Panebože!“ vyhŕkla zasa Amina matka, žena s obmedzeným repertoárom reakcií. „Amy, povedz mi, dotýkal sa ťa niekedy Meganin otec? Ale povedz pravdu!“

„Kto? Meganin otec? Ježiš, mama! Čo si! Veď som ho v živote nevidela.“

„Pani Walkerová?“

„Áno, som tu.“ Jej hlas znel zlomene.

„Naozaj som vás nechcel vystrašiť.“

„To je v poriadku. Som rada, že ste nám zavolali. Dáte mi svoje číslo, pán McComb?“

„Teraz sa budem istý čas pohybovať v teréne. Viete čo, zavolám vám, len čo sa vrátim do kancelárie.“

„Tak dobre.“

Matthews pocítil záchvev uspokojenia, keď počul, ako žena plače. Amino mlčanie na druhej linke bolo ešte veľavravnejšie.

Neodolal. „A, pani Walkerová…“

„Áno?“

„Nemáte náhodou pištoľ?“

Pridusene vzlykla. „Nie. Nikdy by som… nevedela by som čosi také použiť. No mohla by som zájsť na športovú strelnicu. Hádam by mi…“

„To nemusíte, pani Walkerová,“ povedal upokojujúco Matthews. „Som si istý, že k ničomu vážnemu nedôjde.“

„A čo ak zavolá Meganina mama?“ opýtalo sa dievča.

„Áno,“ pridala sa pani Walkerová, „čo ak zavolá Meganina mama?“

Urobil uvážlivú prestávku. „V každom prípade by som bol opatrný. Vyšetrujeme aj ju… Zdá sa, že v tej rodine nebolo všetko v poriadku.“

„Panebože…“ zamrmlala pani Walkerová.

Matthews položil slúchadlo.

Mohol by z toho vzniknúť poriadny zmätok. A teoreticky to všetko vyzeralo také jednoduché. Lenže teraz sa to skomplikovalo. Ale v psychiatrii je všetko komplikované.

Nuž, musí sa postarať ešte o zopár vecí. No najprv treba urobiť to najdôležitejšie. Musí Megan odviezť do jej nového domova hlboko v horách, kde čaká jeho syn Peter.

Matthews sa vrátil k Mercedesu. Znova vyšiel na diaľnicu a zistil, že to biele auto sa ho ešte vždy drží ako kliešť.

9/ AMY PRÁVE nebola doma.

Ach, doparoma! vzdychol Tate. Pozrel dnu cez okno, no nič nezbadal. Vrátil sa k vchodovým dverám. Znova stlačil zvonček.

Stál na betónovom priedomí rodinného domu na predmestí. Zvonil celú minútu, no ani to dievča, ani jeho matka mu neprichádzali otvoriť.

Kam odišli? Bett im predsa povedala, že sa u nich onedlho zastavia. Prečo Amy nezostala doma? Alebo aspoň nevyložila tú tašku pred dvere?

Vari sa dnes priateľky dospievajúcich dcér správajú takto?

„Možno majú pokazený zvonček,“ zavolala naňho Bett z auta.

Ale ani keď Tate zabúchal otvorenou dlaňou na vchodové dvere, nedočkal sa nijakej odpovede. „Amy!“

„Skús zájsť k zadnému vchodu,“ navrhla Bett.

Tate sa pretlačil okolo pichľavého cezmínového kríka a zabúchal na zadné dvere.

Znútra sa ešte vždy nič neozývalo. Rozhodol sa, že sa pokúsi dostať dnu a pohľadať tú tašku. Naliehavosť situácie, keďže šlo o pátranie po nezvestnej mladistvej, mohla ospravedlniť nezákonné vniknutie do cudzieho domu (mohol by som podložiť dobrými argumentmi oprávnenosť porušenia cudzích majetkových práv v takomto prípade, pomyslel si. Je to zaujímavý právny koncept). No keď už siahal po guli na dverách, zazdalo sa mu, že počul tiché šťuknutie. Skrútol gombíkom a zistil, že dvere sú zamknuté.

Zahľadel sa dnu cez okno a zamarilo sa mu, že zbadal nejaký pohyb, no nebol si tým istý.

Vrátil sa k autu.

„Nie sú doma,“ povzdychol si. „Neskôr sem zájdeme znova.“

„Ideme do Leesburgu?“ opýtala sa Bett.

„Skúsme najprv toho učiteľa. Toho Eckharda.“

Do školy to bolo len päť minút. Prestalo pršať a na školskom dvore sa začali zhromažďovať tínedžeri – chlapci na bejzbal, dievčatá na volejbal a jedni i druhí na futbal. Videli tam aj plastikové kotúče na hádzanie, kolieskové korčule a skateboardy. Pozhovárali sa s niekoľkými rodičmi a študentmi a zistili, že Robert Eckhard, tréner volejbalistiek, by mal mať tréning o tretej popoludní. Bolo štvrť na dve.

Tate vkĺzol na sedadlo a povystieral sa. „Toto je denný chlebík policajtov. Nechápem, ako to Konnie môže vydržať.“

Bett si striasla z nôh topánky a pomasírovala si chodidlá. „Ľutujem, že som si nezobrala vysoké topánky ako ty.“ Potom sa zahľadela ku škole. „Pozri,“ povedala.

Kým boli manželia, Bett akosi predpokladala, že Tate presne vie, na čo myslí, alebo čo mu naznačuje. Urobila posunok prstom, či nadvihla obrvy ako čarodejnica, ktorá niekoho zaklína, a Tate sledoval jej pohľad, no nemal ani potuchy, čo tým myslí. Teraz však obrátil hlavu naznačeným smerom a zbadal dvoch strážnikov z bezpečnostnej služby v modrých uniformách, ktorí stáli pri jednom zo zadných východov.

„Dobrý nápad,“ povedal. A zamierili autom k nim.

Kým sa ta dostali, strážnici vošli dnu. Bett a Tate zaparkovali a vošli do školskej budovy. Chodby voňali tak ako chodby na všetkých stredných školách – bola to zmes potu, laboratórneho plynu, dezinfekčných a čistiacich prostriedkov.

Tate sa zasmial nad mimovoľným pocitom stiesnenosti, ktorý sa ho zmocnil. Učenie mu na strednej škole nerobilo problémy, ale učitelia ho večne prenasledovali pre vymeškané hodiny či nenapísané úlohy, keďže všetok svoj čas a úsilie venoval debatnému klubu. To, že pri odchode z triedy zastal vo dverách a zacitoval učiteľovi niečo z Ciceróna alebo Johna Calhouna, jeho povesť, prirodzene, nijako nevylepšilo.

Kancelária strážnej služby bola malá miestnosť pri telocvični s kobercom na dlážke.

Jeden zo strážnikov, mladík s kanadským trávnikom a viečkami spustenými na pol žrde, v dokonale vyžehlenej uniforme, si s neutrálnym výrazom vypočul Tatovo rozprávanie. Potom si popravil lesklý čierny obušok.

„Vašu dcéru nepoznám.“ Obrátil sa a zavolal: „Henry, poznáš nejakú Megan McCallovú?“

„Nie,“ odvetil jeho partner, ktorý sa naňho tak podobal, až z toho šiel mráz po chrbte. Vyšiel na chodbu a zmizol z dohľadu.

„Zaujíma nás to auto. Zdá sa, že ju sledoval akýsi muž.“

„Hovoríte, že ju sledovalo nejaké auto?“ Mladý strážnik sa tváril skepticky.

Slova sa ujala Bett. „Pri školskom ihrisku. Tento týždeň.“

Tate sa tiež pridal: „Pomysleli sme si, či si ho nevšimol aj niekto iný.“

Mužova tvár nadobudla obľúbený výraz strážnikov z bezpečnostných služieb. Možno nevedia prežrieť, že nie sú ozajstní policajti a nemôžu nosiť strelné zbrane. A používať ich.

„Už to vyšetruje polícia?“ opýtal sa.

„Do istej miery.“

„Hm.“ Pokúšal sa z tej odpovede niečo vydedukovať.

„Čo sa stane, keď si niekto všimne niečo nezvyčajné? Existuje na to nejaký postup?“

„Bust-erova kniha,“ povedal strážnik.

„Aká kniha?“ opýtala sa Bett.

„Bust-erova. To je pes. Teda, pes z kresleného seriálu. Píše sa Búst, pomlčka, é, er. Keď nejaké decko zbadá niečo zvláštne, príde nám to povedať a my to zapíšeme do Bust-erovej knihy, takže sa uchová záznam pre políciu. Viete, pre každý prípad, keby sa naozaj niečo stalo.“

Tate si spomenul, čo mu povedala Amy. „Bolo to v utorok. Na parkovisku pri školskom dvore. Nemohli by ste sa do nej pozrieť?“

„Ale my vám ju nesmieme ukázať,“ povedal strážnik.

„Prosím?“

„Viete, rodičia k nej nemajú prístup. Len riaditeľstvo a polícia. Taký je predpis.“

„To je ona, tamten fascikel?“

Strážnik sa obrátil a zahľadel sa na šanón s modrými doskami, ktorý mal na chrbte nápis Bust-er a pod ním obrázok psa s klobúkom, aký nosieval Sherlock Holmes. „Áno.“

„Ak by vám to nerobilo problémy… pochopte, naša dcéra sa stratila.“

„Tak zavolajte na políciu a oni sa na nás obrátia.“

„Lenže oficiálne prípad ešte neotvorili.“

„Tak potom, myslím, naozaj nepotrebujete pozerať do tej knihy.“ Chudá strážnikova tvár sprísnela. Skĺzol pohľadom po Tatovi a svalnatou rukou pohladkal čierny obušok. Stelesňoval všetko, čo Tate neznášal na severnej Virgínii. Tento mladík iste nevidel nič zlé na tom, ak svojej manželke strelil riadne zaucho, alebo zbil deti remeňom, keď boli priveľmi nespratné. Bol pánom domu a ostatní sa mu museli podriadiť. O piatej musela byť na stole večera, aj keď sa on ešte nevrátil z krčmy, a všetci chodili do kostola, a pripúšťal, že možno existujú aj slušní černosi, len ešte takého nevidel… A čo tu, doparoma, robia všetci tí poondiati žltokožci?

Odporná zmes južanskej nenávisti a severanskej ignorancie.

Tate pozrel na Bett. Nadvihla obrvy, akoby sa nemo pýtala: v čom je problém? Napokon, veď je diabol s hodvábnym jazykom. Je schopný nahovoriť hocikomu hocičo. (Téza: Vlámanie vo Watergate by bolo ospravedlniteľné, ak by slúžilo ako prostriedok na získanie nejakých závažných dôkazových materiálov. Hoci bol Tate po celý život presvedčený demokrat a bol vnukom takisto presvedčeného demokrata, skočil po tej príležitosti a začal obhajovať tú neuveriteľnú tézu. Z čírej radosti z argumentovania proti zdrvujúcej väčšine. Nakoniec debatu vyhral a Sudca bol najprv šokovaný, no potom sa na tom ešte dlho zabával.)

„Dôstojník,“ začal Tate a zalovil vo svojom arzenáli rečníckych trikov, logických postupov a presvedčovacích schopností. Mohla by zabrať logická úvaha. Odmlčal sa, vykročil k dverám a naznačil strážnikovi, aby ho nasledoval.

Chudý muž sa pohol dosť pomaly, aby dal Tatovi najavo, že nik na svete by ho neprinútil urobiť niečo, čo by sám nechcel.

Tate zastal vo vchodových dverách a rozhliadol sa po školskom dvore. „Čo tu vidíte?“

Strážnik zaváhal. Čo to je za otázku? Videl stromy, autá, plot, oblaky.

Tate vyčkal presne ten správny okamih a odpovedal si sám: „Vidíme tu množstvo mladých ľudí.“

„Hm.“ No a čo iné by si tu mal vidieť? Samozrejme, že na školáku sú decká.

„A títo mladí ľudia sú vo všetkom odkázaní na nás dospelých. Poskytujeme im potravu, ubytovanie, vzdelanie a viete, čo ešte?“

Videohry, adidasky, legá? Ako to mám vedieť? Čo to tu ten trpák trepe?

„Sú na nás odkázaní, aj pokiaľ ide o ich bezpečnosť. Veď nato ste m aj vy, nie? Preto škola platí takého veľkého, mocného chlapíka ako vy. Chlapíka, ktorý má guráž a nemá pred nikým falošný rešpekt.“

„Neviem. Asi áno.“

„Nuž a moja dcéra, pokiaľ ide o jej bezpečnosť, je odkázaná na mňa. Potrebuje, aby som zistil, kde je. Možno má nejaké problémy, možno nie. Poviem vám príklad: Uvidíte, ako sa nejaký mladík rozpráva s krpcom. Možno sú to len bratia. A možno mu chce predať trávu alebo ukradnúť peniaze na olovrant. Išli by ste k nim a presvedčili sa, nie?“

„Pravdaže.“

„A ja robím pre svoju dcéru presne to isté. Usilujem sa zistiť, či je v poriadku. A keby som sa mohol pozrieť do tej knihy, veľmi by mi to pomohlo.“

Strážnik pokýval hlavou.

„Tak ako?“ zahľadel sa naňho s očakávaním.

„Nie. Predpis je predpis. Nedá sa nič robiť.“

Tate vzdychol. Pozrel na Bett a tá ľadovým tónom povedala: „Poďme, Tate. Tu už nič nedosiahneme.“

Keď vykročili k autu, strážnik zavolal: „Hej pane!“

Tate sa obrátil.

„Ale išli ste na to dobre. Takmer som vám to zhltol.“ S výsmešným úškrnom zobral zo stola motoristický časopis a usadil sa na stoličke.

Tate a Bett nasadli do auta a pohli sa z parkoviska. Už to dlhšie nemohli vydržať a obaja sa nahlas rozosmiali. „To bola najväčšia znôška táranín, akú som kedy počula: Preto škola platí takého veľkého, mocného chlapíka ako vy…“

Tate si vytrel slzy z očí a konečne sa ovládol. „Ale upútal som jeho pozornosť. Bola to dobrá tímová práca.“

Bett si siahla pod blúzku a vytiahla dvadsať či tridsať hárkov, aké sa zakladajú do šanónov. „Dosky som tam radšej nechala.“ Pokrútila hlavou: „Bust-erova kniha? Bust-er? Berú to ľudia naozaj vážne?“

Tate prešiel tri bloky a zastal pri obrubníku.

„Takže utorok,“ povedala. „Utorok…“ Listovala v hárkoch. „Ak tie zápisy robí ten ostrý chlapec, tak ti musím povedať, že má písmo ako teplý… Tu to máme, utorok.“ Prikývla a začala čítať: „Dve študentky ohlásili, že na Sideburn Road dlhšie stálo sivé auto bez povolenia na parkovanie. Vnútri sedel len vodič. Potom odišiel a neodviezol nijakého žiaka.“

„Sivé auto. To nie je bohviečo. Nič viac tam nie je?“

„Na tomto mieste nie. Ale podľa Amy mala Megan pocit, že ju ktosi už nejaký čas sleduje.“ Bett zalistovala o niekoľko strán dozadu. Dokonalé obrvy sa jej zdvihli do jemných oblúkov. „Počúvaj. Týždeň predtým: ‚M. McCallová ohlásila, že ju sledovalo sivé auto. Jej oznam prebral strážnik Gibson. Osobne to nevidel. Skontroloval okolie, no nijaký sivý vos tam nebol. Študentka nevedela uviesť značku ani poznávacie číslo.‘ Napísal voz so s,“ dodala Bett. Potom pozrela na bývalého manžela. „Prečo mi o tom nepovedala, Tate? Prečo?“

Tate na to nemal odpoveď. „Nie je tam aspoň opis vodiča?“

„Nie, nič.“

„Aké auto mal ten jej priateľ?“

„Biele… Tuším Toyotu.“

„Mohol si na jej sledovanie požičať nejaké iné,“ uvažoval nahlas Tate.

„To mohol, iste.“

Viac otázok než odpovedí.

Tate sa zahľadel na ťažké mraky nad hlavou. Slnko sa márne usilovalo preraziť cez hrubú sivú masu valiacu sa na východ. „Poďme do toho Leesburgu.“

10/ JOSHUA LEFEVRE sa zahľadel na tachometer. Odvtedy, ako si naposledy skontroloval najazdené kilometre, prešiel vo svojej starej otlčenej Toyote po ceste číslo 66 ďalších tridsať kilometrov. To znamenalo, že bol asi stodesať kilometrov od Fairfaxu.

Virgil Tibbs, neochvejne pokojný detektív z mestskej polície, ktorý sa v ňom skrýval, už vedel, kam majú Megan a jej psychiater, z ktorého sa vykľul milenec, namierené. Do doktorovej horskej chaty. Bohatí lekári, právnici a podobní ľudia si teraz s obľubou kupovali chaty v Blue Ridge alebo v západnej Virgínii, kde ste za babku dostali celý kopec.

Prestalo pršať, a tak Joshua stiahol strechu a započúval sa do vetra svištiaceho okolo čelného skla.

Bolo skoré popoludnie, keď prešiel cez Shenandoahs a zbadal pred sebou zahmlený hrebeň Blue Ridge. Dnes nepripomína modrastú oceľ, pomyslel si diplomant z odboru literatúry – vrchy boli sfarbené zelenou pokrývkou prebúdzajúcej sa jarnej prírody. Iste by sa tam našli pekné miesta na pikniky. Spomenul si, ako sa s Megan rozprávali o tom, že by mohli koncom jari podniknúť túru na bicykloch po Skyline Drive.

S hlavou plnou clivých spomienok nezbadal, že Mercedes sa zrazu spred neho stratil.

To by sa Sidneymu Poitierovi nikdy nestalo.

Doparoma…

Mercedes začal predbiehať ťahač s návesom, no len čo sa veľké sivé auto dostalo pred jeho kabínu, urobilo myšku prudko doprava a odbočilo z diaľnice, zatiaľ čo vodič kamióna dupol na brzdu a podráždene zatrúbil.

LeFevrova Toyota uviazla v ľavom pruhu a nestihla sa dostať k výjazdu.

Obrátil rýchlo hlavu a zazrel, ako strecha Mercedesu klesá pod úroveň diaľnice, kým auto schádzalo po výjazdovej rampe.

LeFevre udrel päsťami do volantu. Prejavy zlosti, to nebol Poitierov štýl, no tentoraz sa nezdržal. Rozmýšľal, že sa pokúsi prejsť cez stredný deliaci pás zelene do protismeru, no bol čierny, plný vrodených obáv a viezol sa srdcom konfederácie; čím menej pravidiel poruší, tým lepšie.

Ďalší výjazd bol pol druha kilometra odtiaľ, a kým sa predral komplikovanou spleťou rámp a dostal k miestu, kde z diaľnice odbočil sivý Mercedes, nebolo po ňom ani chýru. Dostal sa na rázcestie, z ktorého viedli tri okresné hradské. Mercedes mohol zamieriť hociktorým smerom.

Alebo sa doktor len zastavil na čerpacej stanici, doplnil benzín, vrátil sa na diaľnicu a pokračoval v ceste na západ.

Zúfalý zavrel oči a oprel sa pevne o opierku.

Čo tu, doparoma, robím?

Hrozné, čo s človekom porobí láska, pomyslel si.

Je to odporné, je mi z toho na vracanie…

LeFevre zašiel na čerpaciu stanicu, natankoval pri samoobslužnom stojane a podišiel k vycivenému namosúrenému pumpárovi, ktorému spod reklamnej čiapky trčali dlhé vlasy, možno ešte umastenejšie než tá čiapka. LeFevre sa naňho usmial.

„Ako sa máte?“ opýtal sa veľmi zdvorilo Sidney Poitier.

„Ujde to, a vy?“ zamrmlal chlapík.

„Nie najhoršie, dá sa to zniesť.“

Chlapík civel na LeFevrove vlasy, ktoré nemali práve strih pána Poitiera približne z roku 1967; vlastne mali oveľa bližšie k štýlu fanúšikov Menace II Society.

„Želáte si?“

LeFevrovi zišlo na um, že ani detektív Tibbs v obleku, s kravatou a vo vyleštených poltopánkach s dierkovaným vzorom by tu veľmi nepochodil, keby sa začal vypytovať, ktorým smerom sa pustilo auto za sedemdesiattisíc dolárov.

Rozhodne nie bez náležitého stimulátora.

LeFevre otvoril peňaženku a vybral z nej päť dvadsaťdolároviek. Pozrel na ne.

Aj pumpár na ne pozrel. „To sú hotové peniaze.“

„Áno.“

„Ale vy ste už za benzín zacvakali v automate kreditkou. Videl som vás.“

„Áno.“

„Tak čo má byť toto?“

„Sú pre vás,“ povedal LeFevre s tým najpresvedčivejším oxfordským prízvukom.

„Aha. Hm… A za čo?“ Muž akoby sa mu vysmieval.

„Mám taký malý problém.“

Zarastená tvár jasne hovorila: Čo ma po tom?

„Šiel som po diaľnici a jeden Mercedes sa vopchal tak tesne predo mňa, že ma vytlačil z cesty. Skoro som sa zabil.“ (Toto sa stalo Sidneymu Poitierovi vo filme V žiari noci. Alebo niečo podobné.) „Určite to urobil naschvál. Myslím ten šofér.“

„Čo nepoviete.“ Chlapík zívol.

„Mám rozbitý celý predok. Vidíte, čo s tým bude roboty?“

Ešte dobre, že som ho nedal vyklepať po tom, ako som oškrel bok na zátarase, keď som minulý mesiac viezol matku na nákupy, pomyslel si.

Ale pumpár pozrel na auto bez štipky záujmu.

„Takže chcete, aby som sa vám na to mrkol?“

„Nie, chcem číslo toho Mercedesu. Prešiel tadiaľto asi pred piatimi alebo desiatimi minútami.“

Videl sa mu to dobrý spôsob, ako prelomiť ľady – opýtať sa na číslo auta. Dostávalo to tak nádych oficiálnosti – ako keby do toho chcel zainteresovať políciu. LeFevre bol presvedčený, že Sidney Poitier by rozhodne použil nejaký podobný trik.

„Prečo by vás chcel vytlačiť z cesty?“ opýtal sa zrazu pumpár.

Takmer tým LeFevra vyviedol z konceptu.

„Netuším,“ pokrčil plecami. „Viete, ktoré auto mám na mysli?“ opýtal sa potom. Bol naďalej zdvorilý, no rozhodol sa, že to zas nebude preháňať. Sidney Poitier takisto tu a tam na Roda Steigera zagánil.

„Možno.“

„Teda sa tu zastavil na benzín.“

„Nie.“ Vycivený chlapík pozrel na peniaze. Potom pokrútil hlavou a odhalil skazené zuby vo falošnom úsmeve. „Nepadol som na hlavu. Chcete ma obabrať. Vám nejde o to číslo.“

„No, ja…“

„Chcete zistiť, kde býva ten smrad, čo?“

„No…“

„A poviem vám aj prečo.“

„Prečo?“

„Lebo sa rozváža vo svojom veľkom meďáku a myslí si: Tuná tento černoch – lenže nepomyslí si černoch, ale neger – tak tuná tento černoch sedí v tej svojej posratej japončíckej rachotine a ja ho môžem pokojne vytlačiť z cesty, a on ma môže akurát tak bozať.“ Chlapík sa uchechtol. „A vy nechcete to číslo auta kvôli poisťovni ani kvôli polícii. Hovno. Chcete si ho nájsť a vymlátiť z neho dušu.“

Tak, to je koniec jeho rozprávky. No čo, aspoň to skúsil. LeFevre sa už chystal schovať peniaze a vrátiť sa do auta, kým ten chlap zavolá nejakých Rodov Steigerov, keď zrazu pumpár povedal: „To ma ale naštval. Fakt naštval.“

„Prosím?“ opýtal sa nechápavo LeFevre.

„Mám zopár čiernych kamošov. Vlastne dvoch. Sú to fakt kamoši, vieme sa zabaviť, a žena jedného z nich pozýva takmer každý týždeň mňa a moju frajerku na obed.“

„Naozaj?“

„Naozaj, nekecám.“ Bankovky zrazu zmizli v mužovej zaolejovanej ruke. „Čo sa mňa týka, je mi to fuk. Nájdite ho a vytraste z neho dušu.“

„A ako ho mám nájsť?“ LeFevre zažmurkal.

„Ja toho smrada poznám.“

„Toho chlapa v Mercedese?“

„Áno.“

„Je to doktor Hanson, však?“

„Neviem, kto to je, ale z času na čas ho vídam. Prefrčí okolo tým alebo oným smerom. No nikdy sa tu nezastaví. Takí nafúkanci ma šerú. Kvôli nim sa ľudia musia sťahovať do dolín.“

„Čo tým myslíte, že sa sťahujú do dolín?“ opýtal sa Sidney Poitier zdvorilo. Teraz sa na muža usmieval a poskytoval mu fúru času na rozmýšľanie.

„Tí poondiati sviniari, čo sa tadeto prevážajú do hôr v Mercedesoch, špekulujú s pozemkami. Viete, keď sa tu začali usádzať ľudia, jasné, že sa usadili na kopcoch. To dá rozum, nie? Ale väčšina z nich si pôdu neudržala. Problémy s peniazmi. S daňami. A tak museli predať pozemky buď štátu na park, alebo zazobancom, ktorí hľadali víkendový dom, a presťahovať sa do doliny. Teraz už skoro všetci žijú dole – myslím, väčšina poctivých ľudí. Nebude dlho trvať, a na kopcoch zostanú len tí zazobaní všiváci a štátne pozemky. To hovorí môj otec a má pravdu.“

„Kde teda býva?“

Vycivený mladík kývol hlavou smerom k jednej z okresných ciest. „Chodieva hore tou cestou. Neviem, kde stojí jeho dom. Viem len, že tam hore je tá stará nemocnica. Tak si myslím, že ju prerába na obytný dom alebo niečo podobné.“

„Aká nemocnica?“

„Cvokáreň. Pred pár rokmi ju zavreli.“

„Ako je to ďaleko?“

„Asi tak osem kilometrov. Na konci tuto Palmer Road.“ Znova ukázal na úzku cestu. „Ale nezabijete ho, že? Z toho by som mohol mať problémy.“

„Nie. Len sa s ním chcem porozprávať.“

„Aha. Jasné.“ Chlapík zaškúlil a znova vyceril v úsmeve skazené zuby. „Viete, pripomínate mi toho herca.“

„Naozaj?“

„Áno. Je fakt dobrý. Nevyzeráte presne ako on, ale máte podobný hlas a aj držanie tela.“

„Sidney Poitier,“ povedal LeFevre s úsmevom.

Chlapík zažmurkal a pokrútil hlavou. „Kto to je, dočerta, Sidney Poitier?“

„Asi ho už nepoznáte,“ povedal LeFevre.

„Ako sa len volá…? Mám ho pred očami… Dokopal zopár nindžov v tom filme so Seanom Connerym… Počkajte! Snipes… Wesley Snipes. To je ono. Páni, ten chlapík ale vie hrať!“

LeFevre podišiel k okraju asfaltovej plochy. Zápach benzínu sa miešal s vôňou pučiacej zelene a ílovitej hliny. Palmer Road sa kľukatila hore do vrchov a strácala sa v tmavom tuneli z borovíc.

Mladý pumpár si zastrčil prameň umastených vlasov pod čiapku. „Možno tam hore má obytný príves. Má ich kopa stavebných podnikateľov. Alebo býva priamo v tej nemocnici. Teda, ja by som tam nešiel bývať ani za všetky prachy sveta. Rozprávajú sa o nej čudné veci. Na ľudí tam občas niečo zaútočí. Možno svorka divých psov. Alebo niečo také.“

Alebo niečo také?

„Niekedy sa tam nájdu krvavé kosti. Ale inak nič.“

LeFevrov hnev sa menil na obavy. Megan, do čoho si sa to zaplietla? „Teda mám len stále ísť po tamtej ceste?“

„Správne. Osem kilometrov. Stúpa až celkom hore a potom sa napojí sama na seba ako slučka.“

„Ako slučka,“ zopakoval roztržito LeFevre a zahľadel sa do tmavého hustého lesa. Spomenul si na citát z Danteho Božskej komédie: V polovici životnej púte ocitol som sa v tmavom lese, a zrazu sa spredo mňa stratila priama cesta. Spomenul si aj na ďalší dej: na to, ako Beatrice zobrala Vergília na výlet do pekla.

„Počujte,“ ozval sa pumpár tak nečakane, až sa strhol, „a cestou nazad sa tu zastavte, dobre? Nech viem, ako to dopadlo.“

LeFevre prikývol a stisol chlapíkovi zaolejovanú ruku. Nasadol do auta a pohol sa rýchlo po Palmer Road. V priebehu niekoľkých sekúnd posledné náznaky civilizácie ostali za ním a svet sa zmenil na čiernu kôru stromov, tiene a kníšuce sa rozstrapatené konáre.

Čo všetko človek neurobí pre lásku, pomyslel si LeFevre. Čo všetko človek neurobí pre lásku.

Aaron Matthews zašiel Mercedesom do malého hája vedľa asfaltovej cesty, vystúpil z auta zahľadel sa naspäť na Palmer Road.

Po bielom aute nebolo ani stopy.

Bol si istý, že Meganinho priateľa sa elegantne striasol, keď nečakane zišiel z diaľnice tesne pred tým kamiónom. Mládenec bol teraz pravdepodobne niekde v západnej Virgínii, a aj keby sa bol dovtípil, ktorým výjazdom zišiel z diaľnice, a podarilo sa mu naň vrátiť, nijako by nemohol zistiť, kadiaľ sa Matthews pobral v tej spleti miestnych ciest. Hoci Matthews navštevoval opustenú nemocničnú budovu už rok, odkedy ta priviezol svojho syna, nikdy sa nezastavil na čerpacej stanici či v predajni potravín pri výjazde z cesty číslo 66. Bol si istý, že miestni trkvasi o ňom nič nevedia.

Znova nasadol do auta a pokračoval v ceste k bývalému ústavu pre duševne chorých Blue Ridge.

Hneď za miestom, kde cesta prechádzala medzi dvoma strmými úbočiami porastenými viničom, sa otváralo plytké údolie. Za radom stromov bolo vidieť niekoľko nízkych budov.

Nemocnica Blue Ridge bola poslednou stanicou pre ťažké psychiatrické prípady v štáte Virgínia. Držali tu schizofrenikov, nezvládnuteľné bipolárne a hraničiace osobnosti a tých, ktorí trpeli halucináciami. Platili tu prísne bezpečnostné opatrenia – pacientov (čiže chovancov ústavu) na noc zatvárali do chránených miestností (vyčalúnených ciel). Dvaapolmetrový plot z drôteného pletiva, ktorým bol obohnaný štvorhektárový pozemok, bol „uspôsobený tak, aby zaručoval ochranu pacientov i miestnych obyvateľov žijúcich v okolí“ (inými slovami, bolo v ňom nepretržite napätie 500 voltov).

Nemocnica spĺňala svoj účel až dovtedy, kým ju štát pred dvoma rokmi nezavrel a nepopresúval pacientov do iných podobných zariadení či na otvorené oddelenia.

Matthews toto miesto dôverne poznal. Pacienti v ňom nachádzali dôverníka, spovedníka i rozhodcu… počas svojho štvorročného pôsobenia v tejto ustanovizni sa im stal takpovediac otcom. Keď si predstavil domov, vybavila sa mu vždy najprv táto nemocnica a až potom koloniálny dom v Arlingtone v štáte Virgínia, kde žil s Margarét a ich synom Petrom.

Matthews zabrzdil, a keď auto zastalo, starostlivo preskúmal okolie, či nezbadá stopy násilného vniknutia, i keď to bolo dosť nepravdepodobné. Do plota už nepúšťali elektrický prúd, ale areál strážilo päť rottweilerov s veľkými hranatými hlavami, drsných a krvilačných, so zubami ostrými ako dýky. Poľovali vo svorke a raz či dva razy do týždňa zabili jeleňa, ak neprozreteľne prešiel bránou, keď zostala otvorená.

Znova sa obozretne započúval – nijaký zvuk nenaznačoval, že sa blíži auto – a odomkol dve zámky z kalenej ocele, ktorými zabezpečil bránu. Potom zatiahol autom do dvora a zaparkoval ho.

Vybral Megan z kufra a odniesol ju do budovy, pričom si dvere otvoril plecom. Zvonku sa dalo dostať dnu jednoduchým zatlačením na dvere, no von ste sa už bez kľúča nedostali. Nemocnica sa tak zmenila na väzenie.

Vošiel do haly.

Ústavy pre duševne chorých vždy páchnu ostrejšie než normálne nemocnice, lebo i keď tu liečia najmä myseľ, vedľajším produktom týchto patologických stavov býva moč, výkaly, pot a krv. Ešte vždy to platilo aj o Blue Ridge; vzduch bol presiaknutý zápachom telesných výlučkov a rozkladu.

Matthews niesol svoju korisť pochmúrnymi chodbami. Cítil každý kilogram jej hmotnosti, i keď to nebola hmotnosť bremena, ale hmotnosť pokladu, takého dokonalého a vzácneho ako zlato či platina.

Odniesol Megan do izby, ktorú pre ňu pripravil. Položil ju na posteľ a vyzliekol. Najprv blúzku a podprsenku. Potom džínsy, nohavičky a ponožky. Prešiel pozorne pohľadom po celom jej tele, od hlavy až k pätám. Dotkol sa jej len raz – aby sa uistil, že má pravidelný pulz.

Pozbieral jej šaty, vyšiel z miestnosti a zamkol dvere ťažkým visacím zámkom. Zišlo mu na um, že sa zájde pozrieť na syna, no chlapec bol v inej časti budovy a Matthews na to teraz nemal čas. Vyšiel von, nasadol do auta a prešiel bránou. Už po prvých metroch však začul klepotavé rytmické zvuky kolesa idúceho po ráfe a uvedomil si, že dostal defekt.

Dočerta, teraz nie! Celkom mu to pokazilo náladu. Usiloval sa držať nevôľu v rozumných medziach. Rýchlo si spomenul na Megan. To ho aspoň trochu povzbudilo. Vystúpil z auta a prešiel dozadu.

Len čo zbadal široký zárez od noža v michelinke, chcel rýchlo otvoriť dvere a vybrať z prednej priehradky pištoľ.

Neskoro.

„Nehýbte sa.“ Mladý muž držal zhrdzavenú mačetu, ktorá tu zostala z čias, keď sa Matthews rýpal v zemi, predtým, ako sem priviezol svojho syna Petra. Držal ju nešikovne, no s dostatočne jasným odhodlaním, aby Matthews zmeravel na mieste a zdvihol ruky. Ten mládenec bol riadne svalnatý.

„Dám vám peniaze,“ vyhŕkol.

„Chcem vedieť, čo sa tu robí.“

Ten mladík mal úžasný hlas. Aký úchvatný prízvuk! Karolínsko-karibský, trochu šmrncnutý britskou angličtinou. Zaručene dostal každú ženu, na ktorú si spomenul – stačilo mu povedať jej tým hlasom, že je krásna.

„Neubližujte mi,“ prosil zúfalo Matthews.

V hnedých očiach sa zjavil záblesk neistoty.

„Čo ste urobili Megan?“

Matthews sa zamračil. „Kto ste?“

Pozrimeže, konštatoval psychiater v Matthewsovi, ty teda nie si nijaký bitkár, však? Táto situácia je pre teba nová… A prečo sa cítiš tak previnilo a neisto?

Pištoľ mal v odkladacej skrinke na dosah z miesta, kde stál. Ale útočník bol dosť nervózny. A pri svojej sile by mohol Matthewsa vážne zraniť, aj keby nechcel. Navyše, i keď si Matthews myslel, že nie je nebezpečný, naučil sa, že určovať diagnózu privčas je dosť riskantné.

Usmial sa a spustil ruky. Zatváril sa chápavo a povedal: „Počkaj, nie si ty…? Ty musíš byť Joshua.“

Mládencova tvár sa zamračila. „Vy ma poznáte?“

„Isteže ťa poznám,“ odvetil pokojne Matthews. „Vlastne som dúfal, že budeme mať príležitosť pozhovárať sa.“

11/ „CELKOM SI MA vystrašil,“ povedal upokojujúcim hlasom Aaron Matthews. „Niečo také som nečakal, inak by som nebol zareagoval tak splašene.“

Pozrel na prázdnu pneumatiku a zasmial sa. „Ale pneumatiku si tou mačetou riadne dokatoval.“

Mládenec trasúcim sa hlasom (ten hlas žeriem, fakt ženiem!) povedal: „Myslel som si, že ste s ňou sem prišli na schôdzku. Že jej chcete ukázať nejaký svoj majetok alebo čo. A potom som zrazu videl, ako ju nesiete dnu. Čo sa tu robí? Chcem to vedieť!“

„Počkaj. Koho som mal niesť dnu?“ zamračil sa Matthews.

Ukázať jej nejaký svoj majetok?

„Megan. Videl som vás spolu.“

Takže je v tom, že obchodujem s nehnuteľnosťami. Matthews pokrútil hlavou a zahľadel sa smerom k nemocnici. „Myslíte pred pár minútami? To som niesol veľkú tašku s čistiacimi prostriedkami. A dechtovú plachtu. Kúpil som to tu a chcem to prestavať na byty.“

Mládencovo podozrenie trochu zoslablo. Prestávaš veriť vlastným očiam, je tak? Ako často sa nám to stáva. A nevieš sa vyrovnať s pocitom, že si sa možno zosmiešnil, však? Nezdedil si to náhodou po svojej afroamerickej mame, úspešnej šéfke? Po tej, ktorá rozpráva tak uhladene a nosí cez plece elegantného kostýmu kúpeného u Tysonsa šatku značky Chanel?

Matthewsovi však neuniklo, že mládenec ďalej pevne zviera mačetu v ruke. „Kde je? Čo ste urobili s jej autom?“

„Joshua,“ oslovil ho pokojne Matthews, „Megan som vyložil na mojej chate o kúsok ďalej odtiaľto.“ Ukázal na les. „Asi tri kilometre. Chcela pripraviť niečo na obed.“

„A prečo ste na parkovisku pred stanicou presadli z jej auta do vášho?“

„Megan má priateľku Amy.“ Matthews sa odmlčal.

„Poznám Amy,“ povedal Joshua.

„Amy si požičala jej auto. Nechali sme jej ho pred stanicou a prestúpili sme do Mercedesu.“

Mládenec sa zamračil. „Nevedel som, že Amy má vodičák.“

Matthews sa zasmial. „Nemá? To nám nepovedala. A ja som sa čudoval, prečo si nepožičia auto od mamy.“

Fajn, povedal si v duchu Matthews. Svoj výkon hodnotil vysoko.

„No moment… keď som šiel za vami, nevidel som Megan vo vašom aute.“

„Ty si nás sledoval?“

„Áno, sledoval som vás. Ako inak by som vás tu našiel?“

„Myslel som, že ti Megan o mne povedala. A aj o tom, že sem niekedy chodievame.“

Joshua prekvapene zaklipkal viečkami.

Matthews sa zahľadel na mladíka, naklonil hlavu nabok a s účasťou povedal: „Pozri, Joshua, neber si to tak.“

„Čo?“

Ach, aké sladké bolo zúfalstvo, ktoré Matthews zbadal v jeho olivových očiach! Takmer sa rozochvel od blaženosti. „Mal by si na ňu zabudnúť,“ povedal stíšeným hlasom.

„Ale ja ju mám rád!“

„Zabudni na ňu. Pre svoje vlastné dobro.“

Takže Matthews sa nemýlil. Tento chlapík zrejme prišiel pred Hansonovu ordináciu pred koncom sedenia a chcel sa pozhovárať s Megan – a zrejme aj s Hansonom – o tom, prečo jej radil, aby sa s ním rozišla. Trochu obsesné, nie?

Alebo má priveľa testosterónu v krvi.

Keby nebolo romantických pobláznení, my psychiatri by sme nemali čo robiť. Ako povedal Freud, láska je sviňa.

„Takže ste ju nahovorili, nech sa so mnou rozíde, aby ste sa s ňou mohli stretávať vy!“ povedal Joshua.

„To ti Megan povedala? Nuž, nie je to pravda. Bolo by to neetické a nikdy by som také niečo neurobil.“

Joshua zažmurkal, prekvapený, ako rázne sa Matthews ohradil. Lekár usúdil, že ten mládenec je pri autoritatívnom prístupe náchylný podľahnúť. Zrejme preto, že má otca vojaka.

„Ona sama sa rozhodla, že sa s tebou rozíde, Joshua. Až potom sme začali spolu chodiť.“

„Mne povedala niečo iné. Vraj ste ju presviedčali, aby sa so mnou rozišla.“

„Nie, Joshua. Tak to naozaj nebolo.“

„Ale ona mi to povedala!“

„Nuž, nemožno jej vyčítať, že nie je vždy úprimná, však?“

„Nemožno jej vyčítať?“

„Vieš, Megan má problém niesť zodpovednosť v istých situáciách. Nie je to nič nezvyčajné a ani nič vážne. Vo väčšej či menšej miere máme tento problém všetci. Robí jej ťažkosti vyjadriť svoje vnútorné pocity. Pri takých rodičoch… poznáš Tata a Bett?“

Keď Joshua začul tie známe mená, ktoré navyše Matthews vyslovil tak samozrejme, jeho obranné reflexy ešte väčšmi zoslabli. No ešte vždy bol nebezpečný. Priveľmi zmätený, priveľmi zaľúbený, zmietaný priveľkým množstvom emócií. Matthews usúdil, že jeho dôveru si nezíska; bude musieť zvoliť iný prístup.

„Poznám jej mamu, ale otca nie.“

„Ver mi, že práve oni sú zodpovední za mnohé jej problémy. Napríklad za to, ako klame. A niekedy sa nevie ovládať, však?“

„Áno. Ale komu sa to nestane?“

Otázka Matthewsovi prezradila, že mládenec začína prijímať jeho argumenty. Zasmial sa. „Joshua, zmier sa s tým a choď domov. Zabudni na Megan. Načo sa zbytočne trápiť.“

„Ale ja ju ľúbim.“ Mal takmer slzy v očiach.

Matthews si už toho mládenca stihol zatriediť, tak ako geológ nájdený kúsok kremeňa. Bol to typ, ktorý žije vo večných obavách, že nesplní očakávania svojich rodičov, otca prísneho vojaka a výnimočnej matky. Zrejme obidvaja boli – aby použil Meganin ošúchaný prívlastok – vynikajúci. Takže Joshua si vôbec nepripúšťal možnosť, že by sa na nich mohol hnevať.

Ale nejaký hnev v ňom musel byť. Lenže kde?

Nože to zistime…

„Joshua, ty to nechápeš…“

„Tak mi to vysvetlite.“

„Nemal by som…“

Joshua však trval na svojom. „Povedzte mi to! O čo ide?“

Matthewsove zrenice sa rozšírili, akoby zrazu strácal trpezlivosť. „Tak dobre! Chceš vedieť, ako to je?“

„Áno!“

Matthews otvoril ústa, no potom pokrútil hlavou, akoby bojoval sám so sebou. „Nie, nechceš.“

„Chcem!“ Joshua výhražne pokročil dopredu.

„Dobre teda. Ale potom mi to nevyčítaj. Pravda je taká, že Megan ťa nemá rada.“

Mládencova tvár zmeravela v lesklej ebenovej maske. „To je lož!“

Matthews stisol čeľuste. „Povedala mi to v prvú noc, keď sme boli spolu.“

„Klamete!“ vydýchol Joshua.

„Tak ty neveríš, že sme milenci?“ opýtal sa zlomyseľne Matthews, ako sa patrilo na chlapíka, ktorý sa už nebojí, ale zlostí.

„Nie, nie ste.“

„Ako by som potom vedel, že má pod ľavou bradavkou materské znamienko?“

Joshua už nevládal zniesť Matthewsov chladný pohľad a pozrel dolu na mach pokrývajúci zvalený strom. Ruky sa mu triasli.

„A že chĺpky na ohanbí má plavé ako vlasy na hlave. A čo má rada v posteli? Keď ju muž dráždi jazykom.“

Matthewsovi neunikol mládencov šokovaný výraz.

„Prestaňte!“

Lenže on pokračoval: „Hneď na prvom sedení sa ma opýtala, ako by sa ťa mohla zbaviť.“

„Nie.“

„Ale áno!“ šprihol mu Matthews do tváre. „A vieš, ako ťa nazvala? Biely neger.“

Oči mladého muža sa zastreli bolesťou, ako sa mu skalpel jeho slov zarezával do duše.

„To by nikdy nepovedala.“

„Bol si jej veľký menšinový experiment. Chcela to skúsiť s černochom, ale nie veľmi čiernym. A videlo sa jej, že ty si prijateľný kompromis. Svetlejší než ty sa len ťažko nájdu. A tak sa na to odhodlala. Povedala mi, že predtým, než ťa pobozkala, musela vypiť pol fľaše Južanovej útechy.“

„Nie!“

„S Amy sa potom celú noc na tebe zabávali. Megan ťa vie skvele napodobniť. Do podrobností.“

„Choďte do pekla!“

„Joshua, sám si to chcel!“ vykríkol Matthews. „To ty si ma k tomu dotlačil, a tak si vypočuješ pravdu, či chceš, alebo nie. Chcela, aby tvoja patetická tvár zmizla z jej života. Biely neger. Bol si pre ňu hračka. Povedala mi to znova dnes ráno. Keď som ju preťahoval na stole v ambulancii.“

To stačilo.

Mládenec vybuchol. A kým niekoho iného by to možno bolo dohnalo k tomu, že by konal rozhodne a neľútostne, Joshua sa ako šialený vrhol k Matthewsovi a oháňal sa päsťami. „To nikdy nepovedala!“ kričal. „Nikdy to nepovedala, nikdy to…“

Matthews padol na zem a zakryl si hlavu ľavým predlaktím. Keď sa však po chvíli zdvihol, v ruke držal mačetu a rozohnal sa ňou mládencovi priamo na hrdlo.

Joshuove žalostné litánie sa skončili chrčivým výkrikom. Matthews odskočil pred jeho päsťou a zaťal mu hlboko do ruky. Potom do nohy. Joshua spadol na chrbát a priložil si dlaň na otvorenú ranu v hrdle.

Matthews odstúpil a sekol mládenca zhrdzavenou čepeľou do brucha. Joshua však Matthewsa s prekvapujúcou silou odsotil, prevalil sa a zdvihol na kolená. Dusil sa vlastnou krvou, ktorá mu stekala pomedzi prsty z rozťatého hrdla. Matthews ho ešte niekoľko ráz sekol mačetou, no Joshua sa pretiahol bránou a ako zviera sa rýchlo plazil k nemocnici v zúfalom úsilí uniknúť pred hroznou čepeľou. Matthews sa ho ani nenamáhal prenasledovať. Po necelých desiatich metroch sa zvalil na hriadku mrkvy, ktorá očervenela od jeho krvi.

Matthews k nemu pomaly podišiel. Keď začul blížiace sa hlboké vrčanie, rýchlo odstúpil od trasúceho sa tela.

Rottweilery sa naň lačne vrhli. Matthews prešiel bránou a zavrel ju za sebou. Psy sa zhrčili okolo tela, ktoré ešte pred chvíľou vyzeralo také mocné a nezničiteľné, no teraz z neho bola len kopa krvavého mäsa.

Matthews sa opieral o železné mreže brány a uchvátený sledoval, ako ten mladík zomiera. Joshua sa ešte nevzdával – pokúsil sa nadvihnúť a odohnať psy. Ale bolo to zbytočné. Veľký samec mu obrovskými čeľusťami zovrel zozadu krk a mykal ním. O chvíľu telo bezvládne ovislo.

Zvieratá ho odtiahli do jarku a telo mizlo vo vrčiacich zakrvavených papuliach.

Matthews rýchlo vymenil koleso na Mercedese, nastúpil a vyrazil dolu po ceste. To, čo zostane z tela, pochová zajtra. Teraz nemal čas. Bolo treba zariadiť toľko vecí. Pomyslel si, že je to ako za starých čias, keď vykonával psychiatrickú prax. Mal veľa roboty. Musel sa stretnúť a porozprávať s niekoľkými ľuďmi.

Zmením navždy tvoj život.

Kto je to? Kto je to?

Megan McCallová plávala v tmavom oceáne a jej myseľ napĺňala táto jediná otázka. Otvorila oči a chytila sa tenkého špinavého matraca, na ktorom ležala. Miestnosť sa s ňou pohybovala.

Zakrútila sa jej hlava a dvihol sa jej žalúdok. V ústach mala nepríjemné sucho, opuchnuté viečka privreté. Prevalila sa na chrbát a obzrela si malú miestnosť. Steny boli vyčalúnené, na okne zbadala mreže.

Samotka pre šialencov.

A páchlo tam tak odporne, že jej bolo na vracanie.

Sadla si a pokúšala sa nájsť nejaké svetlo. Nijaké nevidela. Lampu zo stropu odstránili a v izbe bolo šero. Možno by mala…

Zrazu jej začalo hučať v ušiach. Pred očami sa jej zjavili čierne škvrny, padla na matrac a stratila vedomie. Po nejakom čase znova otvorila oči, podarilo sa jej sadnúť, počkala, až sa jej pre stane krútiť hlava, a tackavo prešla do malej kúpeľne. Tá droga, čo jej dal… ešte vždy na ňu pôsobila. Musela všetko robiť pomaly.

Megan si sadla na záchodovú misu, rozkročila sa a napokon našla odvahu prezrieť sa. Nijaké sinky či odreniny. Nijaké stopy semena. Možno ju obchytkával, ale neznásilnil ju. Vzdychla od úľavy a vymočila sa. Potom si nad umývadlom opláchla ruky i tvár a vypila niekoľko dúškov ľadovej vody z kohútika. Len pokojne, vravela si – a potom zazrela svoj obraz v zrkadle pevne priskrutkovanom na stene. Zhrozene vydýchla. Bola bledá a strhaná, plavé vlasy mala rozstrapatené a špinavé, oči červené a opuchnuté. Nahnevalo ju, aký vystrašený výraz mala v tvári, a rýchlo odstúpila od zrkadla.

Ktovie, ako dlho som bola v bezvedomí, pomyslela si. Týždeň? Deň? Nebola hladná, preto usúdila, že je ešte vždy sobota. Nanajvýš nedeľa.

Hľadá ju vôbec niekto?

Vie niekto o tom, že sa stratila?

Prirodzene, rodičia. Veď neprišla na obed. Aj tak tam nemienila ísť. Ďakovala bohu, že nezavolala Bett a nepovedala jej, že nepríde, ako plánovala. Keby to bola urobila, ešte vždy by sa po nej nik nezháňal.

A Amy…

Mala jej povedať, kam ide.

Lenže bláznivá Megan sa hanbila. Bláznivá Megan nechcela, aby niekto vedel, že chodí k cvokárovi. Doriti. Lepšia by bola tá polepšovňa. Odkrútila by si tam pár týždňov a mala by pokoj. Ale nie, ona si vybrala psychiatra.

Kto to vlastne je? zúrila v duchu. Je to ten chlapík, čo ju sledoval v aute? Už začínala veriť, že si to len namýšľala.

Megan zastala pri posteli a zahľadela sa cez zamrežované okno na veľkú lúku s vysokou trávou a krovím. Rástlo tam aj zopár stromov, no mnohé postínali a nechali len tak hniť.

Zrazu sa strhla, keď k oknu pribehol veľký pes, zastal a pozeral na ňu. Z papule mu visel kúsok červeného krvavého mäsa, akoby niekde uchmatol kus surového rezňa. Pohľad mal nepríjemne ľudský a správal sa, akoby ju poznal. Zrazu spozornel, obrátil sa a zmizol.

Prezerala okno. Mreže boli hrubé a medzery medzi nimi priúzke, aby sa tadiaľ pretiahla.

Sklamaná udrela päsťou do steny.

Kto je to?

Megan podišla k dverám, chýrila kľučku a mykla. Prirodzene, boli zamknuté. Odrazu jej vyhŕkli slzy; padali jej na prsia a od vzlykov a chladnej vlhkosti tej bezútešnej izby sa jej bolestivo stiahli bradavky.

Kto je to?

Prečo ju nútili, aby k nemu chodila?

Čo som urobila, že ma stihlo toto? Nič! Neurobila som vôbec nič!

Ak jej matka chcela kefovať s tým trpákom v Baltimore, prečo jej, preboha, nezavolala? Stačil stručný telefonát. Prepáč, zlatko, ale vrátim sa neskôr. Objednaj si na večeru pizzu a zaplať mojou kreditkou, pozvi Amy, a ak chceš, tak aj Brittany, ale nijakých chlapcov, dobre?…

Ak jej otec mal čas naháňať sa za mladými babami, prečo si nenašiel čas aj na mňa?

Je to ich chyba! Mojich rodičov!

Tak vás nenávidím! Nenávidím vás, až sa z toho idem zadusiť. Najradšej by som…

Začula akýsi zvuk.

Čo to bolo?

Akoby cupitanie.

Ozývalo sa odkiaľsi zhora. Zdvihla hlavu a v ohybe, kde stena prechádzala do povaly, zbadala akési tmavé hrčky. Podišla bližšie. Pavúky! Obrovské čierne pavúky. A stovky drobných čiernych bodiek – ich potomstvo – stekali po stene ako prúd čiernej vody.

Megan striaslo, zhnusené vydýchla a naskočila jej husia koža. Rozbehla sa k dverám a z celej sily do nich vrazila. Ani sa nepohli. Zviezla sa na drevenú dlážku. Liezla po nej a skúšala nahrubo ohobľované dosky, hľadala nejaké slabé miesto. Nič nenašla.

Skrútila sa na studenej dlážke do bezmocného klbka a usedavo sa rozplakala.

Čo to bolo? opýtala sa bláznivá Megan svojho druhého ja.

V tej chvíli prestala plakať.

Cup, cup.

Znova začula ten zvuk. Akoby vychádzal z vnútra stien.

Veveričky, usúdila. Vstala a podišla k stene. Bola zo škvarobetónu. Ako by mohli byť v stenách z takého tvrdého materiálu nejaké zvieratá?

Nazrela do kúpeľne a uvedomila si, že tam sú steny zo sadrokartónu. A hneď vedľa záchodovej misy zbadala na stene obdĺžnikový plech s rozmermi asi tridsať krát štyridsaťpäť centimetrov, zatretý niekoľkými vrstvami farby. Kam asi vedie ten otvor?

Vošla dnu, čupla si a prebehla prstom po okraji kovu. V troch rohoch nahmatala prázdne priehlbinky a len vo štvrtom hlavičku skrutky. Ak by sa jej podarilo pri kraji narušiť farbu, mohla by ten plech odchýliť a ťahať dovtedy, až by povolil.

Lenže farba bola stvrdnutá a krátkymi nechtami sa nemohla dostať pod okraj plechu. Spomenula si na Brittany a jej dravčie pazúry, s ktorými pravidelne chodila k Vietnamcom na manikúru. To by teraz potrebovala – nechtiská, aké mávajú prostitútky…

Prehľadala izbu, no nenašla nič, čo by sa dalo použiť ako nástroj. S povzdychom sa vrátila do kúpeľne, ľahla si na dlážku a udrela do kovového krytu. Duto zazvučal a Megan mučivo zatúžila dostať sa do priestoru za ním. Nepohol sa však ani o milimeter. Makaj, povzbudzovala ju bláznivá Megan.

Megan znova a znova udierala do plechu päsťou, až jej očerveneli hánky a začali opúchať. Vstala a pustila sa doň kopať pätou. Stred sa trochu preliačil a pri okraji sa zjavila trhlinka tenká ako vlas. Zdvojnásobila úsilie, až mala pocit, že si zláme nohu.

Do toho! súrila ju bláznivá Megan.

Megan si kvokla a znova sa pokúsila zastrčiť pod plech nechty. Boli však prikrátke, a tak sklamane zaskučala, nahla sa dopredu, vycerila zuby a pritisla tvár k stene, usilovala sa rezákmi vniknúť do trhliny.

Odrela si ďasno o drsnú stenu. Čeľusťou jej prenikla bolesť a pocítila chuť krvi. Odrazu však s tichým puknutím jej predný zub vnikol do škáry a o kúsoček odškeril plech od steny. Megan sa narovnala, priložila si dlane na líca, aby stlmila bolesť, a vypľula krvavú slinu. Potom chytila plech za uvoľnený okraj a mykla ním tak zúrivo, že poslednú skrutku vytrhla zo steny. Hodilo ju dozadu.

Dobrá robota, ozve sa bláznivá Megan uznanlivo.

S radostným vzlyknutím sa posadila a zbadala, že cez dieru preniká slabé svetlo. Strčila dnu hlavu a uvidela ďalšiu miestnosť. Plech zjavne zakrýval starú vetraciu šachtu. Na druhej strane, asi v tridsaťcentimetrovej vzdialenosti, bola len tenká mriežka. Kopla do nej a počula, ako zacvendžala na dlážke. Zmeravela. Ticho! napomenula sa. Mohol by byť niekde blízko.

Hlavou dopredu začala liezť do šachty. Plecia mala širšie, no podarilo sa jej ich stiahnuť a vopchala sa dnu. Predlaktím si chránila prsia, aby si na drsnom spodku otvoru nedoráňala bradavky. Dostala doň bolestivý krč. Pomaly, centimeter po centimetri sa preťahovala šachtou. Keď už mala hlavu a ruky v druhej miestnosti, rozhliadla sa. Aj tam boli na okne mreže. Ale dvere boli odchýlené na niekoľko prstov. Videla za nimi tmavú chodbu.

Ďalší kúsok, a potom ešte ďalší.

Až kým jej v otvore neuviazli boky. Nemohla sa pohnúť ďalej.

Poondiate boky, hromží bláznivá Megan. Ako ich nenávidím, nenávidím, nenávidím! Nemohla si schudnúť tých päť kíl, čo?

Nechaj si tie sprosté reči, zahriakne Megan v duchu svoje druhé ja.

Otvor na druhej strane šachty bol o čosi menší než v jej izbe. Megan sa vrtela, napínala svaly, potom si oblizla prsty a naslinila boky, ale nič nepomáhalo – zostávala na polceste medzi oboma miestnosťami so zadkom uviaznutým v šachte.

Neexistuje, pomyslela si, takto tu nezostanem trčať! Zaplavila ju nepríjemná vlna klaustrofóbie. Potlačila ju, pomrvila sa a podarilo sa jej posunúť o pár centimetrov. Potom však znova uviazla.

V tej chvíli začula ten zvuk. Cup, cup.

Kdesi nad ňou zacupotali drobné nohy. Ozvalo sa tenké zapišťanie.

Ach bože, nie. Tie veveričky.

Srdce sa jej rozbúchalo.

Cup, cup.

Teraz sa to ozývalo priamo nad miestom, kde uviazla. Zdalo sa, akoby tam boli dve. A ďalšie sa pohybovali v miestach, kde sa stena stretávala s povalou.

Cup, cup.

Ale… čo ak to nie sú veveričky?

Doriti, veď sú to potkany! vyhŕkne bláznivá Megan.

Megan zavzlykala. Cupot drobných nôžok sa približoval, akoby potkany začali zliezať dolu. Megan len horko-ťažko zadusila výkrik, keď jej čosi dopadlo na nohu – bol to len kúsok izolácie alebo dreva.

Cup. Cup-cup-cup. Pobehovali po povale a niekoľko sa ich zvedavo priblížilo. Možno sú hladné. Stovky príšerných tvorov blížiacich sa k jej telu – opatrne, no nezadržateľne.

Ďalšie potkany. Cup.

Šuchot a cupot zneli teraz ešte bližšie. Bolo ich už najmenej desať, možno až dvadsať. Predstavila si zuby ostré ako ihly. Drobné červené jazyky.

Stále sa približovali. Hnala ich zvedavosť. Priťahovala ich jej vôňa. V kúpeľni nebol toaletný papier, nuž sa nemohla utrieť, keď sa vymočila. A včera sa jej skončila menštruácia. Zacítia krv. A zamieria priamo k tomu miestu.

Šuchot zosilnel.

Och bože…

Zavrela oči a od hrôzy sa rozvzlykala. Zdalo sa, akoby ich bola plná stena. Desiatky, stovky potkanov smerujúcich k nej. Sú čoraz bližšie. Cup, cup, cup, cup-cup-cup…

Megan sa zaprela dlaňami o stenu, zo všetkých síl zatlačila a divo zastrihala nohami. Jeden z potkanov zapišťal odporne ako zubárska vŕtačka a spadol jej priamo na zadok. Vykríkla. Od hrôzy sa jej rozbúchalo srdce. Udrela do steny a zúrivo pokrútila bokmi. Vyplašené zviera z nej zliezlo; keď sa zachytilo na stene šachty, na okamih pocítila, ako jej medzi nohy vkĺzol chvost.

„Ach nie…“ zastenala plná ošklivosti.

Kým bila rukami do steny a nohy sa jej šmýkali po dlážke kúpeľne, ďalšie zviera skusmo vystrelo labku a zliezlo jej na kríže. Pocítila na tele štyri drobné nohy. Vystrčili pazúriky a začali sa opatrne pohybovať. Potom sa jej pokožky dotkol vlhký ňufák s dlhými fúzikmi.

Ruky jej už tŕpli, no ešte raz sa mocne zaprela. Nohou sa odrazila od záchodovej misy a podarilo sa jej o kúsok posunúť. Konečne si uvoľnila boky. Potkan z nej zoskočil a Megan sa zošuchla do vedľajšej miestnosti. Rýchlo štvornožky preliezla do najvzdialenejšieho kúta. Štyri potkany vyliezli z otvoru šachty a zmizli v otvorených dverách.

Vzlykla, trhane sa nadýchla a horúčkovito si prechádzala dlaňami po tele, aby sa presvedčila, či na nej nezostal zadrapený nejaký potkan. Postupne sa upokojila. Pomaly sa vrátila k ventilačnej šachte a započúvala sa. Cup, cup, cup… Stále tam čosi šuchotalo. Prirazila kovovú mriežku na otvor. Potkany unikli hore. Zo šachty zaznelo zlostné pišťanie.

Bože…

Objavila štós starých novín, zložila mriežku a vypchala šachtu nad úrovňou otvoru zhúžvaným papierom, aby nemohli znova zliezť dolu.

Potom sa vyčerpaná zviezla na dlážku a usilovala sa vyhnať z mysle hrozné spomienky na drobné, opatrne vykračujúce nohy, nechutné a vlhké.

Vyzrela do tmavej chodby, chladnej, na žlto vymaľovanej, so špinavými zamrežovánými oknami. Zrak jej padol na tabuľku na stene.

PACIENTI SA MUSIA JEDENKRÁT TÝŽDENNE PODROBIŤ ODVŠIVENIU.

Tá jednoduchá tabuľka do nej vliala nekonečnú beznádej.

Nezúfaj si, pokúšala sa ju povzbudiť bláznivá Megan.

Ale jej druhé ja nepočúvalo. Megan sa triasla od strachu a od zhnusenia. Skrútila sa do klbka a objala si kolená. Nenávidela toto miesto. Nenávidela svoj život, svoj bezcieľny život… Svoje trápne, povrchné priateľky. Svoju chorú posadnutosť Janis Joplinovou, skupinou Grateful Dead a celou tou poondiatou minulosťou plnou pretvárky.

Nenávidela chlapíka, ktorý s ňou toto urobil, nech už to bol ktokoľvek.

Ale nadovšetko nenávidela svojich rodičov.

Nenávidela ich tak, že sa to nedalo vypovedať.

12/ POČAS TRIŠTVRTEHODINOVEJ jazdy do Leesburgu prešli Tate a Bett popri niekoľkých vilách, zopár schátraných bungalovoch i hŕstke nových obytných blokov s názvami ako Veterný kameň či Duby. V garážach stáli odstavené autá a v stánkoch na trhu vzhľadom na ročné obdobie predávali len poháre s džemom a nakladanou zeleninou.

Ale predovšetkým boli naokolo obrábané polia.

Keď niektorí ľudia hľadia na čerstvo osiate pole, vidia tam budúce domy, nákupné strediská či administratívne centrá, iní zas rady zelených bankoviek, ktoré treba len pozbierať v čase žatvy. A ďalší možno prechádzajú okolo a nevnímajú nič, pred očami majú len svoj cieľ.

Keď Tate Collier hľadel na tieto polia, pociťoval to isté, čo cítil aj na svojej vlastnej pôde: tiché spasenie, niečo, na čom sa podieľal, no čo nebolo celkom jeho zásluhou, čosi, čo mu umožňuje prežiť: mlčanie naklíčeného zrna. A ak ho zavše príroda zradila – či už šlo o krupobitie, sucho, alebo pád výkupných cien – Tate aj vtedy spával pokojne, istý si tým, že zem vo svojom srdci neskrýva zlobu. A to nie je tak málo, ozýval sa v ňom bývalý štátny zástupca.

A tak hoci Tate tvrdil, ako každý dobrý advokát, že je mu celkom jedno, ktorú stranu zastupuje v prípade Parku slobody, v skutočnosti ho srdce ťahalo k ľuďom, ktorí chceli zachrániť pôdu pred betónom a nahustenou dopravou.

Ešte jasnejšie si to uvedomoval teraz, keď pozeral na zvlnené vŕšky, ktoré ubiehali popri ceste. Dokonca ho premkol pocit viny, že sa nevenuje príprave na vystúpenie pred súdom. Ale stačil jediný pohľad na Bettinu znepokojenú tvár a výčitky ho hneď prešli. Ešte bude mať dosť času, aby vybrúsil svoje argumenty. Teraz sú dôležitejšie iné veci.

Prešli okolo farmy Oatlands a v tej chvíli vykuklo spoza oblaku slnko. Blížili sa k Leesburgu v starej konfederačnej Virgínii.

V severnej časti štátu nebolo veľa takých mestečiek; mnohí ľudia v Richmonde a v Charlottesville vlastne ani nepokladajú severnú Virgíniu za súčasť svojho štátu. Tate a Bett prešli okolo tabule označujúcej vjazd do mesta a spomalili na predpísanú rýchlosť. Prechádzali popri úhľadne zastrihnutých živých plotoch, bielych drevených domoch, trochu nezvyčajnom chodníku pre cyklistov, ktorý sa vinul stredom mesta, a početných kostoloch. Pridŕžali sa inštrukcií doktora Hansona, ako sa dostanú k nemocnici, kde ležala jeho matka.

„Môže nám vôbec niečo povedať?“ opýtala sa Bett. „Teda, z právneho hľadiska.“

Pochopil, že mala na mysli vzťah lekára a pacienta a lekárske tajomstvo. Pred rokmi, krátko po svadbe, jej to Tate vysvetľoval takisto ako ďalšie právne zásady. Ju však tieto čudesné pravidlá uvádzali do pomykova. „Chceš povedať, že keď policajt niekomu neodrecituje jeho práva, zadržanie je nezákonné? Aj keď je to páchateľ?“ opýtala sa zmätená. Alebo: „Prepáč, ale prečo by mala ísť do väzenia matka, ktorá ukradla trochu jedla pre svoje hladné dieťa? To nechápem.“

Očakával rovnako nesúhlasný postoj, keď jej teraz vysvetlil, že Hanson im nemusí nič povedať. No Bett len prikývla, akoby tento fakt akceptovala, a usmiala sa. „Tak potom sa budeš musieť veľmi usilovať, aby si bol presvedčivý.“

Zabočili za roh a pred nimi sa vynorila biela budova nemocnice.

„Vidím, že tu dnes majú rušno,“ povedala Bett, keď prebehla pohľadom po parkovisku pred nemocnicou, kým si v spätnom zrkadielku nanášala čerstvú vrstvu rúžu. Pred hlavným vchodom stáli tri policajné autá. Na jednom z nich naliehavo blikal červeno-biely maják.

„Dopravná nehoda?“ odhadovala Bett. Na ceste číslo 15 vedúcej k mestu bola povolená deväťdesiatkilometrová maximálna rýchlosť, no všetci tam uháňali stodvadsiatkou či stotridsiatkou.

Zaparkovali a vošli dnu.

Čosi tu nebolo v poriadku. Tatovi neuniklo, že sa stalo niečo vážne. V hale stálo zopár sestier a ošetrovateľov a pozerali do chodby s ustarosteným výrazom v tvárach. Recepčná sa vykláňala ponad pult a takisto hľadela do chodby.

„Čo sa tu robí?“ šepla Bett.

„Nemám ani potuchy,“ odvetil.

„Pozrite, tam je,“ povedal ktosi.

„Bože,“ zamrmlal niekto iný.

Dvaja policajti viedli vysokého plešivejúceho muža po chodbe smerom k východu. Ruky mal spútané za chrbtom a tvár červenú, zrejme plakal. Keď prechádzali okolo nich, Tate začul, ako muž hovorí: „Ja som to nebol. Čosi také by som neurobil! Vôbec som tam nebol!“

Dve či tri sestry pokrútili hlavou. Sledovali ho s chladným výrazom.

„Ja som to nebol!“ vykríkol.

O chvíľu sedel v policajnom hliadkovom aute, ktoré sa obrátilo na parkovisku a rýchlo sa pohlo preč.

Tate sa opýtal recepčnej: „Čo sa tu stalo?“

Bielovlasá žena pokrútila hlavou a s naširoko roztvorenými očami a poblednutou tvárou odvetila: „Takmer sme tu mali prvú asistovanú samovraždu.“ Očividne z toho bola otrasená. „Nemôžem tomu uveriť.“

„Čo tým myslíte?“

„Máme tu pacientku, je to staršia žena so zlomeným krčkom bedrovej kosti. A vyzerá to tak, že on…“ ukázala hlavou za odchádzajúcim policajným autom „…prišiel za ňou a chvíľu s ňou hovoril, a nato ju sestra našla so striekačkou v ruke, ako sa pokúšala zabiť. Viete si to predstaviť? Viete si to vôbec predstaviť?“

„Ale zachránili ju, však?“ opýtal sa Tate.

„Pán nad ňou bdel.“

Bett zažmurkala a zahľadela sa na ženu.

Recepčná pokračovala: „Šťastnou náhodou tam vošla sestra. Bože, viete si to predstaviť?“

Bett pokrútila hlavou. Tate si spomenul, že na samovraždu mala rovnaký názor ako na trest smrti. Vybavila sa mu letmo smrť manžela jej sestry Harrisa. Zabil sa brokovnicou ako Hemingway. Harris bol maliar – podľa Tata dosť zlý – a zastrelil sa v ateliéri. Jeho temná krv pofŕkala plátno, na ktorom už celé mesiace pracoval.

Roztržito sa opýtal recepčnej: „A čo to je za chlapíka? Ďalší Kevorkian?“

„Kto to je?“ vyhŕkla žena. „Predstavte si, jej vlastný syn!“

Tate a Bett sa šokovaní pozreli na seba. „Ach nie,“ zašepkala. „To nie je možné.“

Tate sa opýtal recepčnej: „Nie je tá pacientka pani Hansonová?“

„Áno.“ Žena pokrútila hlavou. „Vlastný syn sa ju pokúsil prehovoriť, aby sa zmárnila! A vraj to je tiež lekár. Doktor! Viete si to predstaviť?“

Tate a Bett sedeli v nemocničnom bufete a ticho medzi nimi sa prehlbovalo. Objednali si kávu, na ktorú ani jeden z nich vlastne nemal chuť. Čakali, až im zavolá Konnie Konstantinatis. Spojili sa s ním len pred desiatimi minútami, no zdalo sa im, že odvtedy prešli celé hodiny.

Tatov mobil konečne zabzučal. Tate po ňom okamžite siahol.

„Haló?“

„Tak, pán zástupca, zavolal som niekoľkým ľuďom. Ale je to len neoficiálne. Obvinenie zatiaľ nebolo vznesené. Rozumieš? Uteší ťa to aspoň trochu?“

„Rozumiem, Konnie. Pokračuj.“

Detektív vysvetlil, že zavolal na leesburskú políciu a porozprával sa s tamojším detektívom.

„Poviem ti v kocke, čo sa stalo. Tá stará pani, Greta Hansonová, minulý týždeň spadla zo schodov pred zadným vchodom svojho domu a zlomila si bedrovú kosť. Zlomenina bola komplikovaná, ale pani Hansonová nebola v ohrození života. Má už osemdesiat rokov. Vieš, ako je to s takými starými ľuďmi.“

„Viem.“

„Takže dnes ležala nadopovaná analgetikami, naozaj riadne omámená, a vtom začula svojho syna, doktora Hansona – aspoň si myslela, že je to on. Vravel jej, že došla na koniec svojej cesty, objavili u nej rakovinu a zostáva jej len niekoľko mesiacov. Slovom, natáral jej nezmysly. Vraj bude mať neznesiteľné bolesti. A presvedčil ju, že urobí najlepšie, ak so všetkým skoncuje, že po tom skôr či neskôr zatúžia všetci v jej situácii. Nechal jej injekčnú striekačku naplnenú Nembutalom. Pichla si ju, ale vtom do miestnosti vošla sestra. Starena jej povedala, čo sa stalo, a riaditeľ nemocnice zavolal políciu. Syna našli v darčekovej predajni, kupoval tam bonboniéru, údajne pre ňu. Zadržali ho. On všetko popiera, ako inak? Takže to je všetko, koniec príbehu.“

„A toto sa stalo pätnásť minút predtým, ako sme sa s ním my dvaja s Bett mali rozprávať o Megan. To nie je nijaká náhoda, Konnie. Pokračuj.“

V telefóne bolo ticho.

„Konnie! Počuješ ma?“

„Všetky fakty som ti už povedal a do nejakých špekulácií sa púšťať nemienim.“

„Je si istá, že s ňou hovoril jej syn?“

„Tvrdila to.“

„Môžeme sa s ním pozhovárať?“

„Teraz nie. Najskôr v pondelok, až sa vybavia všetky formality. No pravdepodobne nebude mať náladu na rozhovor.“

„Dobre. Tak mi povedz ešte jedno. Vedel by si mi zistiť, aké má auto?“

„Kto, Hanson? Áno, vydrž.“

O chvíľu sa detektív vrátil k telefónu. „Má dve autá, Mazdu 929 a Ford Explorer. Najnovšie modely.“

„Akej farby?“

„Tá Mazda je zelená. Explorer je čierny.“

„Bol to niekto iný, Konnie. Urobil to ten, kto sledoval Megan.“

„Tate, Megan odišla vlakom do New Yorku. Chce si pozrieť Sochu slobody, potúlať sa po Greenwich Village a robiť to, čo mládež robí v New Yorku…“

„Poznáš Bust-erovu knihu?“

„Akú Busterovu knihu?“

„Strážna služba na Jeffersonovej strednej škole do nej má zapísať každý prípad, keď niekto ponúkne študentom drogy, cukríky, alebo sa pred nimi odhalí, veď vieš.“

„Aha.“

„Jedna Meganina priateľka nám povedala, že Megan sledovalo nejaké auto. A nejaké decká ohlásili, že popoludní parkovalo pri škole sivé auto. V tom istom týždni Megan oznámila, že ju niekto sleduje.“

„V sivom aute?“

„Áno.“

Policajt si vzdychol. „Tate, koľko deciek chodí do tej školy?“

„Nehovorím, že je to bohvieaká stopa…“

„A koľko rodičov prichádza vyzdvihnúť svoje deti v sivom aute?“

„… ale je to stopa.“

„Poznáš číslo toho auta? Značku, model?“

„Žiaľ, nič z toho.“

„Pozri, pán zástupca, zožeň mi aspoň jeden z tých údajov a môžeme sa baviť ďalej… Takže ty si myslíš, že ju niekto uniesol? Že ten zoznam vlakových spojov bola nastrčená falošná stopa?“

„Neviem. Ale je mi to dosť podozrivé.“

„Zatiaľ to nie je oficiálny prípad, Tate. A dnes sa na to kladie veľký dôraz. Pozri, musím už ísť.“

„Posledná otázka, Konnie. Má Hansonova matka rakovinu?“

Detektív zaváhal. „Nie. Alebo aspoň ju na ňu doteraz neliečili.“

„Niekto ju presvedčil, že zomiera. Nahovoril ju, aby spáchala samovraždu.“

„Áno. A ten niekto bol jej syn. Mohol mať stovku motívov. Musím už naozaj končiť.“

Šťuk.

Zreferoval Bett o svojom rozhovore s Konniem.

„Megan chodila k psychiatrovi, ktorý sa pokúsil zabiť vlastnú matku? Bože dobrý!“

„Neviem, Bett,“ povedal Tate. „Videla si jeho tvár. Vyzeral podľa teba ako vinník?“

„Vyzeral ako človek zahnaný do kúta,“ odvetila.

Tate prikývol. Pozrel na hodinky. Bolo pol tretej. „Vrátime sa do Fairfaxu a skúsime nájsť toho učiteľa. Toho Eckharda.“

Bláznivá Megan sa konečne dostáva k slovu.

Počúvaj, dievča. Počúvaj ma, zlato. Počúvaš? Dobre. Potrebuješ ma. Teraz nejde o fajčenie trávy na parkovisku obchoďáku vo Fair Oaks. Neflirtuješ s dvojníkom Georgea Masona juniora, aby ti kúpil pollitrovku Južanovej útechy alebo Moriaka. Nesedíš u Amy v izbe, nepopíjaš víno a nechváliš ho, hoci ti nechutí, a nevedieš reči ako: „Pravdaže sa odbavím vždy, keď s Joshom kefujeme. Je to predsa také ľahké. Každý to vie, nie? Chcem povedať…“

Daj mi pokoj, preruší ju Megan.

Ale B. M. sa nedá len tak ľahko odradiť. Sprihne jej: Ty nenávidíš celý svet. Okej – vieš, čo chceš? Chceš…

„Chcem rodinu,“ povie Megan. „Chcem len normálnu rodinu.“

Ale čo? Nuž, to je pekné, zareaguje jej bláznivé ja uštipačne. Kto by ju, doparoma, nechcel? Chceš, aby maminka a tatinko šibli čarovným prútikom a dostali ťa odtiaľto? Pekné, pekné. Lenže s tým nerátaj. Takže zdvihni ten svoj tučný zadok a padaj odtiaľto.

Nevládzem sa pohnúť, pomyslí si Megan.

Vzchop sa, dievča! Ten chlapík…

Kto to vlastne je?

Bláznivá Megan je dnes vo forme. Záleží na tom, kto to je? Je to strašidlo, je to Jason, je to Kožená tvár, je to Freddy Krueger, je to tvoj otec…

Dobre, prestaň už. Si taká… nudná.

Ale B. M. je vo švungu. Je všetko, čo je zlé a škaredé, je tvoja matka, keď sa váľa s Bradom, je tá stodola na otcovej farme, je to nepohodlné decko, je to šuškajúci medveď…

„Prestaň, prestaň, prestaň!“ vykríkne nahlas Megan.

Ale bláznivú Megan nič nezastaví. Nezáleží na tom, kto to je. Nechápeš to? Myslí si, že si zamknutá v tej malej vyčalúnenej cele. Lenže ty tam nie si. Dostala si sa von. A možno ti už nezostáva veľa času. Tak sa pozbieraj a vypadni odtiaľto.

Nemám nijaké šaty, podotkne Megan.

Správne dievča, to sa mi páči! Sarkazmus je ostrý ako britva. Seď a hľadaj výhovorky. Nože si to zrekapitulujme: Si naštvaná, lebo mama odišla do Baltimoru kefovať s pánom Rogersom, a povieš jej niečo? Nie. Zúriš, keď otec má problémy napasovať tvoju návštevu do harmonogramu plného mladých báb so silikónovými kozami, ale ani nepípneš. Zavolala si mu a posťažovala si sa niekedy? Nie. Radšej si sa šla opiť. Dala si si ďalšiu cigaretu. Čo tu ešte máme? Lak na nechty, cédečká, nákupák, reči o tom, akého veľkého má ktorý chalan…

Nenávidím ťa, pomyslí si Megan. Naozaj, celkom vážne ťa nenávidím. Choď, odkiaľ si prišla.

Ja som tam, odkiaľ som prišla, odvetí bláznivá Megan. Možno máš čas ľutovať sa a rumázgať, a možno nie. Si holá, ako ťa pánboh stvoril, a nepáči sa ti to. Nuž, keď je to tak, choď si pohľadať niečo na seba. Žiaľ, nie je tu nijaký butik. Ja osobne by som sa vybodla na šaty, našla dvere a upaľovala odtiaľto. Ale rozhodni sa sama.

Megan vyskočila na nohy.

Vyšla na chodbu. Dlážka bola chladná a päty ju boleli, čo toľko kopala do kovového krytu. Vykročila a zistila, že je v akomsi hnusnom betónovom prízemnom baraku. Podľa čalúnených ciel usúdila, že je to blázinec, no nevedela si predstaviť, ako tu mohli liečiť nejakých pacientov. Bolo to hrozne deprimujúce miesto. Nikomu sa tu nemohlo polepšiť. Všetky okná boli zamrežované hrubými mrežami.

Našla vchodové dvere a pokúsila sa ich otvoriť. Boli zamknuté. Rovnako aj dvoje ďalších, na ktoré narazila neskôr. Pozrela na parkovisko, či tam neuvidí auto. Aspoň že bola sama. Doktor Peters musel niekam odísť.

Hľadaj ďalej, nalieha bláznivá Megan.

„Ale…“

Hľadaj, no tak!

Hľadala ďalej.

Budova bola obrovská, s množstvom krídel, desiatkami chodieb, s pochmúrnymi oddeleniami, jednoposteľovými i dvojposteľovými izbami. Ale všetky dvere vedúce von boli zamknuté a všetky okná zamrežované. Všetky do posledného. Dve veľké chodby boli prehradené neúhľadnými priečkami zo škvarobetónových tvárnic – možno viedli do menej strážených pavilónov, kde všetky okná neboli zamrežované. Desiatky tvárnic, ktoré zvýšili, ležali na dlážke. Zdvihla jednu a udrela ňou do zamrežovaného obloka. Železné tyče boli pevné.

Niekoľko hodín blúdila po nemocnici a pritom dbala, aby našľapovala čo najtichšie. Dávala si pozor; v prítmí videla na zaprášenej dlážke šľapaje, stovky šľapají. Nevedela, či ich tam nechal doktor Peters sám, alebo či s ním bol aj niekto iný, no bola opatrná: čo ak v budove nie je sama?

Vrátila sa k svojej cele. Nenašla ani jediné okno či dvere, cez ktoré by sa dalo uniknúť.

Doriti. Odtiaľto sa tak ľahko nedostane.

Okej, ozve sa bláznivá Megan, otravnejšia než zvyčajne. Aspoň pohľadaj niečo, čím by si ho mohla doraziť.

Čo tým chceš povedať?

Nejakú zbraň, ty krava. Čo si si myslela?

Megan si spomenula, že cestou prešla okolo kuchyne, a vrátila sa.

Začala prehľadávať šuplíky a kredence. Ale nebolo tam nič, čo by mohla použiť ako zbraň. Nijaké kovové nože či vidličky, ani príborové nože, len stovky balíčkov plastových príborov. Nijaké poháre či keramické hrnčeky. Všetko bolo z papiera alebo plastu.

Otvorila ďalšie dvere. Bola to špajza plná potravín. Už chcela zatvoriť, no vtom sa zarazila a nazrela dnu.

Bolo tam dosť jedla pre celú rodinu na rok. Čokoládové tyčinky, kondenzované mlieko, Pepsi s nízkym obsahom cukru, zemiakové lupienky, konzervy tuniaka, koláčiky, polievky v prášku…

Čo je na tom čudné?

Ježiš. Bláznivá Megan to pochopí prvá.

Megan si zakryla rukou ústa a rozplakala sa.

Bolo tam všetko to, čo mala rada. Takto vyzerala aj špajza u nich doma. Na poličkách boli aj šampóny, kondicionéry a mydlá, aké si kupovala.

Dokonca aj tampóny, aké používala.

Musel byť u nich doma a zistiť si, čo má rada.

Nakúpil to všetko pre ňu!

Upokoj sa, dievča, upokoj sa…

Ale Megan si nevšímala tú bláznivú babu v sebe a usedavo plakala.

Pomyslela si: Ak by štvorčlenná rodina s takýmito zásobami vydržala celý rok, ako dlho majú vydržať mne?

O dvadsať minút sa Megan zdvihla z dlážky, poutierala si tvár a pokračovala v obchôdzke. Netrvalo dlho a objavila, odkiaľ vychádzali všetky tie stupaje.

V jednom z odľahlejších krídel nemocnice boli dve izby, ktoré vyzerali „zabývané“, ako by povedala Bett, keby zariaďovala dom, aby pôsobil útulnejšie a pohodlnejšie. Jedna vyzerala ako pracovňa – boli tam stovky kníh, fasciklov a papierov, kreslo, stôl a lampa. Druhá bola spálňa. Páchlo v nej zatuchlinou, až sa jej dvíhal žalúdok. Posteľ bola neustlaná a plachta fľakatá. Biele veľavravné fľaky.

Chlapi sú takí nechutní, ozve sa bláznivá Megan.

Megan s ňou súhlasila; kto by mohol niečo namietať?

Znamenalo to, že tu zrejme žije aj niekto iný – niekto mladý (predpokladala, že aj starší chlap si to niekedy urobí sám, ale keď sa pokúsila predstaviť si pri tom napríklad otca, akosi jej to nešlo).

Odporná predstava, prispela svojou troškou bláznivá Megan.

Potom zbadala tú skriňu.

Prosím! Prekrížila ukazováčiky s prostredníkmi pre šťastie.

Áno! Bola plná šatstva. Vybrala džínsy, boli jej pritesné v bokoch a pridlhé, ale stačilo vyhrnúť konce nohavíc. Našla aj košeľu – tá jej bola zasa tesná v prsiach. No čo tam po tom. Cítila sa hneď o sto percent lepšie. Topánky tam neboli, ale našla pár hrubých čiernych vlnených ponožiek. Z akéhosi dôvodu jej to, že konečne nebola bosá, dodalo viac sebavedomia než to, že si mohla zahaliť telo.

Hľadala v skrini nejakú pištoľ alebo nôž, no nič také nenašla. Vrátila sa do prvej miestnosti a dala sa prehľadávať stôl. Nebolo tam nič, čo by sa dalo použiť ako zbraň, iba plniace pero. Zobrala ho. Potom sa pustila prezerať zvyšok miestnosti. Najprv sa sústredila na police s knihami.

Zopár kníh bolo o psychiatrii, no väčšinou tam boli romány z oblasti fantasy a sci-fi. Niektoré dosť čudné. Boli tam aj štósy komiksov. Kopa z nich japonských. Megan v niekoľkých zalistovala. Boli úplne úchylné – všelijaké obludy a mimozemšťania v nich znásilňovali mladé dievčatá. Niektoré mali nábeh k pornografii. Striaslo ju od hnusu.

V knihách a na obálkach komiksov bolo meno: Pete Matthews. Alebo niekedy Peter M. Bolo napísané starostlivo, veľkými písmenami, ako keby to písalo nejaké dieťa.

Megan prezrela fascikle. Väčšina textov bola plná odborných výrazov, ktorým nerozumela. Našla aj celé ročníky Časopisu Združenia amerických psychiatrov. Niektoré články boli označené žltou fixkou. Všimla si, že všetky napísal nejaký doktor Aaron Matthews. Chlapcov otec? pomyslela si. Výpočet jeho ocenení a čestných doktorátov bol pôsobivý. V jednom novinovom výstrižku ho nazvali Einsteinom psychiatrie. „Je schopný odhaliť psychózu po troch či štyroch minútach rozhovoru s pacientom. Majstrovský diagnostik.“

Medzi dvoma fasciklami našla ďalší výstrižok. Zdvihla ho bližšie k svetlu. Bol na ňom doktor Peters a mladík vo veku asi tak sedemnásť, osemnásť rokov. Ale moment… tu sa nehovorilo o nijakom Petersovi. Text pod fotografiou znel: „Doktor Aaron Matthews spolu so synom Petrom vychádza z obradnej siene po poslednej rozlúčke so svojou zosnulou manželkou.“

Matthews… ten, čo napísal tie články. Teda tu musel pôsobiť ako lekár. Preto vedel o tejto nemocnici.

Megan sa znova zahľadela na fotografiu. Mala nepríjemný pocit. Ten syn bol… nuž, jednoducho čudný. Bol to vysoký, šľachovitý mládenec s dlhými ramenami a veľkými rukami. Mal husté mäkké vlasy, ktoré vyzerali neumyté, a nad tmavými očnými jamkami vystupovalo klenuté čelo. Na tvári mu sedel akýsi chorý úsmev.

Odchádza z matkinho pohrebu a usmieva sa?

Teda tým druhým obyvateľom tohto miesta je ten syn. Možno ho tu Peters, totiž Matthews, takisto drží ako väzňa.

Oči jej padli na oficiálnu správu. Prečítala si prvú stranu.

ZÁZNAM O VSTUPNEJ PREHLIADKE POHOTOVOSTNÉHO PRÍJMU

U pacienta Petra A. Matthewsa sa prejavujú symptómy typické pre antisociálnu a paranoidnú osobnosť. Nie je schizofrenik podľa kritérií DSM-III, ale trpí halucináciami, alebo to aspoň tvrdí. Pravdepodobne ide skôr len o fantázie, ktoré sú v jeho prípade také intenzívne, že nerozoznáva hranicu medzi predstavou a skutočnosťou. Spravidla sú to fantázie sadoerotickej povahy a predstavuje si pri nich, že je mimozemskou bytosťou, ktorá prepadáva a znásilňuje ženy. Na našich sedeniach Peter niekedy predvádzal tieto bytosti – vrátane ich špecifického správania a zmenenej reči. Ľahko sa vžíval do úlohy a pri opise týchto bytostí bol pomerne konzistentný. Nejavil náznaky dočasných únikov od reality ani náznaky rozdvojenej osobnosti. Do rozličných osobností sa vžíva vedome, aby zvýšil účinok svojich fantázií.

Peter je mimoriadne nebezpečný. Až do rozhodnutia o ďalšom spôsobe liečby ho treba hospitalizovať na uzavretom oddelení. Odporúčam okamžité nasadenie psychofarmatík.

Prepadáva a znásilňuje…

Megan odložila správu. Našla zápisník, na ktorom bolo takisto napísané Petrovo meno. Začala čítať. Peter v ňom podrobne opisoval scény, v ktorých ako astronaut alebo mimozemšťan prepadával ženy, zväzoval ich a znásilňoval. Zhnusené ho odhodila. Podobných zošitov tam bola celá hŕba.

Znova sa rozplakala.

Potom jej čosi zišlo na um: jej cela! Ten doktor Matthews ju tam zamkol nielen preto, aby neušla, chcel aj zabrániť svojmu synovi, aby sa k nej dostal. Bol to…

Čosi potichu zavŕzgalo. V odľahlej časti nemocnice sa zavreli dvere.

Megan striaslo od hrôzy.

Švihni si, dievča! kričí bláznivá Megan, rovnako vydesená ako nebláznivá Megan. To je on, to je ten syn.

Náhlivo pozbierala veci, ktoré si chcela zobrať – zopár časopisov, fascikle týkajúce sa nemocnice, listy. Všetko, čo by jej pomohlo zistiť, kto je vlastne doktor Matthews, prečo ju sem priviedol a ako by sa odtiaľto mohla dostať.

Zazneli kroky.

Už ide. Ide sem… Pohni sa, rýchlo!

S fasciklami a výstrižkami pod pazuchou Megan vybehla z dverí. Bežala po chodbách, v jednom okamihu zablúdila, podchvíľou zastávala a počúvala, kde sa ozývajú tie kroky. Zdalo sa, že ju oblúkom obchádza.

Napokon sa zorientovala a vbehla do miestnosti, z ktorej sa dostala na chodbu, do „potkanej izby“, ako si ju v duchu nazvala. Mriežkou oškrabala okraje otvoru, aby ho zväčšila. Potom sa začala preťahovať nazad; zúfalo kňučiac, kúsok po kúsku. Konečne dosiahla na záchodovú misu a vtiahla sa do kúpeľne. Na druhom konci zakryla otvor mriežkou a v kúpeľni prirazila na ústie šachty kovový kryt.

Rozbehla sa k dverám a pritisla na ne ucho. Kroky zneli čoraz bližšie. Ale Peter nezastal pri jej dverách. Šiel ďalej. Možno ešte nevedel, že je tu.

Megan sedela na studenej dlážke a rukami pritláčala kovový kryt tak zúfalo, až dostala kŕče.

Počuj, ozve sa bláznivá Megan. Možno by si mohla…

Zavri hubu! pomyslela si Megan zúrivo.

A tentoraz, na počudovanie, ju bláznivá Megan poslúchla.

13 / OČI. Oči všetko prezradia.

Keď Aaron Matthews vykonával psychiatrickú prax, naučil sa čítať z očí. Dozvedel sa z nich oveľa viac než zo slov. Slová sú nástroje a zbrane, prostriedky kamufláže a ochranné štíty.

Ale oči vám povedia pravdu.

Pred hodinou v Leesburgu sa zahľadel do sklovitých, omámených očí Grety Hansonovej a hneď vedel, že v tej žene už zostali len posledné zvyšky síl. A tak sa k nej naklonil bližšie, premenil sa na jej syna a narozprával jej veci, ktoré ju zaručene museli poslať k anjelom, o ktorých stále bľabotala. Je to fuška, nahovoriť niekoho, aby si sám zobral život.

Pochyboval, že zomrie z tej dávky Nembutalu, ktorú jej dal, a pochyboval aj o tom, že si trafí striekačkou do žily. Ale vlastne chcel, aby zostala nažive – a mohla obviniť vlastného syna z toho kevorkianovského činu. Chudák Hanson. Buď je vo väzbe, alebo na úteku. V každom prípade Tatovi Collierovi a jeho exmanželke už nič nepovie.

Teraz, keď kráčal po chodníku neďaleko Jeffersonovej strednej školy, Aaron Matthews videl ďalšie oči.

Oči Roberta Eckharda. Matthews dospel k záveru, že to môže a nemusí byť dobrý učiteľ angličtiny, no nepochyboval, že Eckhard je skvelý tréner dievčenského volejbalového tímu. Drobný chlapík sedel s akousi knihou na lavičke pred športoviskom medzi základnou a strednou školou.

S bejzbalovou čiapkou a okuliarmi na čítanie s hrubým rámom – Eckhard ho možno zazrel pri škole v Mercedese – Matthews pomaly prešiel okolo neho. Starostlivo si ho prezrel. Učiteľ bol chlapík stredných rokov v tvídových nohaviciach a žltohnedej košeli bez kravaty. Matthews si všimol aj tieto podrobnosti, no najviac mu pomohli jeho oči: prezradili mu všetko, čo sa potreboval o pánu Eckhardovi dozvedieť.

Matthews kráčal ďalej po chodníku, vošiel do neďalekej drogérie a kúpil zopár vecí. Potom zašiel na WC a o päť minút sa vrátil na školský dvor. Sadol si na vedľajšiu lavičku a roztvoril Washington Post. Nenápadne sa zahľadel na dievčatá, ktoré sa hrali na školskom dvore s loptou, alebo skákali cez švihadlo.

Eckhard naňho pozrel; raz, a potom ešte raz.

Druhý raz sa Matthews obrátil a zbadal, ako naňho učiteľ hľadí s náznakom zvedavosti v očiach, ktoré nemohli pred ním nič utajiť.

Matthews sa naoko zatváril zmätene. Potom rýchlo vstal a vykročil okolo Eckharda. Pritom mu z novín vypadol lacný fotoaparát na jedno použitie. Zohol sa, že ho zodvihne, no akoby nedopatrením doň kopol a fotoaparát preletel po chodníku až k Eckhardovej topánke.

Matthews zmeravel. Učiteľ sa mu zahľadel do očí a usmial sa. Zohol sa, zdvihol fotoaparát, pozrel naň a poobracal ho v rukách.

„Prepáčte…“ zahabkal Matthews.

„Je v poriadku,“ povedal Eckhard.

„V poriadku?“ zopakoval Matthews neisto. Rozhliadol sa hore i dolu po chodníku ako niekto, kto nemá čisté svedomie.

„Myslím, ten aparát je v poriadku,“ vysvetlil Eckhard a zatriasol ním. „Zdá sa, že sa v ňom nič nedolámalo.“

Matthews začal zo seba sypať, na čo sa ho nik nepýtal, presne podľa scenára svojej úlohy. „Viete, dnes sa chystám do Washingtonu, do zoologickej záhrady, rád by som si tam odfotil nejaké zvieratá.“

„Do zoologickej záhrady?“ Eckhard sa zahľadel na fotoaparát.

Matthews sa znova rozhliadol oboma smermi po chodníku.

„Rád fotografujete?“ opýtal sa učiteľ.

Po krátkej odmlke Matthews odvetil: „Áno, je to môj koníček.“ Rozpačito sa usmial, dokonca sa mu podarilo začervenať. „Každý by mal mať nejaký koníček. Aspoň môj otec to vravieval.“ Znova zmĺkol.

„Aj mňa baví fotografovanie.“

„Naozaj?“

„Venujem sa mu už asi pätnásť rokov,“ dodal Eckhard.

„Aj ja. No, vlastne o niečo kratšie.“

„Bývate niekde tu v okolí?“ opýtal sa učiteľ.

„Vo Fairfaxe.“

„Už dlho?“

„Asi dva roky.“

Znova sa medzi nimi rozhostilo mlčanie. Eckhard ešte vždy držal fotoaparát. Matthews si prekrížil ruky na prsiach a začal sa pohojdávať na pätách. Zahľadel sa na školský dvor. Napokon sa opýtal: „Sám si aj vyvolávate filmy a robíte fotky?“

„Pravdaže,“ odvetil Eckhard.

Pravdaže. Takúto odpoveď očakával. Matthews prižmúril oči a vyzeral, že sa uvoľnil. „S farbou je to ťažšie,“ rozhovoril sa. „Ale foťáky na jedno použitie robia len s farebným filmom.“

„Ja si chcem kúpiť digitálny fotoaparát,“ povedal Eckhard. „Potom mi stačí natiahnuť fotky doma do počítača.“

„Už som o nich počul. Sú dosť drahé, nie?“

„To sú… ale viete, ako je to s koníčkom. Ak je pre človeka dôležitý, je ochotný minúť naň kopu peňazí.“

„Veruže,“ súhlasil Matthews. Prisadol si k Eckhardovi. Obaja sa zahľadeli na ihrisko, na skupinku desať– až jedenásťročných dievčat. Eckhard na ne pozrel cez hľadáčik fotoaparátu. „Nie je to teleobjektív.“

„To nie,“ prisvedčil Matthews. Po chvíli dodal: „Tamtá je celkom chutná. Tá brunetka.“

„Angela.“

„Vy ju poznáte?“

„Som učiteľ, učím tu na strednej škole. A som v školskej rade základnej školy.“

V Matthewsovom pohľade prebleskla závisť. „Vy ste učiteľ? Ja pracujem v poisťovni, ako štatistik. Je to nuda. Ale v lete chodievam robiť vedúceho do tábora Camp Henry v Marylande. Poznáte ho?“

Eckhard pokrútil hlavou. „Trénujem aj dievčenské športové družstvá.“

„To je tiež zaujímavá práca.“ Matthews uznanlivo tľoskol jazykom.

„To je.“ Eckhard sa zahľadel na ihrisko. „Väčšinu tých dievčat poznám.“

„Aj ich fotíte?“

„Niekedy.“

„Už ste fotili aj ju?“

Eckhard sa vyhol odpovedi. „Teda robíte fotky len v tejto oblasti?“

„Tu a v Kalifornii. A trochu aj v Európe. Nedávno som bol v Amsterdame.“

„V Amsterdame? Tam som bol pred pár rokmi. Už to tam nie je také zaujímavé ako kedysi.“

„To som zistil aj ja.“

„Ale Bangkok stojí za to,“ dodal Eckhard.

„Chystám sa ta budúci rok,“ povedal takmer pošepky Matthews.

„Rozhodne ta choďte,“ odporúčal mu Eckhard a obracal v rukách žlto-čierny fotoaparát. „Je to úžasné miesto.“

Matthews takmer videl, ako v Eckhardovej mysli pracujú nervové synapsie. Horlivo zvažoval, či Matthews nie je policajt z oddelenia ochrany mladistvých alebo federálny agent. Matthews počas svojej praxe liečil niekoľkých pedofilov. Rozpoznal v Eckhard ovi klasické príznaky. Bol inteligentný – na porušovanie zákona sa starostlivo pripravoval – a poznal všetky paragrafy o zneužívaní mladistvých a pornografii. Pravdepodobne si vedel udržať testosterón pod kontrolou, takže deti nezneužíval, no fotografoval ich a zbieral detskú pornografiu; toto nutkanie bolo neovládnuteľné.

Matthews sa sprisahanecky usmial a pozrel na dievčatko, ktoré sa zohýbalo po loptu. Polohlasne si vzdychol. Eckhard sledoval jeho pohľad a prikývol.

Dievča sa narovnalo. Eckhard povedal: „Nancy. Má deväť. Chodí do piatej triedy.“

„Pekná. Nemáte náhodou jej fotky?“

„Mám.“ Eckhard sa odmlčal. „Tuším mala na sebe peknú sukničku a blúzku.“

Matthews pokrčil nos a zatváril sa sklamane.

Bol zvedavý, či sa chlapík chytí na návnadu.

Zabral.

„No…“ zašepkal Eckhard. „Vlastne na všetkých tú blúzku nemá.“

Matthews vzrušene vydýchol. „Nemáte náhodou nejakú z tých fotografií pri sebe?“

„Nie. A vy máte nejaké svoje?“

„Všetky obrázky mám v počítači,“ povedal Matthews.

Jeden z jeho pacientov nazbieral sedemtisíc detských pornografických obrázkov, kým si odpykával trest za zneužívanie. Mal ich v počítači jedného z dozorcov v štátnej väznici Hammond Falls v Marylande. Napísal vtedy šifrovací program, ktorým tie súbory utajil. FBI však šifru prelomila, a hoci bol ochotný podstúpiť psychiatrickú liečbu, tento kúsok mu vyniesol ďalších desať rokov väzenia.

„Nemám ich v zbierke veľa,“ povedal Matthews. „Len asi štyritisíc.“

Eckhard pozrel naňho s očami plnými závisti. „Fíha, to už hej…“

„Mám aj nejaké videá, ale len asi sto.“

„Sto?“

Eckhard sa pohniezdil na lavičke. Matthews vedel, že učiteľ je stratený. Uvažuje takto: Prinajhoršom to bude pasca, ale hádam sa z nej dajako vyšmyknem. Prinajhoršom ujdem do zahraničia… poberiem sa do Thajska. Ako psychiatra Matthewsa znova a znova udivovalo, že ľudia tak ľahko nachádzajú argumenty proti hlasu zdravého rozumu.

No dobre, ryba zabrala, ale ešte si ju nevylovil…

„Tak sa mi vidí, že máte trochu obavy…“ začal Matthews. „Pravdu povediac, aj ja som trochu nervózny, lebo vás nepoznám. Ale niečo mi hovorí, že vám môžem veriť. Možno by sme si navzájom mohli pomôcť… Čo keby som vám ukázal zopár vzoriek?“

Oči dychtivo zažiarili.

Vždy ich prezradia oči.

„Bol by som veľmi rád…“ Eckhard vzrušene zaodŕhal.

Ach, ty smiešny úbožiak…

„Mohol by som vám zopár vecí nahrať na disketu,“ navrhol Matthews.

„To by bolo skvelé.“

„Bývam len tri bloky odtiaľto. Viete čo? Zabehnem domov a prinesiem vám nejaké ukážky.“

„Dobre.“

„Lenže…“ Matthews sa odmlčal. Zamračil sa. „Mám iba dievčatá.“

„To je dobré.“ Takmer nedýchal. Z kútika úst mu vybehla slina.

„Aký vek?“ opýtal sa Matthews ako predavač, ktorý sa v obchode pýta na číslo košele.

Eckhard zablúdil očami k desaťročnému dievčaťu, čo skákalo cez švihadlo.

Matthews prikývol. „Mám zopár dobrých fotiek. Budú sa vám páčiť.“

Eckhard sa zúfalo opýtal: „Mohli by ste po ne zájsť hneď?“

„Isteže. Raz-dva som späť.“

„Budem čakať.“

Matthews vykročil po ulici.

Obrátil sa a videl, ako sa učiteľ s hlúpym úsmevom na tvári, vyškerený od ucha k uchu, pozerá na objekty svojho žalostného záujmu na školskom dvore a prstami hladká fotoaparát na jedno použitie.

Matthews znova vošiel do drogérie, zamieril k telefónnemu automatu a vyťukal 911.

Keď sa ozvala dispečerka, naliehavo vychrlil: „Pošlite hneď niekoho na Markus Avenue, k športovému ihrisku za Jeffersonovou školou.“ Opísal Eckharda a povedal: „Vlákal do bočnej uličky malé dievčatko a začal… no viete, začal sa pred ním obnažovať. Potom urobil zopár fotiek. A počul som, ako ju pozýva k sebe domov. Vraj tam má veľa obrázkov takých dievčatiek, ako je ona, ktoré… ktoré to robia. Nechutné! Ponáhľajte sa! Ja idem nazad a dohliadnem, aby sa nestratil.“

Zavesil.

Matthews nevedel, či film, na ktorom sú zábery celkom oblečeného dievčaťa na školskom dvore a zábery mužského údu (bol to jeho vlastný stoporený penis, ktorý si odfotil pred dvadsiatimi minútami na záchode v drogérii) možno pokladať za priestupok, no vedel, že ak raz policajti získajú povolenie na domovú prehliadku u Eckharda, má po chlebe a ako svedok bude absolútne nedôveryhodný – dlho, dlho nikto neuverí jeho rečiam o sivom Mercedese alebo hocičom inom.

Keď vyšiel na ulicu a nastúpil do auta, začul sirény.

Fairfaxský okres zrejme bral blaho svojich detí veľmi vážne.

Tate a Bett sa vrátili na školský dvor, no zďaleka sa vyhli školskej budove pre prípad, že ten mladý vystríhaný fašista v uniforme bezpečnostného strážnika náhodou po ich odchode nazrel do Bust-erovej knihy a zistil, že sa z nej stratilo asi dvadsať strán.

Lenže tréning volejbalu dnes podľa všetkého zrušili. Nikto nevedel poriadne prečo.

Vlastne školský dvor bol takmer prázdny, hoci sa obloha vyjasnila.

Stretli dve študentky a opýtali sa, či nevideli Eckharda. Odvetili, že nie. Jedno z dievčat dodalo: „Aj my sme ho hľadali, prišli sme na tréning.“

„Na volejbal?“

„Áno. Lenže povedali nám, že tréning nebude a že máme ísť domov. Vraj sa tu nemáme zdržiavať. Je to celom uletené.“

„Videl niekto pána Eckharda?“

„Vraveli, že kamsi odišiel. Ale nepovedali kam. Predtým tu predsa bol, nechápem to. Nikdy nezmešká tréning. To sa ešte nestalo.“

„Neviete, kde býva?“

„Niekde vo Fairfaxe.“

„A aké má krstné meno?“

„Robert.“

Tate zavolal na informácie a vypýtal si jeho číslo. Nechal mu odkaz na odkazovači. Odrazu mu čosi zišlo na um. „Kam chodieva Megan?“ opýtal sa exmanželky.

„Kam chodieva?“ zopakovala roztržito. Zbadal, že ukradomky nazerá do kabelky a číta list, v ktorom ju dcéra počastovala takými bolestivými slovami.

„Áno, s kamarátkami po škole.“

„Len tak sa flákajú, veď vieš.“

„Ale niekam vari chodia? Zájdeme ta a opýtame sa, či ju niekto nevidel.“

Nastala dlhá rozpačitá odmlka. Napokon Bett povedala: „Vlastne to neviem.“

„Nevieš?“ opýtal sa Tate prekvapene. „Ty nevieš, kam Megan chodieva?“

„Nie,“ odvetila Bett podráždene. „Nesledujem ju na každom kroku. Má predsa sedemnásť rokov a vodičský preukaz.“

„Aha. Takže nevieš, kde trávi popoludnia.“

„Nie, vždy to neviem.“ Zlostne naňho pozrela. „Netrávi čas na pochybných miestach, Tate.“

„Len som…“

„Megan je zodpovedné dievča. Vie, kam má ísť a kam nie. Dôverujem jej.“

Mlčky sa vracali k autu. Bett vybrala mobil a malý adresár a začala telefonovať. Zrejme obvoláva Meganine priateľky, dovtípil sa. Aspoň že má ich čísla. No jednako ho škrelo, že Bett nevie také základné a dôležité veci o svojej dcére.

Keď prišli k autu, odložila mobil. „Najradšej chodieva do Coffee Shopu. Je to denný bar pri ceste číslo 50.“ V hlase mala víťazný podtón. „Už si spokojný?“

Klesla na sedadlo a prekrížila si ruky na prsiach. Mlčky zamierili na sever.

14/ TATE SPOMALIL a hľadal miesto na zaplnenom parkovisku.

Napokon ho našiel medzi Harleyom-Davidsonom a pickupom s južanskou vlajkou. Zacúval nablýskaným Lexusom do úzkej medzery.

Motorkári, tvrdí mladí muži a mladé ženy v džínsoch, potetovaní, na nohách vysoké topánky, vyzývavo držali v rukách otvorené fľašky. Na druhom konci parkoviska sa grupovala iná spoločnosť, vekový priemer tu bol oveľa nižší. Dlhovlasí chlapci a dievčatá ostrihané na ježka. Na sebe mali vyťahané pulóvre a široké nohavice. Krúžky v nose či v obočí, vygumované pohľady.

Vitajte v Coffee Shope.

„Sem?“ povedala Bett zhrozene. „Ona chodieva sem?“

Pozrela do poznámok, ktoré si narýchlo urobila. Pri ceste číslo 50 neďaleko Walney. Musí to byť tu. „Ach, panebože.“

Tate pozrel na exmanželku. To, že sa tvárila zhrozene, nezmenšilo jeho hnev. Ako mohla pripustiť, aby Megan chodila na takéto miesto? Vari sa o ňu vôbec nezaujímala? Väčšina rodičov, ktorých poznal, dávala svojim deťom pagery. Prečo ho Bett nezohnala aj pre ňu? Alebo jej nekúpila mobil?

Veď je to jej vlastná dcéra, preboha…

Tate otvoril dvere a chystal sa vystúpiť z auta.

Bett si odopla pás, no on príkro povedal: „Počkaj tu.“

Podišiel k tej bližšej skupinke – k motorkárom. Vyzerali menej nafetovaní než tá banda na druhom konci parkoviska.

Vypytoval sa ich na Megan, ale nik ju nepoznal. Nesmierne sa mu uľavilo. Možno to bolo nedorozumenie. Možno jej kamarátka mala na mysli iný podnik.

Na vzdialenejšom konci parkoviska sa priblížil k špinavému moru károvaných košieľ, čiernych vysokých topánok s hrubými podošvami, úzkych či zvonovo rozšírených džínsov. Dievčatá mali hlboko vykrojené tielka, z ktorých im vykúkali podprsenky. Mali dlhé, cestičkou rozdelené vlasy ako Megan. Na prsiach sa im pohojdávali symboly mieru a bolo tam vidieť kopu vyväzovanej batiky. Tatovi to pripomenulo časy, keď sám dospieval, sedemdesiate roky.

„Megan? Jasnačka, poznám ju,“ povedalo štíhle dievča fajčiace cigaretu, ktorú by jej vzhľadom na vek v trafike nepredali.

„A nevidela si ju niekedy v poslednom čase?“

„Večer tu býva dosť často, ale za posledný týždeň tuším neprišla ani raz. A vy ste akože kto?“

„Som jej otec. Megan sa stratila.“

„Uau! To je blbé.“

„Ako sa dostala dnu? Veď má len sedemnásť.“

„Čo ja viem?“

Znamenalo to: na falošný preukaz.

„Nevieš, či sa na ňu niekto nevypytoval, alebo či ju nesledovali?“

„Neviem. Ale my sme sa nejako moc nekamarátili. Viete čo, opýtajte sa jeho. Sammy! Hej, Sammy!“ Obrátila sa k Tatovi a dodala: „S ním bola častejšie.“

Vysoký chlapec pozrel na nich a neisto si premeral Tata. Odložil papierový pohárik za smetnú nádobu a podišiel k nim. Bol zhruba rovnako vysoký ako Tate, mal vyrážky a bejzbalovú čiapku obrátenú štítkom dozadu. Na opasku mal pager a mobil. Obozretne sa zahľadel na Tata.

„Hľadám Megan McCallovú. Poznáš ju?“

„Iste.“

„Videl si ju v poslednom čase?“

„Tento týždeň tu bola.“

„Chodieva sem často?“ opýtal sa Tate.

„Áno, sú tu každú chvíľu. Ona a Donna a Amy. Veď viete.“

„A čo jej priateľ?“

„Ten študák?“ opýtal sa Sammy. „Ten, čo sa s ním rozišla? Nie, ten sem nezapadol. Videl som ich spolu iba raz.“

„Nepýtal sa na ňu niekto – nejaký chlapík v sivom aute? Alebo ju nesledoval?“

Sammy sa slabo zasmial. „Jeden takým bol. Minulý týždeň. Boli sme s Megan tu a zrazu hovorí: ‚Už zase ten chlapík. Čo chce?‘ Ja na to: ‚Mám mu rozbiť hubu?‘ a ona: ‚Že váhaš.‘ A stratila sa vnútri. Tak som sa pobral k tomu autu, lenže ten sviniar zdúchol.“

„Stihol si si ho obzrieť?“

„Veľmi nie. Bol to beloch, asi vo vašom veku, možno trocha starší.“

„A číslo si si nezapamätal?“

„Nie, ani som sa nestihol pozrieť, z ktorého je štátu. Ale bol to Mercedes. Model nepoznám. Sú to samé čísla. Americké modely majú mená, ale nemecké len nejaké poondiate čísla.“

„Nevieš, kto by to mohol byť?“

„No, vlastne som si to domyslel. Ale Megan nerada rozpráva o takých veciach, tak som sa na to vykašlal.“

Tate pokrútil hlavou. „O akých veciach nerada rozpráva?“

„Veď viete.“

„Nie, neviem,“ povedal Tate. „Tak o čo ide?“

„O nič, len…“ Sammy rozhodil ruky. „O to, čo robievala. Myslel som, že si s ňou chce znova užiť, a tak ju sledoval až sem.“

„Užiť? Nerozumiem, o čom to hovoríš?“

„Myslel som si, že Megan a on spolu… nechápete? A že sa mu to tak zapáčilo, že ju znova vyhľadal.“

„O čom to hovoríš?“ zopakoval Tate.

„O čom si myslíte, že hovorím?“ Chlapec bol zmätený. „Preťahoval Megan a zapáčilo sa mu to.“

„Chceš povedať, že mala vyše štyridsaťročného priateľa?“

„Kto hovorí o priateľovi?“ Sammy sa zasmial. „Nie, človeče. Vravím, že mala zákazníka. Neviem, aký bol starý.“

„Čože?“

„Isteže, veď ona…“

Chlapec bol o dobrých desať-pätnásť kíl ťažší než Tate, ale práca na farme utužuje telo, a tak Sammy odrazu len ležal na chrbte a lapal po dychu. Zdvihol obe ruky a zakrýval si tvár pred Tatovou hrozivo zovretou päsťou.

„Čo to, doparoma, trepeš?“ kričal rozčúlený právnik.

„Nie, nie, prestaňte!“ bránil sa Sammy rovnako hlasno. „Veď som nič neurobil. No tak…“

„Chceš povedať, že sa predávala za peniaze?“

„Nie, nechcem povedať nič! Nepoviem už ani slovo!“

Pri uchu sa mu ozval dievčenský hlas, bola to tá blondína, ktorú oslovil ako prvú. „Nebolo to nič vážne. Mala také obdobie pred dvoma rokmi.“

„Pred dvoma rokmi? Veď teraz má len sedemnásť, pre Kristove rany!“ Tate spustil ruku. Zdvihol sa a oprášil si nohavice. Zahľadel sa na ľudí pred vchodom do denného baru. Mocný bradatý vyhadzovač sa tváril pobavene. Zaujímalo ho zrejme len to, čo sa dialo vnútri. Bett vystupovala z auta a znepokojene pozerala na svojho exmanžela. Naznačil jej, aby zostala, kde je.

„Doriti, čo vám šiblo?“ ozval sa Sammy. „Veď ja som ju nepreťahoval. Aj tak s tým už dávno prestala. Pýtali ste sa ma, čo si o tom myslím, a ja som vám to povedal. Myslel som si, že tomu chlapíkovi sa to zapáčilo. Kriste…“

„Prepáčte, pane,“ povedalo dievča. „Mala slabosť pre starších mužov. Boli ochotní zaplatiť. Ale bolo to v poriadku.“

„V poriadku?“ opýtal sa Tate ako omámený.

„Áno. Vždy používala gumy.“

Tate na ňu ešte chvíľu hľadel, potom sa zvrtol a vykročil k autu.

Sammy sa pozbieral a zobral zo zeme pager, ktorý mu vypadol z puzdra na opasku. „Choďte dočerta, človeče, šeriem na vás. Kto vlastne ste?“

Tate sa obrátil: „Som jej otec.“

„Otec?“ Chlapec sa zatváril, ako keby mu neveril.

„Áno, otec.“

Sammy pozrel na dievča a to pokrčilo plecami. Potom povedal: „Megan vravela, že nemá otca.“

Tate naňho mlčky civel.

„Vraj to bol nejaký právnik alebo voľačo také, no odišiel od nich, keď mala šesť rokov. Odvtedy o ňom nepočula.“

V aute sa Tate zlostne opýtal: „Ty si nevedela, že tam chodieva?“

„Už som ti povedala, že nie. Myslíš si, že by som ju nechala chodiť na také miesto?“

„Len si myslím, že si sa z času načas mohla zaujímať o to, kde je.“

„Len si myslíš? Vieš, kedy ľudia hovoria také veci?“

„Čo tým chceš…?“ začal

„Hovoria to, keď chcú povedať: ‚Ty by si, doparoma, mala vedieť, kde je.‘“

„Vôbec som to tak nemyslel,“ odsekol Tate.

Ale prirodzene, že mala pravdu.

Vyrazil z parkoviska, až pneumatiky zapišťali a vyleteli spod nich spŕšky kamienkov. Coffee Shop čoskoro nechali ďaleko za sebou.

Napokon sa opýtala: „Čo to všetko malo znamenať?“

Neodpovedal.

„Tate, prečo si sa pochytil s tým chlapcom?“

„Radšej to nechci vedieť,“ odvetil chmúrne.

„Povedz mi to!“

Zaváhal, no potom si uvedomil, že jej to musí povedať. „Vravel, že si myslí, že ten chlapík v sivom aute mohol byť zákazník.“

„Zákazník toho Coffee Shopu?“

„Meganin zákazník.“

„Čože? Ach, panebože. Vari nechceš povedať…“

„Presne to chcem povedať. Tvrdil to ten chlapec. A aj to dievča.“

„To je nechutné. Si odporný…“

„Ja? Ja som ti len zopakoval, čo mi povedal.“

Po tvári jej tiekli slzy. „To by neurobila. Neexistuje. Som o tom hlboko presvedčená. To nie je možné.“

„Podľa nich to možné je. Dokonca si myslia, že to robila dosť často.“

„Tate! Ako môžeš povedať niečo také?“

„A tvrdil, že to robila už pred dvoma rokmi. Vtedy mala pätnásť.“

„Nerobila to, tým som si istá.“

Vzdula sa v ňom vlna hnevu. Rukami pevne zovrel volant. „Ako to môžeš vedieť? Čo také vážne si mala na práci, keď ti uniklo, že tvoja dcéra nosí v kabelke kondómy? Nezaujímalo ťa, kto jej telefonuje? Všimla si si vôbec, kedy sa vracia domov? Bolo to o polnoci? O jednej? Alebo o druhej?“

„Prestaň!“ vykríkla Bett. „Neútoč na mňa. To nie je pravda! Musí to byť nejaké nedorozumenie. Nájdeme ju a ona nám to vysvetlí.“

„Podľa nich…“

„Sú to lži!“ vykríkla. „Sú to len reči. Len prázdne táraniny. Alebo hovorili o niekom inom, nie o Megan.“

„Ale áno, hovorili o Megan. A mala si…“

„Takže ty obviňuješ mňa? Lenže to všetko nie je len moja vina! Mohol si sa sám väčšmi angažovať v jej živote.“

„Ja?“

„No dobre – isteže, tvoja šťastná rodinka sa rozpadla. Pozri, mrzí ma to, Tate. Ale mohol si sa o ňu trochu viac starať.“

„Veď som sa staral. Riadne som platil výživné…“

„Preboha, nejde o peniaze. Vieš, ako často sa ma pýtala, prečo ju ocko nemá rád? A ja som vravela: Má ťa rád, len má veľa roboty. Je ťažké byť skutočným ockom, keď sú ocko a mamička rozvedení…“

„Trávim s ňou každú Veľkú noc. Aj štvrtého júla.“

„Áno, a mal by si počuť, čo o tých úžasných návštevách rozprávala.“ Bett sa chladne zasmiala.

„Nikdy sa na nič nesťažovala.“

„Kým sa pred niekým posťažuješ, musíš ho poznať. A musí ti na ňom záležať.“

„Brával som ju na nákupy,“ povedal. „Vždy som sa jej pýtal, ako sa jej darí v škole. Ja…“

„Mohol si urobiť viac. Mohli sme to nejako zariadiť. Mohli sme sa trochu viac podobať na rodinu.“

„To určite!“ šprihol jej pichľavo.

„Urobili to aj iní ľudia. A v horších situáciách.“

„Čo som mal podľa teba robiť? Nahrádzať jej matku, ktorá na ňu kašlala?“

„Tu predsa nejde o mňa,“ odsekla.

„Ja si myslím, že áno. Si jej matka. A chceš, aby niekto iný naprával, čo si urobila. Alebo skôr neurobila.“

„Ale ja som robila, čo som mohla!“ zavzlykala Bett. „Bola som sama.“

„Práveže si nebola sama. Vždy si mala nejakých priateľov.“

„To som mala žiť ako mníška?“

„Nie, ale mala si byť v prvom rade matka. Mala si si všimnúť, že má problémy.“

Tate si nevedel pomôcť, v mysli sa mu vynorila Bettina sestra Susan. Zúfalo túžila po deťoch, kým Bett sa k tejto predstave vždy stavala ľahostajne. Po manželovej smrti Susan krátko žila s akýmsi mužom – ale zaobchádzal s ňou zle, a pokiaľ Tate vedel, nebol celkom normálny. Ale bol sám – rozvedený alebo vdovec – a mal dieťa. A Susan znášala príkoria len preto, aby mohla byť s tým chlapcom; zúfalo túžila byť niekomu matkou. Keď sa rozišli, bývalý milenec ju ešte nejaký čas prenasledoval, no aj v tých najhorších okamihoch Susan podľa všetkého ľutovala, že z jej života odišlo to dieťa. Tate teraz zazlieval Bett, že neprejavila aspoň trochu podobnej túžby voči Megan.

„Videla som, že je nešťastná,“ povedala Bett. „Ale kto nie je? Čo som mala, doparoma, robiť? Šibnúť čarovným prútikom?“

Jeho hnev však nepoľavoval, zvieral mu srdce smrtiacim zovretím. „No jasné, to je zrejme tvoja predstava o úlohe matky. Tu a tam vysloviť nejaké zaklínadlo, pozrieť do snára. Vyložiť jej karty.“

„Bože, prestaň už! Tých hlúpostí som sa vzdala už pred rokmi… Usilovala som sa byť jej dobrou matkou. Usilovala som sa.“

„Naozaj?“ počul sa, ako odpovedá. „Si si istá, že si nehľadala svojho kráľa Artuša? To je ľahšie než vymieňať plienky, pomáhať s domácou úlohou, starať sa, kedy príde domov zo školy. Dať pozor, aby sa nevláčila s kadejakými…“

„Ale ja som to skúšala… Snažila som sa…“ Bett vzlykala a triasla sa.

Tate si uvedomil, že ide takmer stotridsiatkou. Spomalil a zhlboka sa nadýchol. A potom ešte raz.

Nastalo dlhé ticho. Oči mala plné slz.

„Počuj, mrzí ma to,“ ozval sa Tate.

„Skúšala som to. Chcela som, aby… aby…“

„Bett, prosím. Veľmi ma to mrzí.“

„Vieš, aj ja som chcela mať rodinu,“ zašepkala a utrela si tvár rukávom. „Videla som Sudcu a jeho ženu a teba a ostatných Collierovcov. Nehovorila som o tom tak ako ty, ale aj ja som túžila mať rodinu. A potom sa čosi stalo… Všetci poumierali. Moja mama aj ocko a tvoj otec… Večne si bol v súdnej sieni, a bol si taký vzdialený. Taký ponorený do svojich prípadov. Bola som presvedčená, že ma už neľúbiš…“

„Povolili mi nervy. Nechcel som… máš pravdu. Tie decká tam… pravdepodobne si len vymýšľali. Som si istý, že si vymýšľali.“

Jeho slová ju však nepresvedčili. A prirodzene, prišli prineskoro. Škoda sa už stala. Rozmýšľal, či sa teraz nerozídu a už nikdy spolu neprehovoria. Očakával, že sa to stane. Nevedel, ako inak by sa to mohlo skončiť.

A zrazu si uvedomil, ako ho tá predstava znepokojila. Vlastne, úplne ho vykoľajila; mal z nej hrôzu a nevedel prečo.

Uplynulo niekoľko dlhých minút.

Bett sa ozvala prvá. Prekvapilo ho, aký mala pokojný, triezvy hlas: „Možno je to pravda, Tate – to, čo si o nej počul. Možno to naozaj robila. Ale ľudia sa menia. Naozaj. Naozaj sa môžu zmeniť.“

Mlčky sa viezli ďalej. Bett zavrela oči a oprela sa hlavou o opierku.

Človek môže pochybovať o tom, čo počuje.

Mohol by prípadne pochybovať aj o tom, čo vidí.

„Bett, mrzí ma to.“

O tom, čo robí…

„Bett…?“

Neodpovedala.

15/ DOSPELA K ZÁVERU, že najbezpečnejšie miesto pre ňu je tu, v jej cele.

Ak by ju Aaron Matthews chcel zabiť, už dávno to mohol urobiť. Nemusel ju privliecť až sem, nemusel nakúpiť všetko to jedlo. Nie, kdeže, mala zvláštny pocit, že hoci ju uniesol, nechce jej ublížiť.

Ale jeho syn… On pre ňu znamená hrozbu. Pred ním sa potrebuje ochrániť. Zostane zamknutá tu v čalúnenej cele bláznivej Megan, kým nepríde na to, ako by odtiaľto mohla uniknúť.

Otvorila jeden z fasciklov, ktoré zobrala z Petrovej izby. V slabom svetle prezerala strany, hľadala niečo, čo by jej pomohlo. Možno je blízko nejakého väčšieho mesta. Nie sú tu nejaké fotografie alebo prospekty s obrázkami nemocnice a jej okolia? Azda sa jej podarí nájsť nejakú mapu. Ak by založila oheň, niekto by si možno všimol dym. Alebo by mohla nájsť ventilačné šachty či núdzové východy. Spomenula si na dvere s nápisom „Suterén“, zamknuté visacím zámkom, na jednej z chodieb. Keby sa jej podarilo ten zámok rozbiť, čo ak tam dole sú dvere, ktorými by sa mohla dostať von? Listovala v papieroch a dúfala, že nájde obrázok alebo fotografiu nemocnice. Chcela na nej pohľadať nejaké okno alebo dvere vedúce zo suterénu a zistiť, či by tadiaľ mohla ujsť.

Fíha, tebe to ale páli, ozve sa bláznivá Megan, na ktorú to urobilo dojem.

Psst…

Megan náhodou pozrela na hárok ležiaci na samom vrchu kôpky.

… Pacientku Victoriu Skellingovú, 37-ročnú paranoidnú schizofreničku, našli mŕtvu v jej izbe 23. apríla o 6.20. Príčinou smrti bolo udusenie po vdýchnutí vlákien z matraca. Prípadom sa zaoberala okresná polícia (pozri priloženú správu) a uzavrela ho ako samovraždu. Pacientka Skellingová podľa všetkého prehrýzla plátenný poťah matraca a povyberala vypchávku. Asi tristo gramov tohto materiálu vdýchla do priedušiek. Pacientke podávali Thorazine a Haldol, trpela minimálnymi halucináciami. Podľa výpovede ošetrovateľov bola v deň smrti celé dopoludnie „dobre naladená“, no po tom, ako popoludnie strávila so skupinou ďalších pacientov, prepadla pochmúrnym predstavám. Sťažovala sa, že na ňu útočia potkany; vraj jej chcú obhrýzať prsníky (predmetom predchádzajúcich pacientkiných halucinácií a snov bolo otrávené mlieko v prsníkoch a dojčenie). Pri večeri sa upokojila a večer strávila v televíznej miestnosti. Keď odchádzala do svojej izby, bola mimoriadne rozrušená a ošetrovatelia uvažovali o tom, že ju na noc pripútajú k lôžku. Nakoniec jej len dali zvýšenú dávku Haldolu a o 22.00 ju uložili do postele v jej izbe. Povedala: ‚Je čas postarať sa o tie potkany. Už sa toho dožadujú…‘ Druhý deň ráno ju našli mŕtvu…

Nechutné.

Zalistovala o niekoľko strán ďalej.

… Pacient Matthews (č. 97-4335) bol posledný, kto ju videl živú. Vo výpovedi uviedol, že „vyzerala ako strašidlo“.

Chlapec bol teda hospitalizovaný tu. A keď nemocnicu zavreli, jeho otec ho sem znova priviezol. Nechápala, prečo to urobil. Možno sa tu cítil ako doma. Alebo ho otec zobral z inej nemocnice, aby ho mohol mať pri sebe.

Nalistovala ďalší záznam o samovražde.

… Telo pacienta Garbera (č. 78-7547) našli za hlavnou budovou. Polícia a obhliadač konštatovali, že si vložil do úst hadicu na polievanie záhrady a potom naplno otvoril kohútik. Tlak vody mu roztrhol žalúdok a niekoľko decimetrov čriev, takže zomrel na šok a vnútorné krvácanie. Hoci v okamihu, keď sa to stalo, boli v jeho blízkosti dvaja pacienti – Matthews (č. 97-4335) a Ketter (č. 91-3212) – nevedeli podať nijaké ďalšie informácie. Súdny lekár konštatoval smrť v dôsledku pokusu o samovraždu.

Megan prezrela ešte niekoľko fasciklov. Všetky boli podobné – obsahovali správy o pacientoch, ktorí si sami siahli na život. Jednu z obetí našli v knižnici. Muž očividne celé hodiny trhal knihy a časopisy a hľadal hárok papiera s dostatočne ostrým okrajom, aby si ním mohol podrezať krčnú tepnu. Napokon sa mu to podarilo.

Megan striaslo pri tej predstave.

Ďalší zoskočil zo stromu a zlomil si väz. Nezomrel, no zostal nadosmrti ochrnutý. Keď sa ho opýtali, prečo to urobil, vypovedal, že sa zhováral s „niektorými pacientmi“ a uvedomil si, aký nezmyselný je jeho život, keď nemá nádej na vyliečenie. Bol presvedčený, že nájde úľavu v smrti.

Dovedna našla záznamy o šiestich prípadoch, pričom posledný sa odohral len asi pred rokom.

V ďalšej správe sa uvádzalo: „Posledný, kto nebohého videl ešte živého, bol pacient Matthews.“ V riaditeľovi skrslo podozrenie, či nemá niečo spoločné s tou smrťou; chlapca vypočúvali a preverovali, no napokon nevzniesli nijaké obvinenie.

Keď čítala ďalej, dozvedela sa, že nedlho po poslednej samovražde sa o sérii úmrtí dozvedel istý reportér z washingtonských Times a napísal investigatívnu reportáž. Záležitosťou sa začal zaoberať štátny výbor pre zdravotníctvo a napokon nemocnicu zavrel.

Tie samovraždy, prirodzene, neboli samovraždy, pomyslela si Megan. Ako im to mohlo uniknúť? Peter zabíjal iných pacientov a akosi sa mu darilo zahládzať stopy.

Prelistovala zvyšok fasciklov a výstrižkov.

Už v nich nenašla nič zaujímavé, a tak ich zastrčila pod posteľ. Čo môžem robiť? pomyslela si. Niekde musí…

Vtedy začula kroky.

Najprv len tiché.

Ach nie… Peter sa blíži chodbou k nej.

Nuž, možno ani nevie, že tam je. A ak aj áno, nemusí vedieť, že je práve v tejto izbe.

Ale bol na nej nový visací zámok. To mu neunikne.

Kroky sa približovali. Boli tiché, akoby nechcel robiť hluk.

Počula jeho dych a spomenula si na fotografiu čudáckeho mládenca – skrivené pery, konček bledého jazyka vytŕčajúci z jedného kútika. Spomenula si na fľakatú posteľnú bielizeň a zišlo jej na um, či nemasturbuje, keď ju teraz hľadá…

Megan striaslo a rozplakala sa. Prikradla sa k dverám, pritisla na ne ucho a počúvala.

Z druhej strany sa neozývali nijaké zvuky.

Žeby už…?

Ozval sa prudký úder na dvere. Od laku sa jej podlomili nohy a klesla na kolená.

Dvere sa zatriasli pod ďalším úderom.

Začula šepot. „Megan…“ V tom tichom slove cítila žiadostivosť, zúfalstvo a hlad. „Megan…“

Vie, že som tu…

Peter pomykal zámkom. Potom doň niekoľko ráz udrel tehlou alebo bejzbalovou pálkou.

Prosím, nie… Prečo ju Matthews nechal samu s ním? Čo ako ho nenávidela, začala sa modliť, aby sa vrátil.

„Megannnnnnn?“ Teraz to znelo, akoby sa smial.

Náhle prudko vrazil do dverí. A ešte raz. A znova. Drevo prasklo a ukázal sa koniec zhrdzavenej železnej tyče – ako oštep z niektorého z tých jeho príšerných komiksov. Kým Peter stihol tyč stiahnuť späť, Megan sa prešmykla do kúpeľne a pritlačila sa k stene. Počula, ako dychčí za dverami, a vedela, že nazerá do izby dierou, ktorú v nich vyrazil.

„Megan…“

Ale z toho uhla nemohol vidieť, že je tam aj vedľajšia miestnosť; dvere do kúpeľne boli na bočnej stene.

Celú večnosť počula jeho smilné dychčanie. Napokon odišiel.

Chcela sa vrátiť do izby, no v poslednom okamihu sa zarazila.

Čo ak predsa neodišiel?

Rozhodla sa, že sa do izby nevráti, kým sa nezotmie. Peter by mohol čakať vonku a uvidel by ju. A keby tú dieru niečím zakryla, to akoby mu rovno oznamovala, že tam je.

Sadla si na záchodovú misu, sklonila hlavu do dlaní a rozplakala sa.

No rak, dievča. Vstávaj.

Nemôžem, nemôžem, hrozne sa bojím.

Pochopiteľne, že sa bojíš, vraví karhavo bláznivá Megan. Ale koho to zaujíma? Pozri sa tam. Pozri sa na to okienko.

Megan zdvihla hlavu a zahľadela sa na malé zasklené okno.

Nie, bolo by bláznovstvom o tom čo len uvažovať.

Vieš, čo teraz musíš urobiť.

Nemôžem to urobiť, pomyslela si Megan. Jednoducho nemôžem.

Naozaj? A máš nejakú inú možnosť?

Megan sa zdvihla a podišla k oknu. Prestrčila ruku pomedzi mreže a dotkla sa zaprášeného skla.

Nemôžem.

Ale áno, môžeš!

Uvedomila si, že jej bláznivé ja – jej zlostnejšie ja, ktoré držala na uzde pomocou Južanovej útechy, trávy a kefovania so staršími chlapmi – má stopercentnú pravdu. Naozaj nemala na výber.

Megan sa vkradla do izby a modlila sa, aby Peter nebol pred dverami a nepozeral sa cez priezor, ktorý si urobil. Siahla pod posteľ, takmer presvedčená, že sa dotkne odporného potkana. Ale nie, bola tam obálka z manilskej konopy, ktorú hľadala. Vrátila sa do kúpeľne, stala si pod okno a priložila obálku na sklo. Rozohnala sa a udrela do nej päsťou. Bol to tvrdý úder, no sklo vydržalo. Udrela ešte raz a na table sa zjavila dlhá zvislá prasklina. Po treťom údere sa sklo roztrieštilo. Stihla odtiahnuť ruku práve včas, aby ju nezasiahli ostré úlomky, ktoré sa zosypali na podobločnicu.

Zdvihla trojuholníkový, asi dvadsať centimetrov dlhý kúsok skla úzky ako čepeľ noža. Podobne ako Victoria Skellingová, ktorá skončila tak nešťastne, zubami odtrhla dlhý pás látky z čalúnenia na stene a omotala ním širší koniec črepu, čím vznikla akási rúčka.

Dobré, ozve sa uznanlivo bláznivá Megan, hrdá na svoje druhé ja.

Nie, lepšie než dobré: je to skvelé. Šeriem na teba, doktor Matthews, je mi úžasne! Pripomenulo jej to, ako sa cítila, keď písala tie listy rodičom v ordinácii doktora Hansona. Bolo to hrozné, bolelo to, ale bolo to dokonale úprimné.

Fajn.

Tak čo urobíme teraz? uvažuje bláznivá Megan.

„Dorežem ho,“ povedala nahlas Megan. „Potom mu zoberiem kľúče a vypadnem odtiaľto.“

Bravo, kocka, ozýva sa B. M. Ale čo tie psy?

Majú zuby, ale ja mám toto. Megan dramaticky zdvihla sklený úlomok.

Na bláznivú Megan tým nesmierne zapôsobila.

„Za nami je dodávka.“

„Dodávka?“ zopakovala Bett.

„Sleduje nás,“ pokračoval Tate, keď sa viezli okolo Ski Chaletu v Chantilly.

Bett sa chystala obrátiť.

„Neobzeraj sa,“ zadržal ju.

Zmeravela. Pozrela si na ruky, na nechty nalakované svetlopurpurovým odtieňom. „Si si istý?“

„Stopercentne. Je to biela dodávka.“

Tate pomaly prešiel popri obchodnom dome, vyšiel na cestu číslo 50 a zamieril na východ. Pri veľkom nákupnom stredisku ležiacom hneď pri ceste z nej zase zišiel, zastavil pred bufetom a vystúpil. Kúpil dva čaje s čiapočkami z našľahaného mlieka a vrátil sa do auta.

Chvíľu si z nich upíjali, a keď sa medzi jeho Lexus a bielu dodávku vtlačil červený Ford Explorer, šliapol na plyn, prefrčal okolo kníhkupectva, zabočil na Majestic Lane a podarilo sa mu na oranžovú prejsť cez križovatku, za ktorou sa znova napojil na cestu číslo 50. Teraz však smeroval na západ.

Keď sa dostal do pravého pruhu, zbadal, že biela dodávka sa ho ešte vždy drží.

„Ako to urobil?“ povedal neveriacky Tate.

„Ešte stále je za nami?“

„Áno. Doparoma, ten je fakt dobrý.“

Viezli sa ďalej na západ; prešli popod cestu číslo 28, ktorá tvorila deliacu líniu medzi tunajšou civilizáciou a poľnohospodárskou pôdou ťahajúcou sa až k vzdialeným vrchom.

„Čo urobíme?“

Tate neodpovedal, vlastne tú otázku ani nepočul. Pozeral na veľkú reklamnú tabuľu s nápisom „Tu bude stáť Park slobody…“

Nahlas sa zasmial.

Bol to jeden z tých zvláštnych okamihov – zbadal ten pútač, práve keď ich sledovala tá dodávka. Dokonalá zhoda okolností, pomyslel si. Bett – aspoň tá niekdajšia – by to, prirodzene, pripísala vplyvu hviezd, pôsobeniu duchov, minulých životov alebo niečoho podobného. Na tom však nezáležalo. Spojil si tie dve veci dokopy. Konečne sa mal o čo oprieť.

„Čo je?“ vykríkla znepokojene, azda skôr preto, že nečakane obrátil auto do protismeru, než pre ten chripľavý smiech, ktorý mu zrazu vytryskol z hrdla.

„Práve mi čosi zišlo na um. Musíme sa vrátiť ku mne domov. Niečo si musím zobrať.“

„Áno? A čo?“

„Revolver.“

Bett pozrela naňho a hneď sa odvrátila. „To myslíš vážne, však?“

„Smrteľne vážne.“

Pred rokmi, keď bol Tate žalobcom v neuveriteľnom prípade vraždy jamajského drogového dílera v reštaurácii na predmestí, jedného dňa strčil do dverí hlavu Konnie Konstantinatis.

„Je čas, aby si si zohnal búchačku.“

„Nežartuj.“

„Myslím to vážne. Pre teba bude lepší revolver; si typ, ktorému by sa nechcelo babrať so zásobníkmi a poistkami.“

„Čo je to zásobník?“

Tate, pochopiteľne, žartoval – všetci štátni zástupcovia vo Virgínii sa vyznali v zbraniach – no v skutočnosti s nimi nemal ktovieaké praktické skúsenosti. Sudca nemal rád zbrane, nepokladal ich za užitočné a bol presvedčený, že bez nich by bolo na svete oveľa viac ľudí.

Ale Konnie to myslel naozaj vážne. Do týždňa sa Tate stal majiteľom na pohľad veľmi všedného revolvera značky Smith & Wesson Special kalibru .38 so šiestimi nábojovými komorami, z ktorých len päť bolo nabitých. Tá, ktorá je pod kohútikom, musí zostať prázdna, kládol mu na srdce Konnie.

Zbraň ležala už najmenej tri či štyri roky zamknutá vo veľkom kufri v stodole. Prirútil sa k nej po príjazdovej ceste, vyskočil z auta a zistil, že pri tej šialenej jazde sa mu podarilo dodávky striasť, hoci to už nebolo jeho zámerom. Rozbehol sa do stodoly, pohľadal na krúžku správny kľúčik a po niekoľkých pokusoch sa mu podarilo otvoriť kufor. Revolver – pokrytý vrstvičkou oleja, ktorou ho nakonzervoval, keď ho odkladal – bol v bočnom vrecku na zips. Vybral ho, poutieral dosucha a vložil si ho do vrecka.

V aute sa ho Bett pokojne opýtala. „Máš ho?“ Rovnakým tónom by sa študentka mohla opýtať svojho frajera, či si na schôdzku nezabudol vziať kondóm.

Prikývol.

„Je nabitý?“

„Ejha.“ Zabudol sa presvedčiť. Vybral revolver a chvíľu ho obracal v rukách, až si napokon spomenul, ako sa vyklápa bubienok. Z otvorov naňho zažmurkalo päť strieborných očiek.

„Je.“

Zaklapol bubienok a vložil si revolver späť do vrecka.

„Nevystrelí len tak, pravda? Myslím, sám od seba?“

„Nie,“ Zbadal, že Bett naňho pozerá. „Čo je?“ opýtal sa a naštartoval motor.

„Si taký… až z teba ide strach.“

Zasmial sa. „To je dobre. Ideme.“

Manassas v štáte Virgínia je takýto:

Nákladiaky s veľkými pneumatikami, namosúrení výrastkovia hotoví do každého sa zadrapiť (to sa týka tak chlapcov, ako aj dievčat), autá na uliciach a autá v garážach, zástavy konfederácie s hviezdami a prekríženými pruhmi, nákupné strediská pri ceste, pokútne pálenice ukryté v lese, betónové povojnové bungalovy, pokojné matky a pochudnutí otcovia, ktorí hrdlačia a hrdlačia. Domáce škriepky. Ženy vzlykajúce na Garthových koncertoch a výrastkovia vracajúci na koncertoch Aerosmithu.

A malú, veľmi malú súčasť toho všetkého tvorí Grant Avenue.

Je to ulica lekárov a právnikov. Malé Tary, kompletné, aj so stĺporadiami a stodolami premenenými na garáže, obklopené veľkými súkromnými pozemkami. Tate Collier smeroval k najväčšej z týchto budov, veľkému bielemu koloniálnemu sídlu obklopenému poldruhahektárovým pozemkom.

„Kto tu býva?“ opýtala sa Bett a podozrievavo si prezerala veľký biely dom.

„Človek, ktorý vie, kde je Megan.“

„Zavolaj Konniemu.“

„Na to niet času,“ zamrmlal, keď zabočil na príjazdovú cestu. Prešiel okolo dvoch Mercedesov – všimol si, že ani jeden z nich nie je sivý – a prudko zabrzdil sotva pol druha metra od predného vchodu. Takmer pritom zrazil bieleho vápencového leva z podstavca pri chodníku.

„Tate!“

Nevšímal ju a vyskočil z auta.

„Počkaj tu.“

Hnev v ňom narastal; zúrivo zabúchal na dvere ľavou rukou a pravou zovrel rukoväť revolvera.

Dvere otvoril mohutný chlapík. Mal asi tridsať rokov, bol svalnatý a oblečený v bavlnených nohaviciach a rozhalenke.

„Chcem s ním hovoriť,“ zavrčal Tate.

„Kto ste?“

„Chcem hovoriť so Sharpom, a to hneď.“

Má vytiahnuť ten revolver? Alebo počkať na dramatickejší okamih?

„Pán Sharpe je momentálne zaneprázdnený…“

Tate vybral revolver z vrecka a skôr ho ukázal, než namieril na toho asistenta či osobného strážcu, alebo kto to bol. Chlapík zdvihol ruky a s vyplašeným výrazom zaspätkoval. „Kristepane!“

„Kde je?“

„Nože počkajte, pane. Neviem, kto ste a čo tu chcete, ale…“

„Čo sa robí, Jimmy?“ zavolal akýsi hlas zhora zo schodiska. „Máme tu problém, pán Sharpe.“

„Ktože nás to prišiel navštíviť, Tate Collier?“ zaspieval Jack Sharpe. Pozrel na zbraň v právnikovej ruke, ako keby to bola sieťka na motýle. „Čo ste si to na mňa priniesli, Collier?“ zasmial sa. Už obozretnejšie, ale predsa len zasmial.

„To on bol v tej bielej dodávke?“ Tate ukázal revolverom na chlapíka v bavlnených nohaviciach, ktorý znova zdvihol ruky. „Pane, prosím vás, opatrne!“

„To je v poriadku, Jimmy,“ zavolal Sharpe. „Nevšímaj si ho, sám sa upokojí. V akej dodávke, Collier?“

„Dobre viete, v akej,“ Tate sa znova obrátil k Sharpovi. „Sedel v nej tento idiot?“

„Čo keby ste tú vec odložili, aby sa nikomu nič nestalo? A pozhovárame sa… Nie, Jimmy, to je v poriadku, naozaj.“

„Ak chcete, zastrelím ho, pán Sharpe.“

Tate sa obrátil, a pozeral do ústia veľkej pochrómovanej pištole, ktorá pevne sedela Jimmymu v ruke. Neuniklo mu, že je to automatická pištoľ – so zásobníkom, poistkou a všetkými tými záležitosťami.

„Nie, nerob to,“ povedal Sharpe. „Nebude strieľať. Collier, odložte to. Bude to tak pre všetkých lepšie.“

Jimmy pokrčil plecami, no neprestával cieliť Tatovi na hlavu.

Tate vložil revolver nazad do vrecka. Ruky sa mu triasli.

„Poďte hore.“

„Mám ísť aj ja, pán Sharpe?“

„Nie, myslím, že ťa nebudeme potrebovať, Jimmy. Pravda, Collier?“

„Nie,“ odvetil Tate. „Aj ja si myslím, že nie.“

„Tak poďte hore.“

Tate zadýchaný po návale adrenalínu vystupoval po schodoch. Vošiel zajačkom Sharpom do slnkom zaliatej pracovne. Obzrel sa a zbadal, že Jimmy ešte vždy drží pištoľ v ruke, no cieli už len približne jeho smerom.

Sharpe – oblečený v tmavomodrých polyesterových nohaviciach a červenej golfovej košeli – zrazu zvážnel. Už sa netváril pobavene.

„Čo to má, doparoma, znamenať, Collier?“

„Kde je moja dcéra?“

„Vaša dcéra? Ako to mám vedieť?“

„Kto jazdí s tou bielou dodávkou?“

„Zrejme chcete naznačiť, že vás niekto sledoval.“

„Áno, niekto ma sledoval.“ Keď Tate zbadal reklamu na Park slobody, spomenul si, že jeho klienti v tomto prípade sa mu minulý týždeň sťažovali, že ich sledovali súkromní detektívi. Tate im povedal, aby sa tým netrápili, že je to vo veľkých prípadoch bežné (a odporučil im, aby nerobili nič, čo by neradi videli zachytené na videopáske). „Tak ako mojich klientov a pravdepodobne aj moju ženu…“

„Ste predsa rozvedený,“ skočil mu do reči Sharpe.

„Ako to viete?“

„Náhodou som si to zapamätal.“

„Takže ak ste nás dali sledovať vy…“

„Ja?“ Sharpe sa pokúsil o nevinný výraz. Veľmi mu to nešlo.

„…určite ste sledovali aj moju dcéru. A tá čírou náhodou dnes zmizla.“

Sharpe pomaly vybral palicu z golfového vaku v kúte pracovne, ťukol ňou do jednej z tucta loptičiek, ktoré sa povaľovali na dlážke, a vyslal ju na druhý koniec miestnosti. Loptička obišla jamku.

„Najímam si právnikov, aby za mňa bojovali v súdnych sieňach. Čo dobre viete, lebo ste nedávno získali ich skalpy. Nikoho iného nenajímam.“

„Nijakých bezpečnostných konzultantov?“ opýtal sa Tate.

„Cha, bezpečnostní konzultanti! To je dobré. Naozaj dobré. Nie, Collier. Nemám nijaké súkromné očká ani nijakých bezpečnostných konzultantov. Ja rozhodne nie. Čo ste to povedali o svojej dcére?“

„Stratila sa a ja si myslím, že v tom máte prsty.“

Ďalší odpal. Znova netrafil jamku.

„Ja? Prečo ja? Aha, chápem. Aby som vám znemožnil vystúpiť budúci štvrtok v Richmonde, však?“

„To by dávalo zmysel.“

„Nuž, mne to zmysel nedáva. Nepotrebujem robiť také veci. Viete, že som vyhodil tých nedopečených fiškálov, ktorých ste rozniesli na kopytách? Teraz ma zastupujú veľkí chlapci. Videli ste prípravný spis. Lambert, Stone a Burns. Tí vás prevalcujú. Nerobte si nijaké nádeje. Zhoríte ako Atlanta.“

„Park slobody, Sharpe. Povedzte mi, koľko stratíte, keď ho nebudete môcť postaviť?“

„Park? Ak ho nepostavím? Nestratím ani halier.“ Usmial sa. „Ale unikne mi zisk asi tak osemnásť miliónov. Počujte, nie je neetické, keď sa so mnou zhovárate bez prítomnosti môjho advokáta?“

„Kde je?“ spýtal sa Tate.

„Nechápem, na čo narážate.“

„Ale no tak, John. Myslíte si, že neviem, ako odporcovia zastrašujú právnikov žalujúcej strany a ich klientov v nádeji, že zrušia žalobu?“

Sharpe si hrabol prstami do bielych vlasov. Sadol si pod svoj portrét pri osemnástej jamke vidieckeho klubu Bull Run, ktorý sa hrdil tým, že všetci jeho členovia sú bieli protestanti. A prirodzene, muži.

„Collier, ja neunášam ľudí.“

„Ale čo takto niektorý z tých horkokrvných kohútov, ktorí pracujú pre vás? Z dvoch či troch by to pokojne vystalo. Ten váš manažér projektu. Wilkins? Sedel osemnásť mesiacov v Lortone.“

„Podpísal nesprávny papier, Collier. Neunášal dievčatá.“

„Ktovie, koho si na to mohli najať? Možno nejakého psychotika, ktorý sa v tom dokonca vyžíva.“

„Nikto nikoho nenajal,“ vyhlásil Sharpe pevne, i keď Tate v jeho očiach pobadal, že zvažuje možnosť, či niektorý z jeho ostrých chlapcov Megan naozaj neuniesol. No päť sekúnd v defenzíve bolo pre Jacka Sharpa priveľa. „Už ma prechádza trpezlivosť, Collier. Som len obyčajný chlapec z dediny, takže neviem, no nie je to, čo robíte, ohováranie?“

„Tak ma zažalujte, John. Ale povedzte mi, kde je.“

„Štekáte na nesprávny strom, Collier. Budete sa musieť poobzerať niekde inde. Vášne vám zatemnili mozog. Poznáte Princewilliamský okres rovnako dobre ako predtým váš starý otec. Ak sa pustíte do prípadu, ako je Park slobody, musíte rátať s tvrdou hrou. Tak už to v týchto končinách chodí. Ale prekrista, neublížil by som sedemnásťročnému dievčaťu. A teraz choďte. Mám veľa práce.“

Ďalšiu loptičku umiestnil do malého pohárika, ktorý mu ju vypľul nazad.

Tate trasúci sa od hnevu pozeral do oveľa pokojnejšej tváre svojho oponenta.

Od dverí zaznel tichý Jimmyho hlas. „Chcete, aby som mu pomohol z dverí?“

„Nie,“ odvetil Sharpe. „Len ho odprevaď. Dovidenia, pán zástupca. Uvidíme sa budúci štvrtok v Richmonde. Budem sedieť v prvom rade. Dúfam, že budete odpočinutý a v duševnej pohode. Zoderú z vás kožu do posledného franforca. Bude to zábava.“

16/ REČNÍCTVO, NAPÍSAL Platón, je univerzálne umenie presviedčať iných argumentmi.

Tate Collier mal jedenásť rokov, keď mu Sudca odrecitoval túto definíciu, a keď si starý pán priložil horiacu zápalku k fajke čerstvo napchatej voňavým tabakom, rozhodol sa, že jedného dňa sa stane „rečníkom“.

Nech už to znamenalo, čo chcelo.

Na svoju príležitosť musel čakať ešte tri roky, no napokon, v prvom ročníku na strednej škole, sa vďaka pôsobivým argumentom (ako inak?) predral do debatného klubu, aj keď doň prijímali iba študentov posledného ročníka.

Tradícia debatných turnajov siaha v Amerike až do koloniálnych čias, k špiónskemu klubu na Harvardovej univerzite, založenému začiatkom osemnásteho storočia. O sto rokov neskôr zásluhou Združenia mladých žien v Oberline na tieto súťaže získali prístup aj ženy, no v kolóniách vznikli a stali sa populárnymi aj stovky ďalších, menej formálnych spoločností, združení a krúžkov. Dávno predtým, ako Tate začal študovať, uskutočňovali sa rečnícke súťaže medzi jednotlivými fakultami.

Zúčastnil sa na stovkách národných debatných turnajov, ako aj na ich alternatívnej forme – súťažiach Debatného združenia krížových výsluchov. Bol členom čestných právnických bratstiev Delta Sigma Rho, Phi Rho Pi a Pi Kappa Delta a teraz pôsobil rovnako aktívne v Americkom forenznom združení i v Združení amerických advokátov.

Na fakulte, keď bol v móde pacifizmus a „nenosili sa“ elitné študentské bratstvá ani vojenská príprava, sa Tate vyhýbal kvetovaným košeliam a zvonovým nohaviciam a zaťato chodil v obleku s bielou košeľou a úzkou kravatou. Už vtedy si vycibril techniku, logiku a uvažovanie. Ak… tak potom… Hlavný predpoklad, vedľajší predpoklad a záver. Bojoval proti klamným vypchatým panákom, cirkulárnej logike a taktike ad hominem svojich oponentov. Stretol sa s debatérmi z Georgetownu a z Univerzity Georgea Washingtona, z Duka, Univerzity Severnej Karolíny, Pennu a Univerzity Johna Hopkinsa, a všetkých porazil.

Bolo nemysliteľné, že by pri svojom talente (a, prirodzene, pri svojom starom otcovi Sudcovi) študoval niečo iné ako právo. Na Virgínskej univerzite sa v poslednom ročníku stal víťazom celoštátnej súťaže v inscenovanom procese, ktorá sa konala vo Washingtone. V poslednom čase dosť veľa prednášal na doškoľovacích kurzoch techniky odvolacieho procesu a jeho video Americký advokát patrilo k najväčším bestsellerom z katalógu Amerického združenia kníhkupcov.

Keď bol v poslednom ročníku na univerzite a vyhrával všetky študentské debaty, Sudca sa naňho raz prišiel pozrieť do Charlottesvillu. Podľa očakávania zvíťazil aj tam (bola to tá neslávne známa súťaž v obhajovaní aktérov aféry Watergate). Sudca mu povedal, že začul, ako ktosi v obecenstve poznamenal: „Ako to ten Collier robí? Vyzerá ako vidiecky chlapec, ale keď sa rozreční, je z neho niekto úplne iný. Akoby mal hodvábny jazyk.“

Nie, Tatovi Collierovi sa v slovných súbojoch nik nevyrovnal. A predsa ho incident so Sharpom vykoľajil. Nechal sa ovládnuť emóciami, dovolil im, aby diktovali, čo povie. Čo sa to s ním stalo? Strácal šmrnc.

„Zbabral som to,“ zamrmlal. A vysvetlil Bett, čo sa stalo.

„Má s tým podľa teba niečo spoločné?“

„Áno, myslím si, že má. Bol klzký, priveľmi klzký. A čakal, že prídem. Ale niečo ho prekvapilo.“

„Čo?“

„Myslím, že sa stalo niečo, s čím nerátal. Je to tak. Pochybujem, že by Megan uniesli priamo jeho ľudia. Ale mohli si niekoho najať, aby to urobil. Ozaj, a vedel, že sme rozvedení a že Megan má sedemnásť rokov. Ako je možné, že vedel také veci?“

„Povieš to Konniemu?“

„Isteže. Ale ľudia ako Sharpe sa vyznajú vo veci. Nenechávajú za sebou nijaké stopy. Človeku sa priamo pred očami vyparia.“

Vzala revolver, ktorý odložil na prístrojovú dosku. Vopchala ho s odporom do odkladacej skrinky. „Sme my ale pekný párik, Tate. Pištole, súkromné očká…“

„Bett, mrzí ma to,“ povedal. „To, čo som povedal predtým.“

Pokrútila hlavou. „Už sa tým netráp.“ Znelo to definitívne. Viezli sa ďalej a obaja mlčali.

Potom sa ho zrazu opýtala: „Páči sa ti, ako žiješ?“

Pozrel na ňu. „Pravdaže.“

„Len pravdaže?“

„Ako inak to mám povedať?“

„Presvedčivejšie,“ odvetila.

„Život je už taký. Chvíľu si hore, chvíľu dole.“

„Cítiš sa niekedy osamelý?“

Aha, teda o to jej ide. Dievčatá uňho niekedy zostávali na noc, niekedy odchádzali. Niektoré sa rozhodli, že sa vrátia k svojmu manželovi alebo milencovi, alebo ho opustili kvôli novému mužovi, niektoré rozprávali o tom, že sa rozvedú, a niektoré boli slobodné bez záväzkov a len čakali na obrúčku. Niekedy Tata predstavili svojim rodičom či obozretne sa tváriacim deťom, alebo, ak nijaké nemali, rozhovorili sa o tom, ako veľmi po nich túžia. Najprv chlapčeka, vraveli všetky bez výnimky, a potom dievčatko. Dve deti by hádam stačili. Možno tri.

Ale všetky sa postupne vytratili z jeho života a – nuž áno, väčšinu nocí sa cítil osamelý.

„Mám dosť roboty,“ povedal. „A ty?“

„Aj ja,“ odvetila rýchlo. „Každý chce nový interiér.“

„Iste,“ súhlasil. „A ako vychádzaš s Bradom?“

„Brad je milý. Je to ozajstný džentlmen. Dnes už takých veľa nestretneš. Aj ty si ním bol. Teda, samozrejme, ešte vždy si.“ Zasmiala sa. „Vieš, stále čakám, že ťa uvidím v televízii,“ dodala nečakane. „Ako žaluješ viacnásobných vrahov alebo teroristov. Na Kanáli 9 ťa milovali. Poskytoval si skvelé rozhovory.“

„To už je dávno preč.“

„Prečo si s tým prestal?“

Držal ruky na volante v polohe o desať dve a pozeral priamo pred seba.

„Tate?“

„Žaloby sú pre mladých,“ odvetil. Dúfal, že vyzerá ako stelesnenie pravdovravnosti.

Ibaže Bett sa s tým neuspokojila. „To je jedna z možných odpovedí. Ale nie tá pravá.“

„Neprestal som sa zaoberať právom.“

„Dobre vieš, ako to myslím. Bol si najlepší štátny zástupca v tomto štáte. Pamätáš sa na tie chýry, že pre teba chystajú stoličku na Najvyššom súde?“

Najvyšší štátny zástupca – právnik, ktorý zastupuje vládu pred najvyššou deviatkou. Najvýznamnejší súdny rečník v krajine. Tatov starý otec vždy dúfal, že jeho vnuk dostane to miesto. Aj sám Tate si naň štyri roky robil chúťky.

„Chcel som tráviť viac času na farme.“

„Volovina.“ Nuž, toto rozhodne bola nová Bett McCallová. Éterický anjel dopadol na zem a zafŕkal si líca špinou. „Prečo mi to nechceš povedať?“

„No dobre. Prestal som byť krvilačný,“ vysvetlil. „Zastupoval som štát v istom prípade, kde šlo o najvyšší trest. Vyhral som. A potom ma to mrzelo.“

Bett sa veľmi hanbila za to, že kým boli svoji, Tate poslal do štátnej cely smrti v Jarrette šiestich ľudí. Vždy to pokladal za iróniu osudu, lebo Bett verila v nesmrteľnosť duše, kým on nie.

„Bol nevinný?“ opýtala sa.

„Nie, to nie. Bolo to zložitejšie. Siahol na život. O tom sa nedalo pochybovať. Ale pravdepodobne sa previnil len zabitím. Šlo skôr o nedbalostný trestný čin. Obhajoba žiadala zbavenie svojprávnosti a ochrannú liečbu. Ja som s tým nesúhlasil a žiadal som smrtiacu injekciu. Porota ho odsúdila na doživotie. Po týždni ho vo väzení zabili spoluväzni. Vlastne…“ hlas sa mu zadrhol, „najprv ho mučili a až potom zabili.“

„Bože, Tate.“

Človek môže pochybovať o tom, čo počuje…

„Uhovoril som ich, aby ho poslali na smrť, Bett. Pobalamutil som porotu. Mal som ten dar. Ale právo nebolo na mojej strane. A on je mŕtvy, hoci nemal zomrieť. Keby ho neboli poslali do väzenia a keby sa podrobil liečbe, mohol teraz žiť a pravdepodobne by to bol slušný človek.“

O tom, čo robí, však pochybovať nesmie.

Čakal prejav znechutenia alebo hnevu.

Ale ona len povedala: „Je mi to ľúto.“ Pozrel na ňu a nevidel v jej očiach súcit ani výčitky, iba smútok nad jeho bolesťou. „Vyhodili ťa? Musel si odísť zo zastupiteľstva?“

„Ale nie. To nie. Odišiel som sám.“

„Nikdy si mi o tom nepovedal.“

„Bol to bezvýznamný prípad. Ani o ňom veľmi nepísali. Ušla sa mu len noticka na piatej strane.“

Tate zahľadený na cestu pokračoval. „K niečomu sa ti teraz priznám.“

Cítil, ako k nemu Bett obrátila hlavu.

„Chcel som ti povedať o tom, čo sa stalo. Keď som sa dozvedel o jeho smrti, už som siahal po telefóne, že ti zavolám – chcel som to ako prvej povedať tebe. Dokonca ešte skôr než Konniemu. Nevidel som ťa vtedy už vyše roka. Možno dva roky. Ale chcel som to v tej chvíli povedať tebe.“

„Škoda, že si to neurobil.“

Zasmial sa. „Ale ty si nenávidela, keď som ako žalobca žiadal trest smrti.“

Nastala dlhá odmlka. Potom sa ozvala: „Zdá sa, že si si pre to už vytrpel dosť. Väčšina odsúdencov má predsa šancu na odpustenie zvyšku trestu, nie?“ Keď Tate vyhodil smerovku pred odbočkou do Bettinej štvrti, navrhla: „Nemohli by sme sa ešte trochu previezť? Nechce sa mi ísť domov.“

Ruka mu na okamih zaváhala na páčke smerovky. Potom ju vypol.

17/  TATE VIEDOL svoj Lexus naspäť cez Centreville, ktorý tí zadubenejší spomedzi miestnych zadubencov opovržlivo nazývali Nová Kalkata alebo Nový Soul – usádzalo sa tam totiž dosť prisťahovalcov. Zďaleka obišiel cestu číslo 29 a zabočil na opustenú okresnú cestu.

Slnko už viselo nízko nad obzorom, no horúčava akoby ešte vzrástla. Vzduch napĺňal kyslastý, nepríjemný pach hnijúceho lístia z minulej jesene.

„Tate,“ povedala pomaly Bett, „čo ak sa nič nestalo?“

„Nič nestalo?“

„Čo ak ju nik neuniesol? Čo ak naozaj ušla z domu? Sama, z vlastnej vôle, lebo nás nenávidí?“

Zahľadel sa na ňu.

„Ak ju nájdeme…“ pokračovala.

„Až ju nájdeme,“ opravil ju jemne.

„Čo ak sa na nás tak nahnevala, že sa už nevráti?“

„Presvedčíme ju, aby sa vrátila,“ povedal.

„Myslíš, že to zvládneš? Že ju prehovoríš?“

Zvládnem to? spýtal sa sám seba.

V debate niekedy nastane transcendentálny okamih, keď oponent má na svojej strane zdrvujúcu prevahu logických argumentov, a predsa cítite, že máte šancu zvíťaziť. Tým, že ho zavediete istým smerom a dosiahnete, aby celú argumentáciu postavil na zdanlivo nevyvrátiteľnom postuláte podoprenom bezchybnou logikou. Vy však v okamihu, keď uznáte dokonalosť jeho argumentácie, tento postulát zničíte.

Je to okamih, vravieval Tate účastníkom svojich kurzov, ako pri šerme, keď sa červeného našitého srdca dotkne gombík na hrote kordu. Nemávate zbraňou, nesekáte a nerozháňate sa ňou, ale obmedzíte sa na jediné smrteľné bodnutie, ktoré váš oponent vôbec nečaká.

Všetky mačky vidia v tme.

Polnoc je mačka.

Preto Polnoc vidí v tme.

Nespochybniteľné. Najčistejšia logika.

Ledaže by… Polnoc bola slepá.

Ale akými argumentmi má presvedčiť Megan, aby sa vrátila domov?

Spomenul si na listy, ktoré napísala, a vôbec nič mu neprichádzalo na um. Videl len jej nesmierny hnev.

„Vráti sa,“ povedal Bett. „Zvládnem to. Nerob si už starosti.“

Bett sklopila clonu proti slnku a v zrkadielku, ktoré bolo na vnútornej strane, si pretrela pery čerstvým rúžom. Tate si zrazu spomenul na večer, keď sa s ňou zoznámil – na ten večierok v Charlottesville. Po večierku ju viezol domov a strávil s ňou vášnivú polhodinku na prednom sedadle, keď jej z úst zbozkával aj posledné stopy jej ružového Revlonu.

O päť týždňov jej navrhol, aby bývali spolu.

Nasledovala dvojročná študentská internátová romanca. Potom získal diplom na právnickej fakulte a Bett skončila bakalárske štúdium. Odišli z idylického Charlottesvillu do Washingtonu. On nastúpil ako právny čakateľ na federálnom dištriktnom súde, Bett sa stala vedúcou kníhkupectva vydavateľstva New Age. Žili sladkým, pohodlným životom, aký Washington ponúka mladým párom. Tate bol až po uši pohrúžený do práce a Bett sa konečne dostala do blízkosti svojej sestry-dvojčaťa, ktorá žila v Baltimore a bola priveľmi chorá, aby mohla cestovať do Charlottesvillu.

V máji sa zobrali.

Začal znova obrábať starú plantáž založenú v časoch pred občianskou vojnou.

A o tri roky nato sa rozviedli.

Keď sa v spomienkach vracal k ich vzťahu, jeho dokonalá pamäť zrazu prestávala fungovať. Akoby si spomínal len na najvyššie vrcholky podmorských útesov, ktoré sa ako ostrov vynárali z vôd. Štíhla éterická bytosť spievajúca na večierku smutnú námornícku rozlúčkovú pieseň. Prechádzky prírodou. Výlet cez Blue Ridge do Massanuttenských vrchov. Milovanie v lese neďaleko Lurayských jaskýň. Tate mal vždy rád pobyt na čerstvom vzduchu – prechádzky po kukuričných poliach a opekačky v záhrade za domom. Ale Bett zaujímala príroda až za súmraku. „Vtedy je hranica medzi svetmi najtenšia,“ povedala mu raz, keď sedeli na terase pred hostincom hlboko v Appalačských horách.

„Medzi akými svetmi?“ nechápal.

„Psst, počúvaj,“ šepla a on sa cítil ešte očarenejší, hoci vedel, že je to len ilúzia. A to bol, pomyslel si, nevyvrátiteľný dôkaz jej magických schopností.

Betty Sue McCallová, oddaná svojej sestre-dvojčaťu, s ktorou ju spájalo akési mystické spojivo, ktoré znervózňovalo aj takého racionalistu, akým bol Tate, folková speváčka so zvučným hlasom, vyznávačka nevysvetliteľného, tajomného, neviditeľného… Tate nikdy nezistil, či jej úžasná tajomnosť klamné umocňuje ich lásku, alebo ju naopak zatemňuje. Možno dokonca bola jej nevyhnuteľnou súčasťou.

Mágia…

Napokon na tom, prirodzene, nezáležalo, lebo ich cesty sa úplne rozišli, vzdialili sa od seba aj citovo. Stala sa preňho tým, čím bola, keď ho prvý raz uchvátila: temnou ženou, ktorú stvorila jeho predstavivosť.

Teraz si upravovala tvár, pozorujúc sa v zrkadielku, zrejme odstraňovala nejakú zanedbateľnú chybičku krásy, ako to pred ním robila už toľkokrát. Vždy bola hrozne márnivá.

Vyklopila clonu hore.

„Zastav, Tate.“

„Čo je?“

„Zastav niekde.“

Poslúchol; zašiel služobným vchodom do areálu Bojiska pri Bull Rune.

Bett vystúpila z auta a vykročila hore miernym briežkom. Tate sa pohol za ňou, a keď sa dostali na rovnú plochu, zastali a obaja súčasne sa zahľadeli na oblohu pokrytú nakopenými oblakmi.

„Čo je, Bett?“ Pozeral, ako sa jeho bývalá žena díva na večernú oblohu. „Hľadáš anjela, ktorý by ti pomohol dospieť k nejakému rozhodnutiu?“

Zháčil sa; mrzelo by ho, keby sa urazila, hoci to nemyslel ironicky.

No ona sa usmiala a spustila pohľad z oblohy. „Nikdy som neverila na anjelov. Priveľmi mi pripomínali filmy na Hallmarku. Ale nedbala by som, keby sa mi ozval nejaký duch.“

„Tak toto je to správne miesto,“ povedal. „Generál Jackson viedol výpad z tamtoho lesíka a zastavil unionistov. Akoby narazili na kamenný múr. Odvtedy mal prezývku Kamenný múr Jackson.“ Slnko visiace nízko nad obzorom sa v diaľke odrážalo na čiernych hlavniach unionistických kanónov.

Zrazu sa Bett obrátila, zovrela mu dlaňami ruky a pritiahla ho k sebe. „Prosím…“

Objal ju, prvý raz po mnohých rokoch. Dlho tak stáli. Potom pohľadali najbližšiu lavičku a sadli si. Objímal ju okolo pliec. Stisla mu ruku a Tate zrazu bolestne zatúžil, aby tam Megan bola s nimi. Aby boli všetci traja spolu a trpká minulosť zabudnutá a pochovaná ako úbohé doráňané telá vojakov, ktorí zomreli krvavou smrťou na tomto bojisku.

V korunách stromov šumel vietor, nad hlavami sa im kopili oblaky.

„Aha, čo je to?“ ozvala sa Bett. „Pozri.“

Zahľadel sa na vtáka, ktorý sa vzniesol do vzduchu neďaleko nich.

„To by mohla byť… počkaj… penica. Hniezdi na zemi a vyhľadáva potravu v korunách stromov.“

Svojím smiechom ju odplašila. „Toľko toho vieš. Kde si sa to všetko naučil?“

Jedna z jeho priateliek bola milovníčka vtáctva.

„Veľa čítam,“ povedal.

Znova nastalo ticho.

„Na čo myslíš?“ opýtala sa po chvíli.

Zdá sa, že túto otázku ženy kladú zakaždým, keď sa ocitnú v blízkom kontakte s mužom.

„Na nedokončenú záležitosť,“ povedal. „Na teba a na mňa.“

Zamyslela sa. „Kedysi som bola presvedčená, že medzi nami sa už všetko skončilo. Ale potom som si pomyslela, že je to rovnaké, ako keby som spisovala testament pred nástupom do lietadla.“

„Ako to myslíš?“

„Ak lietadlo spadne, síce si dal veci na poriadok, ale oveľa radšej by si tu ešte chvíľu pobudol.“

„To bola parádna metafora.“ Zasmial sa.

Znova sa zahľadela na oblohu. „Pamätáš sa, keď si pred piatimi či šiestimi rokmi vystúpil pred Najvyšším súdom? V tom veľkom procese týkajúcom sa občianskych práv? A v Poste o tebe vtedy uverejnili ten článok. Pred všetkými som sa chválila, že si môj bývalý manžel. Bola som na teba taká pyšná!“

„Naozaj?“ Prekvapilo ho to.

„Vieš, čo mi vtedy, keď som si to o tebe prečítala, zišlo na um? Že kým sme boli manželia, ty si bol mojím hlasom. Ja som vtedy nemala vlastný hlas.“

„To je fakt, bola si tichá.“

„To bol, podľa mňa, náš problém. Alebo aspoň jeden z problémov. Potrebovala som nájsť svoj vlastný hlas.“

„A keď si sa ho rozhodla hľadať, urobila si to rázne. Neuspokojila si sa s nijakým polovičatým riešením. S nijakým kompromisom. Ani si sa ho nepokúsila dosiahnuť.“

Bývalá Bett by po týchto kritických slovách zmeravela, alebo upadla do záhadného mlčania. Ale teraz súhlasne prikývla. „To je fakt, bola som taká. Tvrdohlavá. Myslela som, že poznám všetky správne odpovede. Ak mi niečo nevyhovovalo, tak som sa s tým rozlúčila. S prácou, so školou… aj s manželom. Ach, Tate, dnes na to vôbec nie som hrdá. Ale vtedy som sa cítila taká mladá. Keď sa žene narodí dieťa, zmení sa. Je potom akási…“

„Stálejšia?“

„Áno, to je ono. Vždy nájdeš ten správny výraz.“

„Vtedy som nikdy nevedel, o čom rozmýšľaš,“ povedal.

Bett mohla rozmýšľať o tom, čo urobí na večeru. O kráľovi Artušovi. O poznámke pod čiarou v seminárnej práci. Alebo mohla v duchu rozoberať nedávno vyložené taroty.

Mohla dokonca rozmýšľať o ňom.

„Vždy som sa bála pred tebou niečo povedať, Tate. Mala som zviazaný jazyk. Nevedela som prísť na nič zaujímavé.“

„Nemám ťa rád pre tvoje rečnícke schopnosti…“ zarazil sa, keď si uvedomil, že použil prítomný čas. „Chcem povedať, že ma na tebe priťahovali iné veci.“

Bože, akú mala pravdu, prebleslo mu mysľou, keď raz povedala, že my ľudia trpíme hroznou kliatbou. Len my, na rozdiel od zvierat, veríme v možnosť zmeny – v to, že zmeníme seba alebo tých, ktorých máme radi. Môže nás to zabiť, no na druhej strane to azda môže zachrániť naše srdcia odsúdené na záhubu. Problém je v tom, že nikdy nezistíme, aký to prinesie výsledok, až kým nie je neskoro.

„Vieš, kedy si mi chýbal najviac?“ povedala napokon. „Nie cez sviatky alebo na piknikoch. Ale keď som bola v Belize…“

„Ty si bola v Belize?“ opýtal sa prekvapene Tate.

Letargický hodila rukou. „Veď vieš, že sme stále hovorili o tom, že sa ta raz vyberieme.“

Prečítali si knihu o mayskom jazyku a o lingvistoch, ktorí sa vybrali do pralesa v Belize na polostrove Yucatan skúmať rozvaliny a lúštiť indiánske písmo. Tá oblasť ich oboch fascinovala a plánovali, že sa ta vyberú na výlet. Ale nikdy sa k tomu nedostali. Najprv si to nemohli dovoliť. Tate práve dokončil školu a začal pracovať ako právny koncipient na súde za menší plat, než mala skúsená sekretárka. Potom trávil dlhé hodiny v pracovni štátneho zástupcu. Nasledovalo prvé vystúpenie pred Najvyšším súdom; príprava naň mu zabrala niekoľko mesiacov. A keď už si našetrili dosť, Bettinej sestre sa znova vážne zhoršil zdravotný stav a takmer zomrela. Bett nemohla v takej situácii odcestovať. Potom sa narodila Megan. A o tri roky nato už boli rozvedení.

„Kedy si tam bola?“ opýtal sa.

„Pred tromi rokmi v januári. Megan ti to nepovedala?“

„Nie.“

„Bola som tam s Billom. S tým lobbistom.“

Tate pokrútil hlavou. „Stálo to za to?“

„Ale áno,“ odvetila zdržanlivo. „Bolo tam veľmi pekne. Naozaj riadna horúčava. Ako v pekle.“

„Ale ty máš rada teplo,“ spomenul si. „Bola si sa pozrieť na tie zrúcaniny?“

„Nuž, Billa také veci veľmi nezaujímali. Ale jednu sme videli. Urobili sme si celodenný výlet. Škoda… musím to povedať – škoda, že si tam nebol aj ty.“

„Pred dvoma rokmi vo februári,“ povedal Tate.

„Prosím?“

„Aj ja som tam bol.“

„Nie! Vážne?“ Nahlas sa zasmiala. „A s kým si tam bol ry?“

„S Cathy.“

Aspoň si myslel, že to bola Cathy.

„A vy ste sa boli pozrieť na tie vykopávky?“

„No… vlastne ani nie. Bol to skôr výlet na plachetnici… Nemôžem tomu uveriť. Napokon sme sa tam dostali. Hovorili sme o tom celé roky.“

„Mala to byť naša posvätná púť.“

„Je tam krásne,“ povedal a nebol si istý, nakoľko úprimne mu znie hlas. „V našom hoteli bola skvelá reštaurácia.“

„Bola to zábava,“ pridala sa so zápalom. „A bolo tam pekne.“

„Veľmi pekne,“ potvrdil. Ten výlet bol mučivo nudný.

Pozerala na vzdialený rad stromov. Pravdepodobne myslela na Megan a Yucatan jej mohol byť ukradnutý.

„Odveziem ťa domov,“ povedal. „Dnes večer už toho veľa nenarobíme. Mali by sme si trochu oddýchnuť. Zavolám Konniemu a poviem mu o Sharpovi.“

Prikývla.

Odviezli sa do Fairfaxu a zastavil pred jej domom. Chvíľu mlčky len tak sedela vedľa neho.

„Nechceš ísť ku mne?“ opýtala sa zrazu.

Jeho odpoveď balansovala na špičke špendlíka a dlho ani len netušil, k čomu sa prikloní.

Napokon si ju Tate pritiahol k sebe, objal ju a zacítil z jej vlasov vôňu parfumu Ópium. „Radšej nie,“ povedal.

18/  BLÁZNIVÁ MEGAN odhaľuje svoje skutočné ja. Vôbec nie je bláznivá a nikdy nebola. B. M. je zúrivá.

Zlikvidujem ho, mrmle si sama pre seba. Prisám fakt, že toho posratého Petra načisto zlikvidujem.

Aj Megan McCallová bola nazlostená, ale nenapĺňal ju až taký optimizmus, keď sa opatrne zakrádala chodbami nemocnice s tromi škatuľami plastových príborov pod pazuchou a skleným nožom v druhej ruke.

Fyzicky sa však teraz cítila oveľa lepšie – zjedla totiž pol škatule svojich obľúbených cereálií a vypila dve pepsi.

Započúvala sa do ticha.

Je tam!

Začula šuchot a zopár krokov. Možno aj čosi zašepkal.

Znova šuchot. A hlas.

Vyslovil jej meno?

Tak áno, alebo nie?

Vôbec si tým nebola istá.

Možno sa k tomu už schyľuje. Držíš dosť pevne ten nôž?

Megan striaslo a pocítila nával nevoľnosti vyvolaný strachom. Prečo sa len tak nadžgala? Ak jej teraz príde zle, bude to jej koniec…

Pomaly sa nadýchla.

Znova sa rozhostilo ticho, a tak sa pohla ďalej.

Kdesi neďaleko zaznel tupý úder. Nasledovali ďalšie kroky. Už oveľa bližšie.

Takmer zabočila do chodby napravo, v ktorej stál.

Megan vydesene vydýchla a zavrela oči. Nehýbala sa, zostávala prikrčená za oranžovou plastovou stoličkou.

Opierala sa o stenu a v duchu si začala prespevovať Najväčšie hity Janis Joplinovej, verš po verši. Me and Bobby McGee takmer celý nehlučne preplakala, potom v nej však narástol vzdor, keď si v duchu prespevovala Down on Me.

Kroky sa vzdialili smerom k jeho izbe a ona sa pustila ďalej. Trvalo jej niekoľko nekonečných minút, kým sa dostala do chodby, kde sa rozhodla zostrojiť pascu.

Potrebovala slepú uličku, do ktorej sa dalo vojsť len z jednej strany – musela si byť stopercentne istá tým, odkiaľ sa k nej bude približovať. Pravda, bláznivá Megan jej nezabudla pripomenúť, že ak pasca zlyhá, sama sa zbaví možnosti uniknúť.

„Kto má teraz plné gate?“ opýtala sa Megan.

No tak prepáč, odsekne B. M. Len som ti to chcela pripomenúť.

Pošúchala dlaňou stenu.

Sadrokartón.

Megan si spomenula, ako raz bola u otca. Bolo to pred niekoľkými rokmi, keď chodil s tou ženou, čo mala tri deti. Ako zvyčajne uvažoval o tom, že sa s ňou ožení – zakaždým o tom uvažoval, bolo to naozaj zvláštne – a zašiel už tak ďaleko, že si najal stavebnú firmu, ktorá mala rozdeliť priečkou spálňu na prízemí na dve menšie spálne pre jej malé dvojčatá. Práce boli asi v polovici, keď sa s ňou rozišiel. Priečku už nedostavali a Megan si pamätala, ako ľahko stavební robotníci prepílili priečku zo sadrokartónu malými pílkami. Zdalo sa, že nie je oveľa pevnejšia než obyčajná lepenka.

Vybrala zo škatule plastový príborový nôž. Vyzeral ako hračka. Na okamih ju premohol pocit márnosti, no potom sa pustila rezať. A naozaj! Do piatich minút urobila v stene dosť veľký zárez. Tie malé čepele boli ostrejšie, než si myslela.

Asi štvrť hodiny jej to šlo ako po masle. Potom sa zúbkovaný okraj čepele vyhladil a stupil. Odhodila opotrebovaný nôž, vybrala zo škatule ďalší a rezala ďalej.

Keď sa naklonila k sadrokartónovej stene a do nosa jej udrel zápach vlhkej sadry, spomenula si na Joshuu. Pomáhala mu, keď sa sťahoval do lacného bytu neďaleko Univerzity Georgea Masona. Robotníci zatreli diery v stenách sadrou a ten pach jej teraz pripomenul jeho izbu. Do očí jej vošli slzy.

Čo to robíš? pýta sa bláznivá Megan.

Chýba mi.

Zavri hubu a rež. Na to teraz nie je čas.

Pracovala tak usilovne, až sa jej na pravej dlani urobili pľuzgiere. Nedbala na ne a ďalej rezala ako zhypnotizovaná. Opierala sa čelom o stenu a cítila pach plesne a vlhkej sadry. Ruka sa jej pohybovala dopredu a zasa dozadu takmer automaticky. Hlavou jej vírili myšlienky…

Rozmýšľala o svojich rodičoch.

Potom si spomenula na tie medvede.

Nie, medvede nevedia rozprávať. Ale to neznamená, že sa od nich nemožno nič priučiť.

Rozmýšľala o tej povesti, o Šuškajúcich medveďoch, spomenula si na ilustráciu, na ktorej dve veľké zvieratá pozerali na mestečko, ktoré zhorelo do tla. Spomenula si na poučenie vyplývajúce z toho príbehu. Jej verzia sa jej páčila väčšmi než verzia doktora Matthewsa. Znela takto: ľudia vždy všetko zbabrú.

Ale nemuselo to tak dopadnúť. Niekto z toho mestečka mohol hneď na začiatku povedať: „Medvede predsa nevedia rozprávať. Čo tam po nich.“ A príbeh by sa potom skončil: „A všetci žili šťastne, až kým nepomreli.“

Teraz pracovala ľavou rukou, na ktorej jej už takisto nabehlo zopár pľuzgierov. Kolená ju pálili, a aj čelo, ktorým sa pevne opierala o stenu, aby si udržala stabilitu. Aj chrbát ju mučivo bolel. Ale Megan McCallová sa cítila zvláštne rozjarená. Zrejme to robilo jedlo, kofeín i uspokojenie z toho, ako ľahko preniká cez stenu, fakt, že robí niečo pre to, aby sa dostala z tohto posratého blázinca.

Rozmýšľala, čo urobí, až sa dostane von.

Doktor Matthews ju psychologickými trikmi donútil napísať tie listy. No najhroznejšie bolo, že to, čo tam napísala, bola pravda. Naozaj bola naštvaná na svojich rodičov. A tie negatívne pocity, ktoré tak dlho dusila v sebe, sa zrazu dostali von. Nezabudla na ne, to nie, no syčali jej v hlave čoraz slabšie, ako nafukovací balón, z ktorého uniká vzduch. Zrazu si pomyslela: hnev sa pominie, no láska zostane. Tá sa nestratí, ak je ozajstná. A možno, pokiaľ ide o Tata a Bett, by jej city k nim mohli byť ozajstné. Keď to pochopí, bude si môcť vyvolať aj ďalšie spomienky.

Spomenula si, ako sa raz s otcom z ničoho nič vybrali na nákupy do Pentagón City, a keď sa vracali, pustil ju za volant Lexusa. Povedal len: „Keď ti namerajú viac ako dvestodvadsať kilometrov za hodinu, pokutu zaplatíš zo svojich peňazí.“ Potom stiahli strechu a celú cestu sa smiali.

Alebo ako sa raz vybrala s mamou na akúsi nudnú prednášku kohosi z Nového veku. Po pätnástich minútach Bett zašepkala: „Padajme odtiaľto.“ Vykradli sa zadným východom, našli na ihrisku boby a výskajúc sa spustili na nich až na samý spodok dlhého svahu. Potom sa pretekali, ktorá bude skôr v cukrárni, a dali si tam horúcu čokoládu a grilážový zákusok.

Alebo na oslave jej šestnástych narodenín. Bolo to jediný raz po – koľkých vlastne? piatich? alebo šiestich? – rokoch, keď videla oboch svojich rodičov odrazu. Na okamih zastali vedľa seba pri bufetovom stole a otec predniesol tú úžasnú reč. Plakala od dojatia ako bláznivá. Krátku chvíľku sa zdalo, že sú úplne normálna rodina.

Ak sa dostanem domov, pomyslela si zrazu – nie, až sa dostanem domov, porozprávam sa s nimi. Sadneme si a ja im obom riadne vyčistím žalúdok. Urobím to, čo som mala urobiť už dávno.

Hnev sa pominie, no láska zostane.

Praskol jej pľuzgier. Bože, to je bolesť! Ach, Kriste. Zavrela oči, strčila si ruku pod pazuchu a silno stisla. Štipľavá bolesť zoslabla a Megan pokračovala v rezaní.

Za pol hodiny vyrezala do sadrokartónu otvor s rozmermi asi meter osemdesiat krát deväťdesiat centimetrov. Na chvíľu si ľahla k stene a odpočívala. Pot sa z nej len tak lial.

Okraje otvoru boli zubaté a na dlážke bolo plno sadry. Ale okno na tomto konci chodby bolo malé a zanesené vrstvou prachu, takže cezeň neprenikalo takmer nijaké svetlo. Pochybovala, že Peter Matthews zbadá pascu, kým nebude prineskoro.

Vrátila sa na miesto, kde zamurovali priechod do administratívnej časti nemocnice, a potichu začala prenášať škvarobetónové tvárnice k pasci, prihrbená pod ich ťarchou. Keď dovliekla do chodby osem ťažkých tvárnic, poukladala ich na seba tesne za otvor v stene, trochu bližšie k jednému z okrajov.

Potom skleným nožom poodrezávala niekoľko pásikov látky zo zadnej časti košele. Pozväzovala ich dovedna, takže z nich vznikla tri metre dlhá šnúra, a jeden koniec uviazala k štósu tvárnic. Napokon vrátila vyrezaný plát sadrokartónu na pôvodné miesto a prezrela si svoje dielo. Priláka Petra až sem, a keď bude prechádzať okolo pasce, potiahne za šnúru. V tej chvíli sa naňho zosype metrák ťažkých tvárnic. A ona priskočí k nemu s nožom a pichne ho. Usúdila, že nebude schopná zabiť ho – ale doreže mu ruky aj nohy, aby si bola istá, že sa na ňu nevrhne, ani sa za ňou nerozbehne. Potom ho donúti, aby jej dal kľúče, a pobeží odtiaľto, čo jej budú sily stačiť.

Megan pomaly prešla hlavnou chodbou a obzrela sa. Nevidela nič, iba koniec šnúry.

Teraz už potrebovala len nejakú návnadu.

„Tou asi budeme musieť byť my, však?“ opýtala sa nahlas, i keď pritlmeným hlasom.

Kto iný? odpovie bláznivá Megan.

Bett McCallová si naliala pohár Chardonnay a striasla z nôh topánky.

Bola taká zvyknutá na to, že k nej z Meganinej izby na poschodí preniká dunenie basov a bicích, že keď zrazu nepočula sound Stone Temple Pilots či Oasis, oči sa jej zaliali slzami.

Je to také bezútešné, pomyslela si. Ľudia si poradia takmer so všetkým, ak si o tom môžu pohovoriť. Škriepia sa, a potom sa zmierujú. Zistia, že ich rozdeľuje priveľa vecí, a tak postupne začnú žiť každý svojím vlastným životom. Alebo zistia, že sa majú stále o čom zhovárať, a stane sa z nich takmer jedna duša. Ale ak niekto, koho máte radi, odíde – a nemôžete sa s ním pozhovárať – máte menej ako nič. Je to ten najhorší druh bolesti.

Dom potichu šumel. Kdesi šťukol motor, počítač vo vedľajšej izbe bzučal o čosi vyšším tónom než chladnička.

Zvuky samoty.

Možno jej pomôže kúpeľ. Nie, to by jej pripomínalo tú misku na mydlo. Alebo…

Zazvonil telefón. S búšiacim srdcom sa k nemu rozbehla. Modlila sa, aby to bola Megan. Prosím… Prosím… Nech je to ona. Tak veľmi chcem počuť jej hlas.

Alebo nech je to aspoň Tate.

Ale nebol to ani jeden z nich. Spočiatku sklamaná načúvala volajúcemu, potom začala prikyvovať hlavou a to, čo počula, ju čoraz väčšmi zaujímalo. „Dobre,“ povedala. „Iste… Nie, pol hodiny stačí… Ďakujem. Naozaj vám ďakujem.“

Keď zložila slúchadlo, dopadla ťažko na gauč a odpila si z vína.

Skvelé, pomyslela si. Hovorila s tým človekom len tri minúty, a už pociťovala nesmiernu úľavu. Druhý Meganin psychiater, Hansonov kolega doktor Bill Peters sa ju chystal navštíviť a pohovoriť si s ňou o dievčati. Nemal nijaké novinky, ale chcel s ňou hovoriť o dcérinom úteku.

Trochu ju znepokojovala iba jediná vec. Prečo s ňou chce hovoriť osamote? Prečo nechcel, aby pri tom bol aj Tate?

III. DIABLOV ADVOKÁT

19/  „KEĎ STE MI zavolali,“ zdôverila sa Bett, „bola som dosť nesvoja.“

„To je prirodzené,“ povedal, vchádzajúc do izby. Doktor Peters pôsobil dojmom sebavedomého človeka spokojného so sebou samým. Mal peknú tvár. Oči upieral na Bett a vyžarovala z nich účasť. „Musí to byť pre vás hrozné.“

„Je to ako nočná mora.“

„To mi je veľmi ľúto.“ Bol dosť vysoký, ale pri chôdzi sa mierne hrbil. Ruky mu viseli popri bokoch. Na tvári mal dobromyseľný úsmev. Bett McCallová, nízka a štíhla, si vždy uvedomovala silu vyvierajúcu z telesných rozmerov a postoja ľudí, s ktorými hovorila. Hoci bola o tridsať centimetrov nižšia a oveľa šťúplejšia, cítila – aspoň to naznačovalo jeho držanie tela – že sa rozpráva s jedným z najmenej dominantných mužov, akých kedy stretla.

Pochvalným pohľadom preletel po miestnosti. „Megan spomínala, že ste talentovaná návrhárka interiérov. No netušil som, že až taká talentovaná.“

Talentovaná?

Bett pocítila, ako sa jej hruď nadúva pýchou. Aj preto, že sa mu zapáčilo jej mravčie úsilie skrášliť si príbytok, ale ešte väčšmi pre kompliment, aký jej Megan urobila pred cudzím človekom.

Potom si spomenula na dcérin list a jej pýcha pohasla. „Počuli ste o doktorovi Hansonovi?“ opýtala sa. „O tej hroznej záležitosti s jeho matkou?“

Tvár doktora Petersa sa zachmúrila. „Muselo ísť o nedorozumenie. Poznám ho už roky.“ Pozrel na krištáľovú guľu na poličke s knihami. „Je prívržencom asistovanej samovraždy a myslím, že o tom s matkou naozaj hovoril. Ale počul som, že nie je až taká chorá. Iste sa to vyjasní.“

„Pán doktor…“

„Prosím, volajte ma Bill.“

„Je to dobrý psychiater?“

Peters sa zahľadel na zarámovanú tapisériu z Francúzska zavesenú nad gaučom.

Prečo váha s odpoveďou?

„Áno, veľmi dobrý,“ povedal doktor Peters po chvíli. „V istých oblastiach. Aký ste z neho mali dojem?“

„Pravdu povediac,“ priznala sa Bett, „nikdy sme sa nestretli.“

„Nie?“ Akoby ho to prekvapilo. „Nezhováral sa s vami o Megan?“

„Nie. Mal sa so mnou pozhovárať?“

„Nuž, možno to nestihol pre tú matkinu nehodu… asi mu robila dosť veľké starosti.“

„Ale k tej došlo len tento týždeň,“ namietla Bett. „A Megan k nemu chodila už takmer dva mesiace.“

Na tvári mu videla, že len s veľkým úsilím obhajuje svojho priateľa. „Úprimne povedané, podľa mňa sa s vami mal pozhovárať. Ja by som to na jeho mieste určite urobil. Ale on a ja máme dosť rozdielny prístup. Pani McCallová…“

„Prosím, volajte ma Bett.“

„Betty?“

„Betty Sue,“ usmiala sa a potom sa začervenala. Dúfala, že si to v tom pritlmenom svetle nevšimol. „Je to moje hlboké tajomstvo. Volám sa Beatrice Susan McCallová. A moja sestra…“

„Viem, máte sestru-dvojča. Megan mi o tom povedala.“

„Áno. Tak ona je zasa Susan Beatrice. Neviem, kto dostal ten chorý nápad. Plánovali sme za to mame a otcovi pomstu.“

Zasmial sa. „Mohol by som vás poprosiť o pohár vody?“

„Samozrejme.“

Zbadala, že si ju nenápadne obzrel – obliekla si dosť tesné čierne džínsy a čiernu blúzku. Z uší jej viseli extravagantné náušnice v tvare mesiaca a malých komét. Zamierila ku kuchyni. „Poďte ďalej. Nechcete radšej sódu? Alebo trochu vína?“

„Nie, ďakujem… To je ale náhoda.“ Zdvihol fľašu Mietz Merlotu, ktorú Brad kúpil minulý týždeň; ešte sa nedostali k tomu, aby ju spolu vypili. Pozrel na nálepku s cenou 18 dolárov. „Práve som kúpil celú debničku tohto skvelého vína. Osemnásť dolárov je dobrá cena. Ja som zaplatil za jednu fľašku dvadsaťjeden, a to mi údajne ešte dali zľavu.“

„Vy poznáte tú značku? Vraj sa dá dosť ťažko zohnať.“

„To je pravda.“

„Otvoríme ju.“

„Určite to chcete?“

„Áno.“ Bett bola rada, že naňho môže urobiť dojem. Otvorila fľašu a naliala víno do pohárov. Ťukli si na prípitok.

„Bývate niekde v okolí?“ opýtala sa.

„Vo Fairfaxe. Neďaleko budovy súdu. Je to pekná štvrť. Len… má tam kancelárie kopa právnických firiem a večne tam stretávate nejakých právnikov, dokonca aj v noci. Začínam byť na nich alergický.“

Zasmiala sa. Nadvihol obočie. Spomenula si na všetky tie večery, ktoré Tate trávil práve v tých končinách vypočúvaním zadržaných a preberaním prípadov s políciou. Domov sa vracal až o desiatej či o jedenástej. „Tate…“

„To je váš exmanžel?“

„Áno. Obávam sa, že k nim patrí aj on. Chcem povedať, tiež tam trávi celé dni až do večera.“

„Ach naozaj! Megan spomínala, že je právnik. Ale nebýva vo Fairfaxe, však? Tuším vravela, že má kdesi farmu.“

„V Princewilliamskom okrese. Ale kanceláriu má tu.“

Doktor Peters sa usmial a prezeral si zbierku magnetov na chladničku, ktoré nazhromaždila spolu s Megan. Keď na ne teraz pozrela, pichlo ju pri srdci. Rýchlo odvrátila pohľad, kým sa jej do očí nenatisli slzy.

Začal sa jej vypytovať na to, ako sa darí návrhárkam interiérov vo Virgínii. Ukázalo sa, že jeho matka pracovala ako aranžérka.

„Kde?“ opýtala sa.

„V Bostone.“

„Naozaj? Odtiaľ pochádza aj moja rodina, McCallovci.“ Ukázala na niekoľko fotografií, na ktorých boli členovia jej rodiny pred pamätnou fregatou Constitution a pred domom, za ktorým sa v diaľke týčil k oblohe mrakodrap spoločnosti Prudential.

„Všimol som si,“ povedal, „že máte slabý novoanglický prízvuk. Môj šohér ma odvezie na večiehok.“

Zasmiala sa.

„Necnie sa vám za Novým Anglickom?“ opýtal sa.

„Nie. Presťahovali sem sa sem, keď som mala desať. A Juh sa mi rozhodne páči väčšmi.“

„Ak môžeme severnú Virgíniu pokladať za súčasť Juhu,“ podotkol.

„To je pravda.“

Zobral fľašu a znova jej naplnil pohár. Podal jej ho a oprel sa o drez. Skĺzol pohľadom po drahom sporáku. „Rád varím,“ povedal. „Je to môj koníček.“

„Aj ja. Neuveriteľne sa uvoľním, keď si otvorím fľašku vína a pri príprave nejakej špeciality si z neho tu a tam uchlipnem.“

Vzal ťažký mäsiarsky nôž a opatrne prešiel bruškom palca po ostrí. Pokýval hlavou: „Ostré nože sú…“

„…bezpečnejšie než tupé,“ dokončila vetu. „Naučila ma to moja mama.“

„A mňa moja,“ povedal a chvíľu poťažkával nôž v ruke, kým ho znova odložil na stôl. „Čo keby sme sa vrátili do izby?“

„Iste.“

Pohybom hlavy naznačil, aby vyšla prvá. Vošli do obývačky.

Sadla si na pohovku a on zamieril k policiam na knihy. Pozrel na krištáľové gule a niekoľko sád tarotových kariet.

„Neviete, že tarotové karty by mali byť zabalené v hodvábe?“ poznamenal s nevinným výrazom.

„Vy to viete?“ Zasmiala sa.

„Isteže.“

„Kedysi ma okultizmus naozaj bavil,“ priznala sa. S úsmevom si uvedomila, že sa prvý raz za celý ten deň cíti uvoľnená. „Keď som bola mladá, bola som doň celá pobláznená.“

„Vyzeráte, ako keby ste sa za to hanbili. To nemusíte. Myslím, že naša duchovná stránka je rovnako dôležitá ako fyzická a psychická. Často používam holistické liečebné metódy. Majú organický aj psychosomatický účinok.“

„Aj ja sa ich usilujem používať,“ priznala sa Bett.

„Ak moji pacienti niečo potrebujú, tak je to skôr ľubovník než Prozac.“

Tento doktor to chápe? Ako často vysvetľovala tieto veci lekárom, priateľom, ba aj Tatovi, a stretla sa iba ak so zdvorilým obozretným záujmom!

Doktor Peters pokračoval: „Podľa mňa to má zmysel. Zoberte si napríklad tarotové karty… dá sa z nich predpovedať budúcnosť? Nuž, svojím spôsobom áno. Pomáhajú nám zistiť, kto vlastne sme, kam zapadáme v rámci božskosti Nadduše…“

„Vy poznáte Emersona?“ opýtala sa a ukázala na knihu jeho esejí.

Doktor Peters podišiel k polici s knihami a vybral z nej príslušný zväzok. Roztržito v ňom zalistoval.

„Čítam ho už od študentských čias… Veštenie z tarotových kariet nám pomáha nájsť naše miesto medzi tými silami, odhaľuje nám naše vzťahy, vyvoláva v nás otázky, kam smerujeme. To jednoducho musí ovplyvniť našu budúcnosť.“

„Máte pravdu,“ povedala. Celá pookriala a cítila sa úžasne dobre. „Vždy som si myslela to isté. Väčšina ľudí to nechápe. Vysmievajú sa z vešteckých schopností Madame Zostry. To nie je správne. Môj bývalý…“

Rozhodla sa, že to nechá tak. A Peters ju nenabádal, aby dokončila vetu.

Pozeral na knihy s hlavou naklonenou nabok. Ukazoval na jednotlivé zväzky. „Aha, Joseph Campbell. Ten je skvelý. Naozaj… Poznáte Junga?“

„Len zbežne.“

„Poznáte jeho teóriu archetypov? Existujú isté základné mýty, ktoré sa znova a znova opakujú v ľudských životoch. Artušovské legendy – poznáte ich?“

Či ich poznám? pomyslela si a v duchu sa takmer rozosmiala. Veď som nimi žila!

„T. H. White, Kamelot, to všetko.“ Ukázala na starý výtlačok Niekdajšieho i budúceho kráľa.

„Aká kniha!“ nadchýnal sa. „Ó, a máte aj Hmly Avalonu…“ ukázal na ďalšiu knihu.

„Mám najlepšie veci,“ súhlasila zapálené. Spomenula si, ako Tate na nič z toho nemal nikdy čas. Neuvedomovala si, že v nej opäť ožívajú staré pocity krivdy a nevôle. A tu bol muž, ktorý ju chápal. Bolo to také nečakané a osviežujúce…

Doktor Peters štrngol pohárom o jej pohár a obaja si odpili z vína. Jej pohár bol takmer prázdny, a predsa nemala pocit, že je pripitá, naopak, mala povznesenú náladu. Prisadol si k nej.

„Nuž, Bett… neviem, čo všetko vám Megan o mne povedala.“

„Vlastne nič. Ona vôbec nehovorila o tých sedeniach. Mali sme to urobiť až dnes. Mali sem sa všetci traja spolu naobedovať a pohovoriť si o tom, ako jej to pomáha.“

Prikývol. Bol vlastne celkom pekný muž, mal dobré proporcie. A návrhárka interiérov Bett McCallová si pomyslela: Na proporciách záleží najväčšmi.

„Doktor Hanson sa s ňou stretával častejšie než ja. Ale chcel som si s vami o nej pohovoriť. Presvedčiť vás, aby ste sa netrápili.“

To beriem, pomyslela si. Hocijaká útecha je vítaná.

„Ešte sa vám neozvala?“ opýtal sa.

„Nie. Ale dejú sa akési čudné veci.“

„Aké veci?“

„Myslíme si, že ju niekto mohol sledovať. Môj manžel… teda, bývalý manžel sa nazdáva, že by to mohlo mať niečo spoločné s prípadom, ktorého sa nedávno ujal. Má pocit, že človek, ktorého žaluje, sa ho takto pokúša zneistiť alebo niečo také. Neviem…“

„A sú nejaké… Ako by to povedali v detektívnom seriáli? Nejaké konkrétne indície?“

„Zatiaľ ani nie. Ale Tate sa chystal zavolať svojmu kamarátovi z polície.“

„Nie je to ten detektív, ktorý mi telefonoval? Položil mi niekoľko otázok o Megan. Ako sa len volal…?“

„Konstantinatis.“

„Áno, správne. Nuž,“ pokračoval a znova obom dolial vína, „asi by ste mali vedieť, čo som mu povedal.“

„Čo?“

„Že jej podľa mňa nehrozí nijaké nebezpečenstvo.“

„Vari sa vám zdôverila, že sa chystá ujsť z domu?“ opýtala sa Bett rýchlo. „Povedali by ste mi to, však?“

„Za iných okolností by som to pokladal za lekárske tajomstvo. Ale… áno, vám by som to povedal. Nepovedala nič konkrétne, no neraz spomenula, že by sa rada pozrela do nejakého veľkého mesta, ako je San Francisco alebo New York.“

„V jej aute našli prospekt s vlakovým cestovným poriadkom. Zakrúžkovala si na ňom vlaky do New Yorku.“

Prikývol, akoby sa tým vysvetlilo nejaké tajomstvo. „Povedal by som, že tam aj odišla. Nie, som o tom presvedčený. Pochybujem, že by ju niekto uniesol.“

„Prečo ste si tým taký istý?“

Neodpovedal jej na otázku. Namiesto toho podotkol: „Tuším by sa zišlo ešte trochu vína. Donesiem ho, dobre?“ Doktor Peters zamieril ku kuchyni. „Môžem?“

„Isteže.“

O chvíľku sa vrátil, prisadol si k nej a znova obom nalial. Potom sa opýtal: „Aký vzťah má k dcérke váš bývalý manžel?“

„Tate je…“ márne hľadala priliehavý výraz.

Pomohol jej. „Ľahostajný?“

„Áno. Megan ho nikdy veľmi nezaujímala.“

„Chápem. Ale prečo?“

Zahľadela sa na krištáľovú guľu. Odrážalo sa na nej oranžové svetlo nástennej lampy. Pozrela na pokrivený lichobežník osvetlenej plochy na stene. „Tate sa chcel stať tým, čím bol jeho starý otec. Bol to vychýrený právnik a sudca. Mal veľkú rodinu. Nuž, Tate by bol potreboval manželku ochotnú pracovať na farme. A namiesto toho si našiel mňa. Musel z toho byť veľmi sklamaný.“

„Nie, vy nie ste ten typ, to mi je jasné. Bolo od neho neférové, že od vás niečo také očakával.“

„Neférové?“ zopakovala prekvapene. „Voči mne?“

„Pochopiteľne,“ povedal, ako keby to bolo nad slnko jasnejšie. „Váš manžel mal pokrivený pohľad na minulosť a pokúšal sa ho premietnuť do svojej rodiny. Stavím sa, že veľa pracoval a trávil celé dni mimo domu.“

„Áno, to je pravda. Ale aj ja som bola zaneprázdnená. Moja sestra ochorela…“

„Má slabé srdce.“

Bože, mohla by sa s tým človekom zhovárať celé hodiny. Zoznámila sa s ním len pred polhodinkou, no mala pocit, akoby ju dokonale poznal. Akoby poznal aj najskrytejšie zákutia jej duše. Lepšie než Tate za celé tie roky manželstva.

„Áno.“

„Ale prečo beriete vinu na seba? Vidím, že ste atraktívna, inteligentná, máte vlastné názory. Prečo máte taký zlý pocit z toho, že ste chceli žiť svojím vlastným, plnohodnotným životom? Podľa mňa vinu za toto všetko nesie on. Šiel do toho manželstva, hoci vedel, aká ste, a pokúšal sa vás zmeniť. A zrejme sa pritom uchýlil aj k nie najčestnejším spôsobom.“

„Nie najčestnejším?“

„Tváril sa, že vás chápe a podporuje, tým som si istý. Pravdepodobne vravieval: Miláčik, nech urobíš čokoľvek, budem stáť pri tebe.“

Ohromilo ju to. Mala pocit, akoby doktor Peters nejakým záhadným spôsobom doslova čítal v jej spomienkach. „Áno, presne tak to vravieval.“

„Ale v skutočnosti robil pravý opak. Trúsil drobné poznámky, zavše mu akoby ušlo gesto či postoj, ktorými nahlodával vášho ducha. Chcel, aby ste chodili naboso a s veľkým bruchom a aby ste sa vzdali svojho života. Aby ste mu každý deň pripravovali večeru, porodili mu celý kŕdeľ detí, nestarali sa o chuderu sestru. A on si zatiaľ chcel urobiť meno ako veľký pán žalobca. Všetci ostatní mu mohli byť ukradnutí.“ V očiach mu preblesla bolesť – jej bolesť. „To, čo vám urobil, je hrozné. Neospravedlniteľné. Ale myslím, že sa to dá pochopiť. Vyčítať z jeho charakteru.“

„Z charakteru?“

„Poznáte to staré úslovie? ‚Charakter človeka predurčuje jeho osud.‘ To sa presne hodí na vášho exmanžela. Teraz žne, čo zasial. Megan utiekla najmä kvôli nemu.“

Keby som tomu len mohla uveriť, pomyslela si Bett. Ach bože… Do očí jej vystúpili slzy. Z vína, z neskutočného pocitu pohody, ktorý prežívala, z dlhých rokov bolesti, ktoré akoby z nej zrazu padali. „Ja…“ nadýchla sa. „Sedával pri mne a zhováral sa so mnou. Vravel mi, že ma ľúbi, a spytoval sa, čo pre mňa môže urobiť…“

„Finty,“ povedal rýchlo doktor Peters. „Všetko to boli finty.“

„Nemala som šancu o niečom ho presvedčiť. Vždy ma zdolal logickými argumentmi.“

„Má pohotový jazyk, však? Zo všetkého sa vždy vykrúti. Megan mi to povedala.“

„Tak tomuto môžete stopercentne veriť. Nikdy som ho nepresvedčila. Aspoň nie slovami. Nikdy.“

„Bett, väčšina žien by sa s tým zmierila. Boli by zostali a trpeli a trpeli, až by sa samy zničili. A aj svoje deti. Ale vy ste mali odvahu niečo s tým urobiť. Aktívne zabodovať.“

„Ale Megan… ako len trpela…“

„Trpela?“ zasmial sa. „Áno, kvôli nemu. Ale nie kvôli vám. Vy ste s ňou dokázali urobiť zázračné veci. Pripíjam na vaše zdravie.“ Podal jej pohár, znova naplnený až po okraj, a odpili si vína. Izba sa s ňou krútila. Bol celkom blízko pri nej, pozeral jej do očí.

„Podľa vás som dokázala zázračné veci?“ Bett pokrútila hlavou a cítila, ako sa jej oči zaplavujú slzami. „Ja o tom nie som taká presvedčená.“

„Žartujete? Počujte, keby sa každá matka starala o svoje deti tak ako vy o Megan, nemal by som čo robiť.“

„Vy si to naozaj myslíte?“ Slzy jej teraz už tiekli po lícach, ale ani trochu ju to netrápilo. Pred týmto mužom mohla plakať. Mohla mu povedať hocičo, urobiť pred ním hocičo. Pochopil by ju, odpustil by jej a utešil by ju. „Škoda, že si to nemyslí Megan,“ povedala smutne.

„Ale áno, myslí.“

„Nie… napísala mi list…“ Pozrela na kabelku, v ktorej ležal dcérin strohý list ako kaluž studenej krvi.

„Ten detektív mi o tom povedal. To bol vlastne hlavný dôvod, prečo som za vami prišiel. A prečo som s vami chcel hovoriť osamote, bez vášho bývalého manžela.“ Zobral jej z ruky pohár, sadol si oproti nej a zovrel jej obidve ruky svojimi dlaňami. Pozeral na ňu tak dlho, až kým sa ako hypnotizovaná nezahľadela do jeho tmavých očí. „Počúvajte ma, a počúvajte pozorne. To, čo vám napísala, nemyslela vážne.“

„Ale ona…“

„Naozaj. Nemyslela to tak. Počujete, čo hovorím?“

Bett sa hlasno rozvzlykala. Celá sa triasla. „Ale popísala… také hrozné veci…“

„Nie,“ zašepkal pevným hlasom, „nie.“ Celkom sa na ňu sústredil. Spomenula si na iných mužov, s ktorými sa niekedy v živote vážne zhovárala. Tate bol často duchom neprítomný – myslel na svoje prípady, alebo rozpitvával, čo hovorila. Brad na ňu upieral zbožňujúci pohľad. Ale doktor Peters na ňu pozeral ako na človeka.

„Musíte pochopiť jedno: že také listy vôbec nič neznamenajú.“

Prosím, nech je to pravda!, pomyslela si a oči sa jej znova naplnili slzami. Nech mi vysvetlí, ako k tomu došlo. Nech mi povie, že nie som taká ježibaba, že moja dcéra ma ešte vždy má rada. Spomenula si na vetu, ktorú kedysi začula a verila, že je pravdivá. Pre svojho partnera je žena ochotná zabiť, ale pre svoje dieťa vie aj zomrieť. Nuž, ja by som vedela, pomyslela si. Keby len Megan tušila, čo k nej cíti!

Stisol jej ruky. „Vaša dcéra nenávidí vášho manžela. Neviem, akú to má genézu, ale je to veľmi hlboko zakorenený pocit.“

„Bola to kopa maličkostí,“ rozhovorila sa Bett, hoci vedela, že je nemožné vtesnať sedemnásť rokov do niekoľkých minút. Pohľad jej padol na zaprášenú škatuľu s hrou Monopoly, ležiacu na spodnej polici. „Megan často chcela, aby sme sa hrali všelijaké hry, Tate, ona a ja. Ale on nikdy nemal čas. A potom…“

„Na tom nezáleží,“ prerušil ju. „Faktom zostáva, že bola dieťa a on dospelý, ktorý ju sklamal. Megan to vie a nenávidí ho preto. Je až neuveriteľné, aký hnev sa skrýva v jej vnútri. Ale je zameraný len proti nemu – to vám zaručujem. Vás má nesmierne rada.“

Triasla sa od plaču. „Lenže v tom liste…“

„Poznáte Oidipov a Elektrin princíp? Týka sa príťažlivosti matiek pre synov a otcov pre dcéry.“

„Niečo som o tom počula,“ pripustila.

„Podvedomý hnev na vášho bývalého manžela vyvoláva v Megan hrozný pocit viny. Preto nie je schopná zamerať negatívne emócie výlučne naňho. Nezostávalo jej iné, ako buď napísať listy vám obom, alebo ani jednému z vás. V dôsledku prirodzenej príťažlivosti vlastného otca nebola psychicky schopná zamerať svoj hnev len na jeho skutočný zdroj.“

„Ach, keby som tomu mohla veriť…“

„Na našich sedeniach takmer stále rozprávala o vás. Aká je na vás pyšná. Ako sa vám chce podobať. Aké ťažké ste to mali v živote. Ubezpečujem vás, že nesmierne ľutuje, že vám musela napísať ten list. Nemyslela ho vážne. Dala by neviem čo za to, aby ho mohla stiahnuť späť.“

Bett sklonila hlavu a skryla si tvár v dlaniach. Prečo sa s ňou miestnosť tak hrozne krúti? Asi od nevyspania. A vyčerpania. A aj od toho vína. Položil jej ruku okolo pliec.

„Ste v poriadku?“

Prikývla.

„Vráti sa?“ opýtala sa Bett.

„O tom vôbec nepochybujem. Možno to chvíľku potrvá – váš manžel narobil v jej psychike dosť veľké škody. Ale nie zas také, čo by sa nedali napraviť. Megan vie, že lepšia matka by sa sotva našla. Urobili ste pre ňu veľa dobrého. Má vás rada a chýbate jej.“

Bett sa oprela o jeho hruď a pocítila, ako sa mu napäli svaly na rukách, keď ju objímal. Kedy jej naposledy bolo tak dobre, tak príjemne? Už roky nič podobné nezažila. Cítila na temene hlavy jeho horúci dych. Voňal slabo vodou po holení.

„Mám takú ľahkú hlavu…“

Povedala to, alebo si to len pomyslela?

Plakala i smiala sa.

Doktor jej siahol na čelo. „Ste taká horúca…“

Objal ju pevnejšie a presunul ruku nižšie, sledujúc prstami krivku jej hrdla. Pocítila elektrizujúce zamrazenie. Zistila, že ho nevdojak objíma a priťahuje k sebe. Zaklonila hlavu a pritisla sa lícom k jeho tvári.

Nie, to nie, pomyslela si. Toto predsa nemôžem robiť…

Ale tie slová k nej doliehali akoby z iného sveta, z nejakého veľmi vzdialeného miesta. Nebola schopná prestať objímať muža, ktorý vyhojil jej doráňanú dušu.

Myslí si, že som dobrá matka, myslí si, že som dobrá matka…

Naklonil sa k nej a zbozkával jej slzy.

Ľahučký dotyk jeho pier bol taký príjemný…

Hlava sa jej zakrútila od šťastia.

Vystierala sa, hľadala pohodlnú polohu… V izbe bolo tak teplo, bolo to také nádherné…

Čo to robí?

Bozkával ju na pery. Alebo bozkávala ona jeho? Nevedela. Vedela len, že chce byť blízko neho. Vedľa muža, ktorý odhalil jej najstrašnejšie obavy a zabil ich v nej.

„Nie,“ povedal potichu. „Nemali by sme…“

Lenže ona ho nemienila pustiť. Vedela, že by mala prestať, ale nemohla. Stiahla ho k sebe na pohovku a nepúšťala ho, akoby jej ruky naveky prirástli okolo jeho krku. Izba sa s ňou krútila, videla oranžové a žlté svetlá.

Bozkávali sa vášnivejšie.

Pocítila jeho ruky na bruchu, potom na hrudi. Sklopila pohľad a neprekvapilo ju, že má rozopnutú blúzku. Podprsenku mala vyhrnutú a hladkal jej prsia. Pripadalo jej to úplne prirodzené. Potom sa jej rozopol zips na džínsoch. Urobil to on, alebo ona? Na tom nezáležalo. Záležalo na tom, aby ho cítila čo najbližšie pri sebe, aby počula slová, ktoré jej bude šepkať do ucha, keď do nej vnikne. Vlastne najväčšmi túžila počuť tie slová. Sex pre ňu nebol dôležitý, no ochotne sa mu oddá, len ak sa jej bude prihovárať ďalej…

Pootvorila ústa a vášnivo ho bozkávala.

A vtedy nastal koniec sveta. Vchodové dvere sa otvorili.

Povedomý hlas zvolal: „Bett… ale, Bett!“

Vydesená sa odtrhla od doktora Petersa.

Aj on sa od nej odtiahol a na tvári mal zhrozený výraz.

Vo dverách stál Brad. Kľúč, ktorým si otvoril, dopadol na dlážku a hlasno zacvendžal. „Čo to…“ lapal dych. „Čo to…“

„Brad, myslela som…“

„Že som v Baltimore?“ šprihol jej opovržlivo. Pokrútil hlavou. „Bol som. Ale nejaký policajt mi zavolal a povedal mi o Megan. Tvoja dcéra sa stratila a ty sa tu váľaš s chlapom? Podvádzaš ma?“

„Nie,“ bránila sa. Od vína a šoku cítila slabú nevoľnosť. Znova jej vyhŕkli slzy. Tentoraz to boli slzy zúfalstva. „Nerozumieš tomu.“

Vypila priveľa vína a prežila prisilné emócie. Cítila sa ako nadrogovaná. „Nechcela som to. Nevedela som, čo robím.“

„Prepáč.“ Doktor Peters vyzeral zaskočený. „Nevedel som, že máš priateľa. Nikdy si mi nič nepovedala.“

„Priateľa?“ zopakoval zlostne Brad. „Sme zasnúbení.“

„Čože?“ Doktor sa zahľadel na Brada. „To ma veľmi mrzí. Nikdy mi nič nepovedala.“

„Ako si mohla?“ vytisol zo seba Brad. „Po všetkom, čo som pre teba urobil. A pre Megan… Ako si len mohla?“

„Neviem, čo sa to stalo…“

Brad strmo vyšiel von. Dvere za sebou nechal otvorené.

„Nie!“ vykríkla Bett. Vzlykajúc si napravila podprsenku a tackavo vykročila k dverám, pričom si zapínala gombíky na blúzke. „Počkaj…“

Cez slzy videla, ako Bradovo auto prudko vyrazilo, až zapišťali pneumatiky.

Oprela sa o kľučku, vzlykala a pomaly sa zosúvala na dlážku. Bolo jej na omdletie, chcela zomrieť…

„Nie, nie, nie…!“

Zrazu pri nej stál ten doktor. Potom si k nej čupol a priblížil sa ústami k jej uchu. Keď však prehovoril, jeho hlas znel celkom inak. Už to nebol ten hladkajúci zamat ako pred chvíľou. Bol tvrdý ako kameň, chladný ako ľadová voda.

„Spomínaš si, čo som ti hovoril, že o tebe Megan povedala? Nie je to pravda. Klamal som ti, len aby si sa cítila lepšie… Vlastne mi povedala, že si sebecká pobehlica. Neveril som jej. Ale tuším mala pravdu.“ Dopil zvyšok vína. „Si žalostná karikatúra matky.“

Zdvihol sa, odložil prázdny pohár na stôl, prekročil ju a vyšiel z domu. Zdalo sa jej, že sa usmieva, no oči mala zaliate slzami, a tak si tým nebola celkom istá.

Tate Collier položil slúchadlo. Povzdychol si.

Nie, človeče, Josh nie je doma. Neviem, kde je. Už voláte najmenej po tretí raz. Čo keby ste si dali pohov? Čo vy na to?

Kde, doparoma, trčí ten chlapec?

Ani Konnie sa ešte nevrátil do kancelárie. Tata zlostilo, že detektív nereagoval na jeho telefonát, hoci si ho dal vyvolať pagerom.

Nakŕmil dalmatína a chvíľu sa prechádzal po dvore. Zavše pozrel na jasnú podvečernú oblohu a na polia pokryté mladými aprílovými výhonkami.

Už tam nevidel Mŕtveho Reba.

Znova sa mu vynoril ten piknik v záhrade za domom. Spomínal si, ako Bett zvešiavala japonské lampióny, a opäť cítil tú nezvyčajnú horúčavu spred pätnástich rokov a únavu po pohrebe. Bol vtedy november, a potil sa rovnako ako teraz. Horúci vietor preháňal vyschnuté ožltnuté lístie po biednej, slnkom spálenej tráve.

Spomínal na ten okamih.

Bett pozrela dolu naňho a opýtala sa: „Čo sa stalo?“

Keď zbadala výraz na jeho tvári, premklo ju znepokojenie.

Čo sa stalo? Čo sa stalo? Čo sa stalo?… Jednoduchá otázka. No odpoveď sa nedala vyjadriť jednoduchými slovami. Ako vyjadriť to, že dvoch ľudí, ktorých predtým spájala láska, zrazu nič nespája?

Zavrel oči.

„Už s tebou nechcem žiť v manželstve,“ povedal.

Zbohom…

Teraz sa Tate netrpezlivo zahľadel na prenosný telefón, ktorý ležal na hojdacom kresle na verande. Prečo ne…

Zrazu sa prístroj rozcengal. Tate zažmurkal a schmatol slúchadlo.

„Haló?“

Chvíľu bolo ticho. Potom sa ozvalo: „Tate?“

„Áno. Niečo sa stalo?“

„Som na ceste do Baltimoru.“

„Do Baltimoru? Prečo?“

Ďalšia odmlka. „Brad sa so mnou rozišiel.“

„Čože? Teraz?“

„Nie je to jeho vina. Urobila som čosi hlúpe. Neviem… nechcem o tom teraz hovoriť. Je to… ach bože, je to nechutné.“

„Bett, máš hrozný hlas. Ty plačeš?“

„Nemôžem o tom hovoriť. Teraz nie.“

„Kedy sa vrátiš? A čo Megan?“

„Je mi to jedno.“

Počul v jej hlase hlbokú rezignáciu. „Čo tým chceš povedať?“

„Ach, Tate, pohnojili sme to. Už s tým nič nenarobíme. Zničili sme jej život a ona ho zničila nám. Možno sa vráti, možno nie. Nechajme ju na pokoji a dúfajme, že to dobre dopadne. Už mi na tom nezáleží.“

„To vôbec nie si ty.“

„Ale som to ja. Bolo hlúpe pokúšať sa ju nájsť, a ešte hlúpejšie, že sme sa o to pokúšali spolu. Mali sme ďalej žiť svojím životom každý na opačnom konci vesmíru, Tate. Čo nám to prinieslo? Len bolesť.“

„Nájdeme ju.“

„Ale ona nechce, aby sme ju našli, nechápeš? Nechaj ju, nech si robí, čo uzná za vhodné, a už sa tým netráp. Je len minulosťou, Tate. Nechaj to tak. Už mi slabne signál. Vchádzam do tunela. Zbohom, Tate… Zbohom…“

20/  NÁVNADA. Áno, presne tak to cítim, to som. Návnada.

Už ho máš za chrbtom, ozve sa bláznivá Megan. Švihni si, dievča, švihni si!

Odbočila doprava a Peter Matthews takisto odbočil doprava.

Doľava, znova doľava a potom rovno a ešte rovno.

Po celý čas sa približoval.

A šepkal: „Megan, Megan, Megan.“

Aj iné slová. Nebola si tým celkom istá, no marilo sa jej, že si mrmle: „Chcem ťa prefiknúť. Chcem ťa prefiknúť. Alebo to bolo prepichnúť“?

Stala sa súčasťou jeho výplodov fantázie, pochádzajúcich z tých nechutných komiksov. Chápadlá, obludy, červené vtáky, pazúry a hryzadlá…

Mala sa stať korisťou toho chlapca – ak možno meter osemdesiat vysokého, deväťdesiat kíl ťažkého úchyla nazvať chlapcom.

Kým prechádzala chodbami, zvierajúc rukoväť skleného noža v pravej dlani, až ju bolestivo štípali pľuzgiere, hlavou jej vírili samé hrozné myšlienky.

Mala nepríjemnú predtuchu, že vie, prečo ju sem Petrov otec zavliekol. Ako nevestu pre svojho syna. Možno Aaron Matthews túžil po vnúčatách. Možno Peter chodil na Jeffersonovu strednú školu – mali tam špeciálnu triedu pre postihnutých – a začal ňou byť posadnutý. To by vysvetľovalo všetko. A otecko sa postaral o darček pre svojho syna…

Blížila sa chodbou ku kuchyni.

Nebolo po ňom ani stopy.

Prechádzala okolo dverí do suterénu. Zámok vyzeral dosť chatrne, ale nie až tak chatrne, že by nenarobila poriadny hluk, keby ho vylomila. A aj tak, čo by tam dole robila?

Nie, presviedča ju bláznivá Megan. Drž sa svojho plánu. Musíš ho zneškodniť.

Nuž, jeden z nás napokon bude zneškodnený, pomyslela si menej sebavedomá súčasť ich dvojice.

Len choď ďalej, musíš ho vylákať. Musíš prejsť všetkými tými tmavými chodbami.

Zdalo sa, že ešte nie je neskoro, no nemocnica ležala v doline a slnko sa skrylo za horský chrbát na západe. Chodby osvetľovalo studené modrasté svetlo a Megan začínala horšie vidieť.

Zastala. Začula kroky. Približovali sa.

To je on, ozve sa bláznivá Megan. Jednoducho toho sráča pichni do chrbta a skoncuj s ním.

Ale Megan jej pripomenula, že o tom premýšľala a zistila, že to nie je schopná urobiť. Čo ako ho nenávidela, nemohla ho len tak zabiť.

Chce ťa pretiahnuť. Bude sa hrať na nejakú hmyziu obludu a bude na tebe rajtovať až do nemoty.

Drž hubu! Robím, čo môžem.

Kroky zazneli bližšie. A potom ešte bližšie. Zvuk akoby doliehal hneď spoza rohu. Nemala čas dostať sa do hlavnej chodby – bol už priveľmi blízko.

Vtlačila sa do úzkeho výklenku. Cítila sa ako v pasci.

Priblížil sa a zastal. Možno ju začul.

Možno ju zacítil.

Prestal šepkať jej meno. To ju vydesilo ešte väčšmi. Znamenalo to, že teraz už nechce, aby ho počula. Asi sa k nej zakráda. Hrá sa na neviditeľného netvora; pamätala sa na ten príbeh z jedného komiksového zošita. Bola tam akási neviditeľná kreatúra, ktorá prenikala do dievčenských šatní a znásilňovala oneskorenkyne po hodine telocviku. Ten zošit bol riadne ošúchaný. Zrejme ho čítal najmenej tisíc ráz.

Urobil zopár obozretných krokov.

Roztriasla sa jej ruka.

Nemá radšej vyskočiť z toho výklenku a upaľovať odtiaľ?

Ale nemohol už byť ďalej než nejaké tri metre. A na tých fotografiách vyzeral taký veľký! Určite by sa dvoma krokmi dostal k nej a zdrapil by ju za krk.

Zrazu jej rukou vystrelila bolesť z jedného z pľuzgierov, taká silná a nečakaná, že sa jej vyšmykol nôž.

Zmeravela od hrôzy a pozerala, ako sa rúti dolu. Nesmie sa rozbiť! Nie…

V poslednom okamihu, kým studené sklo dopadlo na dlážku, strčila pod nôž nohu. Čakala na ostrú bolesť, keď sa jej hrot ostrý ako britva zapichne do priehlavku.

Plesk. Nôž jej dopadol na pravú nohu naplocho a skĺzol nerozbitý na dlážku.

Ďakujem, ďakujem…

Zohla sa a zdvihla ho.

Ďalšie dva kroky. Už veľmi blízko.

Nemala na výber. Musela sa rozbehnúť. Bol už len meter či pol druha metra od nej.

Megan sa zhlboka nadýchla, potom ešte raz. Vyskoč, zažeň sa nožom a rozbehni sa odušu k pasci.

Teraz!

Vyskočila a obrátila sa doprava.

Zmeravela a vydýchla. To si s ňou len zahrával sluch. Nikto tam nebol. Potom pozrela dolu. Potkan veľký ako mačka tam stál na zadných labách a oňuchával vzduch. Pozrel na ňu, prikrčil sa a znechutene sa odvrátil, akoby ho nazlostilo, že ho nečakane vyrušili.

Megan sa zničene oprela o stenu. Strach ustupoval, no do očí sa jej tisli slzy.

Ale nemala priveľa času na to, aby sa spamätala.

Z prítmia pri ústí chodby sa vynoril tieň, neforemná obrovská postava Petra Matthewsa. Sunul sa pomaly, trochu nahrbený. Našťastie ju nezbadal a čoskoro sa stratil z dohľadu.

Megan vyčkala len niekoľko sekúnd, kým sa pohla za ním.

Vzduch v severozápadnej Virgínii je na jar vďaka pohoriam Shenandoahs a Massanuten čistý a priezračný ako sklo, a keď zapadá slnko, jeho ohnivý kotúč žiari ako oranžové svetlo na semafore.

Slnko zapadajúce za obzor za Tatovým chrbtom ostro osvetľovalo každučký detail na stromoch, budovách i protiidúcich autách. Uháňal po ceste číslo 66.

Zabočil šmykom na sever na Parkway a potom na východ na cestu číslo 50, zastal pred okresným policajným riaditeľstvom a vystúpil z auta. Takmer vrazil do Dimitriho Konstantinatisa, ktorý takisto práve prichádzal a niesol dve veľké papierové vrecká.

„O-ou,“ zamrmlal detektív.

„Aké o-ou?“

„Ten výraz na tvojej tvári.“

„Nemám nijaký výraz,“ protestoval Tate.

„Tak si sa vždy tváril, keď si ešte ako štátny zástupca vpadol ku mne do kancelárie a požadoval si odo mňa nejaké dodatočné dôkazy, čo pre mňa znamenalo stratený víkend. A tváriš sa tak aj teraz. Také o-ou.“

Vošli spolu do budovy a potom do Konnieho malej kancelárie.

„Nezavolal si mi,“ vyčítal mu Tate.

„Zavolal. Pred desiatimi minútami. Asi si už nebol doma. Čo je to?“

Tate položil na stôl list, ktorý mu Megan napísala, a ohlodanú kosť, ktorú ráno našiel vo svojom dome. Obidva predmety boli v priehľadných vrecúškach.

„Potrebujem odtlačky,“ povedal Tate.

„A ja potrebujem dovolenku. Tak o čo vlastne ide?“

„Chcem, aby si ten list podrobil identifikačnému postupu. Niečo nie je v poriadku. Bett sa správa čudne.“

„Na to si sa sťažoval, už keď ste boli svoji. Krištáľové gule, zaklínacie formuly, komunikácia s dávno mŕtvymi.“

„To bolo milo čudné. Toto je nepríjemne čudné. Svedkovia, ktorých sme objavili, sa strácajú a neozývajú sa na naše telefonáty. Bola by to priveľká zhoda okolností. A navyše si myslím, že viem, kto sa za tým všetkým skrýva.“

Povedal Konniemu o konfrontácii s Jackom Sharpom.

„Fíha, to bolo prefíkané, pán štátny zástupca. A v odkladacej skrinke si mal čírou náhodou revolver?“

Tate pokrčil plecami. „Sám si mi radil, aby som si ho zaobstaral.“

„Ale neradil som ti, aby si sa ním vyhrážal význačnému členovi mafie Princewilliamského okresu. Uznaj aspoň to.“

„Som uňho na čiernej listine od minulého týždňa, keď som pred súdom prevalcoval jeho právnikov.“

„Čo je také zlé na peknom historickom parku, Tate? Mal by si tu radšej amfiteáter, kde by polonahé ženy zápasili v bahne? Alebo húsenicové dráhy, stánky s cukrovou vatou a strelnice?“

„O tom sa pozhováraj s mojimi klientmi. Hovorím ti len, že Sharpe by bol najradšej, keby ma do toho pojednávania, čo má byť budúci týždeň v Richmonde, odstavil. A myslím, že ma na jeho príkaz sledoval niekto v dodávke. Ľutujem, ale nepoznám model ani číslo.“

Konnie pomaly prikývol. Potom povedal: „Ale na to by si najal nejakých ostrých chlapcov. A tí by si na samotnú akciu mohli najať ďalších. Nepodarí sa ti dokázať, že za tým stojí on. Vari si nemyslíš, že by si niekto voči Jackovi Sharpovi dovolil čo aj najmenší podraz?“

„Už nie som štátny žalobca, Konnie. Nechcem z toho urobiť prípad. Chcem nájsť Megan a bodka. Koniec filmu.“

„A prevŕtať pankhartovi, ktorý ju uniesol, obidve kolená guľkami.“

„Nebolo by to zlé. Ale netrvám na tom.“ Znova posunul vrecúška s listom a kosťou ku Konniemu. „Prosím.“

Konnie vrhol trúchlivý pohľad na svoju chladnúcu kuracinu. „Hneď sa vrátim.“

„Počkaj.“ Tate mu podal ešte jedno vrecúško. „Tu sú vzorky Meganiných odtlačkov na kľúčoch a mojich na tom pohári. A nezabúdaj, že list si mal v rukách aj ty.“

Konnie prikývol. „Vidím, že štátny zástupca v tebe ešte celkom neodumrel.“ S vrecúškami v rukách vykročil chodbou k forenznému laboratóriu. O chvíľu sa vrátil.

„Nepotrvá to dlho. Vlastne som sa práve chystal dať si niečo na večeru.“

Tate si nevšímal červeno-biele vrecko a pokračoval: „Ďalej, Megan sledoval sivý Mercedes. Môžeš to preveriť?“

„Preveriť čo?“

„Registrovaných majiteľov sivých Mercedesov.“

„Už som sa ťa raz pýtal: poznáš model a číslo?“

„Ešte stále nie. Viem len, že to bol Mercedes.“

Konnie sa zasmial. Prsty sa mu rozbehli po klávesnici počítača. „Stojí to za to už len pre to, ako sa zatváriš.“

Kým čakal na požadované údaje, nazrel do väčšieho z papierových vreciek a mimovoľne si pohladkal objemné brucho. „Vieš, čo je najhoršie? Najhoršie je, keď vychladne zemiakové pyré. Kurča sa dá zjesť aj studené; mnohí ho tak jedia, napríklad na piknikoch. To isté platí o fazuľovom prívarku. Ale keď vychladne zemiakové pyré, musíš ho vyhodiť. A potom ťa celú noc máta, aké mohlo byť chutné. Tomu hovorím smola.“

Na obrazovke sa zjavil výpis. Konnie sa naklonil dopredu.

„Tak to tu máme. Výpisy z registrov za Fairfaxský, Arlingtonský, Alexandrijský, Princewilliamský a Loudonský okres. Všetky sivé Mercedesy, bez ohľadu na typ a rok výroby.“

Tate pozrel na obrazovku a prečítal si: Podľa vašich kritérií bolo vybraných 2 603 vozidiel.

„Dvetisíc,“ zamrmlal Tate. „Páni!“

„Dvetisíc šesťsto.“

Tate si zo svojich zástupcovských čias pamätal, že priveľké množstvo informácií je rovnako nepríjemné ako ich nedostatok.

„Niečo možno zistia vo forenznom laboratóriu,“ vzdychol si Konnie. „Ale ak silou-mocou trváš na tom, že nejde o obyčajný útek z domova, budeme si to musieť ešte poriadne premyslieť. Myslíš si, že by v tom mohol mať prsty Sharpe. Viem, že by toho bol schopný. Nikoho iného už nepodozrievaš? Nože dobre porozmýšľaj, Tate. Nik iný jej nerobil nejaké problémy?“

„Myslíš v poslednom čase?“

„Podľa teba sa vlaňajší úchyláci už nerátajú?“ odfrkol posmešne Konnie. „Myslím hocikedy.“

„O ničom takom neviem. Musím však povedať, že sa vyskytli isté reči… no boli to naozaj len reči, že… nuž, že spávala so staršími mužmi. A možno v tom boli aj nejaké peniaze. Teda, chcem povedať, že jej za to platili.“

Ak to aj v Konniem vyvolalo nejakú reakciu, nedal na sebe nič znať. „Máš nejakú predstavu, o koho mohlo ísť? A kde k tomu dochádzalo?“

„Nejaké decká v podniku menom Coffee Shop…“

„Coffee Shop? Tú blcháreň sa pokúšajú zavrieť už aspoň rok. Dobre, môžem sa tam trochu poobzerať a povypytovať. Patrila k vyznávačom nejakého kultu alebo niečoho podobného?“

„Nie, nemyslím.“

„A ty alebo Bett?“

„Ja?“

„No dobre, tak tvoja žena.“

„Bývalá,“ opravil ho Tate.

„Aká len chceš. Ona sa o podobné veci zaujímala.“

„Brala to s rezervou. Nechodila do Nebeskej brány ani do Jonestownu. Bett si ani len nevylepila tie indické plagáty, lebo na nich boli svastiky. Nešlo o odmietanie nacizmu; jednoducho v nich videla zlú karmu.“

„Karmu?“ zopakoval Konnie s úškľabkom. „A nerozišiel si sa v poslednom čase s niekým za dramatických okolností?“

„Ja…“

„Kým odpovieš, spomeň si na všetky tie atraktívne dvadsiatky, ktorým si sľúbil briliantový prsteň a potom si pred nimi ušiel do hôr.“

„Nikdy som ani jednej nič nesľúbil,“ ohradil sa Tate.

„Možno si niektorá myslela, že ju požiadaš o ruku.“

„Po troch schôdzkach nevznikajú osudové vzťahy. A s nijakou som sa nedostal ďalej.“

„To je smutné, Tate, to je smutné. A čo Bett?“

„Neviem. Ale pochybujem.“

„Nijakí príbuzní sa nesprávali čudne? Nechceli nikdy zobrať dievča a odísť s ním niekam?“

„Jediným príbuzným v týchto končinách je Bettina sestra Susan. Nejakí ďalší sú až v Baltimore. A ona by nikdy neurobila nič, čím by jej ublížila. Bože, veď spolu často žartovali, že si Megan adoptuje.“

„Si si istý, že za tým nemôže byť ona? Čo ak jej zašibalo a rozhodla sa, že si naozaj zadováži dcéru?“

„Predstav si Bett ešte o desať kíl ľahšiu. Neuniesla by ani väčšieho papagája.“

„Ale mohla by si na to niekoho najať. Mohla by mať šibnutého priateľa.“

„Jednoducho sa mi to nevidí, Konnie.“

„Pre každý prípad mi daj jej meno.“

Tate mu ho napísal na kúsok papiera.

„Dobre, a čo ďalší ľudia, s ktorými ste vy dvaja prišli do styku? Klienti alebo aj ďalší podobní vtáčkovia ako Sharpe.“

„Bett má tú dekoratérsku firmu. Ale pochybujem, že by sa medzi jej zákazníkmi našiel niekto taký. Pokiaľ ide o mňa, robím len samé závety, zverenské fondy a majetkové vysporiadania. Ten prípad Parku slobody je výnimka.“

Konnie nespokojne zavrčal. V tej chvíli zazvonil telefón. Konnie schmatol slúchadlo, chvíľu počúval a pokyvoval hlavou a potom zložil. „Zaujímavé… Volali z labáku. Na kosti našli len jej a tvoje odtlačky a na liste jej, tvoje a moje. Ale na kosti boli aj akési šmuhy, ktoré by mohli pochádzať z gumených rukavíc. Nevedeli to síce určiť jednoznačne, ale to stačí, aby som sa na vec začal pozerať inak. Myslím, že je čas na paragraf tri.“

„Odpočúvanie telefónu?“

„Tvojho aj tvojej manželky.“

„Bývalej.“

„Stále to opakuješ ako obohraná platňa. Musíme byť pripravení, keby sa niekto ozval a žiadal výkupné.“

„Myslel som, že to ešte nepokladáš za prípad.“

„Už to je prípad. Povedz mi ešte raz, čo všetko sa dnes dopoludnia odohralo u teba. Nevynechaj nijakú podrobnosť.“

Tate si spomenul, aký policajt je Konnie. Keď šlo o vypočúvanie podozrivých a svedkov, vedel ich trápiť s buldočou zaťatosťou. Spomalil, len keď bol celkom vyčerpaný, no ani vtedy neprestal.

Tate mu ešte raz zopakoval všetky udalosti.

„Takže si ju v dome vôbec nevidel?“

„Nie,“ potvrdil Tate. „Vrátil som sa asi o desiatej, preobliekol som sa a šiel som sa pozrieť na poškodené potrubie.“

„Boli tam nejakí robotníci?“

„Nie, v sobom tam nebývajú. Aspoň som tam nikoho nevidel. Len zhruba o desať dvadsať v dome zhasli svetlá.“

„Všetky svetlá?“

„Áno.“

„Nezdalo sa ti to čudné?“

„Nie. Megan neznáša ostré svetlo. Má rada tlmené osvetlenie a večere pri sviečkach.“

Pocítil príval radosti – dokázal Konniemu, že o tom dievčati predsa len niečo vie.

„V to predpoludnie bola tma ako v rohu,“ rozmýšľal nahlas detektív. „Pršalo a obloha bola celkom zatiahnutá. Človek by čakal, že väčšina ľudí bude mať zažaté svetlo. Ledaže by niekto nechcel, aby ho videli zvonka.“

„Máš pravdu.“

„Doriti, Tate, nože počkaj. Prečo by k tebe vlastne mala chodiť?“

„Aby tam mohla nechať tie listy a zobrať si batoh.“

„Vari u tvojej ženy nemá nijaký kufor ani tašku? Prepáč, u tvojej bývalej. U exmanželky.“

„Samozrejme, že má, máš pravdu! Vlastne väčšina kufrov zostala tam. A školskú tašku si vzala so sebou, nechala ju u Amy. Navyše má u Bett oveľa viac šatstva a kozmetiky ako u mňa.“

Policajt pokračoval: „Ty a Megan sa stretávate len zriedka.“

„Zasa máš pravdu.“

„Takže do jej izby často nechodievaš?“

„Možno raz za mesiac.“

„Tak prečo by nechávala tie listy práve tam? Prečo nie u matky?“

To by naozaj dávalo väčší zmysel. „A dofrasa,“ pokračoval detektív, „načo by chodila do toho domu a nechávala tam nejaké listy práve v to dopoludnie – krátko predtým, než ste sa mali stretnúť? Poviem ti, keby som chcel nechať taký znepokojujúci odkaz svojim rodičom a ujsť z domu, chcel by som mal istotu, že na nich nenatrafím.“

„Takže ju tie listy donútil napísať a potom ich tam nastražil sám, nech už to bol ktokoľvek.“

„Presne tak, pán zástupca. Pozri, urobíme to takto. Nechám ešte raz dôkladne prezrieť tie veci v laboratóriu a potom sa porozprávam s kapitánom. Začína sa z toho vykľúvať celkom zaujímavý prípad.“

Tate sa vrátil domov.

Nemal nijaký odkaz a nikto nevolal: displej so zoznamom volajúcich bol prázdny.

Pred dvanástimi hodinami zatúžil, aby sa Megan a Bett stratili z jeho života. Jeho želanie sa vyplnilo, a vôbec sa tomu netešil.

Takže Brad sa rozišiel s Bett. Vonkoncom tomu nerozumel. Prečo to ten chlap urobil? A prečo práve teraz? Mal pocit, že nech už sa za Meganiným zmiznutím skrýval ktokoľvek, nejakým spôsobom zariadil aj toto.

Potom mu myšlienky zaleteli k Belize, k výletu, na ktorý sa tak dlho chystali. Mala to byť ich druhá svadobná cesta. Vlastne prvá, lebo na nijakej svadobnej ceste neboli.

Zahľadel sa na tmavú oblohu posiatu miliónom hviezd.

Zasmial sa. To by bola zábava, keby sa tam boli stretli! Ktovie, ako by Bett zareagovala na Karen. Nie, Cathy. Alebo to bola Kate?

Asi nijako nadšene.

Niežeby žiarlila, skôr by mu neschvaľovala výber. Nikdy sa jej nepáčil jeho výber žien.

Nuž, keď tak spätne uvažoval o uplynulých desiatich rokoch, nepáčil sa ani jemu.

Belize…

Bolo by možné, že by sa na ten výlet vybrali ešte raz spoločne, až sa vyrieši tá záležitosť s Megan?

Nech už to s Bradom dopadne akokoľvek, snúbenec sa mu nevidel takou neprekonateľnou prekážkou ako sama predstava, že by sa on a Bett spolu vybrali na výlet. Tate a Bett… kedysi boli skvelý tandem. Ale to bolo už veľmi, veľmi dávno.

A predsa – zasa to bol pocit, nie chladná karteziánska logika – čosi mu hovorilo, že by spolu vychádzali dobre. Dnes sa poškriepili rovnako tvrdo ako vtedy pred pätnástimi rokmi. A čo sa nestalo? Pomerili sa. To ho prekvapilo.

Vzdychol, uchlipol si z vína a zahľadel sa na sučku dalmatína pobiehajúcu vo vysokej tráve. Začal uvažovať o Megan.

Aj keby sa znova dali dokopy, do akého domova by sa vrátilo to dievča? A čo bolo ešte dôležitejšie, kto by sa tam vrátil?

Bolo to pitie a incident na vodojeme viac než len ojedinelý úlet? Bola to skutočná Megan McCallová? Naozaj spávala s mužmi za peniaze? Skrývala sa v nej iná mladá žena? Taká, ktorú Tate dobre nepoznal – alebo sa s ňou možno ešte nikdy nestretol?

Tate Collier odrazu zúfalo zatúžil spoznať to dievča. Dozvedieť sa, kto vlastne je. Čo ju vzrušuje, čo neznáša, čoho sa bojí. Aké jedlá má rada. Aké oblečenie si vyberá a aké by si nenavliekla ani za svet. Aké plytké televízne šou rada pozerá.

Čo ju vie rozosmiať. A čo rozplakať.

Zrazu mu zišla na um hrozná myšlienka: ak by bola Megan dnes predpoludním zomrela, ak by sa stala obeťou nehody alebo nejakého šialeného vraha, bol by z toho zronený – áno, bol by hrozne smutný. Ale keby sa jej to stalo teraz, alebo – čo by bolo azda ešte horšie – keby bez stopy zmizla a už nikdy sa neukázala, úplne by ho to zničilo. Bola by to jedna z tých tragédií, ktoré človeka permanentne ubíjajú. Spomenul si na to, čo povedal Bett, keď ešte boli manželia a on pracoval na prípade, v ktorom žaloval istého podpaľača. Obeť vbehla do horiaceho domu, aby zachránila svoje dieťa. To prežilo, no matka zomrela. Keď si to prečítal v protokole, zdvihol hlavu, pozrel na Bett a povedal: „Pre svojho partnera zabiješ, no pre dieťa aj zomrieš…“

Právnici používajú taký rečnícky trik – personifikáciu. Vyberajú slová tak, aby ich klienti pôsobili čo najľudskejšie a naopak ich oponenti čo najmenej ľudsky. Povedia: „Maryjonesová“ namiesto „svedkyňa“ alebo „obeť“. A porotám sa zasa ľahšie odsudzujú neživé abstrakcie. „Obžalovaný“. Alebo „ten človek, čo sedí pri tamtom stole“.

Je to veľmi účinný trik a veľmi nebezpečný.

A ja som sa k Megan správal celé roky presne takto, pomyslel si teraz Tate. Hovoril som o nej ako o „dievčati“. Nespomínal som ju menom.

Vošiel do pracovne a dlho hľadal nejakú jej ďalšiu fotografiu. Bol hrozne sklamaný, keď nijakú nenašiel. Tú jedinú momentku dal popoludní Konniemu a Beauridgeovi.

Sadol si do kresla, zavrel oči a pokúšal sa vytvoriť si pred vnútorným zrakom nejaké obrazy. Jej obrazy. Ako sa smeje, tvári začudovane, potmehúdsky, podráždene… Niekoľko predstáv sa mu podarilo vyčariť. Pokúšal sa usilovne o ďalšie.

A ešte o ďalšie.

Preto nepočul, ako sa k nemu zozadu priblížil ten muž.

Na sluche pocítil chladnú hlaveň pištole. „Nehýbte sa, pán Collier. Nie, naozaj, myslím to vážne. Pre vaše vlastné dobro. Nehýbte sa.“

21/  JIMMY, SPOMENUL si Tate.

Volal sa Jimmy. Ten chlapík, ktorý bol oveľa ochotnejší než Tate použiť zbraň vo vkusnej vstupnej hale domu Jacka Sharpa.

Tate sa zahľadel na telefón.

Jimmy pokrútil hlavou. „Nie.“

„Čo chcete?“

„Poslal ma pán Sharpe.“

„To som si domyslel.“

Tá pištoľ bola naozaj riadne veľká. Mužov prst sa opieral o chránič spúšte, ale to Tata vôbec neupokojilo.

„Chce, aby ste sa na niečo pozreli.“

„Mám sa na niečo pozrieť?“

„Požičiam vám to na chvíľu, aby ste si to mohli pozrieť. A potom vám to zase zoberiem. A ak sa o tom niekedy niekde zmienite, ani ja, ani pán Sharpe nikdy nepripustíme, že vieme, o čom hovoríte. Rozumeli ste?“

Tate bol z toho jeleň. Napriek tomu však odvetil: „Isteže. Počujte, tá vecička je nabitá?“

Jimmy nereagoval. Z vrecka na koženom saku vybral videokazetu a položil ju na stôl. Ustúpil dozadu a ukázal na ňu hlavou. Tate k nej podišiel a vzal ju. „Mám si to prehrať?“

Na Jimmyho tvári sa zjavil netrpezlivý výraz.

Tate vložil kazetu do videoprehrávača a pustil ho. Na obrazovke sa zjavila akási budova a zopár kríkov. Dátum a čas prezrádzali, že záznam urobili v ten istý deň ráno o 9.42. Nevedel však odhadnúť kde. Čas poskočil o štyri minúty a človek, ktorý nakrúcal, sa teraz pohyboval; sedel v aute sledujúcom iné auto po akejsi predmestskej ulici. Tate ešte vždy nezistil, kde sa to odohráva, no spoznal sledované auto. Bolo to Meganino Tempo. Pre dážď nemohol rozoznať, kto sedí za volantom.

„Kde ste to zobrali?“ chcel vedieť Tate.

„Pozerajte a čušte,“ zamrmlal Jimmy. Pištoľou ešte vždy mieril Tatovi na chrbát.

Dej na páske znova pokročil. Bolo 9.50. Tate rozoznal železničnú stanicu vo Vienne. Chlapík, ktorý nahrával pásku – prirodzene, bol to jeden z tých súkromných detektívov, ktorých si Sharpe najal, hoci to vehementne popieral – sa asi bál väčšmi priblížiť k sledovanému subjektu, aby ho neodhalili, a tak zaberal scénu zo vzdialenosti nejakých štyridsiatich až päťdesiatich metrov. Meganino auto zastavilo pri rade zaparkovaných áut. Po chvíli sa pri ňom ktosi mihol. Zdalo sa, že je to beloch v tmavom saku, no nebol si tým istý. Nevidel mu dobre do tváre. Potom z parkovacieho miesta vycúval sivý Mercedes a krátko nato do medzery vkĺzlo Meganino auto. O 10:01 sa Mercedes pohol z parkoviska.

Na páske sa zjavilo sneženie, bol to koniec záznamu.

Tate pozeral na obrazovku a srdce mu prudko bilo. Rozmýšľal o nejasných obrázkoch, ktoré pred chvíľkou videl – o svetelných bodoch poskladaných do nejasného obrazu, ešte rozmazanejšieho v dôsledku dažďa a hmly. Ale bol presvedčený, že videl, ako ten chlapík vybral nejaký ťažký predmet z kufra Meganinho auta a preložil ho do Mercedesu. Predmet zodpovedajúci veľkosťou ľudskému telu.

„To je všetko,“ povedal Jimmy. „Môžete tú kazetu vybrať z prehrávača?“

Tate stlačil gombík vyhadzovača kazety. „Videl ešte niečo?“ opýtal sa.

„Kto?“ opýtal sa Jimmy.

„Viete kto. Ten súkromný detektív. Mohol by som s ním hovoriť? Prosím.“

Jimmy ukázal hlavou na stôl. „Položte tam kazetu a odstúpte.“

Tate urobil, čo mu prikázal. Vedel, že odpovede sa nedočká. Toto bolo maximum, čo bol ten starý gauner ochotný preňho urobiť. No i tak sa spýtal: „Prečo mi to Sharpe ukázal? Nemusel to urobiť.“

Jimmy si vložil kazetu do vrecka. Pištoľou ešte vždy mieril ma Tata. Začal spätkovať k dverám. „Pán Sharpe ma požiadal, aby som sa zmienil o starej zásade, že dobrý skutok si zaslúži ďalšie. Dúfa, že si na to spomeniete budúci štvrtok na tom pojednávaní v Richmonde.“

„Pozrite…“

„Vravel, že s tým asi nebudete súhlasiť. Len som vám to mal pripomenúť.“

Jimmy sa dostal k posuvným dverám, ktorými očividne vošiel do izby. Zastal. „Chcete počuť odpoveď na svoju otázku? Povedal by som, že preto, lebo má sám dve dcéry. Dobrú noc.“

Keď odišiel, Tate dopil pohár a trasúcou sa rukou siahol po telefóne.

Keď sa v slúchadle ozval Konnie, Tate povedal: „Objavila sa stopa.“

„To sa ma pýtaš, alebo mi to oznamuješ?“

„Oznamujem.“

„Pokračuj.“

„Spomínaš si na tú vec so Sharpom?“

„Áno.“

„Detektívi nesledovali len mňa. Sledovali aj Megan.“

„Prečo? Aby vyhrabali nejakú špinu?“

„Povedal by som, že dúfali v niečo také. Obhajcova dcéra narkomanka. Alebo nemravnica. Niečo podobné. Tak či tak, jeden z jeho ľudí mi práve ukázal pásku.“ Tate mu stručne opísal jej obsah.

„Panebože. Hneď mi ju sem…“

„Zabudni na to. Nemám ju. Ale podľa mňa tam z kufra do kufra prevládal Megan. Asi bola niečím omámená. Aspoň dúfam, že bola len omámená.“

„Rozoznal si číslo toho auta?“

„Žiaľ, nie.“

„Doparoma, Tate. Načo podľa teba dávajú na autá tie malé plechové podlhovasté tabuľky?“ Konnie sa nakrátko odmlčal a pokračoval: „Dobre. Teda si už nemyslíš, že je za tým Sharpe?“

„Nemusel mi nič ukázať. A ani sa z toho nepokúšal niečo vytrieskať – no, vlastne to skúsil, ale len tak, aby sa nepovedalo. Mohol mi navrhnúť, aby som sa vzdal toho prípadu, a sľúbiť, že mi za to povie, čo videl jeho súkromný detektív. To pokojne mohol urobiť.“

„A bol by si na to pristúpil?“

Tate nezaváhal ani na okamih. „Áno.“

„Okej, teda to nie je on. Takže si to ešte raz preberme. Niekto ju sleduje. Overuje si jej zvyklosti a časový rozvrh. Kedy chodí do školy, kedy chodí trénovať natriasanie tými brmbolcami.“

Tate si predstavil Megan ako roztlieskavačku. „Ešte to tak.“

„Vedel, kam pôjde dnes ráno. Prepadol ju, omámil nejakou drogou, odviezol do Vienny a tam ju preložil do svojho auta. Do Mercedesu.“

„Správne.“

„V jej aute nám podhodil ten prospekt s odchodmi vlakov. Aby to vyzeralo, že odcestovala… A odviezol ju tam, kde pre ňu pripravil úkryt. To znamená čo, pán zástupca?“

Tate nevedel na nič prísť.

Keď sa neozýval, Konnie sa drsne zasmial. „Doparoma, už som zabudol, ako som ťa musel vodievať za ručičku, keď sme posielali za mreže tých lotrov. Čo teraz nájdeme pod jej autom?“

„Stopy pneumatík! Odtlačky pneumatík toho Mercedesu.“

„Ešte máš akú-takú nádej, chlapče. Ak sa do toho naozaj dáš a zapneš všetky mozgové bunky, ktoré ti zostali. Okej, pán žalobca, toto nám nejaký čas potrvá. Počuj, zostaň zatiaľ sedieť pekne doma na zadku a daj si nejaký kus mäsa a dobré teplé zemiakové pyré. A až ho budeš jesť, spomeň si na mňa.“

Prvou lekciou policajnej práce bolo pre Konnieho Konstantinatisa to, keď pozoroval, ako jeho otec kľučkuje pred daňovým úradom.

Starý grécky prisťahovalec bol tvrdohlavý, nevýrazný a nebezpečný, predstavoval akúsi kombináciu veverice a fretky. Bol to rodený klamár a mal dokonalý inštinkt na odhadnutie ľudského charakteru. V blízkosti udiarní a tovární, ba aj na lodiach si zriadil nelegálne pálenice, ktoré na prvý pohľad pripomínali kuríny. Mal príjmy z desiatok drobných kšeftov. Raz presvedčil vyberača daní, aby dal namiesto neho zavrieť jeho nevinného švagra, a na pojednávaní krivo svedčil, takže ten chudák dostal dva roky.

Takto Konnie už ako päť- či šesťročný chlapec spoznával umenie úniku a podvodných trikov. A tak sa naučil aj odhaľovať tieto podvody.

Bola to zdĺhavá a nudná práca. Ale inak sa to robiť nedalo. Veril, že práve takýmto spôsobom nájde človeka, ktorý uniesol Tatovi Collierovi dcéru.

Konnie zariadil, aby Meganino auto prišiel nadvihnúť malý žeriav, lebo sa obával, že keby normálne vyšlo z parkovacieho miesta, mohli by sa zničiť stopy pneumatík Mercedesu.

Ďalšie dve hodiny strávil snímaním elektrostatických odtlačkov dvanástich stôp pneumatík, ktoré tam našiel – okrem tých, ktoré patrili Meganinmu autu. Spáril pravé a ľavé pneumatiky a odmeral ich šírku a rozchod kolies. Všetky údaje si zapísal svojím drobným okrúhlym písmom.

Potom prešiel policajným vysávačom celé parkovacie miesto a prezrel si všetky čiastočky zachytené v papierovom filtri. Väčšina z nich sa bez vyšetrenia plynovým chromatografom nedala určiť, no Konnie rozpoznal, že jedno z vlákien pochádza z lacného povrazu. Vedel to, lebo v troch prípadoch únosu, ktoré vyšetroval za posledných desať rokov, mali obete ruky zviazané povrazmi, z ktorých vypadávali práve takéto vlákna.

Rýchlo sa vrátil nazad do svojej kancelárie, sadol si k počítaču a v databáze špecifikácií automobilových súčiastok si pozrel rozmery pneumatík a rozchody kolies. Jedna sada čísel sa presne hodila na sedan značky Mercedes.

Starostlivo preskúmal elektrostatické odtlačky. Prelistoval Burnov identifikátor pneumatík a dospel k záveru, že ide o zriedkavý typ micheliniek. Keďže neboli takmer vôbec ojazdené, usúdil, že ich nepoužívali dlhšie ako štyri mesiace. Na jednej strane to bolo povzbudzujúce, lebo nešlo o bežné pneumatiky a ich majiteľa mohli ľahšie vystopovať. Na druhej strane to však Konnieho znepokojilo. Keďže šlo o drahé pneumatiky aj o drahý model auta, dalo sa predpokladať, že páchateľ je inteligentný. A takí sa dali vypátrať len s najväčšími problémami.

A boli najnebezpečnejší.

Pustil sa do práce. Bola sobota večer, a hoci vo väčšine predajní mali ešte otvorené, vedúci už poodchádzali domov. Konnieho však nič nezastavilo. Presviedčal a zastrašoval personál tak dlho, kým nezískal mená a telefónne čísla vedúcich nočnej smený vo výpočtových strediskách. Bol v tom dobrý a pomáhal mu aj fakt, že šlo o únos sedemnásťročného dievčaťa. To mu otvorilo mnohé z dverí, ktoré by inak zostali zavreté až do pondelka.

Absolvoval tridsaťosem telefonátov, a kým dohovoril s posledným vedúcim oddelenia, na policajné riaditeľstvo už začali prichádzať faxy so záznamami o predajoch pneumatík.

Ale nepomohli mu tak, ako dúfal. Na väčšine pokladničných bločkov bol uvedený výrobca zákazníkovho auta i poznávacia značka. Na niektorých bol aj model auta, ale na žiadnom nebol záznam o jeho farbe. Faxov pribúdalo. Do hodiny sa nazbieralo 142 záznamov z posledného roka o predaji daného modelu micheliniek majiteľom Mercedesov.

Preletel pohľadom po hárkoch. Pri pohľade na tú hŕbu takmer strácal guráž.

Štandardný postup by bol porovnať mená zákazníkov s databázou hľadaných osôb a tých, čo majú záznam v trestnom registri. Ale pochyboval, že jeho páchateľ uviazne v takejto sieti. Nešlo zrejme o chronického recidivistu s pestrou minulosťou. Pravda, Konnie bol dôsledný policajt, a tak podal štós papierov Genie.

„Zlatko, vieš, čo s tým treba urobiť.“

„Je sobota večer trištvrte na osem, šéfe.“

„Ty si sa aspoň stihla navečerať.“

„Niečo ti poviem, Konnie,“ ozvala sa mohutná žena a ukázala na papierové vrecká. „Vyhoď ich, už začínajú zapáchať.“

Poslušne urobil, ako povedala. Keď sa vracal k stolu, zazvonil telefón. Schytil slúchadlo.

„Haló?“

„Hovorím, prosím, s detektívom Konstantinatisom?“

„Áno.“

„Tu je zvláštny agent McComb z FBI, z oddelenia hľadaných a zneužívaných mladistvých.“

„Zdravím, ako sa máte?“ Konnie s týmto oddelením občas spolupracoval. Boli to neúnavní ľudia oddaní svojej práci, a vykonávali ju perfektne.

„Chcem urobiť láskavosť svojmu šéfovi v Quanticu. Požiadal ma, aby som sa pozrel na prípad Megan McCallovej. Vy sa ním zaoberáte, však?“

„Áno.“

„Zatiaľ to pre nás nie je oficiálny prípad, ale poznáte Tata Colliera, otca toho dievčaťa, však?“

„Poznám.“

„Urobil pre nás veľa, kým bol štátnym zástupcom, a tak som povedal, že sa na ten prípad pozriem. Čisto z dobrej vôle.“

„To robím viac-menej aj ja. Ale ešte dnes večer chcem navrhnúť kapitánovi, aby sme sa ním začali oficiálne zaoberať.“

„Naozaj?“

„Našli sme zaujímavé odtlačky.“ Páni, pomyslel si Konnie, keby som im tak mohol posunúť tie údaje o pneumatikách… FBI má celé štáby ľudí, ktorí sa špecializujú na takéto úlohy. Nerobia nič inšie.

„To rád počujem. Mali by sme skoordinovať svoj postup a myslieť iniciatívne.“

„Veru.“ Konnie si pomyslel: možno sú to najlepší policajti na svete, ale rozprávajú ako debili.

„Som práve u Ernieho, neďaleko Parkway. Poznáte tú reštauráciu?“

„Isteže, je to kúsok odtiaľto.“

„Práve som si chcel objednať večeru a čítal som spis, keď som v ňom natrafil na vaše meno. Hádam by som sa mohol u vás asi tak o hodinu zastaviť. Alebo viete čo, nechcete prísť vy za mnou? Možno by vás potešilo, keby vám strýčko Sam zaplatil večeru.“

Konnie sa krátko zamyslel. „Prečo nie? Budem tam o desať minút.“

„Dobre. Prineste so sebou všetko, čo máte.“

„Prinesiem.“

Keď dohovorili, Konnie strčil hlavu do dverí miestnosti, v ktorej sedela Genie. Práve prezerala zoznam stŕhaných osôb. „Zatiaľ nič, Konnie.“

„Netráp sa tým. Začínajú na tom pracovať federáli.“

„Fíha.“

Zobral jej zo stola kopu odfaxovaných pokladničných bločkov, vložil si ju do kufríka a zamieril k východu.

Mal celkom dobrú náladu. U Ernieho robili skvelé zemiakové pyré.

22/  AARON MATTHEWS sedel v boxe v tmavom kúte reštaurácie a pozeral cez okno na skupinu ťažkých stavebných strojov roztrúsených po neďalekom úbočí. Vďaka žltej farbe ich bolo vidieť aj za súmraku.

V tejto oblasti ešte pred piatimi rokmi boli len polia, a teraz tu vyrástlo množstvo obytných domov a nákupných stredísk. Ernieho reštaurácia medzi ne dokonale zapadala. Bol to momentálne vychytený podnik. Na pohľad všetko vyzeralo nóbl, ale pod lesklým náterom bol obyčajný sadrokartón.

Obrátil sa, keď do reštaurácie vošla zavalitá postava detektíva Konstantinatisa a začala sa predierať pomedzi stoly.

Dobré, pomyslel si. Je to dobré.

Neuniklo mu, kam na okamih zaletel Konnieho kradmý, previnilý pohľad.

Vždy ich prezradia oči.

Matthews naňho zakýval, Konstantinatis prikývol a zamieril k nemu. Matthews nemal ani potuchy, ako vyzerá preukaz FBI, a ani by ho nevedel sfalšovať, no mal oblek a bielu košeľu – keď prijímal pacientov, vždy sa obliekal formálne – a priniesol si niekoľko ohmataných fasciklov, na ktoré pečiatkou zostavenou z detskej tlačiarenskej sady odtlačil „DÔVERNÉ. LEN PRE PRACOVNÍKOV FBI“. Rozložil ich pred seba a dúfal, že to postačí.

Detektív preletel pohľadom po fascikloch, mlčky sa spustil na sedadlo oproti nemu a podal mu ruku.

Chvíľu hovorili o bezvýznamných veciach a Matthews napodobňoval, ako najlepšie vedel, skostnatený, ťažkopádny verbálny prejav štátneho úradníka. Ak toho policajta nepresvedčili fascikle, tak toto iste.

Prišla servírka a objednali si večeru. Matthewsa neprekvapilo, keď si detektív k jedlu objednal pohár mlieka. On si dal priniesť pivo.

„Obávam sa, že zatiaľ nemáme nijaké indície,“ povedal. „Ale z toho, čo ste doteraz spomínali, usudzujem, že nevylučujete možnosť únosu.“

„Najprv som si myslel, že len ušla z domu. Ale existuje videopáska, na ktorú niekto zachytil, ako ktosi v inkriminovanom čase presadá z jej auta do Mercedesu.“

„Rozumiem,“ povedal Aaron Matthews a pocítil, ako ho zaliala horúčava. Jeho tmavosivý Mercedes 560 s ukradnutou značkou stál na parkovisku len asi pätnásť metrov od vchodu do reštaurácie. Videopáska? Kto ju nasnímal? Chvíľu v duchu zúril, no hnev bol luxus, ktorý si nemohol dovoliť.

„Čo je to za pásku?“

„Žiaľ, z istých dôvodov už k nej nemáme prístup.“

„Ach tak.“

„Nezávidím vám vašu prácu,“ povedal detektív a odhalil tak svoju sentimentálnu stránku, o ktorej Matthews vôbec netušil. „Ustavične pátrať po stratených deckách. Musí to byť ťažké.“

Matthews mäkkým hlasom odvetil: „Viem, že tým pomáham mnohým nešťastným ľuďom.“

Priniesli im nápoje. Priťukli si a Matthews vyšplechol trochu piva na stôl. Nešikovne ho poutieral servítkou.

„Detektív…“

„Volajte ma Konnie, všetci mi tak hovoria.“

„Dobre. Konnie, nerád sa na to pýtam, ale nepoznám toho Colliera a taká otázka sa jednoducho vždy vynorí. Myslíte si, že medzi ním a tým dievčaťom mohlo niečo byť?“

„Nie. Tate nie je ten typ. Bol tam skôr opačný problém.“

„Ako to myslíte?“

„Keď sme začali spolupracovať, dosť dlho som ani nevedel, že má dcéru. Nie, v tom to nebude. Som presvedčený, že ju niekto uniesol. Zatiaľ nepoznám motív, no mohol by ním byť prípad, na ktorom Tate momentálne pracuje. On tvrdí, že to ten miestny podnikateľ nie je, ale nie som si tým taký istý. A je tu ešte teta toho dievčaťa. Dúfal som, že mi s tým pomôžete.“

„Prirodzene. Čo môžeme urobiť?“ Bettina sestra Susan… Ako sa Konnie dozvedel o tebe?

„Získal som nejaké elektrostatické odtlačky pneumatík a mám zoznam asi stopäťdesiatich ľudí, ktorí si za posledný rok kúpili také pneumatiky. Mohol by som vám ten zoznam dať,“ potľapkal po kufríku, „ak by ho vaši ľudia boli ochotní preveriť.“

„V tom vám rád pomôžem. Už ste s ním niečo robili?“

„Len som porovnal mená so zoznamom stíhaných osôb. Výsledok bol negatívny.“

Keď sa Matthews pripravoval na únos, kúpil si pred dvoma mesiacmi novú sadu pneumatík. Nemohol si dovoliť nečakaný defekt. Ešteže keď ich kupoval, uviedol falošné meno a zaplatil v hotovosti.

„Ale cestou sem mi zišlo na um, čo som mal urobiť,“ pokračoval Konnie. „Mal som vyhľadať všetky bločky, na ktorých je uvedená úhrada v hotovosti. Predpokladám, že ten, kto kupoval za hotové, uviedol falošné meno. Také pneumatiky stoja kopu peňazí a nikto by ich nezaplatil v hotovosti len tak. Takže vaši ľudia by mohli porovnať čísla áut s menami na bločkoch. Ak by niekde tieto údaje nesedeli, vedel by som, že sa treba s majiteľom takého auta pozhovárať.“

Kriste na nebi! Matthews ešte nemal falošnú značku, keď si dal namontovať tie nové pneumatiky. Na základe značky by zistili jeho skutočné meno a adresu domu, ktorý si prenajal v Princewilliamskom okrese, a to by sa nezhodovalo s falošnými informáciami, ktoré nadiktoval predavačovi.

„To je dobrý nápad,“ povedal Matthews. „Iniciatívny prístup.“

Najradšej by bol kričal od zúrivosti. Nad jeho vedomím visel tmavý oblak.

Priniesli jedlo a Konnie sa hltavo pustil jesť, nahnutý nad tanierom.

Matthews sa jedla sotva dotkol. Musí konať čo najrýchlejšie. Kývnutím zavolal servírku a objednal si ešte jedno pivo.

„Dáte mi tie bločky?“ Matthews ukázal hlavou na kufrík.

„Zájdeme ku mne do kancelárie. Môžete ich odfaxovať do vašej pobočky.“

„Tak dobre.“

Priniesli mu druhé pivo. Konnie krátko pozrel na pohár a potom pokračoval v jedení.

„Ten Tate Collier,“ ozval sa pomaly Matthews, „vyzerá ako dobrý chlap.“

„To aj je. Je to najlepší právnik v celom štáte. Už ma nebaví sledovať, ako sa jeden gauner za druhým dostáva na slobodu pre technické pochybenia obžaloby. Kým bol štátnym zástupcom Collier, všetci dostali to, čo si zaslúžili.“

Matthews zdvihol pohár. „Na tú vašu pneumatikovú teóriu.“

Detektív zaváhal, no potom chytil pohár a pripili si.

Matthews vypil polovicu piva, spokojne si odfúkol a položil pohár na stôl. „Na apríl je dosť veľká horúčava, však?“

„To teda hej,“ zamrmlal detektív.

„Máte teraz službu?“ opýtal sa Matthews.

„Nie, služba sa mi skončila pred tromi hodinami.“

„Tak sa vykašlite na to mlieko. Dajte si niečo poriadne.“ Zaťukal nechtom na pohár s pivom.

„Nie, vďaka.“

„Ale no tak, v taký horúci večer nič nepadne lepšie ako pekne orosený pohár piva.“

„Viete, prestal som piť už pred niekoľkými rokmi.“

Matthews sa zatváril zahanbene. „Prepáčte, to som nevedel.“

„Nič sa nestalo.“

„Nezaplo mi, prečo pijete mlieko. Nemal som si to pivo objednávať. Naozaj ma to mrzí.“

Policajt pokojne kývol rukou. „Nič si z toho nerobte. Nevyžadujem, aby ľudia kvôli mne menili svoje zvyklosti.“

Matthews zdvihol pohár s pivom. „Nemám ho dal odniesť?“ Policajt pozrel na pivo a v očiach mu prekmitol rovnaký záblesk, ako keď vošiel do reštaurácie a zbadal fľaše za barovým pultom, zoradené ako prostitútky na ulici v pochybnej štvrti.

„Nie,“ povedal detektív. „Človek sa pred tým nemôže stále skrývať.“ Zjedol ešte trochu zemiakového pyré a potom sa opýtal: „Kam podľa vašich skúseností zamieri väčšina deciek, čo ujdú z domu?“

Matthews si znova uchlipol piva. Vychutnával každý hlt a pri každom treťom či štvrtom pocítil na sebe detektívove oči. Vôňa náročky rozliateho piva, ktorá napĺňala box, mala charakteristický sladový nádych. „Vždy do veľkého mesta. New York je veľkým lákadlom. Snívajú o tom, že si tam nájdu prácu a že sa presadia ako Madonna, alebo kým sa dnes chcú stať dievčatá. Chlapci zasa dúfajú, že si každú noc zakefujú.“ Matthews si znova odpil piva a zahľadel sa von cez okno. „Prekliata horúčava. Len si predstavte tú bitku.“

„Myslíte bitku pri Bull Rune?“

„Áno. Ja ju nazývam prvá manassaská, ale to len preto, lebo pochádzam z Pennsylvánie.“ Znova si odpil. „Ste ženatý?“

„Bol som. Teraz som rozvedený.“

„Máte deti?“

Alebo sa prestali stýkať s otcom, znechutené tým, že každý deň zaspal pri nočnom seriáli a v sobotu sa opil tak, že celé nedeľné predpoludnie mu bolo zle?

„Dve. Žijú s manželkou. Vídavam ich cez sviatky.“

Matthews si znova uchlipol piva. „Musí to byť tvrdé.“

„Niekedy.“

Tučný policajt hľadal útočisko v jedle.

Asi po minúte sa Matthews opýtal: „Takže ste to zvládli?“

„Čo?“

„Dvanásť stupňov.“

„Myslíte Anonymných alkoholikov? Isteže.“ Policajt sa zahľadel na svoje mohutné ruky. „Už sú to dva roky a štyri mesiace.“

„V mojom prípade je to osem rokov.“

Znova ten záblesk v očiach. Policajt pozrel na pivo.

Matthews sa zasmial. „Ste tam, kde ste, Konnie. A ja som tam, kde som ja. Pil som pol litra lacnej whisky denne. Možno aj viac. Niekedy som po večeri preklopil druhú fľašku.“ Konnie ani nezbadal, ako jeho spoločník prešiel od suchého vyjadrovania agenta FBI ku kamarátskemu tónu s obratmi a výrazmi zodpovedajúcimi prejavu bežného policajta.

„Preklopil druhú fľašku?“ zasmial sa Konnie. „Ten výraz používal aj môj otec.“

A aj niektorí spomedzi Matthewsových pacientov.

„To ste teda riadne nasávali.“

„Veru tak. Vedel som, že sa upijem na smrť, ak neprestanem. A tak som prestal. A čo? Ako to bolo s vami?“

Policajt pokrčil plecami a vložil si do úst ďalšiu vidličku pyré a hrášku.

„Odnieslo si to moje manželstvo.“ A zdráhavo dodal: „Myslím, že to bol hlavný dôvod nášho rozvodu.“

„To je mi ľúto.“ Matthews pookrieval pri smútku v Konnieho očiach.

„A tiež som mal pocit, že ma to jedného dňa zabije.“

„Čo ste pili?“ opýtal sa Matthews.

„Škótsku. A pivo.“

„Cha! Presne ako ja.“

Konnieho pohľad zmäkol pri tejto nečakanej zhode okolností. „Takže ste… to nevydržali?“ Ukázal hlavou na fľašku s úzkym hrdlom.

Matthews sa zatváril slávnostne. „Poviem vám božiu pravdu, Konnie.“ Vychutnal si ďalší hlt. „Podľa môjho názoru sa má človek stavať proti svojim slabostiam čelom.“

Policajt súhlasne zamrmlal.

„Viete, videlo sa mi priveľmi ľahké prestať úplne piť. Chápete ma?“

„Nie celkom.“

„To robia zbabelci. Kopa ľudí prestane definitívne piť. Ale to je podľa mňa rovnaké zlyhanie… Prepáčte, neberte to osobne.“

„Nie, len pokračujte. Zaujíma ma to.“

„Pre mňa je to rovnaký neúspech, ako keby ste ďalej pili.“

„Istým spôsobom to dáva zmysel,“ povedal policajt pomaly.

Matthews zvodne pokrútil pivom v pohári.

„Zoberte si chlapíka, ktorý je posadnutý sexom. Viete, že niektorí ľudia majú aj takýto problém?“

„Počul som o tom. Aj oni majú svojich dvanásť stupňov, však?“

„Správne. Ale len ťažko sa môžu celkom vzdať sexu, je tak?“

Konnie prikývol.

Už ho mám, pomyslel si Matthews. Doparoma, toto je ako sex. Cítil sa taký rozjarený. „Takže som sa vrátil do bodu, kde som schopný to ovládať.“

„A fungovalo to?“ opýtal sa Konnie. Toho úbohého tučniaka napĺňala posvätná bázeň.

„Najprv som na dva roky s alkoholom celkom prestal. Tak ako som si predsavzal. Mal som to všetko rozplánované. Niekedy to bolo hrozne ťažké, to nebudem zakrývať, ale pomohol mi Boh. Len čo som to mal pod kontrolou, presne dva roky odo dňa, keď som celkom prestal piť, som si dal prvý drink. Maličký štamperlík škótskej. Vypil som ho ako liek.“

„A čo sa stalo?“

„Nič. Cítil som sa dobre. Chutil mi. Ale ďalší som si už nedal. Nedal som si nič celý týždeň. Potom som si dal ďalší štamperlík a zapil som ho pivom. A počkal som mesiac.“

„Celý mesiac?“ zašepkal Konnie.

„Áno. Potom som si nalial pohár škótskej. Postavil som si ho pred seba a chvíľu som sa naň díval. Privoňal som k nemu. A vylial som ho do drezu. A počkal som ďalší mesiac.“

Policajt užasnuto pokrútil hlavou. „Akoby ste boli jeden z tých prekliatych masochistov, alebo ako im to hovoria.“ No v jeho smiechu zaznelo zúfalstvo.

„Niekedy musíme zistiť, čo je pre nás najťažšie, postaviť sa tomu zoči-voči a uprene sa na to zadívať. Isť do seba, tak hlboko, ako to len ide. To je odvaha. To z nás robí mužov.“

„To, čo hovoríte, si zaslúži obdiv.“

„Príležitostne pijem už päť rokov. Ani raz som sa neopil.“ Naklonil sa dopredu a položil ruku na policajtovo mäsité predlaktie. „Pamätáte si ten pocit, keď ste si prvý raz vypili alkohol?“

„Tuším…“

„Boli ste uvoľnený, pokojný, šťastný? Prejavovali ste sa z tej lepšej stránky? Tak toto pociťujem teraz.“ Matthews sa oprel. „Som na seba hrdý.“

„Na vaše zdravie.“ Policajt preglgol a ťukol svojím mliekom o jeho pivový pohár. Oči túžobne uprel na zlatistý povrch tekutiny.

Ach, ty úbožiak, pomyslel si Aaron Matthews. Na svete nemáš nikoho, s kým by si sa mohol pozhovárať, čo? „Niekedy,“ pokračoval zamyslene, „keď mám ozajstný problém, keď ma niečo škrie, keď sa cítim z nejakého dôvodu vinný a zdá sa mi, akoby mi vnútro spaľoval oheň, tak si dám pohárik. Ten pocit sa hneď utlmí. Pomáha mi to prežiť.“

Vidlička sa dotkla kôpky pyré.

Poďme hlbšie.

Treba nájsť a zasiahnuť najcitlivejšie miesto…

„Keby som povedzme niekoho ľúbil a strácal by som ho kvôli svojim problémom – nuž, tak by som sa chcel popasovať s tými problémami a dokázať tomu človeku, že mám znova všetko pod kontrolou a – ktovie? – že by sa azda ku mne mohol vrátiť.“

Policajt bol celý červený a zdalo sa, že nevie pretlačiť slovo cez hrdlo zovreté vzrušením.

Matthews si znova uchlipol piva a pozrel z okna na stemnenú oblohu. „Neznášal som, keď som zostal sám. Keď som sa prebúdzal v nedeľu ráno. Marcové nedeľné predpoludnia so sivou oblohou… osamelé sviatky… Bože, ako som to nenávidel. Moja žena, jediný človek na svete, ktorého som potreboval, jediný človek, pre ktorého som bol ochotný urobiť všetko, odo mňa odišla…“

Detektív bol paralyzovaný.

Teraz, pomyslel si Matthews. Teraz! „Niečo vám ukážem.“ Naklonil sa dopredu a žmurkol. „Sledujte.“ Kývol na servírku. „Jednu whisky.“

„Jednu?“ zavolala.

„Áno, len jednu.“

Otupený policajt pozeral, ako prináša pohárik s whisky.

Matthews obradne vystrel ruku a zdvihol pohárik. Naklonil sa dopredu, privoňal k nemu a potom si v ňom sotva omočil hornú peru. Odložil ho na stôl a zdvihol ruky s dlaňami obrátenými hore.

„To je všetko. V nadchádzajúcich dvoch či troch týždňoch sa ani nedotknem tvrdého alkoholu.“

„Ako to vydržíte?“ opýtal sa ohúrený policajt.

„Je to tá najľahšia vec na svete. Nerobí mi to najmenší problém.“ Vrátil sa k pivu a znova privolal servírku. „Prepáčte, zlatko, ten pohárik vám zaplatím, ale rozmyslel som si to. Myslím, že urobím lepšie, keď si dnes večer uchovám čistú hlavu. Môžete ho odniesť.“

„Isteže, pane.“

Policajt sa však k poháriku dostal skôr než ona. Zažmurkala prekvapená, ako sa naň ten veľký chlapík vrhol.

„Mám to tu teda nechať?“

Policajt pozrel na Matthewsa a potom obrátil psie oči na servírku. „Áno. A prineste tuná môjmu priateľovi ešte jedno pivo.“

Po kratučkom váhaní sa ich pohľady stretli. „Radšej dve,“ povedal Matthews.

„Iste, páni. Pripíšem vám to na účet?“ obrátila sa na policajta.

„Nie, v nijakom prípade,“ trval na svojom Matthews. „Platím ja.“

Matthews s chirurgickými rukavicami na rukách vyšiel Konnieho autom z parkoviska pri nákupnom stredisku a zamieril k diaľnici. Policajt sedel vedľa neho a zvieral hrdlo fľaše so škótskou whisky. Dno sa mu strácalo medzi stehnami, akoby to bola riadiaca páka v dvojplošníku. Hlavu si opieral o okno a bradu mal mokrú od slín a od whisky.

Matthews zaparkoval v bočnej ulici neďaleko Ernieho reštaurácie, zobral Konniemu fľašu, vyčľapol trochu whisky na prístrojovú dosku i na sedadlo a vrátil mu ju. Konnie si nič nevšimol. „Ako sa cítiš?“ opýtal sa ho Matthews.

Veľký policajt namosúrene pozrel na hrdlo fľaše. Jasný náznak zámeru, pomyslel si s nemalou pýchou a radosťou Aaron Matthews.

Pri nákupnom stredisku, kde kúpili škótsku, Matthews odhodil obal s odfaxovanými bločkami a ostatnými Konnieho poznámkami k prípadu do smerného koša.

Matthews vystúpil z auta a vtiahol Konnieho za volant.

Konnie sa potúžil dvoma riadnymi glgmi. Utrel si spotenú bledú tvár. „Kam mám ísť?“

„Vrátiš sa domov, Konnie.“

„Dobre.“

„Hneď teraz sa vrátiš domov.“

„Dobre. Vrátim sa domov. Je tam Carol?“

„Tvoja žena? Áno, je tam, Konnie. Čaká, až sa vrátiš. Mal by si sa poponáhľať.“

„Veľmi mi chýbala.“

„Vieš, kade máš ísť, však?“ opýtal sa Matthews.

„Ja…“ Konnie sa rozhliadol okolo seba zakalenými očami. „Neviem.“

„Pôjdeš po tamtej ceste. Vidíš ju?“

„Iste. Po tamtej?“

„Priamo po nej,“ potvrdil Matthews. „Len choď stále rovno a dostaneš sa až domov. Domov ku Carol.“

„Tak dobre.“

„Zbohom, Konnie.“

„Ahoj. Po tamtej ceste?“

„Áno. Ozaj, Konnie, ešte niečo.“

Matthews pozrel na červené oči a zaslinené pery.

„Pozdravuj odo mňa Carol, dobre?“

Policajt prikývol.

Matthews zaradil rýchlosť a ustúpil. Konnie vyrazil dopredu.

Matthews sa vracal k reštaurácii, kde zaparkoval svoj Mercedes, keď začul kvílenie bŕzd a jačanie klaksónov, ktoré mali Konniemu v jeho tmavomodrom Tauruse naznačiť, že na cestu číslo 66 nevyšiel príjazdovou cestou, ale výjazdom a teraz sa po nej vezie v protismere. Netrvalo ani tridsať sekúnd a začul hlasný tresk, pravdepodobne čelný náraz. Zazdalo sa mu, že začul aj slabý výkrik – no možno sa s ním len zahrala predstavivosť.

23/  ZVEČERILO SA. Chodby blázinca potemneli, osvetľovalo ich len svetlo dvoch bezpečnostných lámp umiestnených zvonka na budove, ktoré prenikalo dnu špinavými oknami.

Megan McCallová stískala v ruke sklený nôž a potichu prechádzala hlavným krídlom. Ustavične musela myslieť na tie komiksy, na chápadlá, ktoré zvierali kričiace ženy, keď ich tie obludy znásilňovali. Niektoré obrázky si Peter zakrúžkoval pastelkami rozličnej farby.

Kráčala k jeho izbe.

Vošla do veľkej haly. V prítmí bola plná tieňov. Myslela si, že je vo svojej izbe, ale mohol byť hocikde. Prudko sa zvrtla, taká živá bola predstava, ako sa zaháňa kovovou tyčou a mieri jej rovno na hlavu. Zdesená vydýchla.

Nič.

Čo robí v tej izbe? Spí? Číta? Onanuje?

Hlavu má plnú predstáv o nej.

A o tom, čo s ňou urobí.

Chodby boli ako bludisko. Zrazu si už nebola istá, kde vlastne je jeho izba. Niekoľko ráz nesprávne odbočila a znova sa dostala tam, odkiaľ vyšla. Začínalo sa jej zmocňovať zúfalstvo. Bála sa, že Peter odhalí jej pascu.

Vykročila rýchlejšie a napäto načúvala. Ale nepočula nijaké obscénne dychčanie, nijaké oplzlé šepkanie jej mena. To ticho bolo ešte hrozivejšie; nevedela, kde je.

Zahla za roh, a tam to bolo! Zbadala svetlo prenikajúce na chodbu z otvorených dverí na Petrovej izbe.

Svetlo sa zamihalo. Zjavil sa akýsi tieň.

Bol vnútri.

Megan tam stála spotená a vydesená.

Bála sa smrti, bála sa obludy, ktorá žila na tej chodbe, bála sa šuškajúcich medveďov.

Veď si ho chcela nájsť, zašepká bláznivá Megan. Na čo čakáš? Vylákaj ho von.

Chcela B. M. zahriaknuť, nech drží jazyk za zubami. Ale v poslednej chvíli sa zarazila. Omráčila ju myšlienka, priam akoby sa na ňu zosypala jej škvarobetónová pasca – myšlienka, že bláznivá Megan nielenže nie je bláznivá, ale že z nich dvoch práve ona je skutočná.

Bláznivá Megan je pravá Megan. Megan, ktorá tancovala na lešení okolo vodojemu, aby si získala obdiv kamarátov. Megan, ktorá potajomky snívala o tom, že po skončení strednej školy odíde na rok do San Francisca a potom pôjde študovať do Paríža. Megan, ktorá sa rada milovala so svojím sexy čiernym priateľom, a ktorá ho – kašlať na vás, doktor Hanson! – predsa len ľúbila! Megan, ktorá túžila otrčiť prst otcovi do tváre a vykríknuť: „Nepohodlné decko je tu a musíš sa s tým vyrovnať, či sa ti to páči, alebo nie!“

Veru, bláznivá Megan je celkom zdravá. A tá druhá je neschopná chudera.

„Tak fajn,“ povedala nahlas. „Poď si po mňa, ty choromyseľný sviniar.“

Tieň v izbe Petra Matthewsa zamrzol na stene.

Svetlo zhaslo.

„Tak poď, ty sráč!“

Zaznelo kovové zarinčanie – zrejme zobral tú tyč.

Nevidela jasne, ale zrazu sa jeho obrovská postava zjavila vo dverách. Rozhliadol sa po chodbe a zamieril k nej. „Megan…“

Bože, aký je veľký!

„Megan!“ zachripel.

Vykročil k nej. Pohyboval sa oveľa rýchlejšie, než čakala, keďže predtým sa tak šuchtal.

Opúšťala ju odvaha. Ako mohla prísť na takú chorú myšlienku? Doparoma, to nemôže vyjsť. To nevyjde. A on ju dostane.

„Nie!“ vykríkla v panike.

Pohni sa! kričí bláznivá Megan. Bež.

Debilné, choré… Ako všetko, čo robím. Všetko, čo zbabrem. Zavediem ho k pasci a on sa so smiechom vyhne škvarobetónovým tvárniciam, pomaly sa ku mne priblíži, pritlačí ma k stene a vrazí do mňa tú tyč, ako by to urobila niektorá z tých jeho prekliatych oblúd.

Rýchlo spätkovala. Vedela, že by sa mala pozerať, kam ide, ale bála sa čo len na kratučký okamih odtrhnúť od neho pohľad.

Za sebou nahmatala múr. Takmer vrazila do stola. Obzrela sa a odsunula ho nabok.

Keď sa znova pozrela jeho smerom, nebolo ho.

Tak to sme nahrané, ozve sa bláznivá Megan.

Mohol byť hocikde. Mohol ju obísť a vynoriť sa sprava alebo zľava.

A prirodzene, spomenula si, má kľúče od všetkých dverí. Môže prechádzať izbami a vynoriť sa jej nečakane za chrbtom.

Neostávalo jej nič iné, iba sa vrátiť do slepej chodby, v ktorej nastražila pascu. Musí sa ta dostať čo najrýchlejšie a čakať.

Ale v tej panike sa nevedela zorientovať. Bolo to tam? Alebo na tej strane? Pozerala do ústia dvoch chodieb. Ktorá z nich je tá pravá? Mohol byť v hociktorej z nich. V tom prítmí by ho nezbadala.

Tam, pomyslela si. Musí to byť tamtá chodba. Som si istá.

Takmer istá.

Rozbehla sa. Vrazila do plastovej stoličky tak prudko, až odletela, Našťastie pritom nespadla, no stolička narazila do steny s takým hrmotom, až zamrela. Nezačul to? Čo ak…

Zrazu z chodby necelý meter od nej vystúpila veľká postava a pohla sa k nej. „Megan…“

Megan vykríkla; nestihla tak rýchlo zdvihnúť ruku s nožom. Zavrela oči a rozohnala sa ľavou päsťou smerom k jeho tvári. Uder bol tvrdý; zrejme mu zlomila nos, lebo zaskučal od bolesti a stiahol sa za roh.

Rozbehla sa.

Zabočila do ďalšej chodby a zastala. Táto chodba viedla k jej pasci.

Pohol sa za ňou.

Dala si záležať, aby si ju mohol dobre obzrieť a aby videl, ktorým smerom sa pohla. Potom vyrazila k pasci.

Zrazu zastala. Počkať! Je to naozaj táto chodba? Nie, až tá ďalšia. Moment. Tak ktorá?

Pokúšala sa preniknúť pohľadom prítmie, no šnúru z pozväzovaných pásikov džínsoviny nevidela. Je tam, alebo nie?

Peter sa blížil.

Dofrasa, tak ktorá je to chodba? vykríkne bláznivá Megan.

Neviem, jednoducho neviem. Sú jedna ako druhá…

Bol od nej už len asi šesť metrov.

Poďme, súri ju B. M. Pozbieraj sa!

Nemám na výber. Dúfam, že je to táto chodba.

Megan sa rozbehla ku koncu chodby.

Áno! Nemýlila sa. Pasca bola tu. Prikrčila sa a schytila koniec šnúry. Peter zastal na začiatku chodby a hľadel na ňu.

Znova zamrmlal čosi ako zviera. Spomenula si na tú fotografiu v novinách: čudné ústa, vystrčený jazyk, šialené oči. Uškŕňal sa na matkinom pohrebe.

Tak hrozne sa bojím…

Dostaneš ho, ozve sa bláznivá Megan.

V prítmí to ani nevyzeralo, že kráča. Vznášal sa vzduchom smerom k nej, bol čoraz väčší, až zaplnil celú chodbu. Zastal tesne pred pascou. Nevidela mu oči ani tvár, no vedela, že ju hltá pohľadom.

Znova čosi zamrmlal.

Urobil ďalší krok.

Teraz!

Potiahla za šnúru.

Džínsovina sa v polovici roztrhla. Tvárnice sa trochu pohli, ale nezosypali sa.

Ach nie. Panebože nie! Tak to je koniec, vzlyká bláznivá Megan. Už ťa má.

Urobil ďalšie dva kroky.

Vytiahla nôž z vrecka a zahľadela sa na jeho nejasnú siluetu.

Asi zomriem. Presne tak. Som už vlastne mŕtva. Vykrúti mi z ruky nôž a bude ma preťahovať tak dlho, až zomriem…

Bláznivá Megan sa kamsi stratila. Bláznivá Megan je už mŕtva.

Urobil ďalší krok smerom k nej. Slabé svetlo zvonka mu dopadlo na tvár.

Nie… Asi má halucinácie.

„Josh!“ vydýchla zhrozene Megan.

„Megan,“ zamumlal. Tvár i krk Joshuu LeFevra sa premenili na krvavú masu, takisto ruky, ramená i nohy. Na ramenách a nohách mal povytŕhané kusy pokožky. Padol na kolená.

V tom okamihu sa naňho začali rútiť tvárnice.

„Nie!“

Megan priskočila k nemu a odsotila ho nabok. Tvárnice dopadli na dlážku a vzduchom sa rozleteli úlomky škvarobetónu. Joshua sa zviezol na chrbát. Zdvihla mu zakrvavenú hlavu.

„Megan,“ zachripel, zvuk k nej doľahol z jeho rozkmásaného hrdla a tvár jej skropila krvavá pŕška. Potom zamdlel.

Lexus Tata Colliera prudko zastavil pri telefónnej búdke pri ceste číslo 29.

Vyskočil z auta a zúfalo sa poobzeral naokolo.

Nikoho nevidel.

„Hej!“ zavolal chripľavým tlmeným hlasom. „Hej!“

Pozrel na starý bufet – alebo na to, čo z neho zostalo po požiari, ktorý ktosi náročky založil pred niekoľkými rokmi – a na okolité rumovisko. Nevidel nikoho.

Potom začul zastonanie. Ktosi začal prudko, kŕčovite dáviť.

Tate sa rozbehol do kríkov. Sedel tam Konnie so zakrvavenou a spotenou tvárou, so zvratkami na brade a nesústredeným pohľadom. V očiach mal slzy.

„Ježiš. Čo sa stalo?“ Tate sa zohol k nemu a položil mu ruku okolo pliec. Keď mu Konnie asi pred štvrťhodinou zavolal, povedal iba, aby za ním prišiel na toto miesto čo najrýchlejšie. Tate videl, že je opitý, len napoly pri vedomí, no nechápal, čo sa stalo.

„To je môj koniec, Tate. Úplne som to pohnojil. Ach kristepane…“

Bett… a teraz Konnie… To je ale deň, pomyslel si Tate.

„Si zranený.“

„Som v poriadku. Ale možno som niekoho zabil, Tate. Zavinil som dopravnú nehodu a ušiel som.“ Hlasno sa nadýchol a znova začal vracať. „Hľadajú ma, moji vlastní kolegovia ma hľadajú.“ Prudko sa rozkašlal.

„Zavolám sanitku.“

„Nie, sám sa im prihlásim. Ale…“

Obrátil sa na bok a ešte chvíľu kŕčovito dávil. Potom sa pozbieral a znova sa posadil.

Okolo nich pomaly prešlo hliadkové auto so zapnutým majákom. Na chvíľu rozsvietilo pátrací reflektor, no svetlo nepreniklo cez krík, za ktorým sa Tate krčil vedľa detektíva.

„Vyrojili sa ako osy a hľadajú ma. Počúvaj, musíš sa dostať do mojej kancelárie. Nemohol som nájsť svoj kufrík. Pozri si tie bločky.“

„Bločky?“

„Z predaja pneumatík. Choď do mojej kancelárie, Tate. Genie by z nich mala mať kópie. Modlím sa, aby ich mala. Vypýtaj si ich. Ale konaj rýchlo, lebo čochvíľa mi zapečatia stôl.“

„Genie? To je tvoja asistentka?“

„Pamätáš sa na ňu, nie? Tak nezabudni, bločky z pneumatík.“

„Dobre.“

„Vyhľadaj tie, kde je zaznačená platba v hotovosti.“

„Platba v hotovosti. Jasné.“

„Genie prezrela zoznam stíhaných, ale to nebolo… to neviedlo k ničomu. Tate, počúvaš?“

„Počúvam.“

„Dobre. Vyhľadaj všetky bločky, kde zákazníci platili v hotovosti. A potom skontroluj poznávacie značky ich áut. Ak sa niekde meno registrovaného vlastníka nebude zhodovať s menom na bločku, je to náš človek. Ten, ktorý ti uniesol dcéru. Ja som ho…“ Trasľavo sa nadýchol. „Ja som ho videl.“

„Ty si ho videl?“

„Áno. Ten sviniar so mnou poriadne vybabral. Je to asi štyridsaťročný beloch s tmavými vlasmi. Vysoký asi meter sedemdesiat. Povedal… Vydával sa za agenta FBI. Obalamutil ma, tak ako kedysi balamutil ľudí môj tatko. Dofrasa. Bože, je mi zle.“

„Okej, Konnie. Urobím to. Ale najprv ťa odveziem do nemocnice.“

„Nie, neodvezieš. Už nestratíš ani jedinú posratú minútu. Doparoma, urob, čo som ti povedal! A keď chceš, potom ma z toho príď vysekať na súd. Nemôžem uveriť, čo som urobil. Nemôžem tomu uveriť…“ Ďalšie slová zanikli v kŕčovitom dávení.

Tate doma pohľadal svoj starý preukaz štátneho zástupcu a rozbehol sa k autu, retiazku s preukazom si prevliekol cez hlavu.

Bol na ňom štyri roky starý dátum, ale vytlačili ho tam drobným písmom; pochyboval, že si ho niekto všimne.

O dvadsať minút vchádzal na policajnú stanicu. Nik mu nevenoval pozornosť. Zapísal sa do knihy návštev a zamieril ku Konnieho kancelárii.

Zavalitá žena s uplakanými červenými očami zdvihla hlavu a pozrela naňho.

„Ach, pán Collier. Počuli ste, čo sa stalo?“

„Dostanem ho z toho, Genie.“

„Je to hrozné,“ povedala a utrela si tvár. „Také hrozné. Neviem si predstaviť, že by znova začať piť. Nechápem prečo. Neviem, čo sa to robí.“

„Pomôžem mu, ale najprv musím niečo zariadiť. Je to veľmi dôležité.“

„Zavolal mi a povedal, že vám mám pomôcť. Bože, mal taký opitý hlas! Pamätám sa, ako volával, že nepríde, lebo dostal chrípku. Ale nebola to chrípka. Mal vtedy presne taký istý hlas ako dnes večer. Jednoducho bol opitý.“

Tate jej položil ruku na široké plece. „Bude v poriadku. Všetci mu pomôžeme. Urobili ste si kópie tých bločkov?“

„Áno, urobila. Vždy mi vravieva: Zo všetkého, čo ti dám, si sprav kópiu. Vždy, vždy si urob zo všetkého kópiu.“

„To je celý Konnie.“

„Tu sú.“

Zobral štós papierov, záznamy o majiteľoch Mercedesov, ktorí si kúpili nové michelinky. Na štyroch z nich bolo odfajknuté okienko PLATBA V HOTOVOSTI. Ani jedno z tých mien mu nič nehovorilo.

„Mohli by ste porovnať tieto čísla s vašou databázou a zistiť mi mená a adresy registrovaných vlastníkov?“

„Iste.“ Potiahla nosom a zamierila k stoličke. Sťažka na ňu dopadla a začala zúrivo ťukať do klávesov.

O chvíľku naňho kývla, aby sa šiel pozrieť.

Prvé tri mená sa zhodovali s menami na bločkoch.

Štvrté nie.

„Ach panebože,“ zamrmlal Tate.

„Čo sa stalo, pán Collier?“

Neodpovedal. Narovnal sa a načisto zmeravený sa zahľadel na slová Aaron Matthews, Sully Fields Drive, Manassas svietiace jantárovou farbou na tmavej ploche monitora.

24/  SÚDNY DVOR: Obžaloba teraz môže predniesť svoju záverečnú reč. Pán Collier?

Collier: Priatelia… Úloha poroty je ťažká a nevďačná. Máte v kope dôkazov a indícií nájsť malú ihličku pravdy. V mnohých prípadoch sa to nepodarí, je to prakticky nemožné. Ale v prípade, o ktorom máte teraz rozhodnúť, v kauze štát Virgínia verzus Peter Matthews, leží tá ihlička na zemi pred vami a každý ju vidí.

Niet najmenších pochybností o tom, že obžalovaný zabil Joan Kellerovú. Videli ho, ako sa prechádza so svojou obeťou, s tým šestnásťročným dievčaťom, po prístavnej hrádzi v Bull Rune. Videli ho, ako ju vedie medzi stromy. Neskôr ho zbadali, ako uteká z toho parku, päť minút predtým, než sa našlo Joanino telo. Blato, v ktorom ležala jej mŕtvola, sa zhodovalo s blatom nájdeným na kolenách džínsov obžalovaného. Ako ste počuli v svedeckej výpovedi, keď ho zatýkali, vyhŕkol: „Ona musela zomrieť.“

Navyše v prívese, v ktorom býval, našla polícia stovky komiksov a hororových románov, kde veľkí, mohutní muži robia neopísateľné veci bezmocným obetiam ženského pohlavia – obetiam, ako bola Joan Kellerová.

Obhajoba vidí tú ligotavú ihličku pravdy rovnako jasne ako vy alebo ja. Ani ona nepochybuje, že obžalovaný zabil to úbohé dievča. O čo sa teda pokúša? Chce rozptýliť vašu pozornosť. Spochybňuje Joanin charakter. Tvrdí, že bola nemorálna. Že sa pohlavne stýkala s miestnymi chlapcami… a niekedy za to brala peniaze. Alebo alkohol či cigarety. Šestnásťročné dievča! Sú to podlé pokusy odviesť vašu pozornosť od tej ihly.

Hovoria o neúmyselnom zabití. „Len sa s ňou hral,“ tvrdia. Vrah bol mladý muž s psychickými problémami, ale neškodný.

Nuž, okolnosti tohto prípadu svedčia o tom, že vôbec nebol neškodný.

Neškodní mladíci neškrtia nevinné, bezbranné mladé ženy.

Neškodní mladíci neuskutočňujú svoje choré a pokrivené fantazmagórie na bezmocných šestnásťročných dievčatách, ako bola Joanie Sue Kellerová.

Dámy a páni, nedovoľte obhajobe, aby pred vami ukryla tú ihličku. Nedovoľte, aby ju pod niečím pochovala. Tento prípad je jednoduchý, mimoriadne jednoduchý. Obžalovaný po zrelej úvahe, premyslene, vypočítavo a úkladné pripravil o život mladé dievča. Niečiu priateľku, niečiu sestru, niečiu dcéru. Neexistuje horší zločin. A preto sa za svoj čin musí do dôsledkov zodpovedať.

Veľký básnik Dante povedal, že na najspravodlivejšie žiadosti odpovedá mlčanie činu. Nežiadam prázdne slová, dámy a páni. Nie, žiadam od vás odvážne činy – žiadam, aby ste rozhodli, že tento nebezpečný vrah bol v okamihu činu príčetný, že je vinný v plnom rozsahu obžaloby, a aby ste odporučili súdu, že by mal zaplatiť za vraždu mladej Joan Kellerovej svojím vlastným životom. Ďakujem vám.

Tate Collier v záverečnej reči povedal všetko tak, ako bolo treba. Bola krátka, nie suchopárna, plná konkrétnych obrazov. Petra Matthewsa nazýval „obžalovaným“ a to dievča „Joan“ – páchateľa odosobňoval a jeho obeť zľudšťoval. Pohrával sa s tieňmi a svetlom. Tá zmienka o ihličke bola zvlášť vydarená, pomyslel si. Pomaly tak porotu pripravoval na predstavu podania smrtiacej injekcie.

Pridal dokonca aj žiadosť o najvyšší trest, lebo to bolo čosi, čo zrejme väčšia časť poroty v duchu odmietne, no pokúsi sa to vykompenzovať uznaním príčetnosti toho chlapca a dostatočne dlhým časom odňatia slobody.

A presne tak to dopadlo.

Tate zvíťazil, obžalovaného uznali príčetným a vinným. A odsúdili ho na doživotie bez možnosti skrátenia trestu. Čo bolo Tatovým skutočným cieľom.

O týždeň mládenca, ktorý unikol najvyššiemu trestu, popravili omnoho neformálnejším spôsobom než smrtiacou injekciou – asi desiati spoluväzni, ktorých totožnosť sa nikdy nepodarilo zistiť, vykonali rozsudok násadami od metiel a naostrenými vidličkami. Trvalo im to tri hodiny.

Spravodlivosť?

Keď sa Tate dopočul o Petrovej smrti, dlho zostal sedieť za svojím stolom. Potom sa vybral do archívu štátneho zastupiteľstva a znova si prečítal všetky svedecké výpovede v tejto kauze.

Boli to, pochopiteľne, tie isté spisy a dokumenty, ktoré čítal pred procesom. Ale teraz ich čítal nezaťažený vášnivou túžbou dosiahnuť odsúdenie toho mladého muža. Vnímal pozornejšie obraz toho chlapca, črtajúci sa na ich základe. Nie „obžalovaného“, ale Petra Thomasa Matthewsa. Sedemnásťročného mládenca z Fairfaxu v štáte Virgínia.

Áno, Peter mal zbierku čudných komiksov a japonských hororov. Ale Tate sa dozvedel, že mnohé z nich sa stali v Japonsku bestsellermi – boli až kultovými objektmi, písali o nich odborné recenzie a zbierali ich mladí ľudia i dospelí. Navyše mal aj zbierku serióznej sci-fi literatúry a fantasy – diela Raya Bradburyho, Isaaca Asimova, Williama Gibsona, C. S. Lewisa, J. R. R. Tolkiena, Julesa Verna, Edgara Ricea Burroughsa. Peter trávil celé hodiny prepisovaním dlhých poetických pasáží z týchto kníh a sám sa pokúšal ilustrovať niektoré scény z nich. Písal aj celkom dobré poviedky v štýle fantasy.

Áno, niektoré psychiatrické posudky ho označovali za nebezpečného. Ale iné tvrdili, že ide len o paranoidnú osobnosť a v stresových situáciách má tendenciu podliehať panike. Nikdy predtým sa nedopustil nijakej násilnosti.

Tate si prečítal aj o Joan Kellerovej – obeti – ktorá sa oddávala sexuálnym aktivitám od dvanástich rokov. Experimentovala s „bizarnými praktikami“, možno s erotickou asfyxiou. Niekoľko ráz zviedla starších mužov a raz ju znásilnili, no odmietla spolupracovať s políciou na odhalení páchateľa. Liečila sa ako hraničná osobnosť a dva razy ju obvinili z útoku na spolužiakov, dievčatá i chlapcov, pričom v jednom z tých prípadov bola ozbrojená nožom.

Keď Petra zadržali, mal na tvári a na krku odreniny. Tvrdil, že ho Joan udrela kameňom, keď ju unavilo jeho neohrabané hmatkanie po tom, ako mu schytila ruku a vopchala si ju do nohavičiek.

A chlapcovo vyhlásenie, že Joan „musela zomrieť“, spochybnil miestny rybár, ktorý v tom čase bol neďaleko miesta zadržania. Tvrdil, že chlapec možno povedal: „Nemusela zomrieť… nemala ma udrieť.“

Ale Tate Collier svojím hodvábnym jazykom dosiahol, že tieto spochybňujúce dôkazy vôbec neboli prednesené pred porotou, alebo spochybnil dôveryhodnosť vypovedajúcich svedkov.

Vaša ctihodnosť, v tomto prípade nesúdime obeť… vaša ctihodnosť, dobre napísaná poviedka nemá v tomto prípade nijakú preukaznú hodnotu… vaša ctihodnosť, tento fakt je nepodstatný a treba ho vyčiarknuť… prosím, poučte svedka…

Obhajcovia mu ponúkli dohodu. Zabitie z nedbalosti výmenou za podmienečný trest s trojročnou skúšobnou lehotou a dvojročnou povinnou psychiatrickou liečbou.

Ale nie. Peter Matthews zovrel rukami hrdlo šestnásťročného dievčaťa a stískal ho tak dlho, kým z neho nevyprchal život. A preto nijaká dohoda neprichádzala do úvahy.

Súdny dvor: Obžalovaný, vstaňte. Počuli ste verdikt poroty, ktorá vás uznala vinným z vraždy prvého stupňa. Porota neodporučila trest smrti, a preto vás odsudzujem na doživotie…

Odišiel do väzenia a posledné, čo si o Petrovi pamätali, bolo, že dostal záchvat chichúňania a povedal strážcovi, že ide hrať futbal so svojimi novými kamarátmi.

„Nebude to senzi?“ povedal Peter. „Ideme sa zahrať fucik, celá banda. Chcú, aby som hral s nimi. Bohovské.“ Zmizol v práčovni a o päť hodín ho našli roztrhaného na niekoľko kusov.

Prečo, rozmýšľal vtedy Tate, usadený v zatuchnutom archíve, som pri obžalobe toho chlapca postupoval tak tvrdo? Prečo?

V priebehu posledných rokov si často kládol túto otázku.

Položil si ju aj teraz.

Čo také zlé by bolo na tom, keby obžalovaný… keby Peter odišiel do ústavu a podrobil sa psychiatrickej liečbe?

Nebolo to rozumné riešenie? Prirodzene, že bolo. Ale niekdajšiemu Tatovi Collierovi, tomu spred piatich rokov, sa to rozumné nevidelo. Tej hviezde medzi štátnymi zástupcami, chlapíkovi s hodvábnym jazykom, Sudcovmu vnukovi.

Prečo?

Lebo predstava vraha, ktorý pripravil rodičov o dieťa, bola preňho neznesiteľná. To bola tá správna odpoveď. Na to celý čas myslel. Niekto im ukradol dcéru tak ako teraz Megan. A musel preto zomrieť. Dočerta so spravodlivosťou.

Tate na procese nikdy nevidel Petrovho otca, a aj keby tam bol, nevenoval by mu nijakú pozornosť. Bol to psychiater, spomenul si Tate; uvádzalo sa to v chlapcových materiáloch. Žil sám. Jeho manželka – taktiež psychiatrička a údajne úspešnejšia než jej manžel – spáchala pred niekoľkými rokmi samovraždu.

Aaron Matthews…

Nuž, môže teraz polícii dať jeho meno a adresu. Nájdu ho. Iba sa modlil, aby Megan bola ešte nažive.

Z Konnieho kancelárie zavolal Bett na domácu pevnú linku. Ozval sa odkazovač a nadiktoval mu číslo jej mobilu. Zavolal naň, no neozvala sa. Nechal jej odkaz, čo sa dozvedel, a dodal, že je na policajnej stanici.

Vyšiel z kancelárie a vykročil po chodbe, tak ako po nej kráčal kedysi, keď bol štátnym zástupcom: presúšal sa v týchto kanceláriách, ako keby mu patrili, a ako inkvizítor ťahal z policajtov podrobnosti o prípadoch a o dôkazových materiáloch, ktoré nazbierali.

Vošiel na oddelenie vrážd a prekvapilo ho, ako vydesene sa zatvárili traja detektívi, ktorí boli v miestnosti. Zmĺkli uprostred slova.

Smutne sa usmial; až v tejto chvíli si uvedomil, že sa po stanici pohybuje neoprávnene.

Jeden z detektívov pozrel na svojho kolegu s užasnutým výrazom na tvári.

„Prepáčte, že som sem tak vtrhol,“ začal Tate. „Som Tate Collier a som tu kvôli svojej dcére. Neviem, či ste počuli o jej zmiznutí…“

Vzápätí ležal dolu tvárou na stole a na ruky mu za chrbtom nasadzovali putá. Drsný hlas mu len kúsok od hlavy odriekaval jeho práva.

„Doparoma, zbláznili ste sa?“ vykríkol.

„Ste zatknutý, pán Collier. Rozumiete svojim právam, ako som vám ich prečítal?“

„Za čo? Z akého dôvodu ma zatýkate?“

„Rozumeli ste svojim právam?“

„Áno, rozumel som svojim posratým právam. Tak za čo?“

„Za vraždu, pán Collier. Za vraždu Amy Walkerovej. Poďte, prosím, za mnou.“

25/  DRŽALA MU HLAVU v náručí a neprestajne pritom vzlykala.

Megan uložila Joshuu LeFevra na miesto, kam dopadalo slabé svetlo vonkajšej lampy. Bol ešte väčšmi doráňaný, než si v prvej chvíli myslela – hrozne dobitý, dorezaný a dohryzený, s ranami pokrytými špinou a zaschnutou krvou. Okolo hrdla mal ako obväz uviazaný zakrvavený zdrap látky. Jedno zapuchnuté oko mal celkom zavreté. Takmer všetky vlasy mal vytrhané a holú pokožku hlavy pokrývalo blato a chrasty.

Mohol hovoriť len v čudných kvílivých útržkoch. Nie, to, čo predtým počula, nebol zaliečavý hlas Petra Matthewsa, bol to Joshov hlas. Na hrdle mal hroznú otvorenú ranu. Hlasivky mal prerezané a Megan si vzlykajúc spomenula na jeho krásny barytón. Keď dýchal, vzduch mu syčal cez ústa i cez ranu na hrdle. Krvácanie sa zrejme zastavilo, no aj tak mu uviazala okolo krku ten pásik džínsoviny. Nevedela, čo iné by preňho mohla urobiť.

„Myslel som si, že si to ty,“ zachripel. „Nevidel som. Moje oči, moje oči! Myslel som si, že si to ty. Lenže si sa mi neozývala.“

Megan sklonila hlavu na jeho prsia. „A ja som si zase myslela, že si jeho syn. Že ma chceš zabiť. Ach, Josh, čo sa ti to stalo? Urobili to tie psy vonku?“

Prikývol a striaslo ho – predpokladala, že od bolesti i od chladu.

„Ten… chlap…“ podarilo sa mu zo seba vytisnúť, „ťa uniesol?“

Prikývla. „Zavolal si políciu?“

„Nie,“ vydýchol zúfalo. „Nevedel som, čo sa robí. Zastavil som ho, ale oklamal ma…“ Namáhavo si odkašlal. „Myslel som, že spolu chodíte.“

„Čo sa stalo?“ opýtala sa a vzlykla.

Zajakavo jej to vysvetlil: sledoval ju a Matthewsa až sem, no potom naňho doktor zaútočil a prenechal ho psom. Našťastie, kým ho stihli doraziť, prebehla okolo laň a psy sa vrhli na ňu.

Ten jeho krásny hlas, pomyslela si zúfalo uplakaná Megan. Je preč. Musela odvrátiť pohľad od jeho tváre.

Našiel páku na pneumatiky, pokračoval, a pomocou nej sa dovliekol do nemocnice; dúfal, že tu nájde telefón. Lenže nijaký nenašiel a zistil, že dvere sa znútra nedajú otvoriť. Bolo to ako väzenie.

Opatrne sa dotkla hroznej rany na jeho tvári. Aj keby sa im podarilo rýchlo privolať lekára, prežije to vôbec?

„Ty si… s ním nespala, však?“

„Čože?“ vyhŕkla.

„Povedal, že s ním spávaš. Že… si sa ma chcela zbaviť.“

„Ach, Josh, nie. Nech už povedal čokoľvek, boli to samé klamstvá.“

„Kto je to?“ zachripel LeFevre.

„Teraz nemáme čas. Môžeš chodiť?“

„Nie.“ Sťažka sa nadýchol a bolestne sŕkol. „Nevládzem sa ani pohnúť. Som hotový.“

Vtiahla ho hlbšie do výklenku, aby ho z hlavnej chodby nebolo vidieť.

„Počkaj tu.“

„Kam… ideš?“

„Lež pokojne, Josh. A neprezraď sa.“

Vstala a dodala: „Idem pohľadať niečo, čím by som ti mohla obviazať tie rany.“

„Ale čo ak tam bude?“

Ukázala mu sklený nôž. „Dúfam, že ho tam stretnem.“

„Poviem vám, čo chcete vedieť. Ale, pre živého boha, pošlite niekoho po moju dcéru.“

„Tak si to preberme ešte raz od začiatku, pane.“ Tate bol ešte vždy ohromený správou, že Amy našli nahú a dopichanú na smrť na kraji jedného z jeho polí.

„Existuje muž menom Aaron Matthews. Jazdí v sivom Mercedese. Býva na Sully Fields Drive, neďaleko cesty číslo 29 pri Manassase. Niekoľko týždňov sledoval moju dcéru. Možno aj niekoľko mesiacov, neviem. A…“

„Lenže my tu vyšetrujeme niečo iné, Collier,“ prerušil ho mladý detektív z oddelenia vrážd – takmer dvojník toho nepríjemného strážnika z Meganinej školy – drsným hlasom, z ktorého vymizli posledné zvyšky trpezlivosti. „Ak vám to neprekáža, musíme objasniť závažný trestný čin.“

„Je tu Ted Beauridge?“

„Nie. Ešte raz, pane. Začnite od začiatku.“

Bol vo vypočúvacej cele. Aspoň že mu zložili tie putá.

„Amy zabil Matthews. Megan jej povedala, že ju niekto sleduje. Myslel si, že o tom vie viac – alebo ju možno zabil len preto, aby sa ma striasol.“

A ja som mu prezradil jej meno, pomyslel si trpko Tate. Bol si istý, že ten údajný chlapík z FBI – zvláštny agent McComb – bol Matthews; chcel z neho vytiahnuť informácie a dosiahnuť, aby po Megan prestali pátrať. Donútil ju, alebo nejakým trikom presvedčil, aby im napísala tie listy, a keď ju napriek tomu začali hľadať, rozhodol sa proti nim zakročiť.

„Ako ste sa dozvedeli o tom tele?“ opýtal sa Tate. „Z anonymného telefonátu, však?“

Detektívi pozreli na seba. Boli štíhli a v dokonalej kondícii. Ohľadne ostrihaní, s vyleštenými topánkami a pištoľami diskrétne odloženými. Dokonalé stroje na presadzovanie zákona.

„To vám zavolal Matthews. Nechápete to?“

„Jej matka nám povedala, že ste Amy prenasledovali. Vraj vás vyšetrovalo oddelenie ochrany mladistvých.“

„Čože? To je hlúposť. Zavolajte im.“

„V sobotu večer, pane? Zavoláme im v pondelok.“

„Nemáme čas do pondelka.“

Policajt otrávene pokračoval: „Pani Walkerová nám tiež povedala, že ste sa dnes pokúšali vlámať do ich domu.“

„Amy nám mala odovzdať Meganinu školskú tašku. Klopal som na dvere, a keď sa nikto neozýval, pokúsil som sa ich otvoriť.“

„Aha.“

„Nijaké vyšetrovanie proti mne nevedú. To on! Urobil to Matthews. Pokúša sa mi zabrániť v hľadaní Megan. Vari to nechápete?“

„Nuž, pravdu povediac, nie, pane.“

„Dobre. Kedy ste dostali ten anonymný telefonát? Niekedy v priebehu poslednej polhodiny? Verte mi, Matthews zabil Amy a pohodil jej telo na môj pozemok. Niekoho som dnes ráno pristihol, ako sleduje môj dom.“

„Oznámili ste to?“

„Nie, neoznámil.“

„Prečo?“

Tate si spomenul na svoj postreh, keď stál ráno na daždi uprostred poľa. Dočerta, vyzerá ako Mŕtvy Reb. Ale nebol to on. Bol to Aaron Matthews, ktorý čakal, až odíde dosť ďaleko od domu, aby mohol psovi podhodiť kosť, podstrčiť Meganine listy, zhasnúť svetlo a rýchlo sa vytratiť.

„Jednoducho mi to nezišlo na um. Pozrite, on vie, že po ňom idem – Konnie kontroloval všetky Mercedesy. Vyšiel z toho ten jeho. Nie je to nijaká zhoda okolností.“

„A ako vysvetlíte fakt, že to dievča zavraždili kuchynským nožom, na ktorom sa našli vaše odtlačky?“

„Lebo ho pravdepodobne ukradol v mojej kuchyni. Porozprávajte sa o tom s Konniem. On vám…“

„Detektív Konstantinatis bol zadržaný a nie je momentálne schopný s nikým hovoriť, ako iste viete.“

„Tak s Beauridgeom. Boli u mňa. Matthews sa vlámal do môjho domu, podstrčil tam falošné listy, ktoré údajne napísala Megan, a vtedy musel ukradnúť aj ten nôž. Alebo ho ukradol teraz večer. Do môjho domu sa dá ľahko dostať.“

„Príčinou smrti bol šok zo straty krvi, keď jej podrezali hrdlo a tridsaťdva ráz ju bodli do hrude a do brucha. Bola aj zohavená.“

„Svinský spôsob, ako niekoho zabiť,“ dodal druhý detektív.

Tate cítil, ako ho zalieva červeň. Stále musel myslieť na Meganine hrôzou rozšírené oči.

„Prezreli sme váš dom a zistili sme, že väčšinu vecí vašej dcéry ste pobalili a odniesli preč. Jej izba je neosobná ako nejaké skladisko.“

„Býva u svojej matky.“

„Nemáte tam nijaké jej fotografie, nijaké šaty, nič osobné. Získali sme z toho dojem, že ste sa už nejaký čas pokúšali dať Megan zbohom. To vrhá trochu iné svetlo na váš príbeh o únose.“

„Existujú aj svedkovia. Jeden učiteľ… Robert Eckhard. Videl…“

Zmĺkol, keď zbadal výraz na tvárach oboch detektívov.

„Vy ste priateľ pána Eckharda?“

„Vôbec ho nepoznám,“ odvetil Tate obozretne. „Iba som sa dopočul, že videl auto, ktoré sledovalo Megan.“

„Rozprávali ste sa s ním niekedy?“

„Nie, veď som vám povedal. Prečo?“

„Roberta Eckharda dnes zadržali a obvinili zo šírenia detskej pornografie a ohrozovania mladistvých.“

„Čože?“

„Mohli by ste opísať váš vzťah k nemu?“

„K Eckhardovi? Nemám k nemu nijaký vzťah… Kristepane, veď ho vôbec nepoznám! Prosím vás! Môžete poslať niekoho, aby preveril toho Matthewsa?“

Brilantný rečník nikdy neprosí. Tata opúšťalo jeho nadanie v najnevhodnejšom okamihu. Nože uvažuj! zúril sám na seba. Musí sa z toho nejako vykrútiť. Vedel, že existuje nejaký spôsob. Čo by urobil jeho starý otec Sudca?

Všetky mačky vidia v tme…

Polnoc je mačka…

„Detektív,“ povedal Tate pokojne a dokonca si dovolil opatrný úsmev, „nemôžete tým nič stratiť. Absolútne nič. Ak ho preveríte, ak k nemu pošlete dvoch policajtov, poviem vám všetko, čo chcete vedieť. Úplne všetko. Tak ako? Dohodneme sa?“

Jeden z detektívov vzdychol. Pokrčil plecami a vyšiel z dverí.

Preto Polnoc vidí v tme.

Predstavil si Megan, zviazanú, so zapchatými ústami, ako leží niekde v pivnici. Matthews stojí nad ňou a vyzlieka sa.

Bola to hrozná predstava a nechcela sa mu stratiť z mysle.

„Mali ste niekedy sexuálny vzťah s Amy Walkerovou?“

Potlačil hnev. „Nikdy som ju nevidel.“

„Neposlali ste dcéru niekam preč, lebo ste čakali Amy Walkerovú, a nevymysleli ste si ten príbeh o únose?“

„Nie. Neurobil som to.“ Sústreďoval sa na to, aby zostal pokojný a ústretový. Musel sa naozaj usilovať. Pozrel k otvoreným dverám, cez ktoré odišiel ten detektív. Posielajú do Matthewsovho domu špeciálny tím na vyslobodzovanie rukojemníkov, alebo obyčajných pochôdzkarov? Matthews by ich mohol oklamať. Bol by schopný ich ukolísať a dosiahnuť, aby poľavili v ostražitosti – veru áno, aj on mal ten dar. Tate až teraz pochopil, akým nebezpečným darom môže byť schopnosť presvedčiť.

S niekým ako Matthews nemožno vyjednávať.

Mlčanie činu.

„Zabili ste Amy Walkerovú?“

„Nie, nezabil som ju.“

„Kedy ste sa naposledy viezli v aute svojej dcéry?“

„Myslím, že asi pred mesiacom.“

„Tie odtlačky vašich prstov, čo sa našli na kľučke, sa tam podľa vás dostali vtedy?“

„Asi áno.“

„Mohli by sme si ešte raz zrekapitulovať udalosti predchádzajúce jej zmiznutie?“

„Od akého času?“

„Povedzme udalosti posledného týždňa.“

Tate sa zahľadel k dverám a zbystril pozornosť. Pozrel sa ešte raz. Detektív sa vrátil do miestnosti. „Poslali ste do jeho domu tím?“ opýtal sa Tate. „Mal som vás upozorniť, že bude potrebný tím na oslobodzovanie rukojemníkov. Špeciálna jednotka. Nesmú ho počúvať. Nech si vraví, čo chce, Megan je tam, v jeho dome. Povedzte tým, ktorí sa ta vybrali, aby ho nepočúvali.“

„Nebol doma.“

„Čože?“ opýtal sa Tate. Nechápal to. Policajti sa k Matthewsovi nemohli dostať tak rýchlo.

„Zavolal som mu. Nebol doma.“

„Vy ste mu zavolali?“ Tatovo srdce vynechalo jeden úder.

„Upokojte sa, pane, nič som mu predsa nepovedal. Len som mu nechal odkaz, aby nám zavolal kvôli pokute za nesprávne parkovanie.“ Mladý uhladený policajt bol očividne hrdý na svoju vynachádzavosť.

„Kristepane, jemu nemusíte nič hovoriť. Hneď si všetko domyslí. Zbláznili ste sa?“

„Pane, zatiaľ nemusíme vašej verzii veriť. Robíme vám láskavosť.“

Tate si so zúfalým výrazom sadol na stoličku. Zadíval sa na chodbu.

Po chvíli znova pozrel na policajtov. Zavrel oči a vzdychol. „Dobre, vyhrali ste.“

„Ako to myslíte, pane?“

„Vzdám sa svojho práva nevypovedať a odpoviem vám na všetko, na čo si len spomeniete. Nečakajte priznanie, ale úplnú výpoveď o mojej dcére a Amy Walkerovej. Ale chcem trochu kávy a musím ísť na záchod.“

Pozreli na seba a prikývli.

„Idem s vami,“ zamrmlal detektív.

Tate sa zasmial. „Robil som desať rokov štátneho zástupcu. Hádam si nemyslíte, že sa pokúsim ujsť?“

„Idem s vami.“

Tate si znechutene povzdychol a vyšiel z kancelárie detektívov na rušnú chodbu, ktorá pripomínala chodbu na predmestskej základnej škole, a zamieril k pánskym toaletám. Detektív sa mu držal tesne za chrbtom.

Pred pisoárom stál neuveriteľne dlho.

Keď skončil a umyl si ruky, otvoril dvere a vykročil z nich tak nešikovne, že vrazil do ženy, ktorá niesla tri hrubé zväzky a niekoľko fasciklov so spismi. Celý jej náklad sa zosypal na dlážku.

„Prepáčte,“ povedal Tate, zohol sa a začal zbierať knihy.

Bett McCallová naňho pozrela a odvetila: „Nič sa nestalo.“ Pritom z kabelky nenápadne vytiahla revolver a podala mu ho.

Tate neváhal ani zlomok sekundy – každé zaváhanie by bolo osudné. Zvrtol sa, priložil hlaveň Smith &C Wessona na brucho šokovanému detektívovi a vtisol ho nazad do toalety. Bett zatiaľ pokojne zbierala knihy.

V priebehu jedinej minúty Tate pripútal zúrivého policajta k rúre, zapchal mu ústa a zobral zbraň. Odhodil ju do odpadkového koša.

„Putá sú vám tesné?“ opýtal sa.

Detektív ho preklal zlostným pohľadom.

„Sú priveľmi utiahnuté?“

Policajt prikývol.

„To je dobre,“ konštatoval stroho Tate.

Vyšiel na chodbu a z pánskych toaliet sa začal ozývať hrmot pripomínajúci slabšie zemetrasenie. Detektív kopal do steny kabínky, v ktorej bol zavretý.

Keď z miestnosti detektívov prvý raz pozrel na chodbu, neveril vlastným očiam: stála tam a pohybom hlavy naznačovala, kam má ísť. „Ako si sa sem dostala?“ opýtal sa, kým rázne kráčali k východu.

„Povedala som, že som právnička.“

„Uviedla si aj nejakú kauzu?“

„Bola by som mohla,“ usmial sa. „Zapamätala som si názvy niekoľkých, čo ležali na tvojom stole. Chcela som povedať seržantovi na recepcii, že musím navštíviť svojho klienta, lebo tieto nové prípady si vyžadujú predbežné opatrenia.“

„Prvotné úkony,“ opravil ju Tate.

„Aha. Ešte dobre, že sa ma na nič nepýtal.“

„Neviem, či sa nám podarí len tak vyjsť. Prišiel som sem sám, ale seržant na recepcii by už mohol vedieť, že ma zadržali.“ Obzrel sa do chodby, z ktorej vychádzali. „Máme najviac päť minút, potom nás začnú hľadať.“

Preložila si knihy tak, aby bolo vidieť na titul prvej z nich. Bola to známa Willistonova učebnica práva O zmluvách.

Zasmial sa. „To ich pomýli.“ Potom sa opýtal: „Vypočula si si môj odkaz?“

Prikývla. „Volala som Konniemu a jeho asistentka mi povedala, že ťa zadržali. Nevedela som sa rozhodnúť, či mám zháňať právnika, alebo pištoľ. Ale usúdila som, že nemáme dosť času na formality. Vonku stojí moje auto.“

Niekdajšia Bett McCallová by možno bola celé dni meditovala a dúfala v náhle osvietenie. Tá terajšia šla rovno po Smith & Wesson.

Zastali pred koncom poslednej chodby. Za rohom už bola vrátnica. Tate sa nadýchol. „Si pripravená?“

„Hádam áno.“

„Tak poďme.“

V duchu si prekrížil prsty pre šťastie a vykročil. Bett sa držala pri ňom. Strážnik na nich pozrel, no nechal ich bez problémov odísť, keď sa starostlivo odpísali v knihe návštev – jeden falošný štátny zástupca a jedna falošná obhajkyňa, v skutočnosti dvaja ľudia na úteku.

Aaron Matthews šiel stodesiatkou, no o chvíľu nato už stotridsiatkou.

Hnev vystriedal smútok. Rovnako prenikavý pocit prázdnoty, aký ho napĺňal celé mesiace po tom, čo Peter zahynul vo väzení.

Smútok z toho, ako zúfalo zlyhali všetky jeho plány.

Matthews čakal v prenajatom dome pri ceste číslo 29; chcel sa presvedčiť, či konečne zastavil Tata Colliera. Bol si takmer istý, že áno. Vzdal sa všetkých jemností, rezignoval na čaro slov, na delikátne umenie presvedčovania. Naplnený zlosťou vyvliekol to vrieskajúce Walkerovie dievča z kufra svojho auta. Nič nehovoril, o ničom ju nepresviedčal – len rezal a pichal a pichal… Všetok hnev, horúci ako krv tej dievčiny, vyprchal spolu s jej životom. A potom sa ponáhľal domov.

Kým tam bol, zazvonil telefón. Nezdvihol slúchadlo, no vypočul si odkaz, ktorý mu nechal ten policajt. Akési somariny o pokutovom lístku. „Keď sa vrátite domov, ozvite sa nám. Ďakujeme.“

Prirodzene, znamenalo to, že o ňom vedia. Alebo ho prinajmenšom podozrievajú.

Ako sa to mohlo stať? Prečo Colliera jednoducho nestrčili do cely predbežného zadržania a neignorovali ho? Možno ich dokonca presvedčil o svojej nevine a o tom, že to dievča uniesol Matthews. Prekliaty diabol s hodvábnym jazykom! Zlá nálada v Matthewsovi vybuchla ako napalm.

Bolo len otázkou času, kedy nájdu nemocnicu Blue Ridge. Poznajú jeho meno, dozvedia sa o jeho spojení s týmto ústavom a nájdu Megan.

V dokonalom svete vás zlá nálada nespaľuje ako oheň, poroty vždy rozhodujú spravodlivo a pomsta postihuje hriešnikov v miere úmernej ich previneniu. V dokonalom svete by si Matthews ponechal Megan McCallovú naveky ako svoje dieťa, náhradu za Petra. Tate Collier by celý zvyšok života prežil v zúfalstve a nikdy by sa nedozvedel, kde je – vedel by len, že od neho utiekla hnaná hlbokou nenávisťou.

Ale teraz už nemal nádej na takúto symetriu. Všetky jeho nádeje vyšli nazmar. Zostávalo iba jediné riešenie. Musí zabiť to dievča a odísť. Ujsť na západné pobrežie, do Nového Anglicka, a možno až niekam do zámoria.

Stratil syna. Tate Collier stratí dcéru.

Oko za oko…

Hnal sa po diaľnici smerom k vzdialeným horským hrebeňom – k tmavej línii, nad ktorou presvitali hviezdy a mesiac pripomínal bledý kosák.

Najťažšie bolo vyčistiť hlboké rany.

V spálni našla lacnú šijaciu súpravu a v lekárničke fľaštičku dezinfekčného liehu.

Šitie znášal hrdinsky (to ona sa prikrčila zakaždým, keď mu prepichla pokožku). Ale keď Megan poliala ranu trochou liehu, zachvel sa od bolesti.

„Ach, prepáč.“

„To nič,“ zaznel jeho hlas. „Len pokračujte, slečna Krásna…“

Oči sa jej naplnili slzami. Rovnako ju oslovil v ten večer, keď sa zoznámili.

„Aj keď sa dostaneš von, neunikneš tým psom. Má ich tam štyroch či piatich. Sú veľké ako hovädá.“

„Naozaj sa nevládzeš postaviť?“

„Sotva,“ zabublalo mu v hrdle.

„Dobre, tak zostaň tu. Videla som dvere, ktoré vedú do suterénu. Myslím, že sa mi ich podarí vylomiť. Pozriem sa, či tam nenájdem nejaké dvere alebo okno, ktorými by som sa stadiaľto dostala.“

Prikývol, vydýchol: „Ľúbim ťa…“ a stratil vedomie.

Poukladala pred neho škvarobetónové tvárnice, aby ho Matthews, keby sa z hlavnej chodby náhodou pozrel tým smerom, nezbadal.

Chvíľu počúvala jeho tiché, nepravidelné dýchanie. Potom s nožom v ruke vykročila chodbou.

Dostala sa takmer k priesečníku chodieb, keď začula vrzgot otváraných dverí. Potom sa zabuchli. Aaron Matthews sa vrátil.

26/  MLČKY SA VIEZLI cez opustenejšie časti Princewilliamského okresu. Prechádzali popri pooraných poliach, kde prvé korienky z naklíčených zŕn potichu prenikali do tmavej, červenkasto sfarbenej zeme. Popri dávno opustených stodolách, rozpadajúcich sa hospodárskych budovách, s ktorými rýchle zanikli povojnové sny, popri drobných kockách z vinylu a domoch s bočnými stenami obitými hliníkom. Okolo búd a áut odstavených na drevených klátoch.

Cez Manassas, kde prvý raz zaznel hrozivý bojový pokrik južanov, známy Rebel Yell, a potom cez okrajové farmy a okolo Konfederačného cintorína.

„Bol to on, Tate,“ prehovorila Bett.

„Kto?“

„Ten chlapík, ktorý ma navštívil. Povedal, že je jej psychiater, ale klamal.“

„Bol to Matthews?“

„Predstavil sa ako Peters.“

„Jeho syn sa volal Peter,“ povedal zamyslene Tate. Pozrel na ňu. „Čo sa stalo?“

Pokrútila hlavou. „Zviedol ma. Vlastne sa nič nestalo, ale stačilo to… Ach, Tate, videl mi priamo do duše. Vedel presne, čo túžim počuť. Vravel presne tie správne veci.“

Vieš preniknúť človeku do duše a presvedčiť ho, aby urobil čokoľvek, čo chceš. Každého, aj sudcov a porotu. Slová sú zvláštna vec, Tate. Sú neviditeľné, no môžu sa zmeniť na najnebezpečnejšiu zbraň. Nezabúdaj na to. Buď obozretný, chlapče.

„Zavolal Bradovi,“ pokračovala. „Zrejme predstieral, že je policajt, a zmanipuloval ho, aby šiel ku mne. Boli sme spolu na gauči… Bola som opitá… Ach, Tate.“

Tate jej položil ruku na koleno a jemne jej ho stisol. „Nemohla si proti tomu nič robiť, Bett. Je priveľmi prefíkaný. Akosi sa mu to všetko podarilo. Znemožnil doktora Hansona, Konnieho… pravdepodobne aj toho učiteľa Eckharda. Len aby sa mi pomstil.“ Chvíľu mlčali. Zrazu si Tate niečo uvedomil. „Bola si tu prirýchlo.“

„Prosím?“

„Keď si dostala môj odkaz, nemohla si byť v Baltimore.“

„Nie. Došla som po Takoma Park a vrátila som sa.“

„Prečo?“

Dlhá odmlka.

„Lebo som sa rozhodla, že sa to musí skončiť.“ Inštinktívne sklopila zrkadielko a prezrela si tvár. Dotkla sa vrásky či dvoch. „Ponáhľala som sa za Bradom a mala som sa ponáhľať za Megan.“ Pomaly pokračovala: „Niečo som si uvedomila, Tate. Aká som na ňu bola nazlostená.“

„Na Megan? Pre to, čo sme o nej počuli v Coffee Shope?“

„Panebože, nie. Je to moja chyba, nie jej.“ Zhlboka sa nadýchla a vyklopila nazad zrkadielko. „Nie, Tate. Celé roky som na ňu bola naštvaná. Ocitla sa v centre všetkých našich problémov. Nebola to jej chyba. Narodila sa v nesprávnom čase na nesprávnom mieste.“

„To teda hej.“

„Zanedbávala som ju a nerobila som veci, ktoré som mala robiť… Chodila som na rande a ju som nechávala samu. Isteže, starala som sa o jej základné potreby. Ale decká to poznajú. Vedia, kedy do toho vkladáš srdce. A ja som sa naháňala za Joom, Davom či Bradom a svoju dcéru som zanedbávala. Už je načase, aby som s tým prestala. Len sa modlím, aby nebolo prineskoro.“

„Nájdeme ju.“

Cesty boli v týchto končinách opustené a vo vzduchu sa vznášala vôňa dymu zo sporákov, v ktorých sa kúrilo drevom. Volvo preletelo okolo značky Stoj, daj prednosť v jazde, Tate šmykom zabočil a ďalej šli po zlej ceste lemovanej zakrpatenými dubmi, krovím a plotom zo zhrdzaveného drôteného pletiva.

„Máme problémy, však?“ opýtala sa.

„To áno. Už sa nevydávajú bulletiny o stíhaných osobách, ale keby sa vydávali, mali by sme v nich čestné miesto.“

„Veď nevedia, aké mám auto,“ podotkla Bett.

Zasmial sa. „To zistili za tridsať sekúnd. Pozri, tam. To bude jeho dom.“

Cez rad stromov v diaľke presvital Matthewsov malý bungalov. Vedľa neho bola veľká hrdzavá nádrž na vykurovací olej a v záhrade bolo viac červenkastého blata než ostrovčekov vysokej nepokosenej trávy. Domec stál len čosi vyše troch kilometrov od Tatovej farmy. Vhodná základňa na vlámanie a únos, pomyslel si.

„Čo urobíme?“ opýtala sa Bett.

Tate neodpovedal. Vytiahol z vrecka revolver a povedal: „Ideme si po našu dcéru.“

Tridsať metrov, dvadsať, pätnásť. Tate zastal a započúval sa. V Matthewsovom dome panovalo ticho.

Zacítil vôňu dymu z dreva a predstavil si, ako únosca sedí pri kozube a Megan leží zviazaná a so zapchatými ústami pri jeho nohách.

Ošarpaný domec ho napĺňal nepríjemnou predtuchou. Často, až priveľmi často vídal podobné chatrče, keď ako štátny zástupca – na rozdiel od svojich kolegov z väčších miest – osobne navštevoval miesta činu. Detektívi takéto bungalovy prezývali „chalúpka zo šesťdesiatej sekcie“, narážajúc na časť virgínskeho trestného zákonníka zaoberajúcu sa vraždami. Vraždy brokovnicami, domáce spory, krutosť a násilie… to bolo bežné v takýchto malých špinavých tichých domcoch plných nemej nenávisti.

Mercedes tu nebol, takže Matthews si odkaz od polície možno ešte nevypočul. Možno však Megan bola dnu, ležala v spálni alebo v pivnici. Možno sa týmto pre ňu všetko skončí. Predsa však sa pohyboval tak ticho, ako len vedel; nechcel nič riskovať.

Nazrel dnu cez okno.

Obývačka bola prázdna, osvetľovala ju len žeravá pahreba v kozube. Pokúšal sa zachytiť nejaký zvuk. Nepočul nič.

Okná boli zavreté, ale keď skúsil kľučku na dverách, zistil, že nie sú zamknuté. Otvoril ich a pomyslel si: Prečo v takýto teplý večer kúri?

Bože, nie! Rýchlo chcel zavrieť, no bolo už neskoro. Dvere prevrátili veľké vedro s benzínom.

„Preboha!“

Tate inštinktívne chcel zachytiť vedro, ale veľká mláka benzínu sa už roztekala po dlážke a jej jazyk sa priblížil ku kozubu.

„Čo je?“ zavolala Bett.

Benzín vzbĺkol a v obývačke so zasyčaním vybuchla obrovská žeravá guľa.

„Megan!“ skríkol Tate, odvrátil sa od ohnivej gule a spadol na prah. Začal mu horieť rukáv. Rýchlo zadusil plamene.

„Ona je tam? Je tam?“ kričala zúfalo Bett a bežala k oknu.

V snahe uniknúť pred roztekajúcim sa benzínom Tate schytil Bett a ťahal ju preč. Zakryl si tvár rukou a cítil, ako mu od horúčavy oškvrčali chĺpky na prstoch.

„Megan!“ vykríkla Bett a rozbila lakťom sklo na okne. Nazrela dnu a odskočila nabok, keď cez otvor vyšľahol ohnivý jazyk. Nebyť jej duchaprítomnosti, plameň by jej bol spálil tvár a vlasy.

Tate sa rozbehol k zadnej strane domca a rozbil okno na jednej zo spální; aj tú už začínal napĺňať hustý dym.

Po dievčati nebolo ani stopy.

Rozbehol sa k druhej spálni – v dome boli len dve – a zbadal, že ani tam nik nie je. Ohnivé jazyky už prenikali cez dvere. A zrazu ich pohltil súvislý ohnivý múr. V jeho žiare Tate jasne videl, že Megan nie je ani v tejto izbe. Videl takisto, že to nie je spálňa, ale kancelária. Boli tam celé kopy novinových výstrižkov a časopisov, kníh a fasciklov. Máp, tabuliek a diagramov.

V diaľke zazneli sirény.

Bett zastala za ním. Mala trochu popálenú ruku, ale inak bola v poriadku. „Tate, nemôžem ju nájsť!“ vykríkla.

„Myslím, že tu nie je. Nie je ani v jednej z týchto miestností a dom nie je podpivničený.“

„Kde je teda?“

„Odpoveď je tam,“ kričal, aby ho počula v hukote ohňa. „Nastražil tú pascu, aby zničil stopy, podľa ktorých by sa dala nájsť.“

Tehlou rozbil sklo a drevenú mriežku na okne. „Bože,“ zamrmlal a vliezol dnu. Keď mu ostrý okraj skla rozrezal dlaň, pocítil ochromujúcu bolesť.

Vnútri panovala príšerná horúčava, bolo tam plno dymu a vo vzduchu sa vznášali kúsky zhoreného papiera. Uvedomil si, že oveľa horšia ako plamene je horúčava a nedostatok kyslíka. Pochyboval, že tam vydrží dlhšie než minútu.

Rozbehol sa k stolu, nabral toľko papierov a poznámkových blokov, koľko vládal, rozbehol sa k oknu a vyhodil ich von. „Odnes to ďalej!“ zavolal na Bett a vrátil sa po ďalšiu várku. Podarilo sa mu zachrániť ešte za dve náruče papierov, no potom už horúčava bola neznesiteľná. Vyskočil z okna práve v okamihu, keď sa zrútila povala a oknom vyšľahli plamene.

Vyčerpaný a dychčiaci ležal na zemi. Všetko ho bolelo a krútila sa mu hlava. Nevedel pochopiť, prečo pri ňom Bett tak smiešne poskakuje. Chvíľu trvalo, kým mu došlo, že horí fascikel, ktorý držal v ruke, a ona sa pokúša udusiť plamene.

Sirény sa približovali.

„Skvelé,“ zamrmlal. „Teraz mi okrem vraždy prišijú aj podpaľačstvo.“

Bett mu pomohla vstať a spoločne pozbierali zápisníky a fascikle. Rozbehli sa k autu, Tate naštartoval a šmykom vyrazil po príjazdovej ceste. Zakrátko stretli prvé z jasnozelených hasičských áut, ktoré uháňali k horiacemu domu.

Zabočili na sever a viezli sa asi desať minút, kým si Tate nebol istý, že ich nik nesleduje. Potom zaparkoval neďaleko lomu v Manassase. Bolo to pochmúrne, zlovestné miesto, dokonalé miesto činu pre sériového vraha, no Tate vedel, že sa tam nikdy neodohralo nič vážnejšie než fajčenie trávy, pitie piva a popíjanie ginu priamo z fľaše na verejnosti.

Tate sám sa pred rokom, keď bol na rande s istým dievčaťom, prešmykol cez staré vráta a zaparkoval na kraji lomu. S hanbou si spomínal na to, ako sa najprv nazdával, že tá mladá dáma navrhla toto miesto schôdzky z túžby po romantike, a až neskôr mu došlo, že ho zrejme navrhla preto, lebo ho nemohla pozvať domov: mala len dvadsaťjeden rokov a ešte vždy bývala s rodičmi.

Tate a Bett prezerali obhorené fascikle a hárky. Hľadali nejaký náznak, kam mohol Matthews odviezť Megan.

Vo fascikloch boli zväčša články, psychiatrické diagnózy a lekárske správy. Našli však aj fotografie Megan, ktoré zrejme Matthews urobil, keď ju sledoval. Boli ich desiatky. A aj fotografie Tatovho a Bettinho domu. Matthews to zrejme plánoval celé mesiace; niektoré z fotografií urobil v zime. V jednom zápisníku si s absurdným zmyslom pre najmenšie podrobnosti zapísal Meganin denný časový rozvrh.

Ďalšie záznamy pacientov.

Ďalšie články.

Ďalšie zápisníky. Tate a Bett v nich trasúcimi sa rukami listovali a čítali ich obsah, no nikde nenašli nič, čo by naznačovalo, kam mohol zobrať ich dcéru.

„Nič tam nie je,“ vyhŕkla sklamaná Bett. „Všetko sme prezreli.“ Po líci jej stiekla slza.

Tate pozrel na obhorené papiere a fascikle, ktoré mali na kolenách. Pohľad mu padol na formulár s diagnózou pacienta, potom na ďalší. Rýchlo ich začal prezerať. Všade hľadal názov a adresu nemocnice, v ktorej pacienta vyšetrovali.

Schytil mobil, s očami prilepenými na jednu zo správ zavolal na informácie o telefónnych číslach v Calverte v štáte Virgínia a požiadal o číslo psychiatrickej kliniky Blue Ridge.

„Bože, nech ho nenájdu,“ zašepkal.

„Preboha, a prečo?“ opýtala sa Bett.

„Prosím…“

„Žiaľ,“ oznámil mu plechový hlas, „číslo takej kliniky neexistuje. Želáte si ešte niečo?“

Vypol telefón. „Je tam. V starom blázinci v Shenandoahs.“ Poklepal ukazovákom na lekárske správy. „Matthews je psychiater. Myslím, že tam pred pár rokmi pracoval. Tú nemocnicu pravdepodobne zrušili, a tak ju odviezol tam.“

„Si si tým istý?“

„Nie. Ale máme nejakú inú možnosť?“

„Poďme, Tate.“

Zamieril k hlavnej ceste a hnal sa k najbližšiemu vjazdu na diaľnicu. S nevôľou si uvedomil, že nesmie prekročiť povolenú rýchlosť. Teraz si rozhodne nemohli dovoliť, aby ich zastavili policajti.

Megan kráčala chodbami s nožom otrčeným pred sebou.

Dlho nič nepočula, potom kdesi zazneli kroky. A znova bolo ticho.

To ticho je horšie než tie jeho kroky.

Som tu s tebou, utešuje ju bláznivá Megan.

Znova začula kroky, ale tentoraz z iného miesta, akoby to bol duch, ktorý sa zjavuje vždy na inom mieste.

Uplynulo päť minút. Zaznel ďalší zvuk, neďaleko za ňou. Akoby hlasné nadýchnutie. Megan sa rýchlo obrátila. Aaron Matthews stál asi päť metrov za ňou. Od prekvapenia sa mu rozšírili oči. Megan zaspätkovala, vrazila do stola a tvrdo dopadla na stolovú dosku. Bolestne zastonala, keď sa jej tvrdý okraj zaryl do obličky.

Hneď však vyskočila na nohy a zdvihla nôž. Predpokladala, že sa na ňu vrhne.

Ale neurobil to. Len sa zamračil a povedal: „Ach, môj bože. Si v poriadku, Megan?“

Prikrčená, s divým pohľadom ťažko dýchala a zvierala rúčku noža. Pozerala na jeho tmavé oči, široké plecia a dlhé ruky. Prečo na ňu nezaútočí?

„Počkaj,“ povedal srdcervúco prosebným tónom. „Prosím, neutekaj. Prosím.“

Zaváhala.

Vzdychol. „Viem, že si zmätená, Megan, že sa bojíš, zlato moje… Nenávidíš ma, a máš na to právo. Ale prosím, vypočuj ma.“ Zdvihol ruky dlaňami hore. „Nemám nôž, ani pištoľ, ani nič podobné. Prosím, vypočuješ ma?“

V očiach mal taký úprimný výraz a hlas taký pokorný…

„Prosím…“

Megan pevne zvierala nôž. Ale narovnala sa. „Hovorte,“ zašepkala stiesnene. „Počúvam vás.“

„Dobre,“ povedal. A slabo sa usmial.

27/  „NEVEDEL SOM, že si sa dostala zo svojej izby,“ povedal Aaron Matthews.

„Z cely,“ opravila ho s drsnou úprimnosťou.

„Z cely,“ pripustil a pozorne ju sledoval pohľadom. „Ale mal som si to domyslieť.“ Zasmial sa. „Si nezávislý typ. Nikomu nedovolíš, aby ťa dal pod zámok. To je jedna z vecí, ktoré sa mi na tebe páčia.“

Matthewsovi neuniklo, že Megan mu sústredene hľadí do očí. Keď vyslovil poslednú vetu, bledé mihalnice sa jej zachveli.

Ako sa jej to podarilo? čudoval sa v duchu. Celu starostlivo prezrel – a zámok na dverách bol ešte vždy neporušený. Unikla cez povalu? Alebo cez stenu? A mala oblečené jeho veci. Takže objavila jeho izbu. Čo všetko ešte zistila?

Nech už to urobila akokoľvek, Matthewsa to prekvapilo. Preukázala väčšiu guráž, než akú očakával od rozmaznanej ufňukanej pubertiačky.

„Si v poriadku? Len to mi povedz.“ Skĺzol po nej pohľadom.

Neodpovedala.

„To s tvojimi šatami ma mrzí,“ pokračoval. „Keď si stratila vedomie po tom lieku, ktorý som ti podal, musel som ťa… vieš, stala sa ti menšia nehoda. Mrzí ma to. Tvoje veci som musel vyprať; visia m v sušiarni. Už čoskoro si ich budeš môcť znova obliecť.“

Pozrel na nôž, ktorý držala v ruke. Dlhý sklený klin. Najprv si myslel, že ho znepokojuje to sklo s ostrým okrajom, no potom si uvedomil, že ho väčšmi desí jej tvár. Bola pripravená – nie, túžila použiť svoju zbraň. A tak veľmi sa ovládala… bola tvrdým orieškom. Bude s ňou väčší problém než v Hansonovej ambulancii, keď sa zlomila a jej sebavedomie kleslo takmer na nulu.

Pohol sa opatrne dopredu. „Ach, Megan, je mi to tak ľúto.“

Hrot noža sa vystrčil k nemu a Matthews zmeravel. „Nechcel som, aby k tomu došlo,“ povedal svojím najserióznejším tónom renomovaného psychiatra.

„K čomu?“

„K tomuto…“ Zdvihol ruky a ukázal na prázdne chodby. „Keby som to mohol urobiť inak, bol by som to urobil. To ti prisahám.“

„O čom to hovoríte?“

Oprel sa o stenu a zavrel oči. „Nepoznáš ma, ale ja teba áno. Poznám ťa už dlho.“

Pokrútila zmätene hlavou a zamračila sa. Hrot noža klesol nižšie.

„Volám sa Aaron Matthews…“

Prirodzene, že už zistila jeho pravé meno – stačilo prehľadať jeho stôl. Ale povedzte niekomu pravdu, a aj keď ste ho predtým mnoho ráz oklamali, začne vám trochu veriť. Ihneď pokračoval – chcel ju očarovať a čary sú najúčinnejšie, ak sa použijú rýchlo. „Minulý rok som pracoval s tvojím otcom na jednom prípade. Požiadal ma o znalecký posudok podozrivého. Pred procesom sme sa len tak zhovárali, a keď som sa ho opýtal, či má deti, povedal…“ Matthews sa odmlčal a jeho tvár zvážnela. „Mrzí ma to, zlatko,“ pokračoval, „ale povedal, že nemá.“

Meganine krásne žiarivé oči sa rozšírili. Na okamih vyzerala šokovaná. Potom sa v nich zjavil hlboký smútok, podobný tomu, ktorý už mal možnosť vidieť v Hansonovej ambulancii. Bol to výraz opusteného, zradeného dieťaťa.

Čo ti šuškajú tie medvede?

„Ale počul som, ako sa predtým niekto zmienil o jeho dcére, a tak som sa ho na teba opýtal. Vyzeral v pomykove a povedal, že áno, vlastne má dcéru, no žije so svojou matkou. Na papieri je to jeho dieťa, ale to je všetko. Povedal som mu o svojom synovi. O Petrovi. Vieš, pri pôrode sa vyskytli problémy. Zanechalo to isté stopy na jeho mentálnom zdraví.“

Znova sa jej zachveli mihalnice. Takže vedela aj o tom. So sklopeným pohľadom pokračoval: „Napriek tomu som svojho syna vždy mal rád a chcel som, aby bol so mnou. Spomenul som to tvojmu otcovi. Ale nechal to bez povšimnutia. Opýtal som sa ho, ako často sa s tebou vída… Povedal, že sa prakticky nestýkate. Pýtal som sa ho na teba, a veľa toho o tebe nevedel. A potom zrazu…“ Matthews nečakane zmĺkol, ako človek, ktorý zistí, že sa ocitol na mínovom poli.

„Čo?“

„Nič.“

„Nie, povedzte mi to,“ povedala s nádychom zúfalstva v hlase.

„Povedal o tebe isté veci.“

„Aké?“ Nôž mieril hrotom rovno dolu. „Chcem to vedieť.“

„Povedal, že udržiavať hlbšie vzťahy s dieťaťom by preňho bolo… problematické.“

„Nie, to nepovedal,“ zašepkala. „Takto to nepovedal, však?“

„Nie som si istý…“ zajachtal Matthews a zatváril sa zraniteľné.

„Povedal, že starať sa o decko, ktoré je mu len na ťarchu, by bolo nepohodlné, však?“

„Áno,“ pripustil s povzdychom Matthews. „Veľmi ma to mrzí, Megan. Ale povedal to. A keď som to počul, pomyslel som si len: Dúfam, že s matkou má lepší vzťah. Dúfal som, že na tebe aspoň niekomu záleží. Bolo mi ťa tak ľúto.“

Potichu sa zasmiala, potom jej tvár znehybnela. „Mojej matke? To určite.“

Naklonil hlavu nabok a venoval jej ďalší účastný pohľad. Potom pokračoval: „Nuž, zašiel som aj za tvojou matkou. Jedného dňa, keď si bola v škole.“

„Vy ste za ňou boli?“

Matthews sa znova posunul o kúsok bližšie. Usúdil, že zlosť nebude na Megan pôsobiť tak ako na jej priateľa Josha. Čím by bola nazlostenejšia, tým by bola nebezpečnejšia. Nie, jej obranu prelomí, ak využije jej smútok a osamelosť.

„Klamal som, Megan. Priznávam. Povedal som Bett, že som psychologický poradca zo školy a že sa chcem informovať, ako sa cítiš. Šokovalo ma, keď som zistil, že ani ona na teba nemá ktoviekoľko času. Vravela, že je zasnúbená a pokúša sa urobiť maximum pre svoj nový vzťah. Bola úplne zajatá Bradom a, ako sa vyjadrila, nemala čas na to, aby ti stále chodila za zadkom.“

„To že povedala?“ zhrozene vydýchla Megan.

„Aby som bol spravodlivý, dodala, že podľa nej si dosť vyspelá a nepotrebuješ, aby ťa niekto vodil za ručičku.“

„Ako si tým mohla byť taká istá?“ zamrmlala Megan. Matthews sa k nej naklonil, no do jej očí sa vrátil chlad. „Ale prečo ste ma, doparoma, uniesli?“ opýtala sa.

Zmeravel.

„Lebo som ti chcel dať šancu, Megan.“

„Tým, že ste ma uniesli? Čo je to za šancu?“

Pozrel dolu a pohojdal sa na pätách. Pritom sa k nej nevdojak zasa o kúsok priblížil. „Áno, Megan, máš pravdu. Uniesol som ťa. Ale nechcel som ti ublížiť. To rozhodne nie.“ Ak videla jeho izbu, pravdepodobne videla aj kuchyňu. Pokračoval: „Môžem ti to dokázať. Ukážem ti kuchyňu. Je plná jedál, ktoré máš rada. Zistil som si, čo ti chutí, a nakúpil som z toho poriadne zásoby.“

Prikývla. Jej obozretnosť opäť trochu poľavila. „To vy ste ma posledné dva týždne sledovali?“

„Správne. Sledoval som ťa. A rozprával som sa o tebe s mnohými ľuďmi. S učiteľmi aj so spolužiakmi. A čím viac som sa o tebe dozvedal, tým menej som chápal tvojich rodičov. Si šikovná, veselá, pekná, máš zmysel pre humor, prejavovala si umelecké sklony… Si taká, ako má byť dievča v tvojom veku. Prečo ťa nebrali? Myslím tvoji rodičia?“

Zachveli sa jej pery. Utrela si slzu.

„Bolo to také nespravodlivé,“ zašepkal. „Chcel som ťa zahrnúť láskou, ktorú ti odopierali. Mám na mysli rodičovskú lásku. Dúfam, že to ti je jasné… Si krásna, ale netúžim po tebe fyzicky.“ Ukázal hlavou na čalúnenú celu. „Kým si ležala tam a o ničom si nevedela, mohol som ťa mať, keby som bol chcel.“

Jej oči mu prezradili, že pochopila. Iste si, len čo sa prebrala z omámenia, prezrela telo, či na ňom nemá nejaké odreniny alebo výlučky.

No jej pohľad znova stvrdol. „Lenže šlo o viac, však?“ povedala. „Má to ešte jednu stránku.“

Usmial sa. „Si bystrá, Megan. Veľmi bystrá. Áno, má to aj druhú stránku. Aj ja som túžil po novej šanci. Už som spomenul svojho syna a jeho problémy. Boli dosť vážne. Moja žena… pila, a keď ho čakala, užívala valium. Pokúšal som sa ju presvedčiť, aby s tým prestala, ale márne. Viedlo to k permanentnému prenatálnemu poškodeniu… Bože, ako som túžil po dieťati! Po niekom, s kým by som mohol tráviť čas. Žartovať. Koho by som mohol rozmaznávať.“ Spomenul si, čo mu pred niekoľkými hodinami povedala Bett. „Chcel som mať niekoho, s kým by som sa mohol hrať, s kým by som trávil Vianoce, Veľkú noc, Deň vďakyvzdania. Komu by som robil ovsenú kašu a lievance. S kým by som v nedeľu ráno behal a čítal si a zhrabúval lístie.“

Podarilo sa mu uroniť slzu.

„Chceli ste, aby som sa stala vašou dcérou,“ pochopila Megan.

„Áno. Ale nemohol som ti to predsa povedať len tak. Ani by si ma nevypočula do konca. Pomyslela by si si, že som nejaký cvok, a zavolala by si políciu. Preto som urobil to, čo som musel urobiť. Čakal som, až sa naskytne vhodná príležitosť, a keď matka doktora Hansona ochorela, dohodol som sa ním, že ho zastúpim.“

„Teda to bola pravda?“

„Prirodzene. Ako inak? Doktor Hanson a ja sme starí priatelia.“ Zhovievavo sa usmial. „Aj keď si myslím, že som lepší psychiater ako on. Prenikám priamo k jadru problémov.“

„To teda prenikáte.“ Tvárou jej prekmitol slabý úsmev.

„Viem, to s tými listami sa ti nepáčilo. Ale musel som ti ukázať, ako veľmi sa hneváš na svojich rodičov. Musel som pred tebou odhaliť pravdu.“

„Preto ste ma presviedčali, aby som ich napísala?“

„Áno.“

„A čo ste s nimi urobili? Poslali ste ich?“

Zamračil sa. „Či som ich poslal tvojim rodičom? Nie, zahodil som ich. Chcel som, aby si ich napísala, len kvôli tebe, Megan. Myslel som, že tu by sme sa mohli trochu lepšie spoznať. Dúfal som, že nejaký čas ostaneš, dva či tri týždne, možno mesiac. Keby sme spolu dobre vychádzali, mohli sme odísť do San Francisca a ty by si tam na jeseň mohla nastúpiť na univerzitu.“

Znova sa k nej o kúsok priblížil. Mal ovisnuté plecia, z jeho postoja vyžarovala rezignácia, smutne pozeral na zem. Matthews sa už rozhodol, ako ju zabije. Uškrtí ju. Oči sa jej rozšíria od úžasu a on na ne bude pozerať, bude sa do nich vpíjať pohľadom, až kým nezomrie. Zoberie jej z ruky ten nôž a potom jej stisne hrdlo. Bude ho stískať tak dlho, až kým sa konček jazyka, čo jej vykĺzne z úst, prestane chvieť. A pre istotu ho chvíľu bude stískať ešte aj po tom.

Tak Peter zabil tú fľandru, ktorá ho chcela zviesť. Možno tak zomrel aj sám. Jeho telo bolo také dokaličené, že väzenský lekár nevedel určiť príčinu smrti.

Oči nepohodlného decka sa zaliali slzami.

„Ach, Megan, prepáč. Tak ma to mrzí. Len som si myslel, že si zaslúžiš viac, než dostávaš.“

Otriasali ňou vzlyky.

„Otec, ktorý sa ťa chcel zbaviť… To je hrozná predstava… Chcel ťa vymazať zo svojho života, aby mohol naháňať tie smiešne trasorítky. A tvoja matka… je milá, ale sama je vlastne ešte dieťa. Pomýšľal som na všeličo. Na to, že by som ťa mohol adoptovať, zariadiť, aby ich zbavili rodičovských práv…“

„Naozaj ste o tom uvažovali?“ opýtala sa a utrela si tvár. Už takmer zabudla na sklené ostrie. Ruku mala spustenú pri boku. V prítmí nevidel, či hrot ešte vždy mieri naňho.

„Pravdaže. Hovoril som o adopcii s istým právnikom. Povedal, že nemám šancu, kým žijú tvoji prirodzení rodičia, aj keď ťa zanedbávajú.“ Hlas mal tichý, monotónny.

Megan si znova utrela tvár. „Chcela som len, aby ma mali radi.“ Hlas jej znel pridusené.

„Lenže oni ťa nemali radi, však? Neprejavovali ti nijakú lásku.“

„Nie.“

„Ach, ja by som sa k tebe správal inak… preto som to urobil. Riskoval som väzenie preto, lebo som dúfal, že by nám to spolu mohlo vyjsť. Chcel som ti len dať domov.“ Aj on teraz plakal. „Chcel som len rodinu! Po ničom inom som nikdy netúžil.“

Teraz už nahlas vzlykala a rukou si zakrývala tvár. „Áno, to mi chýbalo najväčšmi. Domov. Nikdy som nemala skutočný domov. Tak veľmi som chcela mať otca!“

Matthews pristúpil až k nej, opatrne vystrel ruku, dotkol sa jej líca a utrel z neho slzu. Takmer cítil pod rukami, ako sa zvíja a umiera, bezmocne pomočená. Potom ju hodí psom. Nech si Collier myslí, že umierala rovnako bolestne ako Peter.

„Mrzí ma, že som to nemohol zariadiť inak,“ povedal. „Že som ťa musel vziať na takéto odporné miesto. Lenže nemal som na výber. Urobil som to pre nás oboch.“

„Ja len…“

Vystrel aj druhú ruku a objal ju okolo pliec. Začal jej jemne hladkať chrbát.

„Chcela som len mať domov… ozajstný domov.“ Trasľavo sa nadýchla.

„Viem, dieťa moje.“ Pravú ruku jej posúval po tvári k hrdlu. Ľavou jej skĺzol po predlaktí, až kým sa nedostal k sklenému nožu, čo držala. Opatrne jej ho zobral.

Mám ťa!

Ale potom pozrel dolu a zamračil sa. Nebol to nôž. Bolo to plastové reklamné pero. Lenže predtým mala v ruke nôž… Pozrel jej do tváre.

Zbadal opovržlivý úškľabok.

„Pekný pokus,“ zašepkala Megan a ľavou rukou mu vrazila sklenú čepeľ hlboko do boku. A ešte raz, a ešte raz.

Premkol ho kŕč strašnej bolesti. Matthews zavyl. Chcel sa prudko obrátiť, aby jej unikol, no sklená čepeľ sa mu zlomila o rebro a dlhý ostrý úlomok skla zostal trčať v boku.

Teraz vykríkla aj Megan – či skôr šialene zakvílila, a kým sa jej únosca pokúšal siahnuť si na ranu, udrela ho otvorenou dlaňou do tváre. Počula hlasné puknutie, keď sa mu zlomila nosová priehradka, a ústa mu zaliala krv. Padol na kolená. Kopla ho do boku, tam, kde mal ranu, a zatmelo sa mu pred očami.

Znova sa k nemu priblížila. No rýchlo sa spamätal a udrel ju päsťou do sánky, až ju hodilo o stenu. Kým sa však zdvihol na nohy, zmizla v chodbe.

Dotkol sa rany. Bolesť sa takmer nedala vydržať.

Ale ešte horší bol šok z toho, že ona prešla cez rozum jemu. Dostala ma ako naivného hlupáka, pomyslel si, tak ma ukolísala, že som prestal byť ostražitý. Bože, celý čas som sa nazdával, že sa zahrávam ja s ňou, a pritom ma viedla rovno do pasce…

Je to dcéra svojho otca, pomyslel si Matthews zlostne a znechutene.

Klesol na kolená a začal si z rany vyťahovať črepiny skla. Sŕkajúc od bolesti, vychutnával ten nezvyčajný pocit. Chcel si ho zapamätať. Chcel vedieť, čo bude prežívať Megan, až ju dostane.

28/  TEN SUTERÉN…

Megan sa vnorila do spleti tmavých chodieb a začala pátrať po dverách do suterénu.

Bolela ju sánka a vzadu na hlave jej navrela hrča od toho, ako narazila do steny, keď ju udrel. Mala chuť znova sa naňho vrhnúť. Ležal tam, krv z nosa mu stekala na košeľu a vyzeral napoly mŕtvy. Ale nebola si istá, či je naozaj tak ťažko ranený, ako sa zdalo.

Vedel oklamať ľudí slovami, ale aj svojím správaním.

A tak sa radšej rozbehla preč – hľadať tie dvere do suterénu.

Počula Matthewsov neľudský výkrik – zdalo sa jej, že otriasol stenami – a potom kroky. V tom výkriku bola bolesť, ale aj zúrivosť.

Pomaly prechádzala chodbami, postupovala v kruhu, až kým nenatrafila na dvere, ktoré si pamätala z prvého prieskumu – tie, ktoré viedli do suterénu. Schytila tvárnicu a udrela ňou do visacieho zámku. Hneď odletel.

Megan otvorila dvere a nazrela do zatuchnutého prítmia. Na okamih ju ochromil strach.

Nemáš na výber, dievča, vykríkne bláznivá Megan ako turistická sprievodkyňa. Tak poďme, poďme, poďme.

A čo Josh, zaprotestovala mlčky. Nemôžem ho tu nechať takého doráňaného.

Počuj, ak zomrieš, zomrie aj on. Tak už padaj!

Zbehla dolu schodmi a našla sa v slabo osvetlenom bludisku chodieb. Rýchlo nimi prechádzala a obozretne sa vyhýbala mlákam vody, aby na dlážke nezanechala stopy.

Prosím, nech sú tu niekde dvere, alebo aspoň okno… Prosím.

Počula, ako sa jej nad hlavou ozvali kroky. Matthews sa blížil k dverám, ktoré pred chvíľou vylomila. Konečne zbadala dvere, ktoré viedli von. Lenže boli zamknuté. A aj tu boli na oknách mreže. Ďalšie dvere. Aj tie zamknuté.

Šľak ho traf! vyhŕkne bláznivá Megan. Prečo dával na tie sprosté dvere zámok, keď sa tadiaľto nedá dostať von?

Megan sa netrápila hľadaním odpovede. Aj tak by na to neprišla. Vrátila sa do miestnosti neďaleko schodiska a pozrela na jedno z okien. Odstupy medzi mrežami tu boli širšie, ale pochybovala, že by sa pomedzi ne pretiahla.

Posratý tučný zadok.

Prestaň! prikázala si Megan. Pohla sa ďalej, no vzápätí zastala a obzrela sa. Okej, pomyslela si, von sa tadiaľ nedostanem, ale možno sa mi o tom podarí presvedčiť jeho.

Rozbila sklo a postavila pod okno prevrátené plastové vedro, aby to vyzeralo, že tadiaľ preliezla.

Potom sa rozbehla nazad do spleti tmavých suterénnych priestorov a hľadala si nejaký úkryt.

Kartónové škatule nakopené v miestnostiach boli primalé, aby sa v nich mohla ukryť. A nemala dosť sily, aby sa vyšvihla hore na rúry vedúce pod povalou.

Kroky sa blížili k dverám vedúcim dolu. Potom začal zostupovať po schodoch.

Megan vbehla do miestnosti najvzdialenejšej od schodov. Bola plná škatúľ, no takisto primalých. Na jednej strane v tieni však zbadala veľkú podlhovastú kovovú debnu. Bolo to priveľmi očividné miesto na úkryt, no táto miestnosť bola najďalej od okna, ktorým zdanlivo unikla. A bola v nej tma ako v rohu. Matthews tú debnu možno ani nezbadá.

Podarí sa jej ju otvoriť? A je prázdna?

Megan si prestala klásť otázky. Matthews už bol v suteréne. Počula šuchtavé kroky a bolestné vzdychanie; tie rany ho zrejme boleli. Čosi si mrmlal sám pre seba.

Pohni sa! ozve sa bláznivá Megan. Hýb sa, dievča!

Megan odsunula závoru na debne.

Mala čo robiť, aby nadvihla ťažký vrchnák.

A len s vypätím síl zadržala výkrik, keď nazrela dnu.

Sinavá pokožka, riedke vlasy, zavreté oči, tmavý scvrknutý penis, dlhé žltkasté nechty… Hrozná jazva v tvare Y, ťahajúca sa cez celý trup. A rezné rany a sinky po celkom tele.

Bol to Matthewsov syn Peter. Spoznala čudnú, desivú tvár z novinového výstrižku.

Ach bože… Tate, Bett… Pomôžte mi niekto!

Kroky sa priblížili. Ozývali sa už len zo vzdialenosti nejakých desiatich, dvanástich metrov.

Nemôžem to urobiť, pomyslela si. Doparoma, nemôžem.

Lez dnu! ozve sa bláznivá Megan. Musíš.

Buď sa mu postavíš s holými rukami, pomyslela si, alebo sa skryješ tu. Nemáš nijakú inú možnosť.

Ešte vždy váhala. Stenanie už znelo celkom blízko, akoby bol neďaleko dverí. Megan zavrela oči – ako keby tým mohla zmenšiť tú hrôzu – vliezla do debny a trasúc sa na celom tele, ľahla si horeznačky na mŕtvolu. Spustila na seba vrchnák. Sladko tam páchlo formaldehydom, hnilobou a starou pokožkou.

Bolo jej zima.

Nič nie je chladnejšie ako vychladnuté ľudské telo.

Potom začula tlmené zastonanie. Aaron Matthews bol v miestnosti.

Tate prešiel priesmykom v Shenandoahs a cez okno auta videl tmavé bungalovy, ošarpané poľnohospodárske budovy, opustené stodoly a čierne ústia podzemných jaskýň, ktorými boli prevŕtané Shenandoahs i Blue Ridge.

Uháňali popri zelených múroch hustých lesov – vysoké borovice, duby, ostrica, mladé kudzu a divý vinič. Tate by bol odprisahal, že na nich stadiaľ civeli čiesi oči. Znova si spomenul na Mŕtveho Reba.

Keď už boli dosť hlboko v Blue Ridgei, Tate zastavil na benzínovej pumpe s celonočnou prevádzkou. Keď sa opýtal na nemocnicu Blue Ridge, postarší zriadenec na nich vrhol obozretný pohľad.

„Ten starý blázinec? Fuj.“ Chlapík sa zamračene zahľadel smerom na západ.

„Kde je to?“

„Vrátite sa na diaľnicu a zídete z nej na ďalšej odbočke…“

„Radšej by sme šli ďalej po okresnej ceste.“ Tate predpokladal, že na diaľnici po nich pátra štátna polícia.

Chlapík naklonil hlavu nabok a pokrčil plecami. „No, môžete ísť aj po tamtej ceste. Po ceste číslo stosedemnásť. Choďte na západ asi osemnásť, devätnásť kilometrov, až kým neuvidíte čerpaciu stanicu. Tam odbočte na Palmer Road a choďte stále rovno.“

„Uvidíme to tam? Tú nemocnicu?“

„Pravdaže uvidíte. Neexistuje, že by ste si ju nevšimli. Ale na vašom mieste by som počkal do rána. V noci by som tam nechodil, pane. Lenže vy máte zrejme naponáhlo a nedáte na dobrú radu…“

Tate mu podal dvadsaťdolárovku a vyrazili.

O pol hodiny sa za nimi ozvala policajná siréna. Bolo to auto z kancelárie okresného šerifa. Tate prudko pridal plyn.

„Myslíš, že vie, že sme to my?“ opýtala sa Bett.

„Pravdaže to vie.“ Tate si pozrel na pravú nohu. „Čo to robím?“

„Uháňaš odušu,“ povedala Bett.

A veru aj uháňal.

Asi tak tri kilometre.

Švédi vyrábajú dobré autá, ale ich motor sa nevyrovná motoru špeciálne upraveného policajného Plymouthu, ktorý ich prenasledoval. „Neujdeme mu,“ povedal.

Ubral plyn. „Porozprávam sa s ním. Možno aspoň pošlú auto do tej nemocnice.“

„Nie,“ povedala Bett. „Zastav.“

„Čože?“ Tate pribrzdil a zašiel na štrkom vysypanú krajnicu.

Bett otvorila kabelku a zalovila v nej. Zhlboka sa nadýchla, potom sa narovnala, zahľadela sa na seba do spätného zrkadla a pohladkala si líce pohybom, ktorý Tate videl už toľko ráz.

Čo zamýšľa?

„Bett!“ vykríkol zhrozene, keď si k tvári priložila pilníček na nechty a prudko si po nej prešla hrotom.

Z hlbokej rany v líci sa jej začala valiť krv.

„Au,“ zafňukala Bett. „To bolí!“

Tate pozeral na krv, ktorá jej stekala po krku drobnými cícerkami. V prítmí vyzerala skôr čierna ako červená.

„Vystúpte si z auta!“ zaznel kovový hlas zosilnený megafónom upevneným na streche auta.

Mladý zástupca šerifa stál vedľa otvorených dverí služobného auta a cielil Tatovi na hlavu modročiernou pištoľou, ktorá v jeho mohutnej labe vyzerala ako detská hračka. V druhej ruke držal mikrofón.

„Vystúpte z auta! A držte ruky nad hlavou.“

Chvíľu sa nik nehýbal.

Potom sa nečakane otvorili Bettine dvere: tak prudko, až sa Tate v prvom okamihu nazdával, že sa k nim nebadane prikradol ďalší šerifov zástupca a vytiahol ju von.

Ostro vykríkla a gúľala sa po tráve. Kožený remienok z kabelky mala omotaný okolo zápästí, akoby bola spútaná. Keďže sa nemohla zaprieť rukami, dopadla tvrdo na zem. Tvár mala zaprášenú a zakrvavenú.

„Pomôžte mi!“ vykríkla. „Uniesol ma!“

„Nehýbte sa!“ zavolal zástupca šerifa a na okamih namieril pištoľ na Bett. Tate zostal nehybne sedieť s rukami na volante.

Bett sa pozviechala a obrátila sa k policajtovi.

„Má nôž!“ vykríkla. „Pomôžte mi, prosím! Porezal ma, hrozne krvácam. Pomôžte mi!“ Kvílila ako vydesené dieťa a tackavo sa pohla k zástupcovi. „Chcel ma znásilniť! Zoberte ma od neho preč! Prosím vás… ó bože!“

Zástupca šerifa zareagoval inštinktívne. „Poďte sem, slečna! Budete v poriadku. To je ten chlapík z Princewilliamského okresu, však? Ten, ktorý zabil to dievča. Kde má ten nôž?“

„Za opaskom. Zobral ma na odpočívadle,“ rozplakala sa. „Uniesol ma!“

„Zdvihnite ruky nad hlavu!“ zavolal pomocník šerifa cez megafón. „Okamžite!“

Tate ho poslúchol.

„Čo sa stalo?“ opýtal sa policajt, keď sa k nemu Bett tackavo blížila.

„Porezal ma… potrebujem lekára…“ Slová zanikli vo vzlykoch.

„Vy v tom aute! Pravú ruku držte hore, ľavú vystrčte cez okno a otvorte dvere. Tú pravú sa neopovážte spustiť.“

Tate sa nehýbal.

„Nechcite, aby som vám to musel povedať ešte raz!“

„Odhoď to!“ skríkla drsne Bett tesne za jeho chrbtom. Ústie Tatovho revolvera sa mu oprelo vzadu o krk.

„Doriti.“

„Počul si ma?“

„Cielim naňho, pani. Ak mi niečo urobíte, je po ňom, to vám prisahám…“ Ale povedal to skôr z pocitu hanby, že jej tak naletel, vôbec nie odhodlane. Keď skríkla: „Chceme zachrániť našu dcéru, a ak budem musieť, na mieste vás zabijem!“ znechutene odfrkol a odhodil pištoľ na zem.

Bett od neho odstúpila. Obrátil sa k nej, no hoci sa nad ňou týčil ako mohutné bralo, keď zbadal, aká je zúrivá, uvedomil si, že len o vlások unikol smrti, a bez odporu sa oprel vystretými rukami o strechu auta.

„Dobre,“ zamrmlala Bett. „Ľahnite si na zem. Tam. Na brucho.“

Tate už vystúpil z auta a bežal k nim.

„Na ceste sú ďalší kolegovia, pani. O pár minút budú m.“

„Tak si s tým líhaním pohnite!“

Spustil sa na zem. Bett podala policajtovu pištoľ Tatovi.

„Spútaj ho a poďme,“ povedala.

Ale Tate jej položil ruku na plece. „Ty zostaneš tu.“

„Nie, Tate,“ nástojila Bett a pritískala si na zakrvavenú bradu papierovú vreckovku. „Chcem ísť s tebou.“

Čo jej mohol povedať? Že mu už nijako nemôže pomôcť a že sa potrebuje sústrediť na záchranu Megan – ak ju ešte možno zachrániť? Že je dôležité, aby zostala tu, vysvetlila policajtom, čo sa stalo, a presvedčila ich, aby šli do tej bývalej nemocnice? Obidva argumenty boli pádne a logické. Ale Tate povedal to, čo mu diktovalo srdce: „Nechcem už riskovať, že by som ťa mohol stratiť.“

„Ale…“

„Nie, zostaň tu.“

Pozrela na tmavú krv na papierovej vreckovke a potom sa zahľadela Tatovi do očí. Prikývla.

„Teraz ma počúvaj,“ pokračoval vážne. „Keď sem prídu, odhoď revolver a zdvihni ruky nad hlavu. Budú nervózni a pri najmenšej zámienke by mohli strieľať. Rob presne to, čo ti povedia. Počuješ ma?“

Prikývla. Dotkol sa jej líca a utrel jej trochu krvi.

„Sexy žena s jazvou – v celom okrese sa nenájde muž, ktorý by po tebe nezatúžil.“

„Zachrániš ju, však, Tate?“

„Zachránim.“

Pobozkal ju na čelo a rozbehol sa k autu.

Prudko zošliapol plynový pedál a pokropil policajné auto prúdom štrku spod zadných kolies. Keď prechádzal cez malú vyvýšeninu – ručička tachometra už zasahovala do červeného poľa – zazrel v spätnom zrkadle Bett, ako čupí pri ležiacom policajtovi a zjavne sa mu úprimne ospravedlňuje. No pištoľ, ktorú držala oboma rukami, ešte vždy neochvejne cielila na jeho tvár.

Už to nemohla vydržať.

Bláznivá Megan bola preč, mŕtva a pochovaná, alebo spala s rybami.

Dusila sa z nedostatku čerstvého vzduchu. Hrdlo sa jej zvieralo od zápachu hniloby a sladkastej vône balzamovanej pokožky.

Už to samo osebe bolo dosť zlé. No potom sa jej začala zmocňovať panika; prenikala jej telom ako elektrický prúd. Panika z toho, že sa ocitla v tesnom uzavretom priestore.

„Nie, nie, nie,“ opakovala si potichu, alebo si to možno len myslela. „Chcem ísť preč, chcem ísť preč, chcem ísť preč…“

Už ju netrápilo ani to, že na ňu čaká Matthews. Možno je už v miestnosti a chystá sa ju zabiť. A možno nie. Na tom nezáležalo; už v tej debne nemohla zostať ani o sekundu dlhšie.

Megan zatlačila na vrchnák kovovej rakvy.

Nepohol sa ani o kúsok.

Skúsila to ešte raz: nič.

„Bože, nie!“ vykríkla. „Bože, prosím, nie!“

Zamkol ju tam! Zvonku zaznel šialený smiech a nezrozumiteľné slová, a znova smiech.

A tentoraz hlasnejšie povedal: „…môžete sa spolu pobaviť… Petrovi sa iste páčiš…“

„Pustite ma von! Pustite ma von!“

Hlas sa jej zlomil, zúfalo kvílila, celá sa triasla.

„Ty sviniar, pusti ma von!“

Nevedela, čo všetko mu ešte povedala. Bola úplne bez seba.

Začala búchať do vrchnáka debny oboma päsťami a potom aj hlavou. S hrôzou si uvedomovala, ako sa Petrova studená tvár dotýka jej krku a studený penis jej stehna.

Zvonka Aaron Matthews takisto pobúchal po vrchnáku, akoby odpovedal na jej údery. Znova sa rozosmial. A napokon začal vyťukávať rytmus jej divých výkrikov. Po piatich neznesiteľne dlhých minútach šťukli zámky a veko sa začalo dvíhať.

Nijaké subtílnosti, nijaké nuansy…

Tate Collier prišiel na koniec Palmer Road a zbadal pred sebou nemocnicu. Pridal plyn a asi šesťdesiatkou zamieril autom po rozbitej ceste rovno k bráne. Zbadal sivý Mercedes na parkovisku pre zamestnancov. Z jedného z oblokov prenikalo slabé svetlo.

Nemal nijaký plán, robil to, čo sa mu videlo samozrejmé. Obišiel spadnutú borovicu a v pevnom odhodlaní prudko zošliapol plynový pedál a rútil sa k bráne.

Spod pneumatík vyletela pŕška štrku. Zaprel sa rukami pevne do volantu. Auto prerazilo mreže z tepaného železa a pred ním sa s ohlušujúcim výbuchom nafúkol airbag. Zabudol naň a nezatvoril oči, takže na chvíľu zostal oslepený a stratil kontrolu nad autom. Keď znova videl, zistil, že sa šmýka bokom; len o vlások minul Mercedes. Volvo narazilo zošikma do múru zo škvarobetónových tvárnic. Náraz ním otriasol.

Tate vyskočil z auta a rozbehol sa k prvým dverám, ktoré uvidel. Pevne zovrel pištoľ a celou váhou vrazil do dvojkrídlových dverí.

Čakal, že budú zamknuté.

Dvere sa však rozleteli a Tate sa vtackal do veľkej, zle osvetlenej chodby.

Videl tiene, nejasné tvary nábytku a stien, nezažaté lampy a zrnká prachu víriace vo vzduchu.

Cez okná zbadal slabý modrastý prísvit svetla, predzvesť úsvitu.

Nezbadal však tú pálku alebo páku na pneumatiky, ktorá sa za ním mihla vzduchom a zasiahla ho bolestivo do hlavy kúsok nad uchom.

IV. MLČANIE ČINU

29/  PRECITOL, keď mu akási ruka pohladkala vlasy.

Tate pomaly otvoril oči, v ktorých ho štípal pot. Pokúšal sa zaostriť pohľad na tvár pred sebou. Na okamih sa mu zazdalo, že tie mäkké prsty patria Bett. Bola prvým človekom, na ktorého si spomenul, keď znova nadobudol vedomie.

Zistil však, že modré oči, do ktorých pozerá, sú oči Megan.

„Ahoj, zlatko,“ zachripel. „To sme sa ale stretli na peknom mieste.“

„Ocko.“ Tvár mala bledú, vlasy prilepené k temenu potom, ruky zakrvavené. Ale nezdalo sa, že je vážne zranená.

Boli v hale tej chátrajúcej nemocnice. Ruky mal za chrbtom zviazané drapľavým povrazom. Videl trochu rozmazane. Skúsil si sadnúť a takmer zamdlel od bolesti, ktorú pocítil v sluche. Bolestne zastonal a znova sa zvalil na neforemný gauč.

Aaron Matthews sedel na stoličke neďaleko od nich.

Aké má úžasne čierne oči, pomyslel si Tate. Ako tmavé lasery. Upiera ich na vás, akoby ste boli jediným človekom vo vesmíre. Pacienti mu iste o sebe prezradili všetko. Už chápal, prečo bola Bett v jeho prítomnosti bezmocná. A aj Konnie a Megan.

Potom zbadal, že Matthews je zranený. Na boku mal veľkú krvavú škvrnu a potil sa. Pozrel na Megan. Slabo sa naňho usmiala a prikývla. Položil si hlavu na jej plece. Keď bolesť trochu ustúpila, Tate zdvihol hlavu. „Počuj, tuším si schudla tie tri kilá,“ povedal jej. „Si nebezpečne štíhla.“

„Malo to byť päť kíl,“ zažartovala.

„Nože sa pozrime, Tate Collier,“ povedal Matthews. „Nože sa pozrime…“

A má taký zamatový barytón. Nie falošný či úlisný. Taký prirodzený a príjemný. Pacienti museli hltať každé jeho slovo.

„Robil som len svoju robotu,“ povedal mu Tate. „Myslím, na Petrovom procese. Všetky dôkazy nasvedčovali, že je vinný. Uverila tomu aj porota…“

Megan sa zamračila. Tate jej stručne opísal proces i to, ako chlapca zabili vo väzení.

Dievča sa znova zamračilo a obrátilo sa k Matthewsovi: „Vedela som, že ste s ním nikdy nespolupracovali. Ste pekný klamár!“

Matthews ju vôbec nevnímal. Prekrížil si ruky na prsiach. „Asi to neviete, Collier, ale sledoval som vás. Po Petrovej smrti som začal chodiť na vaše procesy. Sedával som vzadu na galérii celé hodiny. A viete, čo ma najviac upútalo? Pripomínali ste mi mňa samého pri sedeniach s pacientmi. Rozprával som sa s nimi a viedol som ich tam, kam sa nechceli dostať. Robili ste to isté so svedkami a s porotcami.“

Tate mlčal.

Matthews sa krátko usmial. „A dozvedel som sa čo-to o práve. Mens rea. Stav vrahovej mysle. Musí zamýšľať smrť, aby ho mohli odsúdiť za vraždu. Nuž, v Petrovom procese to bol presne váš prípad. Vy ste ho zavraždili. Konali ste s úmyslom usmrtiť ho.“

„Mojou úlohou bolo viesť obžalobu, ako som najlepšie vedel.“

„Ak to bolo tak,“ povedal víťazoslávne Matthews, „prečo ste sa potom vzdali funkcie štátneho zástupcu? Prečo ste stiahli chvost a ušli?“

„Lebo mi bolo ľúto, čo sa stalo vášmu synovi,“ odvetil Tate.

Matthews sklonil spotenú zarastenú tvár. „Pozreli ste na môjho chlapca a povedali ste: ‚Si mŕtvy.‘ Stáli ste pred porotou a cítili ste, aký mocný prúd vám preteká žilami. A páčilo sa vám to. Vedeli ste, aké to môže byť nebezpečné.“

Tate sa rozhliadol po miestnosti. „Vy ste si to tu všetko pripravili? A potom ste odstavili všetkých ostatných – Konnieho, Hansona a Eckharda? A aj Bett?“

„Mama?“ zašepkala Megan.

„Je v poriadku,“ ubezpečil ju Tate.

„Musel som vás zastaviť,“ povedal Matthews. „Nedali ste sa odradiť. Nepočúvali ste hlas rozumu. Nechceli ste robiť to, čo ste robiť mali.“

„Vy ste tu boli pacientom, však?“

„Pacientom?“ ozvala sa prekvapene Megan. „Myslela som si, že tu pracoval.“

„Aj ja som si to myslel,“ povedal Tate, „ale potom som si spomenul na jednu z výpovedí na Petrovom procese. Nie; bol psychiater, ale tu bol hospitalizovaný ako pacient.“ Pozrel na Matthewsa.

Bogan: Pán doktor Rothstein, mohli by ste porote vysvetliť, v čom je podľa vášho názoru podstata Petrových problémov?

Doktor Rothstein: Áno, pane. Na Petrovi sa prejavujú socializačné problémy. 5 neživými výtvormi – poviedkami, knihami, komiksami a podobnými vecami – sa cíti lepšie než s ľuďmi. Trpí aj tým, čo nazývam deficitom afektu. Podľa jeho zdravotných záznamov by príčinou mohlo byť to, že ho otec zatváral v izbe na celé týždne, ba mesiace, počas ktorých neprišiel do kontaktu s nikým iným okrem svojho otca Aarona. Nedovolil dokonca ani chlapcovej matke, aby ho navštevovala. Peter sa utiahol do seba a jediným rozptýlením sa mu stalo čítanie a televízia. Chlapec sa mohol stýkať so svojou matkou a ďalšími ľuďmi len vtedy, kým bol jeho otec hospitalizovaný v psychiatrickom ústave v dôsledku bipolárnych depresií a halucinácií.

„Bol som tu, počkajte… dokopy šesť ráz,“ povedal Matthews. „Musel som tu stráviť najmenej štyri roky. Bol som čosi podobné ako väzenský právnik, Collier. Len čo sa pacienti dopočuli, že som psychiater, začali sa na mňa obracať so svojimi problémami.“

„Takže to vy ste boli pacient Matthews,“ povedala Megan s očami rozšírenými od údivu.

„Správne, Megan. Šikovné dievča,“ pochválil ju Matthews a zdalo sa, že v hlase mu zaznela nefalšovaný obdiv.

Obrátila sa k Tatovi. „Nemocnicu zavreli, lebo tu došlo k niekoľkým samovraždám. Myslela som si, že tých pacientov pozabíjal Peter. Alebo že ich nahovoril na samovraždu.“

„Ale boli ste to vy, však?“ povedal Tate Matthewsovi.

„Testy DSM-III potvrdili, že som sociopat. Teraz sa tomu hovorí antisociálno-kriminálna osobnosť. Aké ohľaduplné. Vedel som, že v Richmonde hľadajú zámienku, aby to tu mohli zavrieť. A tak som im trochu pomohol. Záver bol, že nemocnica je personálne nedostatočne vybavená a neschopná zabezpečiť, aby nedošlo k ďalším samovraždám pacientov. Bol to ukážkový príklad obetného baránka pre zoštíhlenie rozpočtu. A tak ma preložili na miesto, kde bola časť oddelení otvorená. V jedno májové ráno som stadiaľ vyšiel hlavným vchodom. Presťahoval som sa do Princewilliamského okresu a začal som plánovať, ako vás zničiť.“ Matthews zosŕkol a pritlačil si ruku na bok. Zdalo sa, že krvácanie už ustalo, a poranenie, žiaľ, nevyzeralo nijako mimoriadne nebezpečne.

Tate si spomenul ešte na niečo z toho procesu. „A čo vaša žena?“

Matthews nič nepovedal, no prezradil ho výraz v očiach. Tate pochopil. „Ona bola vašou prvou obeťou, však? Presvedčili ste ju, aby spáchala samovraždu? Alebo ste jej pri večeri naliali do vína nejaký jed?“

„Bola zraniteľná,“ odvetil Matthews. „Tak ako väčšina psychiatrov.“

„Pokúšala sa zobrať vám Petra?“ opýtal sa Tate.

„Áno, chcela ma oňho pripraviť. Nemala sa do nás starieť. Ja som Petrovi rozumel. Tak ako nikto iný.“

„Ale vy ste z neho urobili to, čím bol,“ vyhŕkla Megan. „Odrezali ste ho od sveta.“

Dievča malo pravdu. Tate si spomenul na svedka obhajoby, súdneho znalca doktora Rothsteina, ktorý vypovedal, že ak sa vývoj človeka preruší izoláciou pred vekom ôsmich rokov, nikdy sa uňho nevyvinú sociálne a komunikačné schopnosti. V podstate sa tým dieťa zničí.

Tate si spomenul aj na to, ako zamietol výpoveď súdneho znalca.

Súdny dvor: Štát môže pristúpiť ku krížovému výsluchu.

Collier: Pán doktor Rothstein, ďakujem vám za ten výlet do histórie týkajúci sa smutného detstva obžalovaného. Ale položím vám jednu otázku: Je obžalovaný z psychologického hľadiska schopný premyslenej vraždy?

Doktor Rothstein: Peter Matthews je chorý…

Collier: Vaša ctihodnosť…

Súdny dvor: Prosím, odpovedzte na otázku, pane.

Doktor Rothstein: Musím…

Collier: Je obžalovaný schopný úkladnej vraždy?

Doktor Rothstein: Áno, ale…

Collier: Nemám ďalšie otázky.

„Potreboval len mňa!“ zúril Matthews. „Nikoho iného nepotreboval. Trávili sme spolu celé hodiny – keď sa ho práve moja manželka nepokúšala prepašovať preč z domu zadnými dverami.“

„Tak veľmi ste ho mali rád?“ opýtal sa Tate.

„To vy neviete pochopiť, však? Viete, čo sme robili, Peter a ja? Zhovárali sme sa. O všetkom. O hadoch, o hviezdach, o potopách, o objaviteľoch, o lietadlách, o ľudskom mozgu…“

Fantázie človeka trpiaceho halucináciami, pomyslel si Tate. Chudák Peter, bol z toho zmätený, no vo svojej osamelosti a bezmocnosti očividne nemohol robiť nič iné ako počúvať svojho šialeného otca.

A predsa… Tate si s bolestivým pichnutím výčitky uvedomil, že to bolo čosi, čo on a Megan nikdy nerobili. Nikdy sa spolu nepozhovárali. Nikdy, ani raz.

A už nikdy sa nepozhovárame, uvedomil si. Tú možnosť sme naveky stratili.

Ich väzniteľ zmĺkol a zahľadel sa do kúta nemocničnej chodby. Akiste sa zaspomínal, alebo sa stratil v nejakej zmätenej halucinácii.

Napokon sa Tate ozval: „Takže, Aaron, povedzte mi, čo chcete. Vysvetlite mi to presne.“ Zavrel oči a bojoval s neznesiteľnou bolesťou hlavy.

Po chvíli Matthews povedal: „Chcem spravodlivosť. Čistú a jednoduchú spravodlivosť. Zabijem vašu dcéru a vy sa na to budete pozerať. Budete žiť s tým pocitom po celý zvyšok svojho života.“

Teda o to mu ide…

Tate si vzdychol a pomyslel si, tak ako neraz predtým cestou k lavici porotcov alebo na debatné pódium: tak fajn, treba sa pustiť do práce.

„Neviem, ako by ste chceli dosiahnuť spravodlivosť, Aaron,“ povedal mu Tate. „Naozaj neviem. Počas celej svojej právnickej praxe…“

Matthewsova tvár sa znechutene skrivila. „Viete čo? Prestaňte s tým.“

„S čím?“ opýtal sa nevinne Tate.

„Počujem to,“ odvetil psychiater. „Váš hodvábny jazyk, slová šmykľavé ako úhor. Isteže… máte ten dar. O tom obaja vieme. Ale mám ho aj ja. Som voči vašim zbraniam imúnny.“

„Nebudem sa vás pokúšať o ničom presvedčiť, Aaron. Zrejme aj tak nie ste ten typ, ktorý by sa dal o niečom presvedčiť.“

„Nevyjde vám to! So mnou nie. Advokátske triky. Psychiatrické triky. ,Zosobnite svoj prejav.‘ Aaron sem, Aaron tam. Skúste o mne uvažovať ako o jedinečnej ľudskej bytosti, Tate. Ale to nepôjde, Tate. Vidíte, opovrhujem práve vami, Tatom Collierom.“

Tate neochvejne pokračoval: „Bol to váš jediný syn?“

„Prečo tým strácate čas?“ Matthews prevrátil oči.

„Chcem sa len dostať odtiaľto a zachrániť nám všetkým život. Je to také prekvapujúce?“

„Dokonalý príklad rečníckej otázky. Nie, nie je to prekvapujúce. Ale nič, čo by ste mohli povedať, ma neovplyvní.“

„Pokúšam sa zachrániť život aj vám, Aaron. Vedia o vás. Polícia sa už o vás zaujíma. Predpokladám, že ste si vypočuli ten odkaz na odkazovači od toho detektíva?“

„Možno ma nakoniec odhalia, ale keďže ste tu a aj vás stíha polícia, myslím, že tým získam trochu času.“

„Čo tým myslí, že ťa stíha polícia?“ opýtala sa Megan.

Nevidel dôvod, prečo by jej teraz mal hovoriť, že jej priateľka Amy je mŕtva. Pokrútil hlavou a pokračoval: „Porozprávajme sa, Aaron. Som bohatý človek. Potrebujete zmiznúť v zahraničí. Ak nás necháte odísť, dám vám nejaké peniaze.“

„To sú dosť biedne argumenty. Neznamená to, že ste prehrali debatu? Na tej videokazete Americkej forenznej spoločnosti hovoríte čosi v tom zmysle.“

Z Tatovej tváre sa ani na okamih nestrácal mierny úsmev. „Videli ste môj dom, moje pozemky,“ pokračoval. „Viete, že som finančne zabezpečený.“

V Matthewsovom pohľade sa zjavil náznak opovrhnutia.

„Koľko chcete?“

„Používate rečnícky trik. Upozorňujete na falošnú potrebu – aby ste odlákali pozornosť od hlavnej témy.“ Matthews sa usmial. „Aj ja to každú chvíľu robím. Spracujem si pacienta, dosiahnem, že si prestane dávať pozor. A potom ho kopnem rovno do hlavy. Ušetrite si námahu, dobre viete, že som to neurobil kvôli výkupnému.“

„Nech už bolo vaším motívom hocičo, Aaron, okolnosti sa zmenili. Teraz už o vás vedia. Ale máte ešte šancu uniknúť z krajiny. Môžem vám priniesť pol milióna v hotovosti. Hneď teraz. A keby som založil dom, tak aj viac.“

Matthews nič nevravel, len sa pomaly prechádzal pred nimi a pozeral na Megan, ktorá vzdorné opätovala jeho pohľad.

Tate, prirodzene, vedel, že Matthewsovi vôbec nejde o peniaze, a ani mu nemienil pomáhať v úteku. Jednoducho chcel, aby do Matthewsovho uvažovania vniesol štipku nerozhodnosti a aby trochu otupil jeho ostražitosť. Matthews mal pravdu, šlo len o rozptýlenie pozornosti. A aj keď si to psychiater uvedomoval, Tate veril, že táto technika zaberie.

„Nemôžem z vás urobiť boháča, ale môžem vám zabezpečiť pohodlný život. Môžem…“

„To nemá zmysel,“ povzdychol si Matthews, ako keby bol Tatovým správaním sklamaný.

„Ale veci nezmeníte. Nevrátite ich do takého stavu, v akom boli v minulosti. Nič vám nevráti Petra. Takže necháte nás odísť?“

„Špecifická požiadavka nevybočujúca z rámca možností oponenta, vyžadujúca si len jednoduchý súhlas alebo odmietnutie. Ešte vždy ste v dobrej forme, Collier. Žiaľ, odpovedám nie.“

„Vravíte, že vám ide o spravodlivosť.“ Tate pokrčil plecami. „Ale ja rozmýšľam, či nejde o niečo iné.“

Znova ten záblesk v očiach.

„Uvažovali ste niekedy o tom, prečo to všetko vlastne robíte?“ opýtal sa Tate.

„Prirodzene.“

„Tak prečo?“

„Ja…“

„Chcete sa tým zbaviť tej bolesti, však?“

Matthews pohol perami, akoby hovoril sám so sebou alebo s mŕtvou manželkou či synom. Alebo s nikým.

Človek môže pochybovať o tom, čo počuje.

Mohol by prípadne pochybovať aj o tom, čo vidí…

Tate sa k nemu naklonil, nevšímal si mučivú bolesť v hlave. Naliehavo pokračoval: „Uvažujte o tom, Aaron. Uvažujte. Je to veľmi dôležité. Čo ak urobíte niečo nesprávne? Čo ak sa po tom, keď zabijete Megan, tá bolesť ešte zhorší.“

„Dobrý pokus,“ vykríkol Matthews. „Staviate predo mňa panákov vypchatých slamou. Chcete povedať…“

„Alebo čo ak to vôbec nezaúčinkuje? Čo ak teraz máte jedinú možnosť zbaviť sa tej bolesti a nevyjde vám to? Uvažovali ste aj o tomto?“

„Pokúšate sa odviesť moju pozornosť!“

„Stratili ste niekoho, koho ste mali rád. Ležíte celé hodiny na chrbte paralyzovaný bolesťou. Zobúdzate sa o druhej v noci presvedčený, že z toho zošaliete, je to tak?“

Matthews mlčal. Tate zbadal, že sa dotkol živého nervu.

„To všetko dobre poznám. Stalo sa to aj mne.“ Tate sa naklonil dopredu, a hod nič nepredstieral, na jeho tvári sa zjavila rovnako mučivá bolesť ako na Matthewsovej. „Poznám to. Aj ja som stratil niekoho, koho som mal radšej než vlastný život. Stratil som svoju ženu. Vidím vám to na tvári. Áno, vidím to! Nie sú to nijaké triky, Aaron. Ja naozaj viem, o čom hovorím. To je jediné, čo chcete – aby tá bolesť poľavila. Nie ste vrah, ktorý má rozkoš zo zabíjania, Aaron. Nie ste ani nájomný vrah. Zabíjate len vtedy, keď na to máte závažný dôvod. Aby ste sa zbavili tej bolesti!“

Tata prekvapilo, keď vedľa seba začul ženský hlas, hladký kontraalt. Megan pozerala Matthewsovi do očí a hovorila: „Dokonca aj tí pacienti, ktorých ste tu zabili, Aaron… Nechceli ste ich zabiť. Chceli ste im len pomôcť, aby ďalej netrpeli.“

Skvelé, pomyslel si Tate. Bol na ňu hrdý.

„Tá bolesť je hrozná,“ pokračovala. „A vám ide len o ňu. O to, aby ste sa jej zbavili.“

Matthews mal v očiach neistý, trochu zdivený výraz. Ako len nenávidíme komplexné, mätúce a neznáme veci a ako sa utiekame k tým, ktorí nám ponúkajú odpovede jednoduché ako detské kresby!

„Poviem vám, Aaron, že od toho dňa, keď mi zavolali, čo sa stalo, som nikdy neprestal myslieť na smrť vášho syna. Aj mňa to bolelo. Viem, čím prechádzate. Ja sám…“

Matthews sa tromi rýchlymi krokmi vrhol k Tatovi a plný slepej zúrivosti ho udrel tak silno, až spadol na dlážku. Megan vykríkla a pohla sa k šialencovi, no on ju sotil nazad. Potom sa rozkričal na Tata: „Vy viete? Tak vy viete? Nemáte o tom ani šajnu! Celé týždne som nebol schopný robiť nič iné, iba ležať na chrbte, civieť na povalu a rozmýšľať o tom procese. Viete, čo si z neho pamätám? Nie Petrovu tvár, ale váš chrbát. Stáli ste v súdnej sieni obrátený chrbtom k môjmu synovi. Poslali ste ho na smrť, a ani ste sa pritom naňho nepozreli. Jediní ľudia v tej miestnosti boli členovia poroty, však?“

Nie, pomyslel si Tate. Boli to jediní ľudia v celom vesmíre. „Je mi vás ľúto,“ povedal.

„Nepotrebujem vašu ľútosť.“ Tvárou mu znova prekmitla zlosť. Mocnými rukami schytil Tata, zvalil ho na chrbát, vybral z vrecka nôž, so šťuknutím ho otvoril a zohol sa nad právnikom.

„Nie!“ vykríkla Megan.

Matthews prešiel ostrím popri Tatových perách. Tate pocítil chuť kovu a mrazivý dotyk chladného ostrého hrotu na jazyku. Nepohol ani svalom. Potom sa Matthewsovi okolo očí vytvorili drobné vrásky smiechu. Pohol perami a zdalo sa, že hovorí sám so sebou. Odtiahol ostrie.

„Nie, Collier, nie. Vy nie. Vás nechcem.“

„Ale prečo?“ zašepkal rýchlo Tate. „Prečo? Povedzte mi to!“

„Chcem, aby ste ešte dlho žili bez svojej dcéry. Tak ako ja musím žiť bez svojho syna.“

„A to vás zbaví tej bolesti?“

„Áno!“

Právnik sa znova usmial. „Tak potom ju pokojne môžete pustiť.“ Usiloval sa, aby triumf neprenikol do jeho hlasu, tak ako to vždy robil na debatnom pódiu. „Nechajte ju odísť a zabite mňa. To je pre vás jediné riešenie.“

„Ocko,“ zafňukala Megan. Tate mal pocit, že ho tak oslovila prvý raz po desiatich rokoch.

„Jediné riešenie?“ zopakoval neisto Matthews.

Tate vedel už roky, že raz k tomuto musí dôjsť. Ale netušil, že sa to stane v takom čase a na takom mieste.

Všetky mačky vidia v tme…

Preto Polnoc vidí v tme.

Naklonil sa a oprel sa hlavou o Meganino líce. „Ach, zlatko…“

„Čo je?“ opýtala sa Megan. „Čo?“

Ledaže by Polnoc bola slepá.

Tate sa rozhovoril. Hlas sa mu zlomil, a tak začal ešte raz. „Aaron, to, čo chcete, dáva dokonalý zmysel. Ibaže…“ Pozeral teraz do očí Megan, nie ich väzniteľovi. „Ibaže ja nie som jej otec.“

30/  MATTHEWS PRESTAL chodiť sem a ta. Zdalo sa, že pozerá na nich, no jeho silueta sa črtala na pozadí osvetleného okna a Tate nevedel rozoznať, kam sa upiera jeho pohľad.

Megan, s tvárou bledou v tom prízračnom svetle, si rukami zakryla zranenú tvár. Na lícach a na prsiach sa jej leskla ružová vrstvička krvi. Mračila sa.

Matthews sa zasmial, no Tate videl, že rýchlo zvažuje fakty a vyvodzuje skusmé závery.

„Som sklamaný, Collier. To je očividný a nie veľmi vydarený pokus o klamanie telom.“

„Ako často ste nás videli spolu?“ opýtal sa Tate.

„To nič neznamená.“

„Ako dlho ste nás sledovali?“

Prvý náznak pochybnosti. Tate ho už zažil v očiach tisícov svedkov.

„Pol roka,“ odvetil Matthews.

„Koľko víkendov strávila u mňa?“

„To ešte…“

„Koľko?“

„Myslím, že dva.“

„Vlámali ste sa do môjho domu, aby ste tam mohli podstrčiť tie listy. Koľko jej fotografií ste tam našli?“

„Ocko…“

„Koľko?“

„Ani jednu,“ odvetil napokon Matthews.

„Ako vyzerala jej izba?“

Ďalšie zaváhanie. „Ako skladisko.“

„Koľko prejavov citov ste medzi nami videli? Vyzeral som ako otec? Mám tmavé zvlnené vlasy a tmavé oči. Bett má gaštanové vlasy. A Megan je blondínka. Preboha, veď sa na mňa ani len nepodobá! Pozrite sa na jej oči. Pozrite sa na ne!“

Matthews sa pozrel na Meganine oči a neisto povedal: „Aj tak vám neverím.“

„Nie, ocko. Nie!“

„Navštívili ste moju ženu,“ pokračoval Tate obrátený k Matthewsovi.

Psychiater prikývol.

„Nuž, ste psychiater. Čo ste videli v Bettinej tvári, keď ste sa s ňou zhovárali? Čo tam bolo, keď ste hovorili o nás a o Megan?“

Matthews sa zamyslel. „Videl som… pocit viny.“

„Správne,“ povedal Tate. „Pocit viny.“

Matthews preniesol pohľad z jedného zajatca na druhého.

„Pred sedemnástimi rokmi,“ začal Tate pomaly a svoje slová adresoval Megan, „som tu robil štátneho zástupcu a chcel som sa presadiť. Washington Post o mne písal ako o najnádejnejšom mladom právnikovi v štáte Virgínia. Bral som všetky prípady, ktoré prišli do kancelárie. Pracoval som osemdesiat hodín týždenne. Domov za tvojou mamou som sa dostával sotva cez víkendy. Často som bol preč tri či štyri dni v kuse a niekedy som ani nezavolal. Usiloval som sa vyrovnať svojmu starému otcovi, tomu právnickému a farmárskemu patriarchovi. Chcel som sa presláviť, mať veľkú rodinu, bývať v starom rodinnom sídle, usporadúvať nedeľné obedy pre celú rodinu, pozývať príbuzných na sviatky a dovolenky… chcel som mať úplne všetko.“

Zhlboka sa nadýchol. „Vtedy tvoja teta Susan dostala prvý srdcový záchvat. Nechali si ju mesiac v nemocnici, a keď sa vrátila domov, takmer stále musela ležať.“

„Čo to hovoríš?“ zamrmlala Megan chladne.

„Susan bola vydatá. Pamätáš sa na jej manžela, však?“

„Strýko Harris.“

„V tom liste si napísala pravdu, Megan. Tvoja mama naozaj trávila hrozne veľa času tým, že sa starala o svoju sestru. Spolu s Harrisom.“

„Nie,“ povedala príkro Megan. „Tomu neverím.“

„Harris a Bett chodili spolu do nemocnice. Spolu obedovali a večerali. Chodili nakupovať. Bett mu niekedy uvarila v jeho ateliéri. Pomáhala mu s upratovaním. Tvoja teta mala lepší pocit, keď vedela, že sa oňho niekto stará. A mne to neprekážalo. Aspoň som mal viac času na svoje prípady.“

„Ona ti to všetko povedala?“ opýtala sa Megan. „Mama?“

S tvárou zmenenou na prázdnu masku pomaly odvetil: „Nie. Dozvedel som sa to od Harrisa. V deň jeho pohrebu.“

Tate bol v ten čudne teplý novembrový večer pred pätnástimi rokmi hore v izbe. Kar, ktorý usporiadali na collierovskej farme, sa už skončil.

Stál pri okne spálne a pozeral na záhradu. Cítil horúci vzduch voňajúci po opadanom lístí. Zo šatníka sa šírila vôňa cédrového dreva.

Práve bol skontrolovať malú Megan. Spala vo svojej izbe, a tak zašiel hore pootvárať okná a vyvetrať. Niekoľkí príbuzní tam mali prespať.

Pozeral na záhradu za domom a videl Bett v dlhých čiernych šatách. Nadvihla si ich okraj a vyliezla na novú piknikovú lavicu, aby mohla zvesiť japonské lampióny.

Tate chcel otvoriť okno, ale nešlo mu to. Keď si vyzliekal sako, aby si ho nezašpinil, začul, ako mu vo vrecku zašuchotal list. Na pohrebe mu jeden z Harrisových právnikov odovzdal bielu obálku, na ktorej bolo ručne napísané jeho meno s poznámkou Osobné. Celkom na ňu zabudol. Otvoril obálku a prečítal si list.

Pokýval hlavou, pomaly ho poskladal, zišiel dolu a vyšiel von.

Pamätal sa, že zo stereogramofónu znela akási pieseň Loretty Lynnovej.

Pamätal sa, ako horúci vietor ticho šumel v tráve zhnednutej od páľavy, ako čeril tekvicové stonky a víril kukuričné šúpolie.

Sledoval oblúk Bettinej štíhlej paže, keď sa načiahla za oranžovým lampiónom. Pozrela naňho.

„Musím ti niečo povedať,“ oslovil ju.

„Čo?“ opýtala sa takmer pošepky. Potom zbadala výraz v jeho očiach a zúfalo zopakovala: „Čo, čo?“

Zliezla z lavice. Tate podišiel k nej, a namiesto aby ju objal okolo pliec, ako by sa patrilo manželovi neskoro večer v dome smútku, podal jej ten list.

Prečítala si ho a pokývala hlavou.

„Ach tak.“

Bett nepoprela nič z toho, čo sa v ňom písalo. Bolo to Harrisovo vyznanie z vášnivej lásky k nej, priznanie ich pomeru a toho, že je skutočným otcom Megan. Ďalej písal, že Bett sa odmietla zaňho vydať a pohrozila mu, že pred ním navždy ukryje dieťa, ak sa jej sestre prizná k nevere. Na konci sa slová zmenili na šialenú spleť, z ktorej sa dala vylúštiť jediná mrazivo chladná poznámka, že už neznesie toľkú bolesť.

Ani jeden z nich v ten večer neplakal. Tate si pobalil veci do kufra a odišiel. Odvtedy Tate a Bett nikdy nespali pod jednou strechou.

Napriek prítomnosti šialenca, ktorý ich ohrozoval nožom, sa Tate sústredil len na dievča. Prekvapovalo ho, že jej tvár neprezrádzala hrôzu či šok, prípadne hnev, ale bola plná účasti. „Tak strašne ti ublížili, ocko. Veľmi ma to mrzí.“

Tate pozrel na Matthewsa a povedal: „Takže v tomto bode vaša argumentácia zlyháva, Aaron. Ak ju zabijete, nespôsobíte mi tým to, v čo ste dúfali.“

Matthews neodpovedal. Mlčky sa zahľadel z okna.

„Poznáte klasické dôvody trestania zločinov, Aaron? Náprava páchateľa – to nefunguje. Ako odstrašenie je to zbytočné. Ochrana spoločnosti – nuž, len vtedy, ak páchateľa popravíme, alebo dostane doživotie. Viete, aký je skutočný dôvod trestu? Hanbíme sa to pripustiť, je to barbarské, ale hrozne sa nám to páči. Je to stará biblická pomsta. Krvavá pomsta je jediný skutočný motív trestu. Prečo? Lebo jej cieľom je uhasiť bolesť.

A to chcete aj vy, Aaron, ale dosiahnete to jediným možným spôsobom. Tým, že zabijete mňa. Nie je to dokonalé, ale musíte sa s tým uspokojiť.“

Megan sa rozvzlykala.

Matthews sa vyklonil z okna. Stenajúc pozeral von. Slnko už vyšlo a striedavo sa skrývalo a znova zjavovalo za pásom tmavočervených mračien, ktoré sa rýchlo hnali na východ. Zmenil sa; akoby sa zmenšil. Akoby k nemu už nemohlo dosiahnuť sklamanie ani ľútosť.

„Pustite ju. Dočerta, veď nemá zmysel, aby ste ju zabíjali a zbavili sa tak svedka. Aj tak už o vás všetko vedia.“

Matthews sa prikrčil pri Megan. Priložil chrbát ruky na jej líce, odtiahol ju a pozrel na mokrú stopu sĺz, ktorá mu zostala na pokožke. Pobozkal ju na vlasy.

„Dobre. Súhlasím.“

Megan začala protestovať.

Ale Tate vedel, že zvíťazil. Nič, čo by teraz mohla povedať alebo urobiť, by nezmenilo jeho rozhodnutie.

„Idem zatvoriť psy. Vrátim sa o päť minút.“

31 /  „JE TO PRAVDA?“ opýtala sa a na lícach sa jej zaleskli slzy.

„Žiaľ, áno, zlatko. Je to pravda.“

„Nikdy si mi nič nepovedal.“

„Tvoja mama a ja sme sa rozhodli, že ti to povieme až po smrti tety Susan. Vieš, aký blízky vzťah mala Bett k tvojej tete. Nechcela, aby sa to niekedy dozvedela – bolo by to pre ňu priveľmi kruté. Lekári jej dávali len rok či dva života. Chceli sme počkať, až sa pominie.“

„Ale…“ zašepkala Megan.

Slabo sa usmial. „Áno, ešte vždy žije. Zázraky modernej medicíny. Preto sme sa ďalej tvárili, že si naša.“

„Prečo ste to nepovedali mne? Teta Susan sa to nemusela dozvedieť.“

Tate si prezeral rany na jej dlaniach. Pritlačil k nim ruky. Najprv nemohol prehovoriť. Potom povedal: „Premeškali sme tú správnu chvíľu.“

„Celé tie roky som si myslela, že som niečo urobila ja,“ vyhŕkla. Zasmiala sa a oprela si hlavu o jeho plece. „Muselo to pre teba byť hrozné. Živá spomienka.“

„Zlatko, kiežby som ti mohol povedať niečo iné, ale nemôžem. Bola si spoly tým, koho som ľúbil najväčšmi na celom svete, a spoly tým, koho som najväčšmi nenávidel.“

„Raz som niečo povedala,“ ozvala sa a ticho pritom plakala. „Bola som s tebou cez víkend a mama sa opýtala, ako som sa mala. Odvetila som, že to bolo v norme; napokon, čo by som od teba mohla čakať? Bol si primeraný otec. Myslela som, že ma zbije. Úplne ju to vytočilo. Povedala, že si najlepší muž, akého kedy stretla, a nech sa to už nikdy neopovážim zopakovať.“

Tate sa usmial. „Primeraný otec nepohodlnej dcéry.“

„Prečo ste to vy dvaja nikdy neskúsili znova?“

„Premeškali sme tú správnu chvíľu,“ zopakoval ako ozvena.

„Musel si ju veľmi ľúbiť.“

Tate sa v duchu kyslo zasmial na tej irónii. Dieťa, ktoré ich rozdelilo, ich teraz zasa spojilo – aj keď len na jeden jediný deň.

Aká vzácna je láska, pomyslel si. Ako zriedkavo sa stretnú všetky tie správne komponenty: oddanosť, istota, potreba, vhodná príležitosť, nástojčivá túžba tráviť čas s niekým iným. A aj trocha milého zúfalstva. Keď to vyjde, zdá sa to neskutočné, priam zázračné.

Pozrel na ňu a pomyslel si, že tie dve – jeho bývalá manželka a jej dcéra – budú teraz, keď sa vyjasnili ich vzájomné vzťahy, vychádzať dobre. Trvalo to dlho, ale radšej neskoro než nikdy. Áno, bude to dobré.

Vonku zazneli kroky.

„Počúvaj,“ povedal rýchlo. „Nájdi telefón a zavolaj Tedovi Beauridgeovi na políciu vo Fairfaxe. Poznáme sa. Povedz mu, že mama je pravdepodobne vo väzení v Luray alebo Front Royal…“

„Čo to hovoríš?“

„Teraz niet času na vysvetľovanie. Ale je tam. A povedz mu, nech sem pošle policajtov.“

Dievča naňho pozrelo očami, ktoré mu pripomenuli oči jej matky. Prirodzene, nie fialkastým odtieňom – taký mala len a len Bett – ale jedinečnou kombináciou éterickosti a zemitosti.

Matthews sa zjavil vo dverách.

Pozreli na chudého muža, ktorý si pritískal ruku k zakrvavenému boku.

„Dobre, tak choď,“ povedal jej Tate. „Upaľuj odtiaľto odušu.“

„Poď,“ pridal sa k nemu Matthews a načiahol sa, aby ju chytil za ruku.

Zvrtla sa a tuho objala Tata. Cítil na chrbte jej ruky, jej líce pri uchu a počul prúd vášnivých slov, ktorý z nej vyletel; pramenil z iného zdroja, než bolo srdce a myseľ sedemnásťročnej stredoškoláčky.

„Megan…“ začal.

Ale ona mu vzala tvár do dlaní a povedala: „Psst, ocko. Nezabudni, medvede nevedia hovoriť.“

Matthews ju znova schytil a odtiahol preč. Viedol ju k dverám.

Odomkol ich a vystrčil ju von. Dvere sa za ňou s klapnutím zavreli. Cez špinavé zamrežované okno Tate videl, ako sa rozbehla po príjazdovej ceste a zmizla za bránou.

„Tak,“ povedal Collier a pozrel na Matthewsa.

„Tak…“ zopakoval Matthews.

„Pôjdeme von?“ opýtal sa právnik a rozhliadol sa po ponurom mieste. „Neprekážalo by vám to? Bol by som radšej… keby sa to skončilo tam.“

Matthews na okamih zaváhal. Potom sa rozhodol splniť odsúdenému na smrť jeho posledné želanie. Prečo nie? „Dobre, môžeme.“

Odomkol dvere. Vyšli na parkovisko a obišli budovu; pritom prešli okolo divých rottweilerov zavretých v ohrade.

Matthews si spomínal na časy, keď tu bol zatvorený. Na tie trávniky a záhrady. Boli také krásne. Nuž, nečudo. Nechajte päťsto bláznov pracovať na pozemku a uvidíte, že to tam budete mať čistučké ako v kostole. Celé hodiny sedával a zhováral sa s ostatnými pacientmi a vo svojich predstavách aj s mŕtvym Petrom. Niekedy mu chlapec odpovedal, inokedy nie.

Slnko bolo ešte skryté za obzorom, ale obloha už bola jasná. Kráčali svižne bok po boku vysokou trávou, zlatobyľom a mliečnikom a spod nôh im vyletovali vážky. Koníky im narážali do lýtok a stehien a zanechávali na nohaviciach malé hnedé fliačiky.

Psy za nimi šaleli. Oňuchávali zem a narážali do ohrady, pokúšali sa uniknúť a rozbehnúť za votrelcom, ktorý kráčal vedľa ich pána.

„Pozrite na toto miesto,“ povedal Matthews pokojne a urobil široké gesto. „Pamätám sa, akoby to bolo včera. Spomínam si na čudné veci, ktoré tu pohovorili ľudia. Tí, ktorí trpeli halucináciami, paranoici aj depresívne typy. A niektorí boli jednoducho blázni – viete, Collier, ľudská myseľ sa nedá celkom postihnúť exaktnými vedeckými metódami, nech si diagnostická a štatistická príručka vraví, čo chce. Niektorí z tých mužov a žien boli jednoducho blázni a nič iné sa o nich nedalo povedať. Ale vždy som si ich vypočul. Viete, ľudia sa rozdávajú ako vzorky v obchode s potravinami. Naservírujú sa priamo na tácni. A čo ich k tomu dovedie? Slová. Nie sú slová to najúžasnejšie, čo človek vymyslel?“

„Pravdaže,“ súhlasil Collier.

Matthews si pomyslel, že nemá veľa času. Predpokladal, že potrvá hodinu až dve, kým sa tam zjaví polícia. Megan sa k najbližšiemu telefónu dostane až o dve hodiny. Bude mať teda dosť času dokončiť to tu, pochovať Petra, dostať sa na Dullesovo letisko a odletieť do Los Angeles. Alebo by možno mal vyraziť v aute smerom na západ. Ukryť sa vo vrchoch západnej Virgínie. Zhlboka sa nadýchol. „Stojte.“

Boli pri plytkej priekope. Bude z nej pekný hrob pre Colliera. A rozhodol sa, že právnika zabije jediným výstrelom do hlavy. Nijaká bolesť, nijaké muky. A nenechá jeho telo psom. Z rešpektu k dôstojnému protivníkovi.

Vtedy ho právnik šokoval tým, že zavrel oči a začal sa pošepky modliť: „Otče náš, ktorý si na nebesiach…“ Pomaly odriekal celú modlitbu.

Matthews sa zasmial a potom sa opýtal: „Vy veríte v Boha?“ Collier prikývol. „Prečo vás to prekvapuje?“

„Keď som vás videl v súdnej sieni, mal som dojem, že jediným božstvami sú pre vás sudca a porota.“

„Nie, verím, že Boh existuje. Že je milosrdný a spravodlivý.“

„Spravodlivý?“ zopakoval Matthews skepticky.

„Nuž, on je dôvod, prečo už neposielam ľudí na smrť. A čo vy? Veríte v Boha?“

„Nie som si istý,“ odvetil Matthews.

„Viete, vždy som túžil mať možnosť dokazovať v debate Božiu existenciu.“

„Ako by ste postupovali?“ opýtal sa Matthews, naplnený nefalšovanou zvedavosťou. „Ako by ste dokazovali, že Boh existuje? Začali by ste tým, že by ste odhodlane vyslovili: ‚Boh existuje‘?“

Collier sa zahľadel na ružovú oblohu. „Poznáte Voltaira?“

„Vlastne ani nie.“

„Použil by som jeho argument. Povedal, že Boh musí existovať, lebo si nevie predstaviť hodiny bez hodinára.“

Matthews prikývol. „Áno, tomu rozumiem. To je dobré. Presvedčivé.“

„Ale, prirodzene, narazili by ste na protiargumenty druhej strany.“

„Napríklad?“

„Nekompatibilné náboženské sekty, interpretácie Svätého písma, ktoré neskôr odhalili ako nesprávne, nedostatok empirických dôkazov zázrakov, križiacke výpravy, etické a sekulárne sebectvo, terorizmus… Bola by to poriadna fuška, uspieť proti takýmto argumentom.“

„Nemali by ste odpoveď?“

„Prirodzene, že by som mal.“

Matthews bol zrazu fascinovaný. Po Petrovej smrti sa celého pol roka noc čo noc modlil. Veril, že chlapec zareagoval na niektoré z jeho odkazov. Boli to náznaky, i keď nie dôkazy, že jeho duša sa vznáša niekde nablízku. „Čo to je, aká by bola vaša odpoveď?“ opýtal sa zvedavo.

„Že hodiny,“ odvetil pomaly Collier, „čo ako dobre urobené, nemôžu nikdy pochopiť svojho hodinára. Keď tvrdíme opak, všetko sa zrúti. Ak Boh existuje, tak je zo svojej podstaty nepoznateľný a duše – moja, vaša, Meganina, Petrova – sú mimo nášho pochopenia. Keď vytvárame ľudské inštitúcie, ktoré by mali reprezentovať Boha, dopúšťame sa chyby.“

„Áno, to dáva zmysel. Aké jednoduché. A dokonalé.“

„Aj vy ste uvažovali o takýchto veciach, však? Kvôli Petrovi.“

„Áno.“

Collier s pohľadom upretým do Matthewsových očí povedal: „Veľmi vám chýba, však?“

„Áno.“ Matthews sa zahľadel na zem. Možnože pred dvoma či tromi rokmi stál na tom istom mieste, celé hodiny sledoval slimáky, lienky či mravce a uvažoval, ako si vo svojom svete bez slov navzájom prezrádzajú svoje vášne a obavy.

„Mohli by vám ešte pomôcť, Aaron. Nie je prineskoro. Budete vo väzení, ale môžete sa cítiť zmierený. Nájdu niekoho, kto vám pomôže. Niekoho takého dobrého, ako ste vy.“

„Pochybujem. Obávam sa, že na to je už neskoro. Jedno som sa naučil: podstatu človeka nezmeníte nijakými slovami.“

„Váš charakter je vaším osudom,“ povedal Collier.

Matthews sa zasmial. „Herakleitos.“

Ten aforizmus počul v jednej z Collierových záverečných rečí. Zdvihol pištoľ a namieril na právnika.

Vtedy Collier zažmurkal a vzdychol. „Je mi to naozaj ľúto,“ povedal.

Matthews sa zamračil. „Čo tým chcete povedať?“

Počul, ako za ním čosi šťuklo.

Matthews sa prudko obrátil. Stála tam Megan a držala revolver, ktorý si priniesol Collier. Matthews ho nechal ležať na chodbe nemocnice a zabudol naň. Dievča stálo tri metre od neho a cielilo čiernym ústím Matthewsovi na hruď.

No jasné, zasmial sa v duchu Matthews. Jasné… Pochopil. Spomenul si, ako čosi šepkala Tatovi predtým, než ju odviedol k dverám. Naplánovali si to spolu. Collier ho mal zdržať, Megan predstierala, že uteká preč, no potom sa vrátila po revolver. Spomenul si, ako sa Collier pokúšal protestovať, keď ho objala. Ale presadila svoje.

Možno to nebola jeho pokrvná dcéra, ale boli jedna rodina.

Pozrel jej do očí. „Odhoďte tú pištoľ,“ prikázala mu.

Neposlúchol. Dotiahne to až do konca? pomyslel si zvedavo. Mala len sedemnásť, a hoci jej srdce napĺňal hnev – dosť veľký na to, aby ho dobodala – neveril, že by ho bola schopná naozaj zabiť.

Charakter človeka predurčuje jeho osud…

Videl v jej očiach účasť, strach, slabosť. Zastaví ju. Presvedčí ju, aby sklonila zbraň.

„Megan, počúvaj ma…“ začal tichým hlasom, zahľadený do jej modrých očí, ktoré sa tak málo ponášali na Collierove. „Viem, čo si…“

Prvá guľka ho zasiahla do boku, neďaleko bodnej rany; cítil, ako mu rozštiepila rebro. Obracal pištoľ k nej, keď ho zasiahla do pleca a potom do ramena.

Collier si kľakol na koleno, aby sa ocitol mimo dráhy striel.

Megan pristúpila bližšie.

„Peter…“ zašepkal Matthews a pokúsil sa zdvihnúť pištoľ.

Ďalšia guľka ho udrela do hrude. Mal pocit, akoby ho pichli rozžeraveným železom.

Urobila ďalší krok k nemu.

„Prosím…“

Pokrútila hlavou.

Dievča zastalo necelého pol metra od neho.

Pozrel jej do očí.

Oči všetko prezradia…

Zaznel posledný výstrel. Pred očami sa mu na okamih rozžiarilo tisíc sĺnk. A v ušiach zaznel šum – azda to boli hlasy.

Petrov hlas bol možno medzi nimi.

Potom už bola len tma a ticho.

Epilóg

PLÁŽ V SAN CRISTO DEL SOL v Belize patrí k najkrajším plážam Latinskej Ameriky.

Ešte aj v máji je vzduch horúci, no vytrvalé brízy spríjemňujú pobyt hordám turistov počas nekonečných presunov z klimatizovaných barov a rybárskych reštaurácií na pláž a zase naspäť. Windsurfing, paragliding, vodné skútre a vodné lyžovanie spôsobujú, že hladina tyrkysového mora je stále rozvlnená a priamo v zátoke sa stovky potápačov s akvalungmi venujú svojim elegantne nemotorným obojživelným aktivitám.

Mesto je známe aj medzi obdivovateľmi mayských zrúcanín; vo vzdialenosti piatich kilometrov od hlavného ťahu cez San Cristo sú dve prekrásne zachované starobylé mestá.

Caribe Inn je najluxusnejší zo všetkých hotelov v meste. Tejto haciende postavenej v španielskom koloniálnom štýle prisúdil Mobil štyri hviezdičky a chváli ju aj množstvo ďalších zdrojov, hrdo vystavovaných za recepčným pultom, pri ktorom teraz stál Tate Collier a pevne dúfal, že recepčný hovorí po anglicky.

Ako sa ukázalo, ten chlapík po anglicky naozaj hovoril. Tate mu vysvetlil, že má rezervované dve izby, vytiahol pas a kreditnú kartu.

„To znamená, že spolu je vás…?“ pozrel naňho recepčný so spýtavým výrazom.

„Dvaja.“

„Aha,“ povedal recepčný. Tate rýchlym, nepekným písmom vyplnil prihlasovací lístok.

„Takže vy ste z Virgínie,“ povedal recepčný. „Odniekiaľ z okolia Washingtonu?“

„Sí,“ prisvedčil Tate sebavedome, i keď očakával, že pri jeho výslovnosti prejde recepčnému chuť na ďalší rozhovor, ak rovno nevyskočí z kože a nebude to brať ako osobnú urážku.

„Bol som tam niekoľko ráz. Páči sa mi najmä Smithsonian.“

„Sí,“ zopakoval mechanicky Tate; zabudol aj na tých pár zdvorilých fráz, ktoré si naskúšal v lietadle. Na človeka, ktorý sa živil svojím hybkým jazykom, boli jeho znalosti cudzích rečí dosť zúfalé.

Videl, ako recepčný pozrel na rezervačný formulár a peknou počernou tvárou mu preletel zabudovaný výraz. Tate sa nazdával, že vie, čo ho zarazilo. Predtým si dobre obzrel atraktívnu mladú ženu, ktorá vošla do hotela zavesená do Tata, a iste si pomyslel, že videl už všeličo, no nechápe, prečo tí dvaja chcú samostatné izby.

Muž je koniec koncov len muž a vekový rozdiel dvadsiatich rokov nič neznamená.

Megan vyšla z telefónnej búdky v hale a pristúpila k recepcii práve vo chvíli, keď recepčný na plániku hotela ukazoval Tatovi, kde majú ešte voľné izby. Tate ukázal na dve, najprv na malú izbu pri schodoch a potom na veľkú rohovú izbu s výhľadom na pláž. „Ja si zoberiem túto. A moja dcéra tú rohovú.“

„Nie, ocko, tú peknú izbu si zober ty.“

„Tak to je vaša dcérka?“ povedal recepčný a jeho zvedavosť tým bola uspokojená. „Prirodzene, mohlo mi to hneď zísť na um.“

„Prosím?“ povedal Tate.

„Chcem povedať, hneď som si mal všimnúť tú podobu. Mladá dáma akoby vám z oka vypadla.“

Do mužovej mysle sa však znova vkradol tieň podozrenia, keď zbadal, ako si obaja hostia vymenili pobavený pohľad a zo všetkých síl sa usilovali nevyprsknúť smiechom. Tate si pomyslel, že vytiahne vodičák a dokáže mu ich rodinný vzťah, no potom si to rozmyslel. Toho chlapíka do nich dvoch nič nie je.

Navyše, trocha tajomstva je vždy zaujímavejšia ako nudný zdokumentovaný fakt.

Izby teda mali vybrané, a keď recepčný vytlačil Tatovi preukaz hosťa, vykročili za nosičom po širokej verande.

„Josh vravel, že jeho nový lekár s ním robí divy,“ povedala mu Megan.

„To rád počujem.“

„Ale je to žena. Myslíš, že je dosť stará a tučná?“

„O šesť dní sa vrátime. Môžeš sa o tom presvedčiť sama. Kedy sa to vlastne hovorí de nada“.

„Keď ti niekto poďakuje. Znamená to ‚niet za čo‘.“

„Oni povedia gracias a na to mám povedať de nada.“ Tate si oba výrazy niekoľko ráz zopakoval, ako keby trénoval výslovnosť podľa pásky s nahranou jazykovou lekciou.

„Potom som zavolala Bett,“ pokračovala Megan. „Je rada, že sme sa sem v poriadku dostali. Máme vraj narobiť kopu fotografií.“

„Ešte jej zavolám aj ja.“

„No, vieš, dnes večer sa chystala za Bradom. Ale povedala to tak zvláštne, ako keby sa čosi dialo. Nevieš o tom niečo?“

„Nemám ani potuchy.“

Megan pokrčila plecami. „Vraj hovorila s Konniem. V utorok za tebou príde pozhovárať sa o tom prípade.“

V predchádzajúci týždeň Tate prvý raz po piatich rokoch vystúpil na súde v trestnoprávnej kauze. Obhajoval Konnieho. Na sudcovu otázku odvetil jednoducho: „Nevinný, vaša ctihodnosť.“

Naplánoval si novátorskú obhajobu. Vymyslel termín „indukovaná intoxikácia“, a hoci sľúbil Megan, že celý týždeň nebudú robiť nič iné len navštevovať pamätihodnosti a chodiť na večierky, ukryl si do kufra tri právnické príručky a dúfal, že v posledný deň tohto výletu bude mať hotový aspoň hrubý náčrt svojho úvodného prejavu k porote – a možno aj sadu alebo dve otázok pre svojho mandanta. Vedel, že len čo sa Megan zoznámi s nejakým pekným mladým surfistom – možno už na koktailovom večierku, na ktorý mali ísť hneď v prvý deň – bude mať po večeroch niekoľko hodín voľna.

Konečne sa dostali k svojim izbám.

„Gracias de nada,“ povedal Tate a strčil zmätenému nosičovi do ruky kráľovsky štedré prepitné.

O pol hodiny už boli osprchovaní a preoblečení do krátkych nohavíc farby kaki a tričiek. Na hlavách mali slamené klobúky. Los turistas od hlavy po päty. Zišli do hotelovej haly a opýtali sa, ako sa dostanú na bicykloch k najbližším mayským ruinám. Recepčný im zariadil prenajatie bicyklov a vysvetlil im cestu. Práve sa končila popoludňajšia siesta a väčšina hostí smerovala na pláž so žiarivo bielym pieskom. Ale Tate a Megan si zobrali zo stojanu pred hotelom dva ošumelé bicykle a vyrazili preč z mesta.

„Kade?“ pozrela naňho.

Ukázal smer a nasadli.

Napriek množstvu ľudí prúdiacich pešo v protismere a zničujúcej horúčave sa viezli po dopukanej asfaltovej ceste k hustej, voňavej džungli. Šliapali postojačky do pedálov, vykrikovali na seba a smiali sa. Potom sa začali naháňať, ako keby záležalo na každom okamihu a oni museli dohnať nesmierne veľa strateného času.

* * *

Jeffery Deaver

PREFÍKANÉ TRIKY

Z anglického originálu Speaking in Tongues ( Hodder and Stoughton, a division of Hodder Headline, London 1999) preložil Hviezdoslav Herman.

Redigovala Zuzana Reiselová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Renáta Hrabušická.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2001 ako svoju 1167. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava. Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 80-551-0156-6