Kyra Davis

Jedna jediná noc

ČÁST I.

Cizinec

Kapitola 1

RUDÉ BANDÁŽOVÉ ŠATY Herve Leger, které mě obepínají, nejsou moje. Patří mé kamarádce Simone. Ještě včera bych se jí vysmála, kdyby mi navrhla, abych si na sebe vzala něco tak otevřeně provokativního. Zítra na tu myšlenku s chutí zapomenu. Ale dnes? Dnes je noc výjimek.

Stojím uprostřed pokoje, ve kterém v hotelu Venetian se Simone bydlíme, a stahuju jejich lem dolů. Můžu si v tom vůbec sednout?

„Vypadáš tak sexy,“ pochvaluje si, když se staví za mě, aby mi shrnula černé vlnité vlasy na záda. To gesto je až moc intimní a já se cítím až moc obnažená.

Odstupuju od ní a kroutím se jako paragraf, abych v zrcadle zahlédla šaty zezadu. „A opravdu mám jít v tomhle?“

„Děláš si srandu?“ Simone užasle zavrtí hlavou. „Kdybych v těch šatech vypadala aspoň z poloviny tak sexy jako ty, nosila bych je denně!“ Znovu zatahám za jejich okraj. Jsem zvyklá nosit kostýmky. Ne takové, jaké nosívají ženy ve filmech, ale takové, jaké nosí ženy ve skutečném životě, pokud pracují v nadnárodní společnosti, která poskytuje odborné poradenství. Kostýmky, v nichž téměř zapomenete, že jste ženou, natož pak stvořením s nějakou sexualitou. Naproti tomu

tyhle šaty mluví řečí, kterou jsem zatím nepoužila.

„Vždyť si v tom nemůžu dát víc než kolečko mrkve,“ postěžuju si a vystoupám pohledem k výstřihu. Nemám totiž ani podprsenku. Jedinou věcí, kterou jsem pod ten kousíček látky propašovala, jsou mrňavá tanga. Je zřetelné, že jsou šaty navržené tak, aby vše zdůraznily… z čehož mám smíšené pocity. A to mě překvapuje – že mám smíšené pocity. Jsem lehce nesvá, to se ovšem dalo čekat. Ale zároveň se cítím prostopášně, už jenom proto, že jsem si něco takového vzala na sebe, a hlavně… Simone má pravdu, skutečně vypadám sexy.

Nikdy jsem o sobě takhle nesmýšlela. Nikdo o mně tak nesmýšlí. Když lidé zaslechnou jméno Kasie Fitzgeraldová, spojují si ho se zodpovědností, spolehlivostí, stabilitou.

Spolehlivá, stabilní Kasie.

To je důvod, proč mě Simone přivlekla na víkend do Vegas. Chtěla, abych se té stability aspoň na jeden den zřekla, než se plně oddám neměnnému životu s mužem, kterého si hodlám vzít, Davem Beasleyem. Dave se mě chystá požádat o ruku… nebo už to možná udělal. „Myslím, že bychom měli příští víkend koupit zásnubní prsten,“ řekl u poklidné večeře v kavárně Beverly Hills. Jsme spolu šest let, z toho pět roků mluví o možnosti sňatku, zkoumá tu myšlenku ze všech úhlů a podrobuje naše hypotetické manželství hypotetickému tlaku, podobně jako banka, která se připravuje na finanční krizi.

Dave je zkrátka až tak opatrný. Sice to není přitažlivé, zato je to pohodlné. Jednou jsem se po několika posledních sklenkách svěřila Simone, že líbat Davea je jako jíst opečený brambor. Strašně mě kvůli tomu litovala. A já přitom jen chtěla říct, že ačkoliv opečený brambor není tím nejúžasnějším jídlem na světě, je teplý a měkký a úplně stačí k tomu, aby zahnal hlad. Takový je Dave. Je mým jídlem do nepohody, mým opečeným bramborem.

Měla by ses s někým vyspat.

To mi poradila Simone. Poslední výkřik svobody, než se vdám a dokud mi ještě není třicet. To bych nikdy neudělala, samozřejmě. Usmlouvala jsem to s ní na flirtování s cizím mužem a stejně k tomu ještě pořád sbírám odvahu.

Až budeš stará, opravdu se chceš ohlédnout za svým životem a zjistit, žes nikdy nebyla mladá?

To taky pronesla Simone. Jenže ona tomu nerozumí. Já neumím být mladá. Dokonce jsem to neuměla ani jako dítě.

„Je o tolik vážnější než její sestra!“ provolávali přátelé mých rodičů, když jsem vedle nich seděla ponořená do knihy. „Vůbec se nechová jako typická holčička!“

Nějak se rozumělo, že ženskost a píle se vzájemně vylučují.

Přesto jsem se ocitla tady, absolventka Harvardu zaměstnaná v jedné z nejprestižnějších poradenských firem v zemi. A jsem sexy.

„Blackjack,“ pronese Simone přesvědčivě. „Sedneš si v těch šatech ke stolu s vysokými sázkami a všichni chlapi u něj zapomenou, jak se počítá do jednadvaceti.“

Pochybovačně si odfrknu, ale hned si připlácnu ruku na pusu, zatímco Simone vyprskne smíchy. Ani takové šaty nedokážou udělat z frkání svůdný zvuk.

KDYŽ VCHÁZÍME DO KASINA, všechny hlavy se otáčejí. Na něco takového nejsem zvyklá. Muži sledují můj pohyb – posuzují mě očima, odhadují své šance, pozorují, jaká tajemství odhalují mé šaty… a že toho odhalují. Dívají se na mě i ženy. Některé mě svými pohledy odsuzují, jiné je mají plné závisti. Zčervenám, když si uvědomím, že mě pár z nich hltá očima stejně jako muži.

Část mého já chce překonat místnost co nejrychleji, ale šaty mě nutí postupovat pomalu a opatrně. Zaslechla jsem historky o modelkách, které upadly na mole během přehlídek kolekcí od Hervea Legera, a teď už chápu, jak se to mohlo stát. V botách, o nichž Simone tvrdí, že jsou k mým šatům nezbytné, a s omezením pohybu, které představují šaty samotné, je pro mě každý krok takovou malou výzvou.

Kolem mě prochází muž a skenuje mě pohledem od hlavy k patě a zase zpátky, aniž by projevil sebemenší snahu skrýt svůj chtíč. Pociťuju narůstající horkost ve tvářích a odvracím zrak. Způsob, jakým se na mě podíval… to si myslel, že jsem šlapka? Musela bych být hodně dobrá, abych si mohla takové oblečení dovolit. Nenápadně se ohlížím

přes rameno a zjišťuju, že se zastavil, aby mohl sledovat, jak se od něj vzdaluju. Působí úlisně a arogantně. Toho nechci… ale líbí se mi, jak on chce mě, ale dokonce i takový drobný prohřešek mě nutí cítit se hříšně… a skandálně.

Vybíráme si stůl s minimálním vkladem sto dolarů. Což tak úplně nepředstavuje vysoké sázky, ale je to mnohem víc, než bych riskovala za normálních okolností.

Když si sedám, šaty se vyhrnují o něco výš a já si připomínám, že jediné spodní prádlo, které na sobě mám, jsou uzoučká tanga.

Co tady dělám?

Ztěžka polknu a snažím se soustředit na hru. Nejsem žádný zkušený hráč, ale ukazuje se, že Simone je na tom ještě hůř. Dává příliš vysoké sázky a pak se snaží přiblížit jednadvaceti, i když se mnohokrát ocitne trop. Nakonec to vzdává a oznamuje mi, že si jde zahrát kostky. Já zůstávám, kde jsem. Sčítat karty ještě dokážu, ale házení kostkou mi nikdy nešlo.

„To vypadá na dobrý stůl.“

Otáčím se právě v okamžiku, kdy vedle mě usedá muž v tmavých džínách a hnědém triku. Jeho svalnaté paže sice kontrastují s prvními šedinami, ale… to se mi líbí. Podívá se na mě zrovna ve chvíli, kdy si ho prohlížím, a já rychle ucuknu pohledem. Bylo to průhledné gesto, a tak si za ten trapas v duchu vynadám.

Přichází k nám žena s deskami v ruce a na muže, který teď sedí po mém boku, se usměje: „Pane Dade, jak milé vás znovu vidět.“

„Nápodobně, Gladys. Začnu s pěti tisíci.“

Žena přikývne a poté, co jí nově příchozí podepíše stvrzenku, se před ním objevuje hromádka černých a fialových žetonů.

To není obvyklý způsob, jakým tu lidé získávají žetony.

Sázím dvě stě dolarů a krupiér před nás vynáší několik karet. Začínám s esem a pětkou. Na úvod to není špatné. Pan Dade už takové štěstí nemá – s desítkou a šestkou. Poťukám prstem vedle svých karet a dostávám další. Pan Dade dělá to samé.

Dostávám čtyřku. Usměju se pro sebe – jsem na koni. Nebo si to aspoň myslím, než pan Dade dostane pětku.

Nikdo nepromluví, ale žetony se přesouvají k němu.

Zatímco mi krupiér vrší na hromádku hrstku žetonů jako malou náplast za výhru nad ním, pan Dade se naklání ke mně, ale jenom malinko. „Chcete, aby to bylo napínavé?“

„Myslela jsem, že už to napínavé bylo.“ Oči nechávám přilepené na žetonech – ne že bych je potřebovala počítat, ale jsem lehce nervózní z toho, že bych se na něj měla podívat.

„Bude to ještě napínavější,“ objasňuje. „Když budu mít šťastnější ruku než vy, odejdeme od stolu a vy si se mnou zajdete na skleničku.“

„A když budu lepší já?“ ptám se a záměrně pozměňuju význam jeho slov.

„Pak si dám sklenku já s vámi.“

Zasměju se. Díky vzrušujícímu prostředí a mému novému, třebaže dočasnému vzezření, mám už teď lehkou hlavu. Nedokážu si představit, co se mnou udělá alkohol.

„Když vyhraju já, dáme si skleničku tady u stolu a budeme hrát dál,“ pronesu. Z ekonomického hlediska je můj plán pravděpodobně poněkud riskantnější, ale ze všech ostatních úhlů se jeví jako nepochybně bezpečnější.

„Vyjednavačka,“ utrousí pan Dade. I když jsem na něj dosud nepohlédla, podvědomě cítím jeho úsměv. Energie, kterou vyzařuje, je sexy, ale taky trochu provokativní.

To se mi na něm taky líbí.

Krupiér znovu rozdává. Získávám trojku a šestku, zatímco pan Dade krále a čtyřku. Těžko říct, kdo vyhraje. Všechno záleží na tom, jakou teď dostaneme kartu… což je malá příhodná metafora pro život.

Tu myšlenku si ale nechávám pro sebe a klidně zaťukám rudými nehty do zeleného sukna stolu. Pan Dade si rovněž žádá další kartu.

Tentokrát má dvacet. Já nedosáhla ani na osmnáct. Vstává a podává mi ruku. „Půjdeme?“

Sbírám své žetony a zaváhám, když v duchu plánuju, jak vstanu od stolu, aniž bych odhalila víc, než bych chtěla.

Znovu vycítím jeho úsměv. Na mysli mi vytane stará písnička,

„The Devil Inside“, a tak si ji přehrávám jako soundtrack k tomu, jak se obezřetně stavím na nohy. Cestou ke kase, kde si proměňuju žetony, mě můj společník nijak nepopohání. Pak zamíříme k výtahu. Lidé se stále dívají, s tím rozdílem, že teď se dívají na nás.

Ale tady není žádné my, připomínám si. Je to sen. Jenom křehké, prchavé setkání. Napijeme se, budeme flirtovat, a pak si vzájemně zmizíme ze života jako kouř nad malým plamenem.

„Tudy,“ řekne a směruje nás k baru obklopenému prosklenými stěnami.

I tady jsou lidé vtaženi do našeho snu.

Ladně usedá k baru a čeká, až se taky vyškrábu na barovou stoličku. Beru si mobil, abych napsala Simone, kde jsem, ale než stihnu zadat první slovo, je u nás barman.

„Řekl bych, že dáma si dá sklenku vašeho nejlepšího šampaňského, Aarone,“ promluví pan Dade.

„Ne,“ vyhrknu, protože nade mnou zvítězí náhlý, zhoubný popud.

„Whisky.“

Sama nevím, z jakého důvodu jsem si tak přisadila, snad proto, že teď není na šampaňské vhodná chvíle. Tahle situace je hrubší, silnější a žádá si zrno, nikoliv bublinky.

Mému společníkovi znovu zahraje na rtech úsměv a objednává nám whisky – značku, o které jsem ještě nikdy neslyšela. „Takže,“ nakousne, když se barman vzdálí, „hráváte blackjack často?“

„Ne.“ Skláním hlavu a odesílám zprávu pro Simone. „To bylo podruhé, co jsem se ocitla u karetního stolu. Podobné hry mi moc neříkají.“

„A přesto teď jednu takovou hrajete.“

Vzhlédnu. Vysvětlení se dožaduju pouhým zdvižením obočí.

„Obvykle se takto neoblékáte,“ navazuje, a zatímco nám jsou servírovány drinky, podává barmanovi peníze. Ten se ho ani neptá, zda si hodlá otevřít účet. Náš hostitel zřejmě vycítil, že teď není vhodná doba na vyrušování.

„Jak víte, co si obvykle oblékám?“

„Takové podpatky nenosíte často. Nevíte, jak v nich chodit.“

Nervózně se uchechtnu. „To neví nikdo, kromě účinkujících ve Slunečním cirkusu.“

„A pokud byste se takto oblékala běžně, byla byste zvyklá na pozornost, kterou tím vzbudíte. Což nejste.“ Nakloní se ke mně a já ucítím lehký tón jeho kolínské. „Jste plachá. Zvědavé pohledy vám nedělají dobře, navíc ani neumíte předstírat, že si je užíváte.“

Odkláním se, ale on mě chytá za bradu a podrží mě za ni tak, že se na něj musím znovu podívat. „Dokonce se teď červenáte.“

Toho muže neznám, muže, který se mě dotýká. Je to cizinec. Nepopsaný list. Měla bych odejít. Neměla bych mu dovolit, aby mě svou drsnou kůží takhle hladil po tváři.

Měla by ses s někým vyspat.

Pomalu zvedám ruku k té jeho a odtahuju si ji od obličeje. Jenže už ji nepouštím. Líbí se mi na dotek, je silná a mužná. Má ruce, které dokážou tvořit, které jsou vystaveny živlům. Představuju si, jak svírají otěže. Vidím je, jak se noří do motoru luxusního auta, které nás dokáže rychle a nekompromisně osvobodit z klece, jež obklopuje ty ostatní. Fantazíruju o tom, že se mě dotýkají, že se mi jeho prsty…

Co tady dělám?

„Jmenuju se Kasie,“ vypravím ze sebe nakřáple, rozrušeně.

„Chcete vědět, jak se jmenuju já?“ vyzvídá. „Myslím, celým jménem.“

Ani se nemusím rozmýšlet a vím, že ne. Nechci vědět, kdo to je. Stejně jako nechci vědět, kým jsem byla včera já nebo jaká budu zítra. Chci jenom zjistit, kým jsem teď.

„Tohle obvykle nedělám,“ zašeptám. Ale jakmile to vyslovím, je mi jasné, že mluvím o včerejšku, zítřku. Dnešek je… jiný.

Tento muž se nepodobá tomu, který mě olizoval pohledem, tomu slizkému nadutci. Nenaléhá. Vyčkává. Čte z mých posunků, úsměvů, rychlých pohybů očí. V jeho tváři se odráží má vlastní touha. Už není nepopsaným listem. Stává se mou fantazií, chemickou laboratoří, kde se naše vzájemná přitažlivost přetavuje v něco, po čem bych toužila, kdybych to někdy předtím poznala.

A já to právě teď poznala, že ano?

Pohledem zavadím o knoflík jeho riflí. Je na něm vyraženo Dior Homme – takže džíny za šest set dolarů. Naproti tomu jeho triko vypadá, že ho mohl pořídit v Targetu. Stejně se to má i s mladistvě svalnatými pažemi v kontrastu s klasickým sestřihem šedivě prokvetlých vlasů – jsou to jeho protiklady, co mě na něm přitahuje.

„Rád bych vám namíchal pití sám,“ nabízí.

Okamžitě zachytávám smysl jeho sdělení. Vím, že mě zve k sobě. Nejistě zatěkám očima po baru, ještě nikdy jsem neměla sex na jednu noc. Na to jsem příliš konzervativní. Jsem ta, kterou všichni považují za absolutně spořádanou, neochvějně důvěryhodnou.

Až na dnešek. Dnes jsem ta, která se vyspí s naprostým cizincem.

Kapitola 2

JAKO DĚCKA ZE STŘEDNÍ se zastavujeme v malém obchodě u východu a kupujeme si alkohol. Málem vyprsknu smíchy, když mu pokladní podává láhev zabalenou v hnědém papírovém sáčku, jako bychom se s tím chystali schovat pod tribuny na školním stadionu, a ne to vypít v horním patře luxusního hotelu – jako bychom měli v plánu opít se laciným vínem, namísto usrkávání skotské za dvě stě dolarů.

Nikdy jsem nebyla dívkou, jež se ukrývá pod tribunami, ale nesoudím ty, které jimi byly. Navzdory tomu, že jsem takovou zkušenost sama pro sebe zavrhla, chápu, že je v této americké tradici jistá nesmělá nevinnost. Ale na tom, co se chystám dělat s panem Dadem, nebude nevinného zhola nic.

Cestou do jeho pokoje nemluvíme. Je to rozlehlé apartmá. Přesně, jak jsem si myslela. Ve velkém obýváku by se dala pořádat párty. Netknutou kuchyni by přitom pohodlně využila cateringová společnost. Tolik místa jistě potřebovat nebudeme, přesto mě tyto prostory jistým nepatřičným způsobem uspokojují. Slyším ho zavírat dveře a tak juknu na jiné, francouzské, které se nacházejí po mé pravici. Nemusím se ptát, abych se dozvěděla, do jaké místnosti vedou.

Cítím, jak se ke mně zezadu blíží. Vnímám teplo, které sálá z jeho těla, a čekám na jeho dotek.

Jenže ten nepřichází.

Místo toho se mi přiblíží ústy k uchu. „Udělejte si pohodlí,“ řekne mi do něj svůdným hlasem. „Odložte si něco.“

Otáčím se k němu čelem, ale promluvit nedokážu. Do hlavy se mi derou myšlenky na Davea. Tohle je nevěra. Dokážu s ní žít? Dokážu ji oddělit od zbytku svého života?

„Například boty,“ navrhuje s potutelným úsměvem. „Odložte si boty.“

Vydechnu vzduch, o kterém jsem ani nevěděla, že ho zadržuju. Bezpečí mi to ale neposkytuje. Ne před ním, ne přede mnou. Aniž bych z něj spustila oči, sedám si do křesla. Kleká si přede mě, a když mi rozepíná malé zápinky na botách, zlehka se mi otírá prsty o kotníky. Nohy křečovitě tisknu k sobě. Ještě nejsem připravená mu odhalit celý můj svět. Ještě ne.

Jakmile jsou boty dole, pomalu stoupá dlaněmi přes lýtka ke kolenům a k vnější straně stehen. A znovu mi vázne sotva vdechnutý vzduch v krku, protože na chvilku zapomínám, jak se dýchá. Ty šaty jsou moc krátké, jeho ruce stále postupují vzhůru, a přesto ještě pořád nedosáhly jejich okraje… až se nakonec ocitají u něj a hrnou ho ještě výš… a teprve potom zastavují.

Čekám, domnívám se, že bude pokračovat, ale on je nechává klesnout. „Půjdu vám nalít tu skotskou,“ oznamuje mi.

A je to tu zase, ten záludný úsměv, ta obezřetná rovnováha mezi naléhavostí a trpělivostí.

On se zvedá a já zavírám oči, pokouším se znovu získat klid. Slyším, jak se otevírá a zase zavírá lednice, a pak cinknutí kostek ledu o sklenici. Nehýbu se. Nedokážu se pohnout. Ještě před chvílí jsem měla z něčeho obavy, něco jsem si potřebovala promyslet. Co to jenom bylo? Nemůžu se soustředit.

Když otevřu oči, stojí přede mnou, v ruce jedinou skleničku, kterou nabízí mně.

„Vy si se mnou nedáte?“ podivím se. Teď šeptám. Mám strach, že poruším kouzlo… mám strach, že se vytrhnu z té snové reality. Vždyť je to jenom sen, a pokud si ho nechám pro sebe, bude se každým

dnem, který uplyne, víc a víc podobat iluzi. Ale ještě nejsem připravená na probuzení.

Úsměv pana Dadea se rozšiřuje, když mi vkládá pití do ruky. „To víte, že ano.“

Usrknu skotské a pak ještě jednou. Je luxusní. Právě jako tento pokoj plný hřejivých tónů zlaté a známek přepychu.

Bere si sklenku zpátky. „Teď je řada na mně.“

Vyloví z ní kostku ledu a přejede mi jí podél okraje šatů na hrudi. Když se její chladný a mokrý povrch dotkne mé kůže, cítím, jak se mi stahují bradavky; vzpínají se k němu, prosí ho, aby zašel ještě dál. On na to zareaguje a ochutnává skotskou přímo z mé kůže – razí si po ní cestu lehkými horkými polibky, ruce mi při tom pokládá na boky. Sice dýchám, ale jenom mělce, protože se snažím zůstat v klidu.

Opět zvedá skleničku a přikládá mi ji ke rtům, nahýbá ji tak nepatrně, že mě kouřová chuť tekutiny sotva zašimrá na jazyku. A pak znovu ponoří prsty dovnitř, tentokrát mi tající led klouže vzhůru po stehnech. Mé tělo a mysl už nejsou vzájemně propojeny. Cítím, jak se mi samy rozevírají nohy, zpočátku jenom trochu, ale zároveň s tím, jak mi hrne šaty výš a výš, povzbuzuju ho stále snadnějším přístupem.

Jeho ústa se znovu sklání k chladné cestičce, kterou zanechala skotská na mé kůži, a já pozoruju, jak po ní zvolna stoupají. Nenadálým a rozhodným pohybem mi vytahuje šaty až k pasu, který pevně sevře v rukách, zatímco jeho rty se sunou stále výš. Jedinou věcí, která mu teď stojí v cestě, jsou miniaturní tenoučká tanga. Jednou rukou pouští můj pas a přejede po jejich hladké látce.

Skrz přivřená víčka znovu zahlédnu jeho úsměv. Vím, na co myslí. Ta látka je vlhká. Je to další pozvánka, nad kterou nemám žádnou kontrolu.

To mu ale nestačí.

„Popros,“ řekne a přitom mi zahákne jeden prst za horní okraj kalhotek.

Vnímám, jak se mi nanovo rozpalují tváře. Vyřčená žádost znamená, že později nebudu moci tvrdit, že si mě prostě vzal nebo že jsem přitom

nemyslela. Jsem připravená vydat mu své tělo, ale on žádá, abych se mu odevzdala způsobem, který je tak jednoznačný, až mě to děsí.

„Popros,“ zopakuje.

„Prosím,“ zamumlám.

„To neznělo moc přesvědčivě.“ Jeho hlas je dosud mírný, ale v tónu, jakým to vyslovil, už slyším autoritativní stopu. „Popros.“

„Sundej mi je.“

Zvedá se, ale zůstává nade mnou nakloněný, s prstem stále zaklesnutým za tenkou šňůrku mých tang. „Co přesně bys chtěla, abych ti sundal?“ Lehký úsměv, který mu přelétá po tváři, nikterak nezmírňuje intenzitu jeho slov.

„Cože?“ ozvu se nechápavě a tak tiše, že musím napnout uši, abych se vůbec slyšela. „Prosím, sundej mi kalhotky.“

„Hlasitěji.“

Váhavě k němu zvedám oči. V těch jeho zahlédnu jiskřičku poťouchlosti, která mi vyvolá úsměv na tváři. Mé nitro nečekaně zaplavuje vlna odvahy, a tak hrábnu po jeho triku a sevřu tu levnou látku v pěsti. „Prosím,“ zopakuju a naruším jeho rovnováhu, protože si ho přitáhnu blíž. „Prosím, sundejte mi kalhotky, pane Dade.“

To už se taky usmívá. Bleskově mi strhává tanga z těla, a dřív než se naděju, cítím jemné pálení skotské v rozkroku, okamžitě následované šokující horkostí polibku tamtéž; polibku, který se šíří až do mého nitra. Jeho ústa si se mnou dráždivě pohrávají. Vzdychnu a chytám se sedadla pod sebou. Vnímám, jak se mě zlehka dotýká prstem, zatímco mě dál ochutnává; zprvu jemně, ale s pomalu narůstajícím důrazem, stoupající intenzitou. Jeho jazyk s vytrvalou žádostivostí klouže po mých nervových zakončeních. Zároveň s rychlým a nesmlouvavým nástupem orgasmu zakňourám a zvrátím hlavu.

Nedává mi šanci vzpamatovat se a prudce mě vytahuje na nohy. Nepotřebuje hledat skrytý zip na mých šatech, prostě intuitivně ví, kde je. Vmžiku na sobě nemám zhola nic.

Bože, ty pohledy, kterými mě častovali muži v kasinu, nebyly ničím v porovnání s pohledem, jímž mě teď zkoumá pan Dade. On si

mě neprohlíží, hltá mě očima. Stojím, čekám, chvěju se, a on kolem mě krouží jako vlk plánující útok, jako tygr pronásledující partnerku…

Jako milenec připravený uctívat.

Nesáhnu po něm; jeho oči mě poutají tak pevně, jak by to nedokázalo žádné lano. Jakmile mě obejde, svléká si triko. Jeho trup odpovídá pažím, pevné svaly pod měkkou, zranitelnou kůží. Přitahuje si mě k sobě a já poznávám, co s ním pohled na mě udělal. Důkaz toho se mi právě tiskne k podbřišku.

Zalapám po dechu, když ucítím, jak do mě zasouvá prsty. Nejdřív jeden a potom i druhý. Hraje si se mnou, dráždí mě jimi a zkoumá a já se mu chvěju v náručí. Pokouším se mu rozepnout džíny, ale třesou se mi ruce. Je jasné, že znovu vyvrcholím, tady, vstoje, přitisknutá k jeho tělu. A tak mě opírá o stěnu a dál se o mě tře. Dávám mu ruce kolem krku a s výkřikem do něj zatínám nehty. A pak už exploduju a svírám se kolem jeho prstů. Při trhaném nádechu zjišťuju, že stopy zemité

kolínské jsou teď i na mé kůži. Už nás nedělí nic.

Cítím se zároveň odvážná i zranitelná, což je další úžasný rozpor. Konečně se mi daří rozepnout mu kalhoty. A jak je z něj stahuju, je řada na mně, abych zírala.

Je krásný a dokonalý… a působivý. Možná ani nedojdeme do ložnice.

Konečky prstů zkoumám každičkou křivku jeho údu, dokud nevystoupám ke špičce.

Úd, to není slovo, které bych měla ve zvyku používat, ale teď se mi točí hlava a na nějaké eufemismy nemám náladu. Nechci se na to, co se tu děje, dívat skrz růžové brýle. To není součástí mé fantazie.

„Zapíchej si se mnou,“ zašeptám.

„Jo,“ vydechne. A hned nato si mě vytahuje do náruče. Moje nohy si ovíjí kolem pasu a zády mě tiskne na tvrdou zeď. Vykřiknu, když do mě vtrhne, a pak znovu a znovu.

Cítím, jak se mu otevírám. Cítím, jak v primitivní reakci na jeho vítaný vpád vlhnu ještě víc. Cítím to všechno.

Proniká do mě s pevnou, dravou a neoblomnou rozhodností. Probíjí se skrz zamčené dveře, za které jsem uzavřela všechny své tajné

touhy, jež teď zaplavují mé nitro ničivou silou, která se ostatně dá očekávat při každém úniku z vězení. Ještě pořád mě drží nahoře a tak skláním hlavu a jemně mu zatínám zuby do ramene, ústy se mu přisávám ke krku. Chci ho hltat stejně, jako on hltá mě.

Najednou klesáme na podlahu. Naše boky se od sebe nehnou ani o píď. Já ho nepřestávám objímat nohama a pevně ho k sobě tisknu. On mě pokládá na záda a přitom zůstává uvnitř mě každičkým milimetrem. Nehty ho škrábu po kůži, ale tenký koberec pode mnou tomu všemu dodává zdání jemnosti. On se chvíli věnuje mým prsům, a než mi ruce přesune na bedra, štípne mě do bradavek. Hýbeme se ve společném rytmu, který je tak strhující a skvělý, že se mu nevyrovná ani Beethovenova symfonie. Každý pohyb mi přináší novou vlnu uspokojení.

Netušila jsem, že to může být takové.

Je to klišé. Věta, kterou musí pronést každá naivní husička v každé špatné romantické komedii. Ta slova jsou vždy vyřčena tak delikátně, jako by naše hrdinka dosáhla nové úrovně nevinnosti.

Tohle je ale všechno, jenom ne nevinnost. Je to zatraceně skvělé. Je to, jako bych se probouzela k životu.

Netušila jsem, že to může být takové.

A to je poslední kloudná myšlenka, která mi bleskne hlavou, než mě ten cizinec znovu přivede k hranici vytržení. Cítím, jak pod mým sevřením napíná ramena, a vzápětí mi špendlí ruce nad hlavu, podmaňuje si mé tělo, zatímco mé vzrušení ovládnout nedokáže. Ta kombinace je k zešílení a tak pohodím hlavou ze strany na stranu a zároveň dravě vzepnu boky, čímž ho do sebe vtlačím ještě víc. Se zasténáním se začíná pohybovat rychleji a odhodlaněji a naše dravé pohyby nás přivádějí stále blíž nezvratnému vyvrcholení.

Opět vykřiknu, když nás to zasáhne oba najednou, právě tady, na podlaze pokoje hotelu Venetian.

Netušila jsem, že to může být takové.

Kapitola 3

NEVĚŘÍM NA ŽIVOT PO ŽIVOTĚ. Vždycky jsem si myslela, že když někdo odejde, je prostě pryč. Asi je to stejné i s prožitými okamžiky. Ještě si vzpomínám, jaké to bylo, být s panem Dadem. Nejsou to ani dva dny. Ale protože mě s tou vzpomínkou nepojí nic hmatatelného, je to, jako by ten okamžik prostě… vyprchal.

Když jsme skončili, svíral mě v náručí a hladil po vlasech. Ta něha byla nepatřičná. Nebyla jsem na ni připravená. A tak jsem se prostě oblékla a odešla. Nezkoušel mě zadržet, ale když sledoval, jak odcházím, v jeho výrazu se objevilo něco, z čeho se mi rozbušilo srdce. Nedíval se na mě jako cizí člověk. Díval se na mě, jako by mě znal… možná líp, než by měl.

Simone už byla zpátky v našem pokoji, když jsem se vrátila. Snažila se ze mě tahat podrobnosti, ale já jí toho moc neřekla. Uspokojila jsem ji historkou o flirtování se záhadným cizincem v baru s prosklenými stěnami a o tom, jak mi objednával drinky, které stály až moc a chutnaly po hříchu.

Byla zklamaná. „Ty jsi ztracený případ,“ postěžovala si, když jsem vyměnila luxusní šaty za nevinně bělostný hotelový župan. Potom je uzavřela zpátky do ochranného obalu. Sledovala jsem, jak je ten černý pytel pohlcuje, a vybavila se mi rakev. Neztrácela jsem jenom jeden

prchavý okamžik, právě jsem pohřbívala kousek sebe… pohřbívala jsem se do plastového pytle, který ani nebyl můj.

Ale teď, když sedím ve své kanceláři v Los Angeles, mezi světle žlutými stěnami a uspořádanými složkami plnými práce, uvědomuju si, že to tak má být. Byl to jenom sen, to je všechno, a jako každý jiný sen ani tento nemá žádné důsledky. Ponaučení, které z něj plyne, se dá buď rozpitvat do hloubky, nebo taky pustit z hlavy. Vždyť šlo jenom o pár hodin, během nichž nade mnou převzalo vládu mé podvědomí a určitá malá část mého já směla vyprávět jistý barvitý příběh. Příběh poznamenaný vášní a vzrušením, dvěma pocity, které nemají ve skutečném životě dlouhého trvání.

Pouhý sen.

Beru si složku jednoho z klientů. Mou prací je říkat lidem, jak mají dělat tu svou. Investujte své peníze do toho a ne do onoho, asi tak. O firmách jsem začala smýšlet jako o lidech dlouho předtím, než s tím přišel vrchní soud. Jsou to komplexní osobnosti, stejně jako my. A podobně jako u lidí se i u úspěšných firem dá určit, které jejich stránky má smysl rozvíjet a které je třeba potlačit, schovat před zraky veřejnosti. Dá se stanovit, kdy se mají zbavit zbytečné přítěže.

Co se týče osobnosti většiny firem, podle mého názoru se lidé zásadně mýlí v domněnce, že peníze jsou jejich vyjadřovacím prostředkem. Popravdě řečeno, peníze jsou jejich duší.

A právě díky povědomí o tom jsem skutečným duchovním poradcem.

Té myšlence se musím pousmát, protože se najednou vidím, jak v kostele natahuju ruku s táckem na peníze.

„Kasie Fitzgeraldová, narazili jsme na zlatou žílu!“

Vzhlédnu a ve dveřích mé kanceláře stojí Tom Love, můj šéf. Barbara, moje asistentka, postává za ním a omluvně se usmívá. Tom nikdy nedá nikomu šanci, aby ho ohlásil, než někam vtrhne. Jeho příjmení působí jako nemístný žert, protože jsem ho v životě neviděla projevit nebo podnítit nic, co by třeba vzdáleně připomínalo lásku.

„Máme nového zákazníka!“ vyhrkne Tom, když překročí práh a zaklapne za sebou dveře; očividně ho nevzrušuje, že je přibouchnul Barbaře přímo před nosem.

Zavírám složku, kterou držím. Nejsem právě z těch, za nimiž Tom přiběhne, když přesvědčí nového zákazníka. Teprve si tady buduju pozici, i když je můj vzestup poměrně strmý, protože jsem k získání svého místa tak trochu využila konexe Daveovy rodiny. Kvalitní univerzitní vzdělání by sice mělo stačit… ale v téhle době není nic dost dobré. Musíte promovat jako premiant ročníku a dostat se na praxi pod přímé vedení nejvyšších manažerů. Musíte obstojně hrát golf.

Mám práci, kvůli které by mnozí vyznamenaní absolventi Rhodesova stipendia vraždili. Dostala jsem ji proto, že jsem chytrá a schopná absolventka univerzity… a proto, že kmotr mého přítele je jedním za zakladatelů společnosti.

Ještě mám co dokazovat.

„Chceš říct, že jsem členem týmu, který se o toho zákazníka postará?“ odtuším, zatímco sleduju, jak si sedá na židli naproti mně a bezděky zkoumá můj pracovní kalendář na stole. Už jsem se naučila zaznamenávat si osobní záležitosti výhradně do telefonu a ten pak držet z Tomova dosahu.

„Ne,“ opravuje mě a přitom listuje týdny a měsíci mého profesního života. „Ty ten tým vedeš.“

Atmosféra v místnosti se náhle mění. Tom sice stále spočívá pohledem na mém diáři, ale já vidím, že ve skutečnosti jeho obsah nevnímá. Čeká, jak zareaguju. Tým jsem chtěla vést už od chvíle, kdy jsem nastoupila, a trvalo mi poměrně dlouho, než jsem se smířila s myšlenkou, že budu čekat roky, než si takovou poctu vysloužím. A teď tu najednou Tom sedí a servíruje mi ji v dárkovém balení… Proč?

„Jedná se o malého zákazníka?“ ověřuju si v zájmu nalézt smysl jeho nesmyslného počínání.

„Ne, jedná se o Maned Wolf Security Systems.“

Teď už se atmosféra nemění, spíš se hroutí v nekontrolovatelném víru zmatení. Maned Wolf Security Systems?! Ti přece zajišťují zabezpečení pro největší firmy světa, navrhují ty nejdokonalejší ochranné systémy, antivirové programy, dokonce mají ozbrojenou složku, která operuje v problematických částech světa. Získávají státní zakázky a politici se přetahují o jejich přízeň.

Nemám právo vést takový tým. Žádný tým by ani neměl být. Maned Wolf je právě tak izolovaný jako mocný. Je to společnost s portfoliem v hodnotě miliard, která se teprve chystá objevit na veřejnosti. Je jako Apple, Blackwater a továrna Willyho Wonky v jednom. Dělají tajnosti, lidi zvenčí jsou nežádoucí.

Nemám právo je tahat z jejich ulity. Ale moc bych to chtěla.

„Proč já?“

Tom ke mně zvedá oči od kalendáře. „Řekl si o tebe.“

Teprve teď získává atmosféra tu pravou tíhu. Cítím její tlak na ramenou a na hrudi. Tom mě pozoruje s výrazem prostoupeným zvědavostí a podezíravostí.

„Kdo si o mně řekl?“

„Jejich výkonný.“

Měla bych vědět, kdo to je, ale nevím. Znám jejich kontrakty, jejich marketing, jejich sílu. Konkrétní lidi z té společnosti mě ale nikdy moc nezajímali.

Jak čekám, až mi Tom prozradí víc, dochází mi, že se okruh mých zájmů velmi brzy dramaticky změní.

„Jmenuje se Robert… Robert Dade. Tvrdí, že se s tebou seznámil ve Vegas.“

Říká se, že není nic krásnějšího než splněné sny. Jenže některé sny by rozhodně měly zůstat v říši snů. Může se totiž stát, že když se vplíží do vašeho bdělého života, způsobí chemickou reakci.

A když k ní dojde, vyletí všechno do povětří.

NA PŘÍPRAVU SCHŮZKY mám jenom několik dnů. Dávám dohromady tým, ale na základě požadavku pana Dadea proběhne první jednání mezi čtyřma očima. Jenom my dva.

Když mi to Tom sděloval, znovu jsem v jeho očích zahlédla náznak podezření. Je snadné ovlivnit Tomovo smýšlení, dokonce i jeho způsoby vedení, ale ne důvtip. Vymyslela jsem si historku o tom, jak jsem pana Dadea potkala. Jak jsem mu vykládala, čím se živím a vychvalovala své pracovní úspěchy, zatímco jsme stáli v nekonečné frontě před

letištní bezpečnostní kontrolou. Namluvila jsem mu, že jsem panu Dadeovi dala svou vizitku, ale museli jsme se rozloučit dřív, než jsem se zeptala na název jeho společnosti.

Už když jsem ta vysvětlení a výmluvy vypouštěla z úst, bylo mi jasné, že jsem průhledná. Tak moc si přeju, aby Tom odložil tu nevěřícnou masku. Chci, aby přijal absurdní myšlenku, že jsem bezděky a nevědomky zlákala mocného výkonného ředitele na zakázku století. Chci, aby se na mě přestal dívat, jako by si náhle uvědomil, že bych pod přísně střiženým sakem a širokými nohavicemi mohla skrývat ženské zbraně. Chci, aby si přestal myslet, že jsem stejně bezcharakterně ambiciózní jako on.

Najednou se u mě stavuje každý den.

ALE PRÁVĚ TEĎ nejsem u sebe v kanceláři. Je pátek ráno a já si dávám obzvlášť záležet na svém vzezření. Vlasy si stahuju do pevného uzlu. Tmavě modré sako mi splývá k bokům bez jediného náznaku ženskosti. K němu si beru pouzdrovou sukni. Linie mého oblečení nešeptají žádná pozvání, není na nich nic lákavého.

Hledím na sebe do zrcadla v bleděmodré koupelně a dumám o líčení. Bez něj mám jemnější rysy, vypadám mladší a zranitelnější.

Vždycky se líčím.

Pěnovou houbičkou si přejíždím po obličeji a lehkým make-upem zakrývám drobné nedokonalosti. Malý pupínek u linie vlasů, několik pih, které se mi udělaly při ježdění na kole ve slunných dnech dětství… zahlazuju všechny nepatrné detaily, které mě dělají člověkem. Nanáším si tvářenku a potom šedou tužkou zvýrazňuju jemnou linku pod spodními řasami.

Toto je mé já, které jsem ochotná ukazovat světu. Nikoliv žena, kterou poznal pan Dade ve Vegas.

Tu jsem pohřbila v černém pytli.

JELIKOŽ PŘIJÍŽDÍM do sídla Maned Wolf Security Systems o patnáct minut dřív, mám čas obdivovat jeho budovu. Měla by působit chladně, s tím temným zrcadlovým zevnějškem, jenže tady, v Santa Monice, se

od ní odráží slunce a palmy, které ji obklopují, a dodávají její majestátnosti hřejivost.

Taky hřál, když jsem se ho dotýkala. Polibky, jimiž poséval můj krk, byly něžné, přestože mě v tu chvíli špendlil ke zdi. A pak ty jeho prsty… když mě jimi hladil, když do mě vstupovaly, hrály na mě, jako by byl klavírním virtuosem, který přivádí k životu tóny Beethovenovy Měsíční sonáty… vřelé, mocné…

V kabelce mi zavibruje mobil a vtáhne mě zpátky do reality.

„Prosím?“

„Slečna Fitzgeraldová? U telefonu Sonya, osobní asistentka pana Dadea. Došlo k malé změně plánů. Pan Dade si přeje, abyste se k němu připojila v baru La F?te. Nachází se jeden blok jižně od našich kanceláří.“

„Má ta změna nějaký konkrétní důvod?“

„Pan Dade samozřejmě uhradí vaši útratu i náklady na parkování.“ Na to jsem se neptala, ale zdá se, že mi tato žena stejně není schopná dát uspokojivou odpověď.

Znovu zvedám oči k budově a pak je skláním ke kufříku v mé ruce.

„Budu tam… A dodatečné náklady uhradí moje firma.“

„Mohu se zeptat, kde se nacházíte?“

„Jsem tady,“ odpovídám, „u vašeho sídla. Jeden blok od La F?te.“ Zavěšuju a procházím kolem budovy s tónovanými okny, ve kterých se odráží siluety palem. Vydávám se za panem Dadem.

VYPADÁ POŘÁD STEJNĚ. Stojím u recepce pro hosty, takže ho můžu nepozorovaně sledovat. Sedí sám u malého stolu a něco si pročítá na iPadu. Má světle šedou bavlněnou košili a černé kalhoty. Stále žádná kravata ani sako, nic co by si říkalo o respekt světa, který má u nohou. Je to tak, pan Dade nepotřebuje oblečení, aby demonstroval svou autoritu. Na tu upozorňuje už držení jeho těla. Projevuje se v intenzivním pohledu hnědých očí, ve zjevné fyzické síle, v důvěrném úsměvu,

který mi věnuje.

Ach ano, už mě zahlédl a pod jeho pronikavým pohledem se musím snažit ještě víc, abych si vzpomněla na všechny malé detaily: hlavu vzhůru, kráčej sebejistě, dýchej, nezapomínej, kdo jsi.

Překonala jsem bludiště stolů až k němu. „Pane Dade,“ pronáším klidným, profesionálním hlasem, když mu podávám ruku.

„Kasie.“ Vstává, podává mi ruku, a tiskne mi ji až příliš dlouho.

„Moc rád vás zase vidím.“

Stejně jako posledně mi přejíždí palcem po kůži. Je to jen nepatrné gesto, takové, nad které bych se měla snadno povznést. Ale namísto toho mi na předloktí naskakuje husí kůže.

Všímá si toho a jeho úsměv se malinko rozšiřuje. „Když jsem vás viděl posledně, tohle vám vypadlo z kabelky.“ Ukazuje mi mou vizitku.

„Našel jsem ji na podlaze svého pokoje.“ Vyvlékám se z jeho sevření a sedám si.

„Obchodní schůzky vedu vždy v kanceláři, pane Dade.“

„Jistě, ale obávám se, že dnes by pro vás byla moje kancelář nedostatečně vybavená.“

„Nedostatečně vybavená?“

Pokyne hlavou a z ničeho nic se u nás zjevuje číšnice se dvěma sklenkami na podnosu.

„Ledový čaj,“ staví před pana Dadea tu vysokou. „A skotská s ledem.“

Cítím, jak rudnu, když přede mě dává druhou, mnohem menší.

„Napadlo mě, že si ji taky objednám,“ vysvětluje mi můj společník,

„ale pak jsem si vzpomněl, jak ráda se dělíte.“

Klopím oči k ledu pohupujícímu se na hladině jantarové tekutiny.

„Jsem tu obchodně, pane Dade.“

S úsměvem se předklání, lokty se opírá o lehce nestabilní stůl. „Říkejte mi křestním jménem – teď už ho znáte, ne? Smíte ho používat.“

„Myslím, že bude lepší, když si zachováme profesionální odstup.“ Hlas se mi trochu zachvěje. Navzdory pevnému odhodlání nechat pití netknuté po něm sahám.

„Jak chcete. Ale i když mě budete dál oslovovat pane Dade, já vám budu dál říkat Kasie.“

Dopřávám si pořádný hlt whisky – chutná až moc povědomě a vyvolává až příliš barvité vzpomínky. „Jsem tu, abych si s vámi pohovořila o svých nápadech ohledně Maned Wolf Security Systems.“

„Asi bude jednodušší, když to pro potřeby jednání zkrátíme na Maned Wolf.“

Přikývnu. Je to první neosobní poznámka, kterou udělal, a já jsem za ten dar velice vděčná. „Pokud se skutečně chcete stát firmou pro širší veřejnost – přičemž dokumenty, které mi vaši lidé zaslali, tomu nasvědčují –, potřebujete rozšířit své portfolio v oblasti osobní internetové bezpečnosti. Každý ví, že na vás vláda spoléhá, co se týče ochrany jejích údajů. Průměrný zákazník bude chtít nákupem vašich produktů získat stejnou úroveň bezpečí.“

„Proč bych měl usilovat o průměrné zákazníky, když by mi stačilo získat pár nadprůměrných, kteří by mi zaplatili mnohem víc?“

„Protože nejvyšší růst a nejzávratnější zisky vždy připadnou těm, kteří dávají přednost objemu před výlučností. Jedno velké Starbucks vždy vydělá víc než Le Cirque.“

„Chápu.“ Sleduju, jak to slovo záměrně pomalu vypouští z úst. Jeho ústa se mi líbí. Někdo by řekl, že jsou pro jeho obličej příliš velká, ale jsou smyslná. „Takže vy výlučnost neupřednostňujete,“ shrne. „Máte radši větší objem.“

Jeho narážka je nepřehlédnutelná.

„Pane Dade, jak dobře jste obeznámen s kalifornskými zákony zahrnujícími postihy za sexuální obtěžování?“

„Kasie, chcete říct, že jste odhodlaná zveřejnit naši malou eskapádu, jenom abyste mě obvinila?“

Neodpovídám. Ruku mám zaťatou kolem madla kufříku.

„Napijte se… taje vám led.“

„Myslela jsem, že jste mě sem pozval kvůli tomu, abyste si vyslechl mé návrhy.“ Chci, aby moje poznámka vyzněla jako výzva, nikoliv prosba.

Což se mi tak úplně nedaří.

„Jistě,“ odvětí přesvědčivě. „Trochu jsem se na vás poptal. Ve vaší firmě jste považována za vycházející hvězdu. Platím za vaši expertizu, to je vše.“

Dopřávám si další hlt a čekám, až mi alkohol dodá trochu odvahy.

„Vy mě nepotřebujete.“

„Ne. Ale chci vás.“

Další usrknutí – propaluje se mi krkem a ostří mé hrany.

„K mým návrhům.“ Opatrně pokládám kufřík na kraj stolu a daří se mi z něj vyndat složku plnou lejster, aniž bych cokoliv upustila na podlahu. „Podíváme se na ně teď? Nebo to necháme na jindy?“

Sleduju, jak se řeč jeho těla mění, posouvá se z provokativní roviny do vstřícné. Pokyne rukou k mé složce. „Prosím.“

Dokonce i to malé slůvko je plné vzpomínek.

Přesto se dokážu soustředit. Vyprávím mu příběhy o vzestupu, o nepředstavitelné prosperitě, jaké se ani fenoménu Maned Wolf zatím nepodařilo dosáhnout. Ale šlo by to. Můj tým by je tam mohl dostat. Já bych je tam mohla dostat. Pokud budu mít příležitost, dokážu najít i nepatrné nedostatky, které tomu kolosu skrytě brání, aby si zcela podrobil trh. Někdy je možné tyto nedokonalosti úspěšně odoperovat, zcela odstranit. Jindy stačí, když se zamaskují, překryjí vrstvičkou líčidel.

Pan Dade mi pozorně naslouchá. Je to aktivní posluchač. A přitom nemusí říct jediné slovo. Vidím, že mému výkladu rozumí; rozpoznám, kdy se mnou souhlasí, kdy ho moje myšlenka zaujala a kdy ne. Všechno to do sebe vstřebávám a s každou změnou jeho rozpoložení nepatrně upravuju svou koncepci. Vím, kdy mu k něčemu poskytnout víc detailů a kde naopak ubrat plyn. Jsme na stejné vlně.

Je to obchod. A ten by rozhodně neměl být sexy. Jenže…

Nakonec si spíná štíhlé prsty do stříšky. Je to byznysmen, klavírista, ďábel. „Zatím ale mluvíte všeobecně,“ pronese. „K tomu, abyste se dostala ke konkrétním věcem a představila nějaký plán, který se dá uvést do života, budete muset poznat naši firmu o něco důkladněji. Mluvit s řediteli různých divizí. Budete se muset dostat za zdi mého světa.“

„Ale já hodlám udělat mnohem víc,“ kontruju. „Chystám se ty zdi strhnout. To je jediný způsob, jakým můžete plně využít svůj potenciál.“

Zasměje se. Teď už se cítím uvolněně. Užívám si to. Víc, než bych měla.

Na stůl pokládá kreditku, což je to jediné znamení, které naše pozorná obsluha potřebuje. A taky jediné, které potřebuju já. Zvedám se, ale on mě malým gestem zaráží.

Znovu se ocitám v zajetí jeho pohledu.

Číšník si bere kartu a vzápětí mu ji vrací; pan Dade mu připisuje nechutně velké spropitné a pak už mě vyprovází ven. „Kde parkujete?“

Bradou ukážu směrem, kterým stojí mé auto. Vykročí se mnou. Neptá se, jestli mi to nebude vadit.

„Ta vaše uniforma je příšerná.“

„Jaké štěstí, že ji nemusíte nosit,“ ušklíbnu se. Tamhle už stojí moje auto, zaparkované podélně u chodníku a připravené odvézt mě do bezpečí.

„To ani vy.“

Zastavuju u auta. Klíče mám v kabelce. Potřebuju je vyndat, hned teď. Tak proč se nemůžu hnout?

Cítím jeho ruce, i když se mě přímo nedotýkají. Mám je na klopách. Rozepíná mi sako, stahuje mi ho z ramen a svléká mi ho, právě tady – uprostřed rušného chodníku. Nemůžu dopustit, aby mi něco takového dělal před lidmi. Prostě nemůžu.

Někdy mě děsí, jak malý význam dovede mít slovo nemůžu.

„To je moje sako,“ zašeptám.

„Spíš přežitek.“

Zvedám k němu oči, tiše se dožaduju vysvětlení.

„Jako roucho řádových sester,“ objasňuje. „Oblečení navržené k tomu, aby zakrylo každou křivku, každou lákavou maličkost. Úctyhodná volba ženy, která si vybrala život v celibátu. Ale…“

Odmlčí se a pokládá mi ruku na zátylek. Zachvěju se, když posune prsty výš, potom níž a pak zase zpátky, až do mých vlasů.

„…my oba víme, že nejsi žádná jeptiška.“

„S někým chodím. Budeme se brát.“

„Opravdu?“ Zacukají mu koutky. „No, přežitky se objevují v nejrůznějších formách, viď? Některé ženy ukrývají své pravé já za silné brnění. Někdy to brnění tvoří oblečení, jindy špatně zvolené vztahy.“

„Ty o mém vztahu vůbec nic nevíš. Neznáš mě.“

„Možná ne. Ale vím, jak vypadáš, když si to brnění sundáš.“

Sukni mám až ke kolenům, halenka neodhaluje vůbec nic. A přesto se cítím nahá. Stojím tu na chodníku a čelím tiché inspekci tohoto

muže, jenž si udělal úsudek na základě jediné noci, kterou jsem mu bezhlavě věnovala.

Lidé nás sledují. Nepotřebuju se dívat na každého z mnoha chodců, kteří nás míjejí, abych to věděla. Cítím jejich pohledy stejně, jako jsem je cítila ve Vegas.

Jenže je tu jeden podstatný rozdíl – ve Vegas se se všetečnými pohledy počítá. Když jsem se tam nakrucovala v upnutých šatech v podniku plném lidí, bylo to v souladu se všeobecným očekáváním. Dokonce o tom píšou i v průvodcích. Vegas je pohádka. Tak to prostě je.

Ale tady, před úředními budovami Santa Moniky, na míle daleko od pouličních umělců lemujících promenádu působí pozornost, kterou mi věnuje pan Dade, nevhodně.

Lidé nás sledují. Vidí to jiskření, cítí napětí. Chtějí vědět, co bude dál. I já chci vědět, co bude dál.

Ale tak daleko to nemůžu nechat zajít. S odhodlaným nádechem narovnávám ramena a snažím se nevnímat pohledy kolemjdoucích ani jeho pohled.

„Postavil jste mě do nelehké situace, pane Dade.“ Je to vůbec můj hlas, plný přesvědčivé, avšak falešné sebedůvěry a vyrovnanosti? Jsem to já, kdo mu troufale hledí do očí, jako bych ho vyzývala, aby do mě strčil? „Můj nadřízený si myslí, že jsem se s vámi vyspala, abych tu zakázku získala. Kompromitoval jste mou profesní pověst.“

Naklání hlavu ke straně, jeho oči ale nepřestávají těkat nahoru a dolů po mém těle, podobně jako se před chvílí jeho prsty pohybovaly po mém krku. „Nepředhazuju pracovní nabídky všem ženským, se kterými jsem se kdy vyspal. Jenom těm, které mají Harvard.“

„Ach,“ vzdychnu teatrálně. „Ještě že jsem nechodila na Yale.“

Nenuceně se vymaňuju z jeho blízkosti, otáčím se a nasedám do auta. Na mém ústupu mě pronásleduje jeho tichý smích.

Jsem pěkně daleko, když si uvědomím, že má pořád moje sako.

Kapitola 4

JE PÁTEK VEČER. To býváme s Davem u mě a já mu vařím večeři. Vždycky. Je to malý rituál, který z našich životů maže aspoň trochu té otravné nejistoty.

Teď sedí u mého jídelního stolu a jí kuře na rozmarýnu s dušeným chřestem. Sklenice s bílým vínem stojí nedotčená vedle jeho talíře.

„Udělal jsem rozpočet na prsten,“ nakousne téma.

„Rozpočet?“

„Řekl jsem si, že bychom za něj měli dát kolem dvanácti tisíc,“ navrhuje. „Za dvanáct tisíc už koupíš kvalitu, žádné pozlátko. Chceme být sami sebou, ne?“

Zahledím se k proskleným dveřím vedoucím do zahrady. Dave chce vždycky být sám sebou, ale zdá se, že vlastně nechápe, co to znamená, nebo ten výraz nedokáže správně používat.

A co já? Když mi pan Dade klouzal kostkou ledu po stehně, když mě líbal tam, kde mě Dave nikdy nelíbá, když mě dráždil kmitavými pohyby jazyka… byla jsem sama sebou? Rozhodně jsem se tak cítila. I když jsem se chvílemi nepoznávala.

Pohledem se vracím ke stolu. Je z tmavého mořeného dřeva, leštěného k dokonalosti. Je pevný, spolehlivý, užitečný. Je skutečný. Stejně jako Dave.

Pan Dade je prvním mužem, který mě udělal vstoje. Je prvním, jenž mě viděl nahou, zatímco on zůstal zcela oblečený. Ještě pořád ho vidím, jak kolem mě krouží, jak mě posuzuje, jak plánuje, jak mě chce…

Zavrtím se na židli.

„Jsi v pořádku?“ To je Daveův hlas. Zaujatý a varovný. Hlas, kterému bych měla naslouchat. „Jsi dnes nějaká… rozrušená.“

Z toho slova mě zamrazí v zátylku. „Mám nového zákazníka – toho největšího, na kterém jsem kdy dělala. Asi mě to trochu vzalo.“

„Když to říkáš… Taky mám teď dost práce. Víš, jak to chodí.“

To vím. Dave je daňový advokát. Stejně jako já, i on si rád všechno spočítá. Bohatých, kteří potřebují trochu ušetřit na daních, se najde vždycky dost. V tu chvíli nastupuje Dave. Oni mu dají peníze, o něž se nechtějí dělit s finančním úřadem, a Dave je zbaví starostí.

Sleduju, jak dojídá, a uvědomuju si, že bych taky chtěla, aby se mnou mohl počítat. A chci, aby ze mě sejmul starosti, stejně jako dokáže usměrnit neviditelné toky peněz do daňových úlev.

Polyká poslední sousto a já si stoupám a přecházím za něj. Pokládám mu ruce na ramena a jemnou masáží se snažím zmírnit jejich ztuhlost. „Zůstaň tu na noc, Dave.“

„Hmm, to jsem měl v úmyslu.“ Zvedá si sklenku vína k ústům a já mu zajíždím prsty do světlých vlasů. Obcházím ho a uvelebuju se mu obkročmo na klíně.

„Já tě chci, Dave.“

„Co to do tebe vjelo?“ ptá se s nejistým úsměvem. Sklenice vína se vrací na stůl.

Předkláním se, abych mu hravě skousla lalůček. „Jde o to, co přesně chci, aby do mě vjelo, na tom teď záleží.“

Nereaguje. Až po chvíli zvedá ruku a váhavě mi ji pokládá na bedra. Tohle by mohlo být dobré. Mohlo by to být skutečné.

„Dnes se mnou nemusíš zacházet v rukavičkách,“ zašeptám. Znovu mu dávám ruku do vlasů, jenže tentokrát je sevřu v pěsti a zatáhnu za ně, takže musí zaklonit hlavu a podívat se mi do očí. „Chci, abys ze mě strhnul oblečení. Chci, abys mě pořádně přišpendlil k posteli, až si mě budeš brát.“

„Počkej, ty chceš…?“ hlas se mu zadrhne. Cítím, jak se mu chvějí ruce.

„Mmm, chci toho hodně, dravost, vášeň, zvířecí pudy… Vem si mě. Dneska to chci drsně,“ svádím ho zhrublým hlasem. „Zapíchej si se mnou, Dave.“

Vmžiku mě odstrkuje. Musím se chytnout stolu, abych se udržela na nohou, když se prudce zvedá.

„Co se to tady děje?“ Působí dezorientovaně a nejistě. „Tohle nejsi ty. Ty takhle nemluvíš.“

Kouzlo okamžiku se vytrácí. Jeho zmatek se mění v hněv. Dívá se na mě… zhnuseně. „A už vůbec nemluvíš sprostě!“

Spouštím ramena, cítím, jak mi po páteři šplhá stud a svírá mi srdce. „Já jenom… prostě jsem myslela…“

Scvrkávám se pod jeho nepřátelským pohledem. Moc, kterou jsem pociťovala ještě před sekundou, je pryč. „Asi jsem prostě přepracovaná,“ uzavírám to nepřesvědčivě.

Zaváhá. Moc dobře ví, že únava vůbec nic nevysvětluje, ale vidím na něm, že mu jednoduchost mé výmluvy vyhovuje. Chce ji přijmout.

„V práci je toho na tebe moc,“ řekne opatrně, jako by zkoušel, jestli se trefil. „To jednoho vyčerpá. Znám to.“

„Přesně,“ souhlasím, i když hodně tiše a není jisté, jestli mě vůbec slyší.

„No, myslím, že je čas jít spát.“ Bere si sako a obléká si ho. Mluví teď o trochu rychleji, protože plánuje ústup. „Potřebuješ se vyspat. Já se vrátím v… řekněme v jedenáct dopoledne? Mám seznam zlatnictví, tak se do toho pustíme.“

Přikývnu, mluvit už nemůžu. Rozbrečela bych se. Dave se chce co nejrychleji dostat z dosahu démona, který mě posedl. Předpokládá, že se odplíží, jakmile se uložím do postele, sama.

Znovu ke mně přistupuje a dává mi letmý, nic neříkající polibek.

Polibek odpuštění.

Pocit studu mi stoupá do krku a dusí mě.

Dave otevírá dveře a chystá se k odchodu, ale ještě se otáčí, na tváři shovívavý úsměv. „Budeme muset zajít do několika obchodů, než se rozhodneme. Než zvážíme všechny možnosti a tak.“

Opětovně zakývám hlavou.

„Takže si nezapomeň vzít vhodné boty. Nechci, aby ses při tom cítila nepohodlně.“

Ještě než se za ním zavřou dveře, posílá mi vzdušný polibek.

Pomalu zvedám jeho skleničku. Dopřávám si chvilku, abych si mohla vychutnat pohled na to, jak světlá tekutina díky stropnímu osvětlení jiskří, a pak ji přikládám k ústům. Chutná výrazně, sladce a čistě. Andělsky.

Dřív, než sklenicí mrštím přes pokoj, chvíli převaluju víno na jazyku.

Potom vykročím a přecházím přímo po střepech, které jsem tu před chvílí vyrobila; užívám si zvuk skla křupajícího pod mými pohodlnými botami.

PŘIPOZDILO SE. Osprchovala jsem se a pokusila se smýt ze sebe hněv a pocit trapnosti levným šamponem. Zašla jsem příliš daleko, to je celé. Stejně jako firmy, pro které pracuju, jsem mnohovrstevná, komplikovaná.

A podobně jako v těch firmách se i v mé duši nacházejí oddělení, která by měla zůstat uzavřena.

Ale mám i své silné stránky. Jsem dobrá v tom, co dělám. Dokážu rozpoznat skrytý potenciál, vidět sílu tam, kde ostatní nevidí nic, a dokážu najít způsob, jak tu sílu zdokonalovat, dokud ji nespatří všichni ostatní.

Usedám k počítači, vlasy mám ještě mokré a rozprostřené na krátkém županu Donna Karan. Froté do sebe vsakuje vlhkost z mého těla a poskytuje mi pohodu, kterou můj dosavadní večer postrádal.

Posílám panu Dadeovi e-mail: „Potřebuju se sejít s ředitelem vaší divize bezpečnostního softwaru pro mobilní zařízení. Mohli bychom to uskutečnit v pondělí?“

Je to oblast přímo předurčená k růstu. Už jsem zaslechla zvěsti o nových produktech, které v poslední době představili. Jsou zaměřené na sociální potřeby, na společenský strach… a strach dokáže vždy vyprodukovat pořádné zisky. Pojišťovací společnosti, hollywoodské

thrillery, auta s větším množstvím airbagů než stojánků na pití – to vše je na takovém strachu založené.

Z počítače na mě pípne příchozí zpráva: pozvánka pana Dadea k videokonferenci.

Zarážím se s prsty těsně nad klávesnicí a přesouvám ruce k pásku županu, abych si ho trochu víc utáhla. Mohla bych to ignorovat. Je jedenáct hodin, pátek večer.

Měla jsem se nejdřív obléct, než jsem ten e-mail poslala.

Mohla bych se obléct teď, vzít si kostýmek, sepnout si vlasy. Ale kdo v pátek večer chodí doma v kostýmku? Myslel by si, že jsem se oblékla kvůli němu, ne abych ho potěšila, ale přesto kvůli němu. Poznal by, jaký vliv na mě má, a to nechci dopustit.

Z nějakého důvodu ale nepřichází v úvahu ani jeho výzvu odmítnout. Přestože v koutku duše vím, že nutkání stisknout tlačítko

„Přijmout“ mi nepřinese nic dobrého. Jenže tu část svého já teď neposlouchám. Ne dnes večer. Mluví příliš tiše, než abych dala na její prozíravost.

Mačkám tedy „Přijmout“.

Na obrazovce počítače se objevuje pan Dade, jako by byl přízrakem, který jsem přivolala z temných představ. Klidně mě sleduje z pohodlí svého domova. V pozadí vidím jeho postel. Má světlé povlečení, jasně oranžové, připomíná mi plameny.

„Nečekal jsem, že se mi ozvete,“ promluví. „Pracujete takhle do noci každý pátek?“

„Byl to jen e-mail,“ ospravedlňuju se a snažím se udržet netečný až povznesený výraz, abych kompenzovala intimitu setkání v bílém županu. „Nečekala jsem, že budete chtít videokonferenci. Takové pozvání je pro tuto dobu nepřiměřené.“

„Ovšem, ale byl to pracovní e-mail. Předpokládám, že mi naúčtujete čas, který vám zabralo jeho sepsání, a pravděpodobně i minuty navíc, které vás stálo ho promyslet, a nejspíš i dobu, po kterou se vám zapínal počítač. Váš pracovní rozvrh si stanovujete sama, Kasie. To vy jste si vybrala tuto hodinu pro práci a teď pracujete pro mě. Očekávám od vás, že v době, kdy pro mě pracujete, mi budete k dispozici… plně.“

Jeho slova mě nenechávají chladnou, ale pevně tisknu rty k sobě a doufám, že mi to pomůže stanovit jasné hranice. „O pracovních záležitostech jsem ochotná hovořit vždy, pane Dade.“

„Můžete mi říkat Roberte.“

„Říkala bych vám Roberte, pokud bychom byli přátelé.“

„Copak my nejsme přátelé?“

Opírá se dozadu a já poprvé spatřím elegantní křivky křesla, ve kterém sedí. Je starožitné, možná z osmnáctého století. Je to křeslo, které vypovídá o dominanci a majestátu, ale také o penězích.

Penězům rozumím. Dokážu si s nimi poradit, manipulovat jimi.

Stejně jako si poradím s mužem v tom absurdně drahém křesle.

„Ne,“ pronesu pevně. „My nejsme přátelé.“

„Pak tedy milenci? Jak říkáš svým milencům, Kasie? Oslovuješ je příjmením? Jménem? Nebo se uchyluješ ke slovům, která je svou podstatou vystihují o něco líp?“

„Nejsme ani milenci.“

„Ale to se mýlíš. Cítil jsem tě pod sebou. Svíral jsem tvá nádherná ňadra, byl jsem uvnitř tvých zdí. Vím, kde se tě mám dotýkat, aby ses přestala ovládat.“

„Byla to jenom jedna jediná noc,“ pokouším se znít chladně, ale vidím, jak mou hraniční čáru v písku ohrožuje příliv. „Jenom výjimka. Už nejsem vaše milenka.“

„Aha, tak proč na mě reaguješ, jako bys jí byla?“

Ta slova se mi zadírají pod kůži. Pohrávají si s nervy a pokoušejí mou pevnou vůli. Odvracím pohled od monitoru. Tohle je neuvěřitelně hloupé. To jsem neměla v plánu. Střepy z podlahy jídelny už jsem uklidila. Nic jiného se tu rozbíjet nebude.

„Chci se setkat s vašimi řediteli, s vývojáři,“ řeknu s očima stále zapíchnutýma mimo obrazovku počítače. Potřebuju ustálit hlas, zklidnit dech. „Ráda bych s nimi probrala váš potenciál.“

„Vzpomínáš, jak ses mě dotýkala tady?“

Otáčím hlavu k monitoru a on si s ladnou, skoro lenivou přirozeností svléká triko. Je dokonalý, krásný a mocný a prsty si přejíždí po škrábancích, které pokrývají jeho kůži u srdce.

To jsem udělala já? Pamatuju si, jak jsem mu zaryla nehty do zad, ale… ach ano, tohle se stalo, když mě odtahoval od stěny a pokládal na podlahu. On mě zlehka štípl do bradavek a já se k němu přimkla boky, zbavená sebekontroly, ovládaná chtíčem, touhou a pocitem… tím pocitem, který jsem vnímala, když se mě dotýkal, když mě rozevíral, když do mě pronikal, dokud nás oba nepřipravil o řeč.

„Vzpomínáš, kde jsem se tě dotýkal já, Kasie?“

Rudnu a vědomí, že to vidí, mi vhání ještě víc krve do tváří. Bezděky sahám po klopě županu. Nerozevírám ji, jenom po ní přejíždím prsty a usilovně se spoléhám na poslední zbytky soudnosti, které ještě mám.

„Otevři ten župan, Kasie.“

„To nemůžu udělat, pane Dade. Potřebuju se soustředit. Musím s vámi mluvit o vašem podniku… o bezpečnosti… preferencích veřejnosti… existují určité strategie, které můžeme uplatnit.“

Rty se mu formují do malého úsměvu a já ztrácím chabě drženou nit myšlenek, protože si vzpomínám, jaké to bylo, když mi stoupaly po vnitřní straně stehna.

„Ale já jsem velmi soustředěný. A věř, že právě teď už jednu strategii uplatňuju.“

„Nejsem váš pracovní projekt, pane Dade.“

„To nejsi, ale jsi moje milenka, Kasie. A já tě žádám, abys mi ukázala, kde jsem se tě dotýkal.“

Nejvyšší čas, abych stáhla ruce z županu. Nejvyšší čas vypnout počítač. Nejvyšší čas jít do sebe – pít bílé víno, ne whisky, dát přednost tichým večeřím doma před divokými večery ve Vegas a už žádné střepy.

„Povol si župan, Kasie.“

Zatáhnu za jeho okraje, rozhaluje se jenom malinko a odkrývá vnitřní oblouky mého poprsí.

„Trochu víc, slečno Fitzgeraldová,“ řekne s provokativním důrazem na poslední slova.

Popichuje mě, snaží se mě vyprovokovat. Je to dětinské a mělo by být tak snadné tomu odolat.

Navzdory tomu rozevírám župan o něco víc. Dívám se mu do očí a znovu pociťuju jeho moc… ale tentokrát vnímám, jak mnou prostupuje. Vdechuju ji, naplňuje mě, dotýká se mě, jako by se mě dotýkal on sám.

Sebejistým pohybem si župan sundávám. Volně mi splývá z ramen. Neuhýbám pohledem, veškerá nervozita mě jako zázrakem opustila. Narovnávám se v ramenou a prsty nechávám sklouznout k bradavkám, které se k němu vzpínají, ztvrdlé a připravené.

„Dotýkal ses mě tady.“

A rázem se ocitáme opření o stěnu v hotelu Venetian a já ho znovu cítím, znovu objímám jeho nezkrotnou energii.

„Kde ještě?“

Prsty přesouvám k vnější křivce ňader a spouštím je po stranách hrudníku až na břicho. „Ještě tady.“

Znovu cítím jeho polibky pod krkem, na tom malém důlku, kde je kůže nejtenčí a nejcitlivější.

„Kde dál?“

Spouštím prsty ještě níž. Nemůže je vidět, ale ví, kde jsou, vidím mu to na očích.

A cítím ho hluboko v sobě. Hořím touhou být znovu na té ohnivě zbarvené posteli.

„A dál tady,“ hlesnu.

Vím, že ho vzrušuju. Mocná energie teď proudí z každého z nás. Dech se mu trochu zrychluje, z očí mu vyzařuje větší žádostivost. Jeho vlastní ruce klesají pod úroveň monitoru a já vím, čeho se tam dotýká, to místo znám detailně, znám jeho sílu… a chci ho znovu cítit. Chci ho ochutnávat stejným způsobem, jakým ochutnával on mě.

„Tady jsi do mě vstoupil,“ vydechnu a najednou pocítím vlhko mezi nohama. On vzdychne a já zvrátím hlavu, protože mě rychle opouští sebeovládání. Cítím na sobě jeho pohled, který se téměř vyrovná dotekům rukou – a že byly příjemné. A tak se dotýkám dál, nahrazuju jeho ruce svýma. Pohlcuje mě jeho touha i moje vlastní.

„Kasie,“ zašeptá. Mé jméno je posledním podnětem, který potřebuju. Volnou rukou se chytám opěrky židle a podsouvám pánev, zatímco dál pokračuju v nebezpečné výpravě za jediným cílem. Slyším,

jak znovu zavzdychá. Vím, že v tom nejsem sama. Vím, co s ním dělám, stejně jako vím, co dělám sobě.

Chvěju se, když přichází bouřlivý orgasmus, při kterém se mi rozduní srdce. A to je poslední tón smyslné rapsodie, jež ve mně zanechává smíšené pocity uspokojení a bezmezné touhy.

Chvíli se nehýbu. Oči mám zavřené a jediný zvuk, který nás obklopuje, je můj a jeho dech. Proniká ke mně přes celé město, ocitá se po mém boku, je všude.

A malý hlásek, který se ke mně předtím pokoušel mluvit, ten, jenž vychází ze zasuté části mého já a kterému jsem měla naslouchat, teď rezignovaně šeptá: Právě jsi rozbila další sklenici.

Svírá se mi hrdlo a s třesoucí se rukou sahám po klávesnici, abych se… odpojila.

Kapitola 5

SEDÍM V OBÝVÁKU A ČEKÁM. Čekám na Davea. Čekám na chaos. Aspoň uvnitř už ho cítím. Předzvěst zkázy smísená s náhlou touhou. Musím to ze sebe dostat. Vypustit to do kanálu společně s dalším jedovatým odpadem, který poskvrňuje naše životy. Co ale nedokážu, je přilít do toho bublajícího kotle potíží nevěru. Musím Daveovi říct… něco.

Zvedám se a přecházím k oknu a zírám na šedivou oblohu. Můžu Davea vinit ze svých nedávných chyb? Ráda bych.

Svatební horečka způsobuje paniku, to je vše. Mé podvědomí mi ale našeptává, že jeho žádost o ruku nebyla tak dokonalá, jak jsem si představovala. Včera večer mě odmítl tak snadno, jako by odmítal bezdomovce s dlaní nataženou pro pár drobných. Odbyl mě s úsměvem, se zdvořilým výrazem soucitu a zavržení.

Bylo to jeho odmítnutí, které přililo olej do ohně, urážka, jež podnítila můj vzdor. Takže si s ním promluvím. A pak si vyslechnu kakofonii. Pokud bude drsná, najdu způsob, jak to urovnat. Odpojím elektrické kytary, abych neslyšela basy, dokud nezůstanou jenom měkké, neškodné tóny.

Ovšem pochybnosti mám jenom do chvíle, než zazní domovní zvonek.

Na prahu stojí Dave s desítkou bílých růží. Na našem prvním společném obědě takové zdobily stůl… už je to šest let. Taková doba… ale právě v tomto okamžiku je ta vzpomínka tak blízko, že bych se jí mohla dotknout. Když mě vyprovázel k autu, míjeli jsme květinářství a on trval na tom, že musím mít svoje růže, a tak mi jich koupil deset domů. Potom mě požádal o číslo a já měla pocit, že se sluší, abych mu ho dala. Většina žen dá za kytici něco na oplátku: telefonní číslo, úsměv nebo třeba hněv. Nejčastější cenou za takovou pozornost je ovšem ústupek v nějakém předsevzetí.

Uhýbám stranou, abych ho pustila dovnitř, a pak sleduju, jak mizí v kuchyni, odkud se vrací s květinami pečlivě naaranžovanými ve váze. Pak pro ně vybírá dokonalé místo na jídelním stole.

Ještě jsme si ani neřekli ahoj, ale růže hovoří mnohem jasněji než slova.

„Včera jsem to přehnal,“ řekne. Dívá se na růže, ne na mě, ale mně to nijak nevadí. „Nechtěl jsem se stěhovat do L.A., víš? Udělal jsem to jenom kvůli práci.“

Vyhýbavě pokrčím rameny. Tohle už mi říkal a já nějak nechápu, jak to s námi momentálně souvisí.

„Tak nevkusné město,“ pokračuje, „místo, kde na tebe chlapi hází vybělené úsměvy a ženské ti cpou falešná prsa pod nos. Všichni jsou tu agresivní, ale ženy… ty se chovají jako muži. Jako muži převlečení za karikatury žen, které baží po tom, aby se mohly předvádět. Nejsou to dámy. Nejsou jako ty.“

„Já jsem dáma?“

„Ale taky jsi silná,“ dodává Dave rychle. Sedá si na jednu z vypolstrovaných židlí u jídelního stolu. „Silná, ambiciózní, umírněná, tichá, krásná.“ Odmlčí se, protože pátrá po správném přirovnání. „Jsi jako utajená zbraň. Revolver schovaný v kabelce od Herm?se.“

Ta představa se mi líbí.

„Žena, která nosí kabelku od Herm?se, ví, že stačí, aby po zbrani sáhla, když bude potřeba udržet vlky z dosahu. Jenom pro případ maximálního nebezpečí. Protože zbraň v ruce je vulgární, obyčejná,“ navazuje.

„Ale když je pečlivě uschovaná v luxusní kabelce, stává se něčím jiným.“

Jak tu metaforu rozvádí, vytrácí se její kouzlo. Zbraň, kterou nemůžete vzít do ruky, je k ničemu. Přichází o smysl své existence.

Ale chápu, kam tím míří. Včera večer jsem nebyla tou ženou, kterou chce mít, nechovala jsem se jako vždy, když jsem s ním, jako žena, do níž se zamiloval. Včera večer opustila zbraň kabelku.

„Včera jsem to přehnal,“ zopakuje. „Ale tys mě vyděsila. Ne proto, že by bylo to, cos řekla, tak sprosté, spíš jsem nečekal, že bys něco takového vůbec vyslovila.“

Opět se zvedá, vybírá z vázy jednu růži a namíří ji mým směrem.

„Vzpomínáš, kdy jsem ti poprvé koupil bílé růže? Ten den, kdy jsme se seznámili?“

„Tenkrát jsem právě dokončila školu,“ přikývnu se vzpomínkou na naše první setkání. „Ellis mě vzala na sraz absolventů Notre Dame, protože mi podobné akce na Harvardu nepřinášely žádné zajímavé pracovní nabídky.“

„Pamatuju si tvoje držení těla,“ řekne, „tvou umírněnost, tvou sílu… Jakmile jsem tě uviděl, chtěl jsem ti být nablízku pořád.“

S pohledem upřeným na květiny se v paměti vracím k tomu dni.

Dave tehdy vypadal dobře. Působil chlapecky, mile… snad trochu zvláštně v té červené košili s proužky a tmavomodré kravatě – ve městě, kde kravaty nosí jenom prodejci aut a bankovní úředníci. Ale mně se líbilo, že se nechová podle zavedených módních pravidel. Aspoň nějak vybočoval. Připomínal časy a místa, kde se od vzdělaných mužů očekávalo gentlemanství a elitářství ještě nebylo tak sprostým slovem.

Když jsme se poprvé dali do řeči, byl ostýchavý, ale jak jsme pokračovali v konverzaci, rychle získával sebevědomí. Řekl, že se za mě přimluví v jedné z nadnárodních poradenských společností, pro kterou jsem toužila pracovat. Původně mě odmítli přijmout hned po škole, ale Daveův kmotr byl jedním z jejích zakladatelů. Mohl mi dát výjimečně vzácnou a dostatečně kultivovanou druhou šanci.

A pak začal mluvit o sobě a o tom, jak žije v L.A. teprve dva roky. Že nenávidí ten smog, dopravu, lidi a hollywoodskou kulturu. Ale líbilo se mu v jeho právnické firmě a miloval bohatství, které dokázal vylovit z kapes obleků od Armaniho. Bylo by od něj nezodpovědné, kdyby se

přestěhoval jenom kvůli tomu, aby mohl žít ve městě, které by líp vyhovovalo jeho vkusu.

V tu chvíli jsem pochopila, že jsme si podobní. Dodržoval pravidla. Byl zodpovědný, pragmatický – nenechal se ovládat pokušením ani chvilkovým rozmarem. Byl stabilní. A jak jsem tam tak stála po jeho boku, absolventka Harvardu s obludně velkou studentskou půjčkou a bez jediné nabídky k práci u nějaké společnosti, pro kterou bych chtěla pracovat… Inu, stabilita působila lákavě… dokonce přitažlivě.

Taky jsem mu zatoužila být nablízku.

Pohne růží mým směrem, takže se její okvětní lístky dotknou mého krku. To gesto mě přivádí zpět do současnosti.

„Neměň se, Kasie,“ žádá. „Jsi jedinou věcí v tomhle městě, díky kterému je to tady snesitelné. Když jsem s tebou, mám pocit, jako bych nebyl tak daleko od města, kde jsem vyrůstal. Když jsem s tebou, mám pocit, že jsem doma.“

Přistupuje o krok blíž; růže zůstává, kde je, jemné plátky mě laskají na kůži. „Neměň se. Prosím, zůstaň, jaká jsi.“

Toto je muž, kterého jsem chtěla vinit ze svého nevhodného chování. Toto je muž, jehož jsem zradila dvakrát během jednoho týdne. Toto je muž, který mě vidí takovou, jaká chci být vnímána. V jeho očích jsem dáma, smrticí zbraň v luxusní kabelce. Dave vidí ženu, kterou usiluju být, zatímco pan Dade vidí obraz té, před níž prchám. Dade vidí mé druhé já, které jsem se pokusila pohřbít v obalu na šaty. Měla jsem to prokouknout, pochopit to dřív, než jsem přijala ubo-hou pozvánku.

Nikdy v životě jsem nemusela hledat své místo. Vždy mi je někdo ukázal. Moji rodiče, učitelé, tento muž a jeho bělostné růže. Zato moje sestra si vybrala jinou cestu. Nikdo v naší rodině už o ní nemluví. Tak jako staří Egypťané vymazali obrazy a jména bohů, kteří upadli v nemilost, vymazala naše rodina moji sestru z našich životů. Vedu takový život, jaký se ode mě očekává, a jsem za to milována. Proč teď měnit zavedený vzorec?

„Dnes ti koupím prsten,“ pronese Dave. A já s úsměvem přikývnu.

OBCHOD ZA OBCHODEM, prsten za prstenem, žádný není ten pravý. Jeden je příliš těžký, jiný moc ponurý. Diamant za diamantem, každý tak ostrý, že by dokázal poškrábat sklo. Každý odkazuje na tradici, která má počátky v patnáctém století. Historie poskvrněná krví a chamtivostí. Existují mnohem nevinnější zvyky. V koloniálních dobách by muž dal ženě náprstek na důkaz věčného partnerství. Jenže já bych nevěděla, co si s takovým náprstkem počít.

Stejně tak si ale nejsem jistá, co s diamantem.

„Co zkusit jiný kámen?“ navrhuju při pohledu na odvážnou červeň rubínu.

Žena za pultem se usměje způsobem, jakým se usmívají všichni prodavači, když ucítí peníze. „Je neopracovaný,“ vytahuje prsten ze skleněné vitrínky a podává mi ho. „Jenom ho vytěžili, upravili velikost a vyleštili.“ Dave znechuceně krčí nos. Jemu se to nezdá, zato já jsem okouzle-ná. Nastavuju si drahokam proti světlu.

„Všechny rubíny mají své malé nedokonalosti,“ pokračuje prodavačka. „Obsahují rutilová vlákna. Říká se jim hedvábí. Rubíny jsou mnohem složitější kameny než diamanty. Jejich nedokonalosti je odlišují.“

Hedvábí. Ten termín je mi sympatický. Dokonce i nedokonalosti v rubínech zní elegantně.

„My chceme diamant,“ prohlásí Dave rozhodně. „Je takový… čistší.“ Tím si nejsem tak docela jistá. Desetiletí útisku Jihoafričanů ver sus brutální militantní diktátorství v rubíny oplývající Barmě. Bezpráví a bolest, to vše pro pěkné malé kamínky, které mají symbolizovat

lásku. Ačkoli možná to sedí, když uvážíme samu podstatu lásky.

„Bylo by to tak nepřiměřené, kdybychom jednou udělali něco neobvyklého?“ obracím se na Davea.

Ten zaváhá. V jeho očích vidím nerozhodnost. Vím, že porovnává míru svého provinění, kterého se dopustil včerejší neomaleností, s tím, co skutečně chce.

A pocit viny vítězí. „Pokud skutečně toužíš po rubínu, máš ho mít.“ Políbí mě na tvář a obejme kolem ztuhlých ramen. „Chci, abys byla absolutně a opravdově šťastná.“

Když si pak navlékám prsten s rubínem na ruku, přemítám, jestli je moudré přát si něco tak prchavého a křehkého, jako je absolutní štěstí.

O NĚKOLIK HODIN POZDĚJI a několik minut poté, co Dave odešel na raketbal s jedním z firemních partnerů, sedím doma a zvažuju… no, zkrátka všechno.

Prsten ještě nemám. Jeho cena převyšovala rozpočet, který si na něj Dave vyhradil. Takže jsme odešli bez něj; řekl prodavačce, že si to chce promyslet, a ona nás oba ujistila, že projedná s manažerem, zda by nám nemohla udělat lepší cenu. Dave mě poučil, že to byl pouze první krok v procesu vyjednávání, a protože na drahokamy je příliš vysoká marže, není smlouvání projevem drzosti. A já dostanu svůj prsten. Navlékne mi ho na prst, kde zůstane… navždy. Tak jak jsme vždycky plánovali.

Převaluju si to slovo v hlavě… navždy. Ani nevím, co to obnáší. Sahám na konferenční stolek pro časopis Forbes a začínám jím lis—

tovat, jenže se nedokážu soustředit.

Neexistuje jediný logický důvod, proč bych si neměla Davea brát. Dělá vše, co se od něj očekává. Obstarává mi prsten, jaký chci, výměnou za souhlas, že budu osobou, kterou jsem byla celý život. Jenom chce, abych zapomněla na své nedávné výstřední chování. Kompromisy jsou pilíře, na kterých stojí každý vztah.

Mým jediným kompromisem bude vzdát se části svého já, která mi už teď způsobuje nepříjemnosti.

Tak proč se to zdá tak nemožné?

Najednou se cítím unavená. Zavírám oči a opírám si hlavu o zadní opěrku křesla potaženého krémovou kůží.

Na temném pozadí zavřených víček spatřím tvář pana Dadea. Vnímám ho, cítím ho. Cítím povědomou touhu.

To není dobré.

Vstávám a odcházím do kuchyně, kde si nalévám Evian do křišťálové sklenice. Fantazie jsou normální. To přece vím. Je to vážně o tolik jiné než fantazírování o herci, rockové hvězdě nebo modelovi, který se na mě dívá z reklamy na rifle Diesel?

Je. Protože jsem se herce ani rockové hvězdy nebo modela nikdy nedotkla. Nikdy jsem si kvůli nim nesvlékla šaty. Nikdy jsem je nepožádala, aby mi stáhli kalhotky. Nevím, jaké by to bylo, kdyby se mě dotýkali.

Chce se mi zavřít víčka, ale nemůžu, protože je za nimi on. Vyžaduje to vědomé úsilí dostat ho z hlavy. Vymazat jeho obraz z mysli je stejnou výzvou jako finanční výhra v páce. Pokud polevím, pokud dovolím, aby mě ovládly vzpomínky, budu ztracená.

Usrkávám vodu. Vím, že jsem tak trochu ztracená už teď, protože sice dostanu jeho obraz z hlavy, když mám otevřené oči, ale vzpomínku na jeho dotek z ní nevymažu. Dokonce i teď, zatímco se o to pokouším, cítím vzrušení.

Rozepínám si džíny a váhavě do nich zasouvám ruku. Když ucítím vlastní dotek, cuknu sebou, překvapená svou citlivostí. Tohle bych neměla dělat, tedy myslet přitom na nesprávného muže a vzpomínat na…

Zazvoní mi telefon, takže sebou znovu trhnu a rychle se rozhlížím po místnosti, jako by tu mohl být někdo, kdo mě uvidí. Načež s rozepnutým zipem a stále povolenými kalhotami opouštím pokoj, abych si došla pro mobil položený vedle růží na jídelním stole.

Na displeji svítí jméno pana Dadea. Je to jenom textovka, dotaz, zda se může můj tým dostavit do jeho kanceláře v úterý v půl desáté dopoledne, abychom se u nich zorientovali. Není na tom nic, co by mě mělo vábit, děsit, těšit… nic kromě jeho jména.

Jenže právě to mi stačí k tomu, abych souhlasila, a dokonce žádala víc. Bříšky prstů vyťukávám na displeji odezvu: Chci se sejít dřív.

Uplyne několik okamžiků, než odpoví formou otázky: V kolik se tedy může váš tým dostavit?

Můj tým u vás bude v půl desáté, odpovídám a krátce váhám, než dodám: Ale já přijdu už v osm.

Nastává další chvíle ticha, ve které čekám na jeho reakci. Čas se rozpíná a smyčka kolem mého žaludku se utahuje.

Až nakonec přichází jednoslovná odpověď.

Dobře.

Kapitola 6

V ÚTERÝ VCHÁZÍM DO BUDOVY s kouřovými skly. Postupuju k výtahu, moje podpatky klapou po mramorové podlaze a s každým dalším klapnutím se mi zrychluje tep, sice jenom trochu, ale znatelně… dost na to, aby mi to připomnělo, že mi to možná všechno přerůstá přes hlavu.

Neváhám ani si na orientační tabuli neověřuju číslo jeho kanceláře. Vím, kam jdu, jenom si nejsem jistá, co udělám, až se tam dostanu.

Před jeho kanceláří je místnost pro čekající návštěvy, ale u stolu asistentky nikdo nesedí. Dveře jsou otevřené a tak si všímám kávy a malé krabičky se zákusky, které si jen tak, zdánlivě zapomenuté, hoví na postranním stolku u okna. A pak spatřím jeho, jak sedí za stolem s hlavou skloněnou k nějakým lejstrům. V prošedivělých vlasech se mu lesknou kapky vody svědčící o tom, že se před chvílí sprchoval.

Na okamžik se zarážím a představuju si to: Robert Dade stojí nahý ve sprše, stéká po něm voda, oči má zavřené, je ponořený do svých myšlenek a vychutnává si pocit tepla na kůži, ztichlý a zranitelný vůči okolnímu světu. Představuju si, jak se k němu vkradu za jeho zády, jak mu prsty pročísnu vlasy a on ztuhne překvapením a jak se pod mými doteky uvolňuje. Představuju si, jak mu namydlenýma rukama kloužu

po zádech až k zadku a kolem boků a jak ho vpředu laskám, dokud není čistý a tvrdý a dokonalý.

Můj ostrý nádech stačí k tomu, aby odpoutal pozornost od rozložených papírů. Podívá se na mě, zahlédne barvu mých tváří a usměje se.

Zatínám si nehty do dlaní a snažím se soustředit na bolest. Měla jsem několik dnů na to, abych si to promyslela. Nejsem tu kvůli tomu, abych se zabývala fantaziemi. Jsem tady, abych to ukončila. Jsem tady proto, že chci zapomenout na minulost a stát se tou ženou, kterou chci být. Ukazatele v národních parcích nás taky nabádají, abychom se drželi stezek. Pokud z nich sejdeme, mohli bychom se ztratit a mohli bychom poničit to, co nás do parku vlastně přivedlo.

Vcházím do kanceláře, odhodlaná zůstat na své stezce, a to i poté, co za sebou zavřu dveře.

Pohled do jeho očí je jako čtení v encyklopedii plné informací. Chce mě. A je zvědavý. Stejně jako já neví, co očekávat, a rád by věděl, kde je dnes hranice – mezi naší vzájemnou přitažlivostí a mým vzdorem.

„Musí to skončit,“ promluvím.

„To?“ ozve se ze svého místa.

Hlas mám vyrovnaný a mnohem chladnější než hořící tváře. „Už žádné prohřešky, žádné chyby. Je konec. Dave a já… rozhodli jsme se, že se vezmeme.“

„Dave.“ Jeho jméno vyslovuje opatrně. Zvedá se od stolu a obchází ho, ale nedojde až před něj, pořád hledá onu hranici v písku. „Tak se jmenuje?“

Přikývnu na souhlas. „Je to dobrý muž. Laskavý, ohleduplný… kupuje mi bílé růže,“ vyrážím slova z úst jako šípy, jenže ty nezasahují cíl. Žádný z nich se ke svému terči ani nepřiblíží.

„Potom tě nezná moc dobře.“

„Zná mě šest let – to je většina mého dospělého života.“

„Což znamená, že pro jeho ignorantství neexistuje žádná omluva.“ Přistupuje o krok blíž. „Bílé růže jsou hezké, ale s tebou nemají nic společného. Ty jsi spíš jako africká fialka. Vidělas někdy africkou fialku?“

Zavrtím hlavou.

„Často kvete v nejhlubších odstínech fialové, a to je barva královského majestátu.“ Pozorně mě sleduje, ruce si ležérně zakládá na široké hrudi. „Květy mají sametové okvětní lístky, jako by volaly po doteku. Jejich střed, ta nejdůležitější část, ze které včely získávají nektar, je jasně žlutý. Její smyslnost není tak nápadná jako u anturie ani tak otřelá jako u orchideje, která je stejně příliš křehká na to, aby se dala srovnávat s tebou. Africká fialka je silná a svůdná, její krása je na první pohled zřejmá, ale k plnému pochopení hloubky té krásy je potřeba dotek. Velmi komplikovaná květina.“

„Ne,“ odmítám. „Mně se líbí tradiční růže. A je mi jedno, jestli jsou příliš obyčejné. Jsou jednoduché, elegantní… líbezné.“ Narovnávám se, ale do očí se mu nepodívám. „Musí to skončit,“ hlesnu. „Už žádné chyby.“

„My dva jsme žádnou chybu neudělali. Všechno bylo předem promyšlené a záměrné.“

„To teda nebylo, já si to předem nepromýšlela. Byla jsem… pod tlakem.“

Znovu se usměje. Má hezký úsměv. Líbí se mi, jak při něm vypadá mladě a šibalsky. Líbí se mi, jak mě přitom hřeje pod srdcem… i jinde.

„Já jsem tě od stolu s blackjackem neunesl,“ řekne. „Odešla jsi se mnou dobrovolně. Objednala sis whisky.“

„A u jedné whisky to mělo i skončit.“ Dělá další krok mým směrem.

„Tys zmáčkla tlačítko výtahu do mého pokoje.“ Další krok.

„Udělala sis u mě pohodlí, přijala sklenku velmi drahé skotské.“ Další krok.

„A když jsem tu skotskou ochutnal z tebe, přitáhla sis mě za triko.“ A další. Sahá po mně a vpředu mě chytá za bílou hedvábnou halen ku. Druhou ruku mi pokládá na bok, nechává ji sklouznout na břicho

a pak ještě níž.

Když mě tam vezme do dlaně, vyjeknu.

„Řeklas mi, abych ti sundal kalhotky.“

Sukně, kterou jsem si dnes vzala, je příliš volná. Má to až moc jednoduché. Cítím, jak se jeho ruka tiskne na látku oddělující kůži

od kůže, vyvíjí citlivý tlak. Zarývám si nehty do dlaní o něco víc, ale bolest se stává nevýraznou v porovnání s ostatními vjemy.

„Řekni, abych přestal, a já přestanu,“ zamumlá. „Ale neříkej, že to musí skončit. Tady není žádné to. Jsme jenom ty a já. Vždycky jsme měli možnost ovládnout se. Měli jsme moc říct ne.“ Povoluje tlak ruky.

„Nebo ano.“ A s tím slovem pohne rukou dopředu a dozadu. Cítím, jak reaguju, jak se mé boky touží hýbat společně s ním.

„Požádej mě, abych přestal, Kasie, pokud to chceš. Jen mě musíš požádat.“

„Pane Dade,“ zašeptám a vzápětí vydechnu: „Roberte.“

„Ano,“ odpoví. To slovo nezní jako otázka, spíš jako oznámení.

Prohlášení o tom, co je a co není.

Chytám ho za ruku, kterou mě stále drží za halenku, zadívám se mu do očí a čtu, co v nich je napsané.

„Roberte Dade,“ zopakuju tiše, „přestaň.“

Okamžitě spouští ruce. Aniž by ze mě odlepil pohled, ustupuje. Pořád mám nepravidelný dech. Čekám, až moje vzrušení odezní. Jenže ono neodeznívá. Jenom se mění, transformuje se na něco jiného. Na něco, co nápadně připomíná moc.

Po tváři se mi rozlévá úsměv.

V půlkruhu ho obcházím a zastavuju se za jeho zády. Zkracuju naši vzdálenost, kterou jsem ho před chvílí přiměla vytvořit. Neměla bych to dělat. Jenže si nemůžu pomoct.

Zajíždím mu prsty do vlasů stejně jako v mých představách. On, přesně jak jsem předpovídala, nejdřív strne a vzápětí se uvolňuje.

„To tys mi sundal sako,“ šeptám mu do ucha.

Prsty mu zaháknu za sportovní sako a stahuju mu ho, schválně ho nechávám spadnout na zem. Přede mnou se objevuje jeho pěkný trup a já se k němu tisknu, mačkám se mu ňadry na záda, ke svalům, které se sbíhají směrem k úzkému pasu.

„Tohle bude naposledy,“ prohlásím. „Dnešní ráno za tím udělá tečku. Teď naposledy sejdu z cesty.“

Otáčí se, aby se na mě podíval. Snaží se postřehnout spojitost mezi mými slovy a drobným úsměvem, který mi pohrává na rtech.

„Tohle je naposledy,“ opakuju a couvám k jeho stolu. Jsem trochu nervózní, překvapená tím, co říkám, co chci, co dělám.

„Tohle je naposledy,“ zdůrazňuju ještě jednou, zakláním se nad stůl a rozevírám nohy, „tak ať to stojí za to.“

Neuplyne ani sekunda a je u mě. Ústa tiskne k mým, tahá mě za vlasy a druhou rukou mi sahá pod sukni, kde cítím, jak mi ve spěchu odhrnuje kalhotky a bez váhání do mě proniká prsty. Tentokrát se mu nebráním. Jeho ústa chutnají hořkosladce. On rozhýbe prsty a já mu jemně skousnu ret, abych potlačila své vzdechy.

Začínám mu rozepínat košili. Šílím touhou dotýkat se ho, všude. Nechci se spoléhat na představivost ani na vzpomínky, jejichž opětovným prožíváním jsem strávila tolik hodin.

Tohle je naposledy a já si dám záležet, aby to stálo za to.

Hruď už má odhalenou. Je celá moje, abych ji mohla hladit a ochutnávat. A tak mu přikládám ústa ke krku, kde ho do rytmu s pohyby jeho prstů laskám jazykem. Když mi přitiskne palec na klitoris, znovu vzdychnu, jenže tentokrát nejsem tak pohotová, abych ten zvuk potlačila.

Nevidí mi do tváře, když mu přesouvám rty k jednomu rameni a pak i k druhému. K ramenům, která působí tak pevně jako ramena samotného Atlanta. Ne, do tváře mi nevidí, ale cítí, jak na něj reaguju počínajícím orgasmem. S jeho nástupem se mi rozechvívá celé tělo.

Když odezní, rozepínám mu pásek a kalhoty a sahám po tom, co na mě napjatě čeká. Jakmile mu sjedou kalhoty na zem, chytám ho za kořen penisu a odtamtud stoupám podél charakteristické žíly až k rýze, která ohraničuje špičku.

Teď je to jeho zasténání, které pročísne ticho místnosti. Je to jeho dech, jenž se vymyká kontrole, zatímco mě líbá ve vlasech a přitom mi svléká halenku, rozepíná podprsenku a přesouvá ruce k ňadrům, na nichž jemně promne bradavky.

Sukni si sundávám úplně sama. Chci se mu dát a taky chci dát sobě všechno, co mi může nabídnout on. Nepotřebuju jenom hmatatelný zážitek, ale i niterný. Absorbuju ho, vstřebávám jeho doteky…

Chci ho ochutnat.

Klesám na kolena a jazykem obkroužím jeho erekci. Líbí se mi, jak přitom tvrdne ještě víc, jak po mně touží, jak na mě čeká, jak škemrá, už aby mě měl.

Když ho vezmu do pusy, uniká mu z hrdla zvuk připomínající zavrčení.

Vliv, který na něj mám, ještě zvyšuje mou dychtivost, můj pocit naléhavé potřeby. Zatímco ho laskám v ústech, přejíždím mu dlaněmi po břiše, bocích a nohách.

A pak mě od sebe odtahuje. Zvedá mě zpátky na stůl a rozevírá mi stehna. Zpříma se mi zadívá do očí, jenom na chvíli, než se do mě odhodlaně vnoří.

Vykřiknu, protože přitom znovu vyvrcholím. Celou mě naplňuje, jeho chuť mám stále na rtech, rukama se ho držím za ramena a on se do mě tlačí, znovu a znovu. Očima se vrací k mým a tentokrát už neuhýbá. Ani já nedokážu odvrátit pohled. Mé boky se přizpůsobují jeho rytmu a chtivě vycházejí vstříc každému jeho pohybu, jako by ho vyzývaly, aby zašel ještě dál. Zvedá mi koleno k hrudi a mou výzvu přijímá.

V okamžiku, kdy mnou otřese třetí orgasmus, ucítím, jak se zachvěje i on. Vím, že vrcholí, uvědomuju si intenzitu našeho spojení.

Zůstáváme vtisknuti jeden do druhého, prostor kolem nás je prosycený kávou a sexem a já slyším, jak mumlá… snad pro sebe, možná pro mě: „Naposledy… to určitě.“

O PATNÁCT MINUT POZDĚJI se vracím zpátky do místnosti před kanceláří pana Dadea. Jsem sama, zcela oblečená, ale ještě si uhlazuju pomuchlanou halenku. Nezvednu oči, dokud nesedím na pohovce, a teprve pak spatřím jeho osobní asistentku.

Má tmavě kaštanové vlasy a velké zelené oči, které mi připomínají skleněné kuličky. A dívá se na mě. Slyšitelně se zajíknu překvapením a ona zareaguje zvídavým úsměvem.

Jak dlouho už tady je? Slyšela nás?

Co vlastně záleží na tom, jestli nás slyšela? Podstatné je, že to ví! Ty zelené duhovky neodrážejí můj obraz, který jsem tak dlouho pilo—

vala pro lidi, jež mě obklopují. Ne, ony vidí ženu ovládanou nízkými pudy, ženu, která se vkradla do kancelářské budovy v osm ráno, aby mohla opíchat svého nového klienta.

Ženu, která si bere, co se jí zlíbí.

Ta slova přicházejí z temného zákoutí mé vlastní hlavy. Není to hlas, na který bych byla nějak zvyklá. Anděl na mém pravém rameni porazil ďáblici sedící na levém už před mnoha lety. Ale je to ďáblice, kdo teď promluvil. Zatímco anděl bojuje o ztracený hlas.

„Dáte si sklenici vody?“ ptá se mě žena. Naklání hlavu na stranu, takže jí kaštanové vlasy padají přes rameno.

Oněměle přikývnu a její úsměv se rozšiřuje. Opouští místnost a záhy se vrací s čistou sklenicí a láhví Smartwater.

„Já jsem Sonya,“ představuje se, když si od ní oboje přebírám. Sklenici s láhví ale nepouští hned. Když se na ni podívám, spatřím, jak zírá na knoflíčky mé halenky. Jeden jsem vynechala. Rychle si přitahuju sklenici i láhev a stavím je na postranní stolek, abych své pochybení spěšně napravila.

Podvědomě vnímám téma otázek, které se usilovně snaží potlačit. Její teď už prázdné ruce se zachvějí, jako by mi chtěla s knoflíčky pomoct.

„To je krásné hedvábí,“ řekne a tiše sleduje práci mých prstů.

Ona mě chce. Ta myšlenka ve mně vytryskne jako gejzír. Dívám se na její netrpělivé ruce, do jejích skleněnkových očí. Asistentka pana Dadea mě chce!

A kupodivu mi to připadá přirozené. Nikdy předtím jsem se necítila tak žádoucí, tak svůdná, tak mocná. Nikdy předtím jsem se ženou nebyla. Ani si to nedokážu představit. Ženská kůže je tak měkká, její dotek tak jemný.

Kdežto pan Dade mě tahal za vlasy, zvednul mě a vzal si mě… Ne, nedokážu si představit, jaké to je být se ženou… a přesto její

touze rozumím, přesto mě brní na všech místech, kterých by se chtěla dotýkat. Letmo mrknu k zavřeným dveřím do kanceláře pana Dadea. Její touha ve mně vzbuzuje nutkání na ně zaklepat a říct mu, aby si mě vzal znovu – u zdi, na stole, na podlaze. Skoro se zasměju, když si uvědomím, že jsme se vlastně ještě nemilovali v posteli.

Zelené duhovky se odvrací opačným směrem a já na tvářích Sonyi zaznamenávám rozpačitý ruměnec. „Nevím, jestli se o tom zmínil,“ řekne a následuje můj pohled ke dveřím kanceláře, „ale v půl desáté má schůzku.“

„Ano,“ prohodím, když mám konečně pečlivě zapnuté všechny knoflíčky a seberu odvahu zašeptat pár slov. „Se mnou a mým týmem.“

„Vy jste jeho schůzka v půl desáté?“ Vrací se ke stolu a kontroluje obrazovku počítače. „Kasie Fitzgeraldová?“

Přikývnu.

„Aha,“ řekne a sedá si, „tak to jste si pospíšila.“ Patrně překvapená svou vlastní narážkou křiví rty, jak se snaží nechichotat se.

Nijak vtipné mi to nepřijde. Nevysvětlitelná sebedůvěra, kterou jsem cítila ještě před několika okamžiky, se vytrácí a já tisknu nohy k sobě tak silně, že mi na protest ze svalů na stehnech a zadku vystřelí jehličky bolesti. Možná jsem byla žádoucí, ale zároveň jsem riskovala ponížení.

Pýcha a stud si nerozumějí a spouštějí lavinu méně pochopitelných emocí. Mám chuť jít domů, zamknout za sebou dveře a pokusit se najít smysl bitvy, kterou uvnitř sebe svádím.

Jenže jsem domluvená s mým týmem, že se sejdeme tady před kanceláří pana Dadea. A tak srkám vodu a marně se snažím potlačit vnitřní zmatek.

Minuty ubíhají a já se odmítám na Sonyu byť jenom podívat. Předstírám, že ji nevidím, když klepe na dveře šéfa a ptá se ho, jestli něco nepotřebuje. Zajímalo by mě, jestli je taky tak rozpačitý jako já, ale sebejistý a profesionální tón, kterým jí odpovídá, nenese sebemenší známky zaváhání. Jsem tu jediná, kdo má nervy na pochodu.

Sonya se vrací ke stolu a cestou se po mně pokouší hodit konspirativním úsměvem, ale já ji vytrvale ignoruju. Když ze vstupní haly zaslechnu známé hlasy, ztuhnu ještě víc. Členové mého týmu vstupují do místnosti jako smečka lvů na lovu, přičemž Dameon, jediný muž v týmu, se drží v pozadí a dává ženám přednost. Ženskou část tvoří Nina, Taci a Asha. Postupují pomalu, zdánlivě nezaujatě, ale je v tom neviditelné jisté napětí. Ve skutečnosti pečlivě analyzují, snaží se odhalit nejslabší články organizace. Jsou hladoví a připravení vrhnout se na cokoliv, co bude zavánět příležitostí. Ale mě nevidí… tedy vidí, jenom mě nevnímají detailně. Nevidí pomuchlanou halenku, jejíž látka se už téměř vyhladila. Nevnímají mé zaťaté pěsti na klíně. Vidí jenom Kasii Fitzgeraldovou, která je jednoho po druhém zdraví. Jediné, čeho si všímají jako neobvyklého, jsou mé vlasy, které mi volně splývají podél ramen. Kontrastují s formálností mého oblečení a zároveň je to účes, který na mě mí spolupracovníci ještě nikdy neviděli. Všichni mi postupně skládají poklonu a věnují zvídavý pohled. Za to první jim děkuju, toho druhého si nevšímám.

Když vyjde pan Dade, toporně se zvedám a přijímám ruku, kterou mi nabízí.

„Slečno Fitzgeraldová, velice rád vás zase vidím.“

Jeho provokativní úsměv je zneklidňující. Ráda bych si ověřila, jestli si toho všiml ještě někdo jiný, ale nechci se prozradit. „Mohu vám představit členy svého týmu?“ ptám se.

On přikývne a já dělám kolečko, při kterém mu představuju své kolegy. Seznamuje se s nimi s přirozenou suverénností a vyměňuje si s nimi několik úsporných slov na pozdrav. Poté se obrací zpátky ke mně: „Musím přiznat,“ pronese do prostoru, „že na mě vaše šéfka udělala velký dojem. Její vášeň a nadšení pro věc mi dávají naději, že dokážete povznést Maned Wolf na vyšší úroveň.“

Nenápadně juknu po asistentce, která si usilovně kouše ret. Moji lidé si naštěstí ničeho neobvyklého nevšimli.

Nad tím malým požehnáním vydechnu úlevou a v hlavě si ještě jednou přehrávám prohlášení pana Dadea. Mnohem víc mě zaujalo slovo „šéfka“ než ta nepatrná narážka. Tohle je můj tým. Ještě nikdy jsem žádný neměla. Konečně jsem ve vedoucím postavení!

Ale když následujeme pana Dadea ven z kanceláře jeho asistentky a on nás začíná provádět po své firmě, opakuju si v hlavě jiné věci – pocit z jeho rukou mezi mýma nohama, polibky, které mi dával do vlasů. A jak o těch věcech přemýšlím, ohlédnu se po Sonye. Dívá se na mě skoro toužebně, skoro obdivně. Ona mě vnímá detailně. A právě v tom okamžiku si uvědomuju, že se můj velitelský můstek povážlivě kymácí.

Kapitola 7

MÍSTNOST ZA MÍSTNOSTÍ, kancelář za kanceláří vede pan Dade můj tým spletitými chodbami představujícími jeho život. Na první pohled je zřejmé, že tato firma tvoří nedílnou součást jeho života. Je to patrné ze způsobu, jakým nám představuje její produkty – s chlapeckou euforií, kterou jsem ještě neviděla. Je to evidentní ze způsobu, jakým se dotýká výkresů, jež mu podávají inženýři, které nám přitom představuje. Nejsou to tak intimní doteky, jaké ještě před chvílí věnoval mně, ale jsou svým způsobem láskyplné. Slyším to v jeho uvolněném smíchu, když u pracovního oběda v konferenční místnosti hovoříme s jeho lidmi z marketingu. Zná jména všech svých zaměstnanců a přesně ví, jak každý jednotlivec zapadá do jeho organizace. Popisuje nám jejich pracovní povinnosti se zaujetím fanouška odříkávajícího statistiky oblíbených fotbalových hráčů. Moji kolegové i já si děláme husté poznámky. Ale i když se moje pero pilně míhá po papíře poznámkového bloku, čas od času zalétnu pohledem k němu. Všechno mě na něm fascinuje. Dokonce i to, jak se pohybuje, když nás odvádí na jednání s dalšími vrcholnými manažery.

„Pamatujte na to, že tohle místo je pro mě a Roberta víc než firma,“ prohodí jeho viceprezident přátelsky, když podává ruku nejprve mně, potom Ashe, Taci i ostatním. Pan Dade stojí za ním a poutá na sebe

pozornost, aniž by vyřkl jediné slovo. „Hlavně pro Roberta,“ upřesňuje ještě. „Je to jeho druhý domov. To tady skutečně žije. Tady je jeho skutečný domov.“

Jeho tvrzení mě mírně zaskočí. Pracovní kariéra byla vždy velkou součástí mé osobnosti. Úspěch mě pohání, neúspěch motivuje… ale společnost, pro kterou pracuju… cítila jsem se tam někdy jako doma? Pan Dade se pousměje a zavrtí hlavou. „V tom nejsi o nic lepší,

Wille. Já tady tvrdnu sedmdesát hodin týdně, ty šedesát osm. Proto mě tvoje žena tak nesnáší.“

Jejich škádlení vyznívá dobromyslně a laskavě. Víc než to, skoro bratrsky. Tom Love, Nina, Dameon – mám s někým z nich tak blízký vztah? Sleduju, jak se moji kolegové strojeně usmívají na toho muže, Willa, který dál vykládá o předpokládaném vývoji a firemních ambicích. Ty lidi neznám. Ano, znám jejich pracovní postupy, jejich výsledky, míru jejich inteligence a tak dál, ale nevím, čím jsou jedineční. Nevím, jak dlouho má Taci snubní prsten, ani kdo jí ho dal. Nevím, proč má Dameon na stejném prstu jenom vybledlý proužek kůže. Netuším, jaký obrázek ukrývá medailonek od Tiffanyho, který vždycky visí na krku Niny.

A zrovna tak oni neznají mě. Kdyby mě znali, strávili by víc času rozjímáním nad tím, proč mám dnes rozpuštěné vlasy.

Jediná, o kterou jsem se kdy trochu víc zajímala, je Asha. Šíří kolem sebe podmanivě temnou energii, temnější než její indické oči nebo husté havraní vlasy. Její šaty jsou mnohem víc upnuté než cokoliv, co bych si na sebe do práce vzala já, ale díky konzervativnímu modrému blejzru se z nich stává přijatelný oděv. Přesto musí člověk přemýšlet o tom, co se stane, když odejde z práce a ten blejzr si svlékne. Jestlipak nežije dvojí život?

Docela by mě to zajímalo, ale i kdybych měla pravdu, bylo by ode mě pokrytecké ji za to soudit.

Pan Dade se na mě dívá. Cítím to, aniž bych musela jeho pohled oplatit. Ten chlap se mi dokáže dostat do hlavy stejně snadno jako mezi nohy. Potom se podívá stranou, směrem ke stolu jeho viceprezidenta, který se příliš neliší od toho, na kterém jsem seděla zhruba před hodinou – dychtivá, vlhká, jeho.

Rozpačitě si křížím ruce na prsou. Jsem v místnosti plné cizích lidí; co by si o mně asi pomysleli, kdyby to věděli? Co by si pomysleli, kdyby to viděli? Dívali by se na mě stejně jako Sonya?

V hlavě se mi samovolně roztančí myšlenky, příliš rychlé na to, abych je zachytila nebo potlačila. Vidím se na tom stole, v místnosti plné mých spolupracovníků. Představuju si, že se dívají, jak mě svléká; vidím, jak jejich oči sledují pohyb hedvábné halenky padající na zem. Je to první položka z následující kaskády kusů oblečení, až na sobě nemám nic než chladný vzduch a hřejivý dotek Roberta Dadea. Slyším tichý hovor našeho obecenstva, když Robert pomocí svého těla prozkoumává mé, když mě otevírá rukama, ústy… vnímám, že přistupují blíž, zatímco já se podvoluju každému polibku, každému pohybu a doteku. Pozorují, jak do mě Robert s toužebným hrdelním zvukem vstupuje, jak mnou prostupují vlny slasti a vzápětí i jím; a zároveň s naším prvním zhoupnutím se ozývá lapání po dechu a potlačované vzdechy. Jsem před všemi naprosto odhalená. A v tu chvíli mi všichni konečně rozumí. Chápou mě. Nejen tu ženu, jež radí výkonným ředitelům nadnárodních společností, nejen kultivovanou dámu, která ví, jakou vidličku použít, když večeří v pětihvězdičkové restauraci. Teď vědí, že ta samá žena, která je dokáže vést k moci a úspěchu, ta samá žena, jež zdolá každou profesní výzvu, dokáže rozpoutat intimní bouři, když se jí tím správným způsobem dotkne ten pravý muž…

Probouzím se z bdělého snu, omráčená vlastní nestoudnou fantazií a vyděšená myšlenkou, že muž, který stojí na druhé straně místnosti, by mohl být tím pravým. Ohlédnu se po něm a zjišťuju, že pořád zírá na desku stolu. Očima těká ze strany na stranu, jako by byl v hluboké fázi spánku, ale s otevřenými víčky. Taky na tom stole vidí neviditelné.

Takže to nebyla jenom moje fantazie. Aniž bychom si vyměnili jediné gesto, myslíme na totéž.

Tohoto muže, kterého jsem poznala před necelým týdnem, znám líp než Ninu, Ashu, Dameona nebo Taci. Vím, po čem touží.

Touží po mně.

Tiše si povzdechne. Jsem jediná, která si všimla, jak se mu zlehka pohnula hruď nahoru a dolů. Vydává se napříč místností, zvolna,

zdánlivě bezdůvodně. Ale já vím, že je to jinak. Prochází těsně přede mnou a míří k oknu. V jednu prchavou chvíli nás od sebe nedělí ani třicet centimetrů. Je to ten nejmenší signál, drobné gesto, kterým mi naznačuje, že chce být v mé blízkosti. A překvapuje mě, že v jeho tváři zahlédnu víc než touhu, je tam i frustrace, odhodlání… možná dokonce zmatenost, se kterou se potýkám i já. Will, jenž stále hovoří a stále odpovídá na otázky týmu, pohlédne směrem k Robertovi, který pasivně vyhlíží z okna. Hluboké vrásky brázdící Willovo čelo se zvýrazňují ještě víc. Takhle se Robert obvykle nechová. Reaguje na nějaký neviditelný podnět, který Will vycítil, ale nedokáže ho identifikovat.

Ha, právě jsi o něm smýšlela jako o „Robertovi“, a ne jako o „panu Dadeovi“. Moje malá ďáblice se raduje z narůstající důvěrnosti, kterou pociťuju vůči muži, jenž ji pustil ze řetězu. Anděl naproti tomu jen tiše zakroutí hlavou a přemítá o Daveovi, který mi kupuje růže a rubíny.

„Takže vaším cílem je najít optimální pozici na trhu dřív, než se otevřete široké veřejnosti?“ ozývá se Asha. Dívá se na viceprezidenta, ale já vycítím, že otázku směruje spíš Robertovi.

„Načasování je to nejdůležitější,“ odpovídá jí Robert klidně a odvrací se od okna. Usmívá se na ni, ale ten úsměv nese stopy melancholie. „Musíme představovat sílu, nedostatky je potřeba pohřbít tak hluboko, že je nikdo nevykope ani za mnoho let. Nemůžeme dopustit, aby nás velcí investoři vnímali určitým způsobem a ti menší zase jiným. Vedlo by to ke konspiračním teoriím o zneužití osobních údajů a neetickém jednání. Je bezpodmínečně nutné, abychom byli všeobecně vnímáni jako gigant.“

„Každá společnost má své slabiny,“ upozorňuje ho Asha. „Když působíte příliš dokonale a neskutečně, investoři vám nedůvěřují.“

„Budou nám věřit, protože chtějí, abychom dostáli mýtům, které si o nás vybájili,“ vysvětluje Robert. „Náš úkol spočívá jenom v tom, abychom jim pomohli vidět v nás to, co chtějí, a abychom byli takoví, jaké nás chtějí mít.“

Zahledím se dolů na tvrdou podlahu z masivního dřeva, která se leskne pod mými italskými lodičkami. Je to tak, znám Roberta Dadea mnohem líp než kdokoliv jiný v této místnosti. Rozumím mu, protože aspoň do jisté míry rozumím sama sobě.

Kapitola 8

„JE TO ZAJÍMAVÝ CHLAP,“ prohodí Asha cestou k našim autům. Zbytek týmu nechal vozy na parkovišti u Maned Wolf, ale já stojím na ulici o pár bloků dál. Nechtěla jsem, aby si někdo všiml, jak brzy jsem přijela. Asha patrně zaparkovala poblíž mě, ale můžu se jenom dohadovat, co ji k tomu vedlo.

„Celou první polovinu naší návštěvy byl tak zapálený pro věc…“ pokračuje, „ale pak… jako by se v té kanceláři něco stalo.“

Zvedá se vítr, čechrá mi vlasy a chladí mě na krku. „Ani jsem si nevšimla,“ mlžím. Moje auto už je na dohled. Připravuju si klíčky.

„Ale všimla,“ nedá se Asha, „a teď to popíráš. To by mě zajímalo, proč?“

Otáčím hlavu bokem k větru, abych se na ni mohla podívat. Takovou impertinenci bych od ní nečekala, najednou přemýšlím, jestli se náhodou neschyluje ke konfrontaci. Ale ona až k mému autu mlčí, u něj se se mnou s lehkým tónem loučí a pokračuje ke svému vozu.

Asha u nás nastoupila jenom pár týdnů přede mnou. Celé ty roky jsem jenom tiše obdivovala její tajemnost. Až teď mi ale dochází, že by mohla být nebezpečná.

Nasedám do auta, chytám se volantu a zhluboka se nadechuju, čekám, až budu schopná soustředit se na to, co dělám. Mezitím na sebe

mrknu do zpětného zrcátka a dotknu se pihy, kterou jsem ráno zapomněla zakrýt líčením. Odkdy jsem tak nedbalá? Kdy se ze mě stalo tělo bez duše?

Odpověď na tuto otázku je velmi prostá. Ztratila jsem se v hotelu Venetian ve Vegas.

Jestli se chci znovu najít, musím zpátky po svých stopách. Najít stezku, z níž jsem sešla, znovuobjevit potěšení, které skýtá věrnost jednomu muži. Jestli se na to místo dokážu vrátit, budu snad schopná tu šílenou objížďku vynechat.

V osm jdu s Davem na večeři, jenže do osmi zbývají ještě dobré tři hodiny.

Beru si telefon a volám Simone.

KDYŽ VCHÁZÍM DO SIMONINA bytu, je krátce po páté. Mávne na mě, ať jdu dál. Na béžovém gauči jsou polštáře s leopardím vzorem, na stěnách visí zarámované černobílé fotografie tančících párů, jejichž smyslnost pohybu je zachycena v okamžité póze.

„Chceš něco k pití?“ nabízí mi. „Čaj? Perlivou vodu?“

„Možná koktejl?“

Na chvíli se zaráží a vykoukne z okna na mlhavě modrou oblohu. Ví, že za denního světla piju jenom výjimečně. Je to pravidlo, které mi v mládí vtloukala do hlavy máma. „Pít se má při měsíčku,“ řekla by při nalévání vína. „Tma skryje naše malé hříchy. Ale slunce tak milosrdné není. Denní světlo si žádá nevinnost střízlivosti.“

Jenže… jak nevinná jsem byla, když jsem v místnosti před kanceláří pana Dadea pila vodu a dopínala si knoflíčky u halenky? Kolik hříchů jsem přiznala za denního světla? Pravidla se mění a já potřebuju koktejl, abych se s tím vyrovnala.

Simone mizí v kuchyni a vrací se s dvěma sklenkami, jednou pro ni, jednou pro mě. Čirý nápoj evokuje počestnost, ale chutná po něčem mnohem lepším. Párkrát si usrknu a dosedám na pohovku. Simone si dělá pohodlí na opěrce po mém boku.

„Ty mi vždycky svěříš svoje tajemství,“ nakousnu. Zády se opírám o jeden z leopardích polštářů.

„Na rozdíl od tebe,“ konstatuje mírně.

To není pravda. Jednou jsem jí vyprávěla o sestře. Vyprávěla jsem jí o sestřině oslnivé nedostižnosti a energii, která byla tak mocná, až z ní šel strach. Jenže Simone to nepovažuje za žádné svěřené tajemství. Pro ni je tajemstvím jenom to, co nikdo neví, a ne to, co se člověk snaží zapomenout.

„Až doteď jsem žádné neměla,“ ujišťuju ji v souladu s její definicí tajemství.

„Až doteď,“ zopakuje ta slova opatrně, jako by testovala jejich význam.

Natáčí si pramen zlatých vlasů na ukazováček, jako by to byl prsten.

„Víš, různá tajemství a tajnosti mají svou… tíhu. A já jdu životem radši nalehko.“

„Copak těžkého s sebou vláčíš, Kasie?“

Když neodpovídám, mění téma: „Odkdy máš to tajemství?“

„Od Vegas,“ zašeptám.

„Já to věděla!“ Simone se předklání a s triumfální vervou pokládá skleničku na konferenční stolek. „Když ses vrátila do pokoje, bylas jiná.“

„Řekla jsem ti, že jsem si s někým zašla na skleničku do toho proskleného baru.“

Simone se ožene po mých slovech jako po otravném hmyzu. „Zašlo to dál.“ Stoupá si v naději, že mě její vyvýšená pozice donutí vysypat svůj příběh o něco rychleji. „Když jsem tě nechávala u toho stolu s blackjackem, bylas ještě ta holka bez tajností. A teď?“ pokrčí rameny.

„Teď jsem někdo jiný.“ Soustředím se na to, abych sebrala odvahu pokračovat. „Podvedla jsem ho.“

„Davea?“

„Jo, Davea. To je jediný chlap, kterého jsem mohla podvést.“

Simone vytáčí levou nohu ven a přesouvá váhu na špičky. Vypadá jako ti nehybní tanečníci na její zdi. „Šlo o víc než o polibek?“

„Jo, víc než polibek.“

Na rtech se jí pomalu formuje úsměv. „Ty ses vyspala s cizincem.“ Odvracím pohled.

„Kdo by to byl řekl! Aspoň jednu noc ses chovala svobodně!“

„Ne, chovala jsem se nezodpovědně.“

Vyklene světlé obočí. „V tom je nějaký rozdíl?“

Drobným gestem připouštím, že to vystihla. „Potíž je v tom, že už to není cizinec.“

Teprve teď jí obočí stoupá do pořádné výšky. „Ty máš aférku?“ Bezděky sebou cuknu, to slovo se mi nelíbí. Je tak otřepané a ošklivé. A dokonale se hodí k mému chování v posledním týdnu.

„Najal si mě jako konzultantku pro jeho společnost. I když s ním nemluvím, je to,“ vzhlédnu k fotografiím na stěně, „jako by mi tančil v hlavě. Udělala jsem věci, který bych do sebe v životě neřekla. A tím myslím věci, na který bych ani nepomyslela. Už ani nevím, kdo jsem.“

„To je jednoduchý,“ uklidňuje mě, usedá vedle mě a bere mi ruce do dlaní. „Jsi žena s tajemstvím.“ Pozorně studuje moje oči, rty, moje vlasy. „A moc ti to sluší.“

Odtáhnu se. „To dělají ty vlasy, že je mám rozpuštěné.“

„Ne, jsou to ty tajnosti, dodávají ti zdravou barvu, rozzářily ti oči… vypadáš víc… prostě víc lidsky.“

„Předtím jsem nevypadala lidsky?“

„Vždycky jsi byla krásná, ale trochu moc strnulá… Pamatuješ si na ty sochy, co jsme viděly na vejšce na výletě do Florencie? Byly úžasný… Ale i když je impozantní, nedokážu si představit, že bych se milovala s Michelangelovým Davidem. Je moc tvrdý, moc chladný, moc… dokonalý.“

Zasměju se do skleničky. „Dokonalá jsem nikdy nebyla.“

„Ale všichni tě tak vnímají. Přináší ti to obdiv… Teď vyplula na povrch tvoje lidskost a zdá se, že ti to vlilo krev do žil.“

„Dneska jsem se s ním vyspala.“

„U tebe, nebo u něj?“

„V jeho kanceláři… na jeho stole.“ Překvapivě mi to doznání vyvolává úsměv na tváři.

„No nekecej!“

Podívám se na ni a na chviličku si vychutnávám její závist, dopřávám si ten luxus těšit se z nově objevené troufalosti.

„Vyspala ses s ním na jeho stole,“ opakuje. „To zní jako super fantazie.“

Zavrtím hlavou. „Skutečně se to stalo, nejdřív jsem to udělala a fantazírovala jsem o tom až pak.“

„Pořád lepší než pouhá fantazie,“ ujišťuje mě Simone. „Teď je to vzpomínka, kterou si můžeš uchovat.“

„Ne,“ znovu zavrtím hlavou. „V mojí fantazii… jsem si k tomu domyslela další věci.“ Polykám zbytek palčivé tekutiny a svěřuju se jí se svými představami… s tím, jak jsem si představovala, že si mě Robert bere před zraky mých kolegů. Je těžké to vyslovit, ale potřebuju to říct někomu, kdo má dost nekonvenční přístup na to, aby mi vysvětlil, co se ve mně děje.

„Představovala jsem si, že provozuju sex před lidmi z práce!“ vykřiknu nakonec. „To je trochu hardcore, nemyslíš?“

Simone na mě chvíli upřeně zírá, pak se zaklání a opírá se o opačný konec gauče. Natahuje si dlouhé nohy mým směrem a zaujímá polohu Římanky, která by se mohla nechat krmit grepy krásnými otroky.

„Pamatuješ si, jak jsem chodila s Jaxem?“

Přikývnu. V mysli se mi vynořuje Jax i s jeho tmavými vlnitými vlasy a drzým hnědým pohledem.

„No, a když jsem s ním chodila, rozvinula jsem si pro sebe jistou fantazii…“

„Rozvinulas jistou fantazii,“ opakuju. Ta fráze zní tak odhodlaně, jako by Simone strávila celé noci vymýšlením budoucích snových představ.

„Ještě pořád si ji občas přehrávám. Ležím na břiše na jednom ze zahradních lehátek na jeho terase, na sobě nic než spodní díl bikin. Neslyším klepání na dveře ani kroky jeho přátel.“ Její hlas se ztišuje, klesá a mění hloubku. „Jax je vede ven na terasu… a já se pokouším aspoň trochu ladně vstát, pažemi si překrývám prsa, jdu jim naproti a podávám jim ruku. Vedu je do obývacího pokoje, kde si všichni sedají. Jax mě žádá, abych jim všem dala pivo z toho malého domácího baru. A tak se ohýbám a vyndávám piva z minilednice a pokouším se je otevřít, aniž bych ukázala příliš, ale oni stejně čas od času něco zahlédnou. Každému nalévám ledově vychlazené pivo do sklenice a servíruju je… skoro nahá.“

„A dál?“

„Jax mi řekne, abych si sedla vedle něj. Nepřeje si, abych se oblékla. Chce, abych byla s ním, teď hned. A tak ho poslechnu. Už pustil televizi, hrají Lakers, vždycky kouká na Lakers…“

Z jejího mlhavého pohledu je zřejmé, že tu se mnou není, sedí po Jaxově boku… skoro nahá.

„Pokládá mi ruku na stehno a já se zachvěju, když s ní začne pohybovat nahoru a dolů… před očima všech těch mužů.“ Skutečně se zachvěje a já se najednou cítím nesvá. Tohle bych vidět neměla. Mě nikdo do pokoje plného mužů nezval.

„Jax vykládá svým kamarádům, že jsem ta nejvzrušivější žena, s jakou kdy byl. Vytahuje se před nimi, že mě dokáže udělat pouhým dotekem.“

Zavírám oči a odvracím hlavu. Už před sebou nevidím Simone. Ani Jaxe. Vidím Roberta Dadea a jeho ruce stoupající po vnitřní straně mých stehen výš a výš.

„Jednomu z nich podává svůj telefon a říká mu, aby nás natočil… dokonce přizve i ostatní, aby si to natočili na svoje mobily, jestli chtějí, aby si mohli můj orgasmus přehrát, kdy se jim zlíbí. Zůstanu tak napořád v jejich kapsách, vystavená pro jejich potěšení.“

Prudce vtáhnu vzduch do plic. Není to sice moje fantazie, ale chápu ji. Cítím na sobě objektivy kamer, cítím ty pohledy.

„Kalhotky bikin mi drží jenom za ty tenké mašličky uvázané na obou bocích. Rozvazuje mi je a nechává ostatní, aby si mě prohlédli, a pak, zatímco oni se dívají a natáčejí si mě, se mě začne dotýkat prsty, nejdřív pomalu a pak pořád rychleji a rychleji… a já se nedokážu ovládnout. Svíjím se vedle něj a je mi jedno, že se dívají. Nechávám ho do sebe proniknout jedním prstem a dovoluju mu, aby mi odtáhl paži z prsou. A všichni ti chlapi se pořád dívají a natáčejí z větší a větší blízkosti a já přitom…“

Slyším, jak nehty přejede po látce pohovky. Ani se na ni nemusím podívat a vím, že je ponořená hluboko ve svých představách. Jako já.

„Jeden z nich přistupuje blíž, vidí všechno, všichni vidí všechno a já vím, že by se mi to nemělo líbit, ale líbí se mi to. Vím, že to, co Jax

dělá, je špatné, že mě takhle ukazuje, že se mě před nimi takhle dotýká, ale to vědomí všechno zintenzivňuje. A tak, před jejich očima, před hledáčky jejich mobilů prožívám orgasmus… oni se dívají, jak mě Jax uspokojuje a já… vrcholím v místnosti plné mužů.“

Obě otvíráme oči ve stejnou chvíli. „Taková je moje představa,“ řekne tiše. „Nikdy bych to neudělala. Ne v přítomnosti Jaxových kumpánů… rozhodně ne před objektivy kamer… ale v tom tkví tajemství fantazií. Nejsou v nich žádná pravidla, žádné hranice, žádné následky ani odsuzování. Jenom bezvýhradné potěšení.“

Chvíli sedím a jenom si užívám myšlenku, že něco tak skandálního může být bezvýhradným potěšením, když se to odehrává v něčí mysli. Nejspíš nebudu tak upjatá.

„Vyspala jsem se s Robertem Dadem víc než jednou.“ Neochotně se vynořuju ze snové nálady, kterou nás Simone přikryla, a čelím holé realitě. „Bude to mít následky.“

„Jasně,“ připouští Simone, „ale někdy jsou ty následky pozitivní… i když se to na první pohled nezdá.“

„Jsem zasnoubená s jiným mužem.“

Zadívá se mi na prsteníček. „Bez prstenu?“

„Jeden se nám líbil… Dave zkouší vymámit z klenotníka slevu.“

Simonin úsměv se vytrácí, výraz radosti mizí. „Kolik milionů má na svěřeneckém fondu? Čtyři? A ve firmě vydělává kolik… sto dvacet tisíc ročně?“

„Na fondu má asi polovinu a vydělává zhruba dvakrát tolik,“ opravuju ji, ale pak rychle dodávám: „Co se týká peněz, je konzervativní. To se mi na něm líbí. Nikdy s nimi nehazarduje.“

Simone se pozvolna napřimuje, pohybuje se pomalu jako žena, která se přibližuje k potenciálně výbušnému předmětu. „Vezmeš si mě? – vyslovil to vůbec někdy?“

„O to tu přece nejde –“

„Možná že ne, ale řekl to?“

Nechce se mi na to odpovídat. Dave z toho vyjde chladný jako kámen, chladný jako ty sochy, ke kterým mě Simone přirovnávala. Ale přišla jsem si pro upřímnou radu a tak se přinutím k upřímné odpovědi.

„Řekl,“ začnu odhodlaně, ale pak zvadnu a zbytek radši zadrmolím: „Řekl, myslím, že bychom měli koupit prsten.“

Simone přikývne, v jejích očích se neodrážejí žádné soudy, jenom zamyšlení. „Mluvil o termínu svatby?“

„Tak daleko jsme se ještě nedostali.“

„Už o tom řekl rodičům? Požádal tvého tátu o tvoji ruku?“

„Naši rodiče o tom ještě nevědí… ale všichni tak nějak čekají, že se nakonec vezmeme.“

„Pak nejsi zasnoubená.“

„Simone –“

„Nesplňuješ žádnou z definic toho slova,“ řekne o něco důrazněji.

„Možná že zasnoubená budeš, ale teď nejsi. Něco tě k tomu cizinci táhne. Třeba tě ten chlápek, ten Dade, jenom přitahuje, nebo se možná bojíš vstoupit do manželství s tím nepravým.“

„Jsme spolu s Davem šest let. Jak bychom to asi vydrželi tak dlouho, kdybychom se k sobě vůbec nehodili?“

„Možná byl tím pravým na šest let… ale bude tím pravým na dalších šedesát? Tvoje podvědomí ti něco říká… a tvoje tělo chce zkusit něco jiného. Ještě nejsi zasnoubená, Kasie. Zjisti, o co s tím chlapem jde. Dopřej si na to čas. Když to neuděláš, když si prostě jenom vezmeš Davea, aniž bys vzala v úvahu všechny možnosti… můžeš skončit rozvedená. Nebo hůř, skončíš v nešťastném manželství s mužem, od kterého se podvědomě snažíš odpoutat.“

„Jenom mi podsouváš omluvy na neomluvitelné.“

„Jestli si vezmeš Davea, jestli se na něj usměješ a řekneš mu, že je jediným mužem, kterého chceš… jestli se mu podíváš do očí a řekneš, že jsi si jistá, jestli mu před oltářem řekneš všechny tyhle lži… bude to omluvitelné? Pokud ti na něm záleží, nezaslouží si ženu, která si je jistá svým rozhodnutím vzít si ho?“

„Jenže já mu lžu.“

„Jenom se ujišťuješ,“ přesvědčuje mě Simone mezi jednotlivými loky koktejlu. „Chodíte spolu šest let, nejsi vdaná, nejsi zasnoubená a nežijete spolu. Jestli někdy nastal čas, aby ses v tom mohla utvrdit a aby sis byla jistá, pak je to teď. Máš poslední šanci.“

Vím, že to, co říká, je špatné. Přijde mi to nemorální. Ale její logika je tak lákavá, tak hříšně osvobozující. To je právě kouzlo hříchu – jakmile se do něj namočíte, už si nemusíte dělat starosti s tím, co je správné. Můžete si dělat, co se vám sakra zlíbí.

Je to šikmá plocha, ze které se chci dostat. Tak trochu.

„A co když se rozhodnu, že to takhle nechci?“ přemítám a zvedám oči k tichým tanečníkům. „Co když se rozhodnu, že nechám Roberta Dadea plavat… Simone, jak tohle dokážu?“

Vydechne a kopne do sebe zbytek pití. Všechny stopy po římské noblese jsou ty tam, Simone se mění zpátky na typickou moderní kamarádku, kterou tolik potřebuju. „Jaxe jsem neviděla už tři roky,“ řekne, „ale pořád mám ty úžasně zvrhlé představy, které inspiroval. Spí pod mým polštářem, nosím je v kapse, mám je strčené za podprsenkou. Vždycky jsou snadno po ruce. Nech si toho Roberta Dadea, nebo ho pusť k vodě. Ale vzpomínky a fantazie ti zůstanou už napořád… Někdy dostaneš něco, čeho se jen tak nezbavíš… i když se snažíš.“

Kapitola 9

ATMOSFÉRA VE SCARPETTĚ je poklidná. Vysoké stropy, neutrální barvy. A i když se zatáhlo, jako by jídelnu ozařovalo měkké sluneční světlo. Něco takového jsem potřebovala, teď když sedím naproti Daveovi. Mluví se mnou o práci, o rodině, o rubínech. Věděla jsem, že už není možné udělat vklad na účet u švýcarské banky a vyhnout se tak našemu zdanění? Věděla jsem, že má jeho matka novou klisnu, jejíž srst má stejně žíhanou šedou barvu jako zatažená obloha? Věděla jsem, že rubíny jsou teď vlastně dražší než diamanty?

Náš hovor je stejně poklidný jako prostředí. Mezi škádlivým popichováním, kolik ho jeho oddanost vůči mně bude stát, se se mnou dělí o střípky svého světa a přitom mě nepodezírá, že bych před ním skrývala ty své. Každé slovo vyslovuje s nenucenou intimitou, kterou s sebou nese důvěra. Na chvíli zapomínám, že já sama žádnou důvěru nepřináším.

Ale poté, kdy předkrm nahradí hlavní chod a hlavní chod cappuccino a dezert, zjišťuju, že předstírání je vyčerpávající koníček. Jak to všechny ty celebrity dělají? Jak se dokážou usmívat na hereckého kolegu a s příslušnými emocemi odříkávat všechny ty texty, aniž by daly najevo, kým skutečně jsou, tou osobností za předstíraným charakterem, za popularitou, za image? Odkud berou energii udržet svou

skutečnou osobnost pevně za oponou? Do pěny v cappuccinu sypu bílý pramínek cukru. Ponořili jsme se do našeho občasného ticha. Ten moment jsem mívala ráda, tu chvíli, kdy můžu tiše sedět vedle člověka, kterého jsem si vybrala, aniž bychom plýtvali slovy. Bývalo to jasným svědectvím naší vzájemné pohody. Jenže teď nedokážu sedět jen tak v tichosti. Ticho je stezkou k mým nejtemnějším myšlenkám, které nemají v této světlem protkané místnosti co dělat.

„Dave,“ zašeptám jeho jméno, vystrašená nebezpečím, že bych se mohla prozradit. „U vás ve firmě nepracuješ jenom s muži, viď?“

„Samozřejmě že ne,“ potvrzuje.

„Některé vaše právničky… nebo klientky… jsou krásné?“

Ta otázka ho zaskočila. Zakrajuje moučníkovou lžičku do dezertu panna cotta a dělá v jeho povrchu malou prohlubeň. „Takových věcí si nevšímám.“

To je divná odpověď. Nemusíte si zrovna všímat, abyste viděli krásu, podobně jako se nemusíte soustředit na vzduch, který dýcháte.

„Byls někdy v pokušení?“ přitvrzuju.

„Ne.“ To slovo z něj vyletí tak prudce a rozhodně, že mě málem zasáhne.

Pravda nikdy z nikoho nevypadne tak rychle. Lidé obvykle o pravdě nejdřív přemýšlí, než ji vysloví. Přemýšlíme o tom, jak ji co nejlépe formulovat, a spřádáme ji pomalu v naději, že nám všichni uvěří. Zato lži se vyslovují snadněji.

Ne. Je to lež, ze které se sám usvědčil. Všichni jsme čas od času v pokušení, nemám pravdu? Jediným důvodem k takové lži je, že už jsme pokušení podlehli. Měla jsem to tušit. Divně mi zaškube v žaludku – tichá žárlivost, na kterou nemám nárok.

„Ani jednou?“ zapochybuju. Zkouším hranice konverzace, snažím se k ní najít cestu. „Možná tě, třeba jenom na chvilku, zaujalo, jak nějaké ženě splývají vlasy po ramenou nebo jak si kolegyně čas od času olízne horní ret, možná tě na chvilku napadlo, jaké by to bylo se těch vlasů dotknout nebo ochutnat ten –“

„Řekl jsem ne.“ Lež je tentokrát neústupnější. Už není jako kulka, spíš obranný val. Skoro cítím jeho nepoddajný povrch, když na něj zatlačím.

„Odpustila bych ti to,“ řeknu. Moje žárlivost narůstá, ale ten pocit se mi líbí, protože to něco vypovídá o mých citech k Daveovi. „Chci, abys… Chci, abychom se chovali jako lidi,“ pokračuju. „Přála bych si, abychom už o sobě vzájemně nesmýšleli jako o sochách.“

Vzhlédne od moučníku a poprvé od chvíle, kdy jsme mým přičiněním zabředli do ožehavého rozhovoru, se mi podívá do očí. „Nemám tušení, o čem to mluvíš.“

„Mluvím o nedokonalostech,“ vysvětluju. Pokládám ruku na stůl, o kousek ji přisouvám jeho směrem, ale on se nepokouší mě za ni vzít.

„Mluvím o těch malých nečistotách, o hedvábí v rubínech, které je dělá jedinečnými. Vím, že nejsi dokonalý. Ty víš, že nejsem dokonalá. Prostě jsem doufala, že bychom mohli přestat předstírat, že takoví jsme.“

„Já vím, že nejsi dokonalá.“

Bylo to myšleno jako políček, jeho poznámka o mé nedokonalosti, aniž by zmínil tu svou. Ale já necítím žádné nepříjemné štípnutí. Spíš naopak. Vidím v tom nechtěný kompliment. A taky vidím, že se vytáčí.

„Odpustila bych ti to,“ opakuju znovu. „Dokonce, i kdyby to bylo víc než jen pokušení. I kdyby to byla chyba.“

„Já se takových chyb nedopouštím.“ Ale pak se obměkčuje. Konečně sahá po mé ruce a rychle ji stiskne, než ji zase pustí. „Možná jsem někdy byl v malém pokušení. Ale nikdy jsem na něj nereagoval. Já takový nejsem, Kasie. To přece víš, ne?“

Zčervenám. Tentokrát se mě dotknul nechtěně, přesto má navrch.

On takový není… což znamená, že já taková jsem.

„Kupuju ti prsten,“ ozve se, když dlouho neodpovídám. „Chci spojit svůj život s tvým. Neexistují žádná pokušení, která by stála za zmínku, opravdu.“

Prstem přejedu po hraně kávového šálku. Je bělostný, stejně jako ubrus, jako růže, které mi Dave kupuje. „Musím s tebou o něčem mluvit,“ začnu. A vím, že to udělám. Řeknu to, vynesu své hříchy do jasného světla této místnosti, kde na ně oba dobře uvidíme.

„Spojujeme naše životy,“ zopakuje, ale tentokrát jeho frázi lemuje prosba. „Nemusíme lpět na nedokonalých chvilkách. Fajn, možná je naše minulost jako rubíny.“ Podívám se do jeho hnědých očí. Vidím

v nich tichou naléhavost. „Ale to je minulost. Nemusíme o ní mluvit. O tom… Jak se to jmenuje? Hedvábí? V naší budoucnosti se nacházet nebude. Naše budoucnost bude průzračná jako dokonalý diamant.“

Budoucnost nikdy není průzračná. Přinejlepším je taková jako klisna, za kterou jeho matka utratila celé jmění – žíhaně šedá jako obloha. Ale jako obvykle, Dave nemluví o tom, jak se věci skutečně mají. Vykresluje je takové, jaké je chce vidět.

Jenže copak to neděláme všichni? Vybíráme si víru, politiky, filozofy a pak vnímáme svět v rámci předem daných omezení. A když jistá do očí bijící fakta nesedí přesně podle našich představ, prostě je ignorujeme anebo je vidíme pokřiveně. Prostě zařídíme, aby jim odpovídala, i když to znamená, že je musíme přetvořit do naprosto nepřirozených forem.

Dave je muž s tajnostmi. Netuším, jestli ho pronásledují nebo ne, ale vím, že je nechce vidět, a to nejspíš znamená, že bych se na ty své taky nemusela dívat.

Pousměju se a ochutnávám moučník. Na jazyku se jenom rozplývá a chutná tak čistě.

Začínám rozumět tomu, proč tolik lidí miluje čirou jednoduchost diamantů.

Kapitola 10

JE RÁNO. Návštěva u Roberta v kanceláři, fantazie se Simone, divná večeře s Davem – to všechno mám ve zpětném zrcátku. Prostě chaos, který s chutí nechám za sebou. Dnešní den je nový a já se cítím pevnější v kramflecích. Ještě včera jsem nebyla připravená na to, co mi život přinese… nebyla jsem připravená na vlastní reakce. Dnes jsem připravená na všechno. A teď, když plně chápu, co to obnáší, jsem taky trochu natěšená.

V duchu listuju svým diářem. Asha dává dohromady analýzu nedávných zahraničních investic Maned Wolf, Nina s Dameonem se soustředí na ty domácí a Taci se věnuje efektivitě posledních marketingových kampaní a styku s veřejností. Lidé nad Maned Wolf žasnou, ale to ještě neznamená, že jim věří. Očekává se ode mě, že se podívám na velký obraz, rozpoznám malé části, které jej tvoří, a doporučím Robertu Dadeovi, co je potřeba udělat dřív, než se otevřou široké veřejnosti, a časovou posloupnost jednotlivých kroků. Jediná záruka je Robertova důvěra ve mě.

Robert Dade nade mnou nežasne, ale myslím, že mi věří.

Pouhé pomyšlení na něj je příjemné. Ještě před dvěma týdny jsem nevěděla, jaké to je… být přimáčknutá ke zdi, roztažená na stole, milovat se na podlaze pokoje hotelu Venetian. Nedokázala bych si představit sebe samu v jeho kanceláři, vkleče…

Před dvěma týdny, to znamená před dávnými časy, jsem netušila, že se můžu cítit naprosto zranitelná i mocná zároveň.

Vkrádá se do mě pocit viny a částečně otupuje uspokojující vzpomínky. Anděl s ďáblicí spolu znovu bojují. Ďáblice vzpomínky pěkně zarámovala a teď mi je předkládá k prohlídce, protože ví, že si je budu chtít užít a vychutnat. A že si budu chtít vychutnat muže, který mě přiměl to všechno prožívat.

Ale můj anděl… můj anděl křičí. Chce ty obrazy spálit.

Moment, neměl by to být ďábel, kdo by chtěl pálit vzpomínky? Nějak si vyměnili role. Co má chudák ženská dělat, když její světlá stránka začne používat zbraně té temné?

Co si má hříšnice počít, když po ní ďábel chce, aby čelila pravdě, svým vlastním činům a tomu, co díky nim cítí?

Protože pravdou je, že žádného z těch činů nelituju. I když bych si to přála. Nemůžu se kajícně zpovídat ze svých hříchů. Rozhřešení je pro mě nedosažitelné.

Včera večer mi Dave lhal, že nikdy nebyl v pokušení. Nelhal náhodou i v něčem dalším? Dávají mi jeho lži zelenou objevovat své možnosti?

Tu myšlenku radši hned pouštím z hlavy. „Prostě odvedu svou práci,“ řeknu si nahlas. Na tom určitě nic špatného nebude.

Odcházím do ložnice a otvírám šatnu. Zdraví mě moře tmavých sukní a kalhot a halenky ve světlých barvách. Okamžitě jsem znuděná. Proč si nikdy nekoupím nic živějšího? Kdo mi poradil, abych se oblékala jako knihovnice ze střední školy?

Netrpělivě posouvám ramínko za ramínkem, dokud nenarazím na oblek, který mi dala Simone k loňským narozeninám. Odvlekla mě do svého oblíbeného butiku, zavřela mě do kabinky a hodila po mně šedé kalhoty s blejzrem. Barva byla v pohodě, ale střih nebyl úplně obvyklý. Kalhoty přiléhaly o něco těsněji, než jsem byla zvyklá. Zvýrazňovaly křivky mých nohou, boků… všeho. A sako zabrané v pase dávalo vyniknout mé figuře. Top pod ním byl až moc… upnutý, černý, tenoučký. Až když jsem vyšla z kabinky, abych se na sebe podívala v děleném zrcadle, zjistila jsem, jak moc tenoučký. Aspoň že díky tomu saku jsem nevypadala vyloženě nemravně. A přesto jsem se při

pohledu na svůj odraz cítila tak trochu obnažená. Pamatuju si, jak mě napadlo, že působím přísně a zároveň smyslně… možná i malinko nebezpečně. Ze skladu za obchodem vyšel muž, nebylo mu víc než dvacet. Doslova jsem cítila, jak bojuje, aby ode mě odlepil pohled. Chtěl se dívat déle. Chtěl mě prozkoumat víc než jen očima.

Na chvilku jsem byla v pokušení svléknout si blejzr. Byl by schopen ode mě odtrhnout oči i potom? Jaký by to asi byl pocit, kdyby si mě takhle prohlížel úplně cizí člověk?

Teď už na to odpověď znám, že?

Ten komplet jsem na sobě měla naposledy tehdy v obchodě. Dokonce jsem Simone upozorňovala, že ho nebudu nosit, už když podávala kreditku prodavačce.

Ale dnes si ho na sebe vezmu.

Nacházím k němu trochu vhodnější top, černé hedvábné tílko. Má výstřih, který nepůsobí promiskuitně, a přitom mi jeho materiál vyvolává na kůži pocit luxusu.

Ale stejně beru ten průsvitný top, ten, o kterém vím, že ho nikdy nemůžu vzít na sebe, balím ho do hedvábného papíru a ukládám do kufříku. Nevím proč. Prostě ho chci mít u sebe.

Zírám na ženu v zrcadle. Vlasy má spuštěné podél ramen, působí dominantně a zároveň smyslně.

„Chci tě poznat,“ řeknu jí.

A ona se na mě na oplátku usměje.

V PRÁCI SE NA MĚ UPÍRAJÍ jenom o něco méně intenzivní pohledy než ty, které jsem poutala ve Vegas. Tom Love pozvedá obočí, když ho míjím na chodbě, a věnuje mi uznalý úsměv.

„Jen do nich,“ zamumlá.

Jeho rázný pokyn mě nabudí. Dnes bych mohla čelit celému světu. Jenže když vcházím do své kanceláře, nečeká tam na mě svět, nýbrž zpráva od Daveovy sekretářky, ve které mě žádá, abych mu zavolala. Dave vždycky volá osobně. Nikdy nepověřuje sekretářku, aby mi vzkazovala, že mu mám volat. Jedině… když mi chce říct něco, co se

mi podle něj nebude líbit.

Ani si nesedám, zůstávám stát u stolu a vyťukávám číslo. Neobtěžuju se volat prostřednictvím sekretářky a rovnou vytáčím jeho mobil.

„Kasie, za pět minut mám jednání –“ ozývá se Dave, ale já ho okamžitě přerušuju.

„Tak mi rychle řekni, co potřebuješ.“

Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak tvrdě, ale pro tentokrát se mi nechce jednat v rukavičkách. V dálce vidím červený prapor a jsem připravená na boj.

Je to skoro vzrušující.

„Dnes jsem mluvil s tou prodavačkou… s tou se stříbrným melírem z klenotnictví…“

„Já vím, s tou, co nám ukazovala rubín.“

„Jasně,“ řekne váhavě. „Ohledně té ceny nejsou právě moc pružní.“

Nic neříkám. Dívám se na svůj holý prsteníček. Můžeme si dovolit rubín. Můžeme si dovolit zaplatit za jeho přitažlivé nedokonalosti.

„Myslel jsem,“ pokračuje, „myslel jsem na tebe… a pak jsem si vzpomněl na jeden starožitný prsten ve výloze obchodu vedle mé práce… a zastavil jsem se tam hned ráno, jak otevřeli. Je opravdu dokonalý, Kasie. Tak jsem na něj složil zálohu, aby nám ho podrželi, dokud nepřijdeš a nepodíváš se na něj. Stejně se pro nás hodí líp než ten druhý prsten.“

Schovávám si nahý prsteníček do dlaně, ostatní prsty jej následují, až všechny společně utvoří pěst.

„Je to diamant a –“

„Ale já diamanty moc nemusím, Dave,“ skáču mu do řeči. „I když nevezmeme ten rubín, který jsme viděli, určitě se dají sehnat jiné.“

„Věř mi, Kasie, tenhle prsten s diamantem, to je něco docela jiného. Říkal jsem ti, že ho prodávají ve starožitnictví, ne? Je tak klasický a elegantní, ale zároveň je to originál, zaručeně jedinečný. Přesně jako ty.“

Přesně jako já. Podívám se dolů na kostýmek, který mám na sobě. Jestlipak by mě Dave dnes poznal? Myslí si o mně, že jsem zbraň ukrytá v kabelce od Herm?se. Myslí si, že jsem kytice bílých růží.

Myslí si, že jsem diamant, navzdory tomu, že jsem před ním stála a jasně mu řekla, že se mi víc líbí rubíny.

„Poslouchej, musím na tu schůzku. Večer ti zavolám, ano? Zítra se sejdeme po práci a já ti ten prsten ukážu. Přece bys doopravdy nechtěla na zásnubním prstenu rubín. Nakonec bys toho litovala, věř mi.“

Zavěšuju bez jediného dalšího slova. Vůbec mě nezná.

Ale dnes ráno… ta žena v zrcadle, ta smyslná vlivná osoba, ta cizinka, která spí s cizinci, ta žena, jež mě děsí a zároveň fascinuje… jak by ji mohl Dave znát? Vždyť ji neznám ani já.

Prsty si přejedu po klopě. Není to hebká látka, ale ani není nepříjemná na omak. Je silná a trochu tuhá, takovou by člověk spíš čekal u mužského saka, ale tohle má tak zřetelně ženský střih. Připomnělo mi to kurz filozofie, na který jsem chodila na vysoké. Profesor nám vysvětloval pravou podstatu elementů jin a jang. Nejedná se o dvojice, ale doplňující se protiklady: ženský a mužský, pasivní a aktivní, neviděný a očividný, měsíc a slunce. A to všechno musí držet pěkně pohromadě v rámci vyššího celku, který zapadá do rovnovážného a zároveň životem pulzujícího uspořádání.

Myšlence, že je můj oblek součástí něčeho rovnovážného a pulzujícího, se zasměju.

Ale přestávám se smát, když mě to samé napadne v souvislosti se mnou. Původní taoističtí filozofové neviděli v temných stránkách něco špatného a v těch světlých jenom to dobré. Nemělo to nic společného s morálkou. Prostě je vnímali jako dva základní kameny jednoho celku.

Zajímalo by mě, jaké to je být skutečně celistvá. Tohle se mi teď děje?

Protože sice nemám takový pocit viny, jaký bych měla mít, zato se cítím zatraceně silnější než kdykoliv předtím.

Taky dobře.

SVOLÁVÁM SVŮJ TÝM k sobě do kanceláře a nechávám se informovat o jejich nejnovějších poznatcích, říkám jim, kterým se mají věnovat a které nechat být. Dělají si poznámky, hltají má slova a bez námitek přijímají instrukce. Jenom Asha váhá a její vlastní kalkulace jí brání, aby akceptovala ty mé. Aspoň to tak vnímám. Dívá se na mě až moc

pronikavě; její poznámky se jenom dotýkají toho, co si skutečně myslí. Rozhodně je nebezpečná. Teď už jsem si tím jistá.

Jenže je to ona, kdo je tady v nebezpečí. Neví, s kým má tu čest.

Jsem smyslná, jsem dominantní. Dotýkal se mě cizí člověk.

Až později odpoledne si uvědomuju, že bych takovou být neměla. Tohle není obrázek ženy, který jsem měla na mysli, když jsem včera večer s předstíraným vyčerpáním dávala Daveovi polibek na dobrou noc. S Robertem jsem dnes vůbec nemluvila. Ani e-mail jsme si nenapsali, ale stejně je se mnou a láká mě vydat se novými směry, poskytuje mi odrazový můstek k novým svodům.

Dnes jsem s Robertem Dadem nemluvila, ale na tom nezáleží. Moje ďáblice vyhrává.

Kapitola 11

PRACUJU DLOUHO, což pro mě není nic neobvyklého. V kanceláři zůstávám jako poslední. Dokonce i Tom Love odešel před víc než hodinou. Přesto se cítím nabitá energií. Možná je to tím kostýmkem… nebo sexem. V duchu se uchechtnu. Ano, bude to spíš tím sexem než oblečením.

V rukách a na stole mám rozložené statistiky, fakta a čísla. Používám je jako stavební kameny k budování Robertových profesních snů. Co když uspěju, co bude pak? Co když se mi podaří pro Maned Wolf vytyčit cestu k úplnému podrobení trhu? Co když tu mapu k pokladu zabalím jako dárek a položím Robertovi k nohám? Užasne nade

mnou? Bude mě obdivovat?

Ale to není, co chci. Líbí se mi, jak mě Robert vidí teď. V jeho náklonnosti je drsný realismus. Naše vzájemná přitažlivost je skoro brutální… a přesto se nikdy nemilujeme drsně ani brutálně.

Co když chci, aby mi poděkoval očima, ústy, jazykem. Chci ho na kolenou, ne aby mě uctíval, ale aby mě obsloužil.

Takové jsou mé myšlenky, když mi zazvoní telefon.

Je to on. Jeho načasování je jako obvykle… příhodné.

„Kde jsi?“ ptá se.

„V práci, hraju si s čísly… pro tebe.“

„Silně pochybuju, že jsou tvé pohnutky čistě dobročinné.“ V šumu telefonního spojení zní jeho hlas chraplavě. Je natolik plastický, až mám dojem, že by se dal zhmotnit.

„Ne,“ připouštím, „ale jisté uspokojení mi to přináší.“

„Neumím si představit nic přitažlivějšího než tebe ve stavu uspokojení.“

„Ale, ale, pane Dade, jestlipak tohle nebyla sexuální narážka?“

V telefonu se rozhostí ticho. Vím, o čem přemýšlí. Nečekal, že budu takhle hravá. Vždyť jsem mu řekla, že už ho na sebe nenechám ani sáhnout.

Ale já jsem rubín. Ne diamant. Už si nejsem tak jistá tím, co chci, a moje povědomí… moje přijetí té nejistoty má příchuť vítězství.

A díky pocitu vítězství jsem hravá.

„Pro dnešek už jsi s prací skončila.“ To nebyla otázka.

„Opravdu?“

„Sejdeme se venku.“ Telefon oněmí.

Bez váhání skládám lejstra s čísly na jednu hromadu. Nejsou tak perfektně srovnaná, jak by měla být, ale ta trocha neuspořádanosti je zrovna teď výstižná.

Svlékám si blejzr a otevírám kufřík. Uvnitř je průhledná halenka. Sundávám si tílko i podprsenku a odvážný kousek si oblékám.

Zatímco si beru na sebe blejzr, v uších mi duní tlukoucí srdce. Tentokrát v tom není žádný postranní úmysl. Vím, co se chystám udělat. A netuším, jestli to bude naposledy nebo ne. Je mi to jedno. Mé tělo touží po novém poznání a já necítím potřebu se tomu bránit.

Vycházím ven na ulici a během několika minut u mě zastavuje Robert Dade ve stříbrném vozu Alfa Romeo 8C Spider. Jeho hladké křivky a elegantní síla perfektně korespondují s mou náladou. Robert mlčky vystupuje z auta a otvírá mi dveře. Až když sedím na sedadle spolujezdce, slyším ho zamumlat: „Ten kostýmek se mi líbí.“ Teprve pak zavírá dveře.

Ve sportovním autě jsem neseděla už celé věky, a rozhodně jsem nikdy neseděla v podobném. Sedadlo mě objímá jako milenec a zároveň mě drží ve vzpřímené pozici, připravenou reagovat na nejrůznější dobrodružství, ke kterým mě může sporťák přizvat. Všechno je stříbrné nebo černé. Tahle krásná šelma nepotřebuje žádné jasné barvy, aby byla centrem pozornosti.

Robert Dade nasedá vedle mě.

„Kam jedeme?“ vyzvídám.

Otáčí ke mně hlavu, klíč už je v zapalování, ruku má na kůží potaženém volantu, motor zhluboka přede. „Ke mně.“

Odpovídám mu úsměvem, a když se odpíchneme od chodníku, vracím se očima na silnici.

Ještě jsem se Roberta nezeptala, kde bydlí. Předpokládala jsem, že v Hollywood Hills, Santa Monice nebo snad v jednom z honosných sídel v Beverly Hills. Jenže on bydlí ve čtvrti West Hollywood – na kopci, vysoko nad shonem odehrávajícím se dole v Sunset – v malé větrné uličce, do které by vás ani nenapadlo zamířit, pokud by v ní nebydlel člověk, kterého znáte. Domy jsou tu působivé, avšak zdaleka ne ohromující. Jenže tma skrývá jejich nejjemnější detaily, a tak je těžké dělat nějaké soudy.

Popravdě řečeno by stejně žádný z nich nedokázal upoutat mou pozornost, ani kdyby byly všechny pětipatrové a měly pozlacené markýzy. Ta čest totiž náleží výlučně muži po mém boku. Celou dobu řídí auto ve sportovním duchu, přičemž čas od času jemně přitlačí na řadicí pádla pod volantem, aby získal lepší kontrolu nad jízdou. Cítím, že se jeho myšlenky řítí mnohem rychleji než auto. Chce mě tady, ale pořád tomu nemůže uvěřit. Vnímám to z jeho neochoty otočit hlavu mým směrem, jako by měl strach, že by mě mohl jeho pohled vyplašit. Poznám to podle toho, jak lpí na svém mlčení, jako by mě mohlo jedno špatné slovo přimět dodržet to, co jsem posledně prohlašovala.

Ale teď už své rozhodnutí nezměním, a když stiskem tlačítka otvírá automatickou bránu, natáhnu se a přejedu mu rukou nahoru po stehně, abych mu dala jasně najevo své úmysly, touhu a odhodlání udělat další krok.

Vydechne skrz sevřené zuby, jako by to bylo všechno, co dokáže udělat pro to, aby mě nepopadl, nevytáhl ze sedadla a nevzal si mě

rovnou na ulici dřív, než se vůbec dostaneme na jeho soukromou příjezdovou cestu.

Ale podobně jako předtím u řízení, i teď ovládne své pudy a zkušeně nás dopraví až do garáže, která už na nás čeká otevřená.

Uvnitř není žádné další auto, ale stojí tady motorka. Není tak stylová ani elegantní jako Spider. Nemá žádné chromované doplňky nebo přídavná zařízení, která by stála za řeč. Sedadlo už zažilo lepší časy a na úzkých černých pneumatikách je nalepené bahno.

Jsem z toho vedle. U vytržení, že tenhle chlap s luxusním fárem vlastní mašinu, ze které čiší drsná a neotesaná maskulinita. Znovu si prohlížím Robertovy ruce: krásné, silné, až hrubé, ale když na to přijde, taky velmi něžné.

Jin a jang.

A když mi ty ruce položí na tváře, když si mě přidrží a naše pohledy se střetnou, když moje vlastní ruce odpoví zcela primitivní a jasnou reakcí, cítím naši celistvost.

„Moc často si sem lidi nevodím,“ řekne. „Na návštěvy mě moc neužije. Ale tebe sem chci pozvat už od Vegas.“

„Proč?“ ozvu se. „Měl jsi mě v hotelovém pokoji, ve své kanceláři, na obrazovce počítače… proč mě chceš právě tady?“

„Protože,“ řekne, ale pak se odmlčí, když přemýšlí o správné odpovědi. „Protože jsem byl uvnitř tvých zdí,“ začne pomalu, „a tohle je jediný způsob, který mě napadá, jak tě skutečně dostat mezi ty moje.“

Nejsem si jistá, jak na to reagovat, a tak čekám na polibek, o kterém vím, že bude následovat. Zpočátku je něžný, ale rychle se mění v naléhavý, vášnivý. Drží mě za týl a já se k němu tisknu hrudníkem, jak se mu snažím být blíž. Jsem netrpělivá. Chci ho, celého, hned. Je plně vzrušený a připravený a mě napadá, jestli se před námi vůbec někdo zkoušel milovat ve Spideru.

Ale on se odtáhne. Odlepuje ze sebe mou ruku a zhluboka se nadechuje, aby se uklidnil a dostal své tělo pod kontrolu.

Tedy alespoň částečně. Protože jeho tělo, stejně jako to moje, touží poznávat.

Nakonec vystupuje z auta a já čekám, až ho obejde a otevře mi dveře. Na příjezdové cestě mezi námi opět zavládne ticho. Dům nevypadá bůhvíjak honosně. Vidím jenom zeď a v ní dveře, které mohou vést na… snad na malý uzavřený dvorek? Nebo ani to ne.

Ale když je otevře, rozkrývá přede mnou všechno. Za tou zdí se mi otevírá celé město. Výhled, který se táhne až k plážím Santa Moniky. Stojíme na vyvýšeném místě, ze kterého to vypadá, jako bychom byli na míle vzdáleni od světel, která zdobí rozlehlé město pod námi. Jistěže nejsme tak daleko. Jsme jenom dvě minuty jízdy od Sunset, kde bistra s párky v rohlíku doplňují pár strategicky rozmístěných nočních klubů.

Cítím, jak mi jeho prsty stoupají a klesají v zátylku a šíří vlny tepla do mé nervové soustavy. Dům, který náleží k tomuto skrytému prostranství, mám po pravé ruce. Je postavený až na hraně svahu, což je taky důvodem, proč je z ulice prakticky neviditelný. Podpírají ho piloty, křehce působící výztuhy, které mají sílu řeckých bohů.

Nechávám se provést vchodovými dveřmi. Dům má prosklené celé stěny a mě hned napadá, jak to tady asi musí vypadat za denního světla, kdy jasný sluneční svit rozzáří všechno to tmavé dřevo. Ale právě teď je jediným zdrojem světla noční město. Robert si bere ovladač a poskytuje mi tolik tlumeného osvětlení, abych viděla na vybavení místnosti o něco líp. Není v tom úplně ryzí designérská práce, přesto to na mě působí útulně.

Stěny zdobí odvážné abstraktní umělecké kousky. Jeden z obrazů přitáhne mou pozornost. Nedokážu říct, jestli znázorňuje dva milence, nebo jestli jsou ta vyobrazená stvoření vůbec lidé, ale má v sobě esenci nespoutané vášně. Dvě bytosti, které se vzájemně drží, zatímco se je snaží oddělit vířící masa barev a čirého zmatku. Ale ony jsou silnější než anarchie a jejich touha je oslnivější než barvy.

Robert si stoupá za mě, tlačí se ke mně. Cítím jeho sílu, jeho žádostivost, se kterou se na mě zezadu tiskne.

Rozepíná mi blejzr, ale já pořád zírám na obraz. Síla toho díla spočívá ve dvou navzájem se objímajících postavách. To je jeho podstatou.

Zbytek je o ničem. Sako padá na podlahu.

Robert mě pomalu otáčí a začíná si mě prohlížet. Bradavky mám pod průsvitnou a upnutou látkou topu tvrdé a vztyčené. Rukama obtáhne vnější konturu mých ňader.

„Jsi nádherná,“ řekne.

Vyklouznu z lodiček. Sice musím zaklonit hlavu, abych mu viděla do očí, ale to mi nevadí. Sahám po knoflíku kalhot a bez potíží se jich zbavuju. Jedinou součástí obleku, kterou na sobě ještě mám, je skandálně průsvitná halenka.

„Podívej se na mě,“ řeknu tiše.

Ustupuje a pomalu mi stoupá pohledem po nohách ke kalhotkám, napůl odhaleným ňadrům, krku, rtům a nakonec očím a vzápětí se vrací stejnou cestou dolů.

„Vidíš, kdo jsem?“ ptám se. „Nebo vidíš jenom to, co chceš?“ Znovu se na mě podívá a v očích se mu mihne porozumění. „Vidím ženu, která dokáže být neuvěřitelně autoritativní, a zároveň ženu, která je zranitelná. Vidím, že jsi stejně silná jako laskavá, prostě skvělá a taky malinko naivní.“

„Co dál?“

„Vidím… vidím, že máš odvahu čelit svému strachu. Zrovna teď se trochu bojíš, nemám pravdu?“

Odpovídám nepatrným přikývnutím.

„Čeho se bojíš, Kasie?“

Zachvěju se, i když se přitom usměju. „To mi řekni ty.“

„Tak jo.“ Přistupuje o krok blíž a znovu mě laská pohledem po těle.

„Bojíš se té části svého já, kterou jsi teď začala objevovat.“

„Částečně.“

„Bojíš se toho, jak moc mě chceš. Možná se bojíš, protože zrovna teď si s tebou můžu dělat, co chci – a ty nebudeš ani slůvkem protestovat, protože víš, že po věcech, které chci dělat, sama toužíš.“

Těžce polknu. Ale pohled od něj neodvracím. Udělá další krok ke mně, rukou mi přejede po vnitřní straně stehna a přitiskne ji ke kalhotkám. Mezi jeho prsty a mnou je jenom tenoučká látka. Tenhle taneček už znám, přesto vzdychnu, když se prsty dají do pohybu.

„Vidím, kdo jsi, Kasie,“ řekne. „Jedině takovou tě chci vidět.“

Začínají se mi třást nohy, a tak se ho chytám za košili a držím se ho hned ze dvou důvodů – protože musím a protože po něm toužím.

„Vezmi mě do ložnice,“ zašeptám, když se chvění zmocní celého mého těla. „Chci se s tebou milovat na tvé ohnivé posteli.“

Pouští mě a v okamžiku jsem v jeho náručí, nese mě jako princeznu dolů z nenápadně umístěného schodiště. Pokoj, do kterého mě přináší, je prostorný, dost možná stejně velký jako obývák nad námi. Vidím jeho stůl s počítačem. Vidím jeho luxusní křeslo.

Uprostřed všemu vévodí postel, kterou pod sebou ucítím, když mě na ni položí. Cítím ji na kůži, zatímco mi stahuje kalhotky. A když si i on svlékne košili, džíny a ten zbytek… pak už cítím jenom jeho… tlak jeho svalů, jak si na mě lehá, jeho rty, které vášnivě prozkoumávají můj krk. Stahuju si i tu tenoučkou halenku. Musím se ho dotýkat každým kouskem kůže. Ohnivý žár nevychází z postele, ale ze mě. Rukou zašátrám po jeho penisu a pocítím opojnou moc, když se mi zaškube v dlani. Teď už znám každý kousek jeho těla. Vím, jak se ho dotýkat, aby po mně šílel, hraju si s ním, vychutnávám si každé zakolísání jeho dechu. Přesto neprotestuju, když se odtáhne a ústy se přesune k mému klínu. Jakmile do mě ponoří jazyk, roztřesu se, v životě jsem nebyla tak vlhká. Nedokážu zůstat zticha. Vzdychám a sténám, chytám se přehozu pod vyklenutými bedry a téměř před ním unikám, jak mě děsí intenzita pocitů, které ve mně vyvolává. Ale on mě pevně drží za boky a odmítá mě nechat jít. Palcem mi napíná kůži, aby mohl ochutnat každé skryté místečko a umožnil mi zakusit to, čeho se tolik bojím a zároveň po tom toužím.

Orgasmus je tak silný. Mám pocit, že mě roztrhá. Vůbec ho neovládám. Nedokážu získat sebekontrolu, kterou jsem ztratila, ani nepoznávám hrdelní zvuky, jež vycházejí z mých úst. Vrací se nahoru a já nemám sílu mu odolat. Vzepře se nade mnou a ztěžklým pohledem si dlouze prohlédne mé rozechvělé nahé tělo. Když mě políbí, ucítím, jak se jeho chuť mísí s mou vlastní. Cítím, jak ke mně tlačí špičku penisu, jenže dál nepostupuje. Úmyslně mě dráždí a já z něj šílím chtíčem. Pokouším se posunout níž, dostat ho do sebe, ale on mě chytá za paže a brání mi v tom. Musím čekat a to čekání, chtíč, netrpělivost… díky

tomu všemu dosahuje mé vzrušení takových výšin, o kterých jsem nikdy předtím neměla tušení.

„Prosím,“ vydechnu a prohnu se v zádech, abych se prsy dotkla jeho hrudi. „Prosím.“

„Jsi jediná ženská, co znám, která je stejně sexy, když si bezostyšně bere, co se jí zachce, jako když žadoní po úlevě.“

Zrovna teď konverzovat nesvedu. Nedokážu zareagovat na jeho neobvyklý kompliment. Teď dokážu jen naslouchat svému tělu. Pohlcují mě plameny.

„Prosím,“ ozvu se znovu. „Já tě potřebuju.“

Teď je to on, kdo zasténá, a vmžiku se do mě noří. Vyjeknu, nejsem schopná dělat nic jiného než přijímat to, co mi dává. Každý pohyb mi přináší nové pocity. Pouští mi ruce a já ho vzápětí hladím po zádech, objímám kolem krku, hladím ve vlasech a nakonec ho chytám za zadek. Sice ho mám celého, ale chci víc.

Smí si se mnou dělat, co chce, protože co chce on, je to samé, po čem toužím já.

A jak do mě proniká víc a víc, přichází další vyvrcholení. Tentokrát i jeho. Naše vzdechy se vzájemně splétají do mnohohlasého chóru.

Když se uvolní a já na sobě pocítím jeho plnou váhu, vzpomenu si na síly jin a jang.

V ten moment se najednou cítím úplná.

Kapitola 12

UPLYNE DESET, PATNÁCT, možná dvacet minut. Nebo to jsou roky? Těžko říct. Ztratila jsem pojem o čase i prostoru. Realita se zasekla někde v mé kanceláři. Tahle chvíle, kdy ležím v Robertově posteli, není součástí běhu vesmíru.

Leží vedle mě, oči napůl přivřené a zírá do prázdna. Zrovna jsme dostali dech pod kontrolu. Působí klidně, dokonce vyrovnaně, jako by neměl nic společného s mužem, který na mě ležel a tiskl se do mě s dravou a nespoutanou vášní podobnou té mé. Ne, ten muž vedle mě je ztichlý, mírný a možná i trochu zranitelný.

Váhavě mu přejedu rukou po hrudi. Je to gesto vyjadřující jiný druh intimity. Lenivě se usměje, oči má stále ukotvené na vysokém stropu. „Kouřil bych, až bych brečel,“ prohodí.

Jeho poznámka mě překvapuje. „Ty kouříš?“

„Kouřil jsem, už je to hrozně dávno. Zapálit si mě nenapadlo už dlouho, ale… cigareta po sexu uklidňuje, vrací tě zpátky na zem a po tomhle sexu nevím, jestli tu cestu najdu, aniž by mě někdo navigoval.“

„Já cigarety nesnáším. Nemám ráda, jak se pach kouře celé dny drží lidem ve vlasech a oblečení. Můj první přítel byl kuřák. Už nikdy nebudu s žádným kuřákem.“

„Zatraceně, tak jo,“ řekne a do očí se mu vrací rošťácká jiskra.

„A co říkáš na doutníky?“

Popadám polštář a beru ho s ním po hlavě. Směje se a pokouší se mi bránit, ale já si na něj sedám a mydlím ho znovu a znovu a on mě jako prosí o milost. Nakonec polštář odhodím a usměju se na něj. Má rozcuchané vlasy a na to, že je má protkané prvními šedinami, vypadá hrozně mladě… skoro nevinně.

Taky mě pozoruje nebo spíš hltá pohledem. „Jsi tak nespoutaná.

Vypadáš krásně, když jsi nespoutaná.“

Zahlodají ve mně výčitky. Nejsem nespoutaná. Ještě ne. To bych musela oficiálně ukončit vztah s Davem.

Ale o tom teď nechci přemýšlet. Teď se chci soustředit jenom na muže pode mnou, na jeho rozcuchané vlasy a uvolněný úsměv.

Nakloním se nad něj a zlehka ho políbím. „Vidíš, kdyby sis zakouřil, tohle bych neudělala.“

„To je ten nejlepší protikuřácký slogan, co jsem v životě slyšel,“ poznamená.

„Jasně, Americká společnost pro kontrolu rakoviny se klidně může držet své kampaně založené na pocitech strachu a viny. Zato já?“ Znovu se předkloním a vtisknu mu další polibek, trochu delší a taky o něco intimnější. „Já věřím v pozitivní motivaci.“

Přesouvá mi ruce do pasu a já ho dál líbám. Nejdřív na ústa, pak na bradu, krk… Na kůži se nám ještě drží pot po nedávném milování, ale jak pokračuju níž a níž, cítím, že pode mnou zase tvrdne.

To, co s ním prožívám, je… nezvyklé – bezstarostnost, hravost, lehkost… Cítím se uvolněně.

Bože, cítila jsem se někdy takhle vůbec?

Moje ústa už dosáhla k jeho bokům. Vnímám jeho ruce ve vlasech, vnímám očekávání, které z něj vyzařuje.

Řekl, že vidí, kdo jsem. Řekl, že právě a jenom tak mě chce vidět. Jazykem olíznu špičku jeho penisu. Najednou už nedýchá klidně.

Ano, díky Robertu Dadeovi se cítím mocná, zranitelná, uvolněná… a někdy trochu vystrašená.

Teď ale strach nemám.

Jazykem po něm putuju dolů a pomalu zpátky, přes každý výstupek. Mám jeho plnou pozornost. Dívám se na něj a žasnu nad tím, že jsem ho dokázala pojmout celého, aniž bych pocítila třeba mírné nepohodlí.

S Robertem zkrátka nikdy nepřichází bolest. Ani když mě tiskne pod sebou, ani když mě tahá za vlasy, když mě mačká ke zdi, dokonce ani když mi říká věci, na které nejsem připravená. Není v tom žádná skutečná bolest.

Beru si ho do úst, jednou rukou svírám kořen penisu a druhou se dotýkám jemné kůže pod ním. Vzdychá, když se po něm sunu nahoru a dolů, když ho ochutnávám a poznávám.

Není na tom nic špatného. Nevnímám žádnou nejistotu nebo výčitky. Potěšení nedává prostor lítosti.

Líbí se mi, jak chutná, líbí se mi, co s ním dokážu udělat. Doslova cítím, jak se mi cuká na jazyku. Předklání se a vytahuje mě k sobě, ale já se nenechám převrátit na záda.

„Ne, ne, pane Dade, tohle je moje jízda. Teď určuju pravidla já.“

„Neříkejte,“ vydechne s uznalým a zároveň nadšeným úsměvem.

„Říkám. Tak co, dal byste si ještě jedno kolo?“

„Bože, to dal.“

„Opravdu? To je zvláštní, protože mám dojem, že jsem neslyšela kouzelné slůvko.“

Teď už se usmívá od ucha k uchu, i když se mu samým vzrušením těžce dýchá. „Prosím.“

„Prosím?“ zopakuju. Znovu si na něj sedám, rukama mu tlačím na tvrdá holá prsa, moje vlastní tělo je stejně obnažené, jako to jeho.

„Spíš jsem čekala abrakadabra, ale prosím bude taky stačit.“ A zatímco se směje, dosedám na něj.

Smích utichá… ale úsměvy zůstávají. Nejdřív se pohybuju zvolna, potom rychleji. Robert mě drží v pase a očima hltá mé tělo. Úsměvy setrvávají, dokud nezvrátím hlavu a vášeň nedosáhne takové intenzity, že se naše rty vymknou kontrole.

Uvnitř se ale usmívám pořád.

A vím, jsem si jistá, že jeho vnitřní úsměv kopíruje ten můj.

CHCE, ABYCH ZŮSTALA, ale já na to nejsem připravená. Mám příliš mnoho nevyřešeného. Celé roky se mi líbila představa, že jsem součástí vztahu. Líbila se mi jeho pravidla, ctila jsem jeho hranice. Ale teď mě pokouší myšlenka na svobodu. Vím, že to musím s Davem ukončit, ale zároveň nejsem připravená uzavřít nic oficiálního s Robertem Dadem. Chci se do nového vztahu nejdřív osmělit, stejně jako se člověk osměluje, než se ponoří do chladné vody bazénu. Nejdřív si namočíte nohu, potom se smočíte do pasu a čekáte, dokud nepoleví prvotní šok. Teprve potom jdete pod vodu celí.

Já se zatím brodím po kotníky, ještě nejsem připravená jít pod vodu celá.

Oblékám se a on mě přitom pozoruje. Rád by mě stáhl zpátky k sobě, ale namísto toho si neochotně navléká džíny a triko. A já od něj odvracím pohled na dost dlouho na to, abych si všimla pár detailů v místnosti. Stojí tu to luxusní křeslo, ve kterém seděl, zatímco sledoval, jak si na míle daleko od něj svlékám župan.

Očima putuju dál, až k celoplošným oknům. L.A. je vždycky nejkrásnější v noci. Je to, jako by hvězdy na nebi, které se z města nedají pozorovat, sestoupily na zem a rozsvítily svým třpytem ulice. Koutkem oka zalétnu k Robertovi. „Vždycky jsi žil takhle?“

„Jak, takhle?“

„No… v přepychu. V bohatství a luxusu. Jestli jsi odjakživa řídil auta s vyšší hodnotou, než je hrubý domácí produkt zemí třetího světa?“

Zasměje se a zavrtí hlavou, že ne. Pohledem kloužu dál a tentokrát mou pozornost upoutá zarámovaná fotografie jakéhosi páru. Rámeček působí nepřiměřeným dojmem, protože je z levného dřeva a přitom stojí na rustikálním nočním stolku. Zvedám ho a prohlížím si ženu, která vypadá jako Latinoameričanka… Mexičanka, Argentinka, možná dokonce Brazilka… nejsem si úplně jistá. Je zjevné, že musela být svého času velmi krásná. Má husté černé vlasy a rysy obličeje, které by rádi napodobili plastičtí chirurgové. Navzdory tomu má žena na té letité fotografii – snímek může být víc než dvacet let starý – tmavé kruhy pod očima. Vidím, že má svěšená ramena, a taky jak ji muž stojící po jejím boku, s pletí světlou jako vanilková zmrzlina, podpírá.

I on vypadá unaveně. Vidím, jak stahuje rysy, když se dívá do objektivu. Vidím těžký úsměv, jako by říct slovo sýr bylo nad jeho síly.

„Moji rodiče,“ vysvětluje Robert, když se postaví za mě.

„Vypadají, že se milují,“ řeknu a pokládám rámeček zpátky.

„Milovali se.“

V jeho hlase zaznamenávám napětí, díky kterému mi dochází význam slov. „To mě mrzí.“

„V pohodě,“ řekne s povzdechem a opře se o komodu. „Už je to dávno.“

„Můžu se zeptat, co se jim stalo?“

„Uf… bylo toho víc.“ Najednou vypadá unaveně, stejně jako úsměv jeho otce. „Ale hlavně to byly zmařené naděje a zklamání. Když je ho moc, dokáže zklamání zabíjet.“

Nevím, jak se v té konverzaci pohnout z místa, a tak čekám, jestli nebude pokračovat sám. Když to neudělá, přikývnu, odvracím zrak od fotografie a jdu si najít boty.

„A co vaši?“ ptá se, když si zapínám pásky kolem kotníků. „Jsou pořád tady?“

„Živí a zdraví,“ odpovídám a rozhlížím se po kabelce.

„Máš sourozence?“

Předstírám, že ho neslyším. „Nemůžu najít kabelku. Ale nesla jsem si ji dovnitř, že jo?“

Chvíli mě zkoumá pohledem. Uvědomuje si, že jsem se úmyslně vyhnula jeho otázce, ale taky cítí, že není vhodná doba, aby na mě tlačil. Už tak jsem dnes šla s kůží na trh. Jsem tak daleko za svými vlastními hranicemi, že bych mohla být někde v Mosambiku.

Výlet do Mosambiku jsem teda neplánovala. Neznám místní jazyk ani zákony a už vůbec netuším, čím se tu platí… ale, bože můj, že je tu ale krásně.

Kapitola 13

DALŠÍ DEN MI UTÍKÁ jako voda. Sotva stíhám sledovat, jak na sebe navazují jednotlivé sekundy, minuty a hodiny a míhají se kolem mě. Můj tým mi předkládá výsledky výzkumů, nástiny zpráv, myšlenky, postřehy i obavy – všechno, co můžu zahrnout do jedné krásně kompaktní prezentace. Není to jednoduchý úkol a za jiných podmínek by mě mohl znervózňovat. Ale teď tomu tak není. Jsem neochvějná. Veškerý shon kolem mě je jenom lehkým vánkem. Je jako vír na Robertově obrazu a já jsem jako jeden z těch milenců, jsem silná a nic mě nedokáže vyvést z rovnováhy. Prověřuju zisky z evropských aktivit Maned Wolf a přitom cítím, jak se mi zezadu o krk otírají Robertovy rty. Studuju předpokládaný vývoj divize kybernetické bezpečnosti a přitom si představuju, jak mě chytá za ruku a tiskne ji do matrace, na které ležíme. Pročítám návrhy nových produktů a zároveň vdechuju vůni jeho kůže, cítím jeho dech, vnímám jeho přítomnost.

Jsem jím posedlá.

Když se mi na kancelářské lince ozve Barbara, aby mi sdělila, že mi volá Dave, málem to odmítnu vzít. Hlavou mi prolétají stovky výmluv. Jsem na schůzce, právě obědvám, mám jiný hovor… nebo se prostě chci vyhnout bolesti, kterou nepochybně způsobím.

„Ahoj, jak se máš?“ Jeho hlas zní omluvně, starostlivě. Jsou to jenom čtyři laskavá slůvka, a přesto dokážou otevřít malá dvířka v mém srdci a pozvat do něj vinu.

„Mám teď trochu napilno,“ odpovídám vyhýbavě. Možná se najde nějaký způsob, jak ho přimět, aby se rozešel on se mnou.

„Tak promiň, nechtěl jsem tě rušit. Ale k věci. Vím, že se na mě trochu zlobíš a… tak jsem si říkal, že bychom si popovídali. Třeba dnes večer? V Ma Poulette?“

„Myslím, že se zdržím v práci.“ Jak ho jenom přesvědčit o tom, že mu za to úsilí nestojím? Jak přimět chlapa, aby se na vás vykašlal po šesti letech pevného svazku?

Jsem ztělesněním zbabělosti.

„Prosím tě, Kasie… jenom… prostě se s tebou musím dnes vidět. Znáš tu restauraci, ne? Tu novou v Santa Monice? Můžu tě vyzvednout v půl osmé?“

Co věta, to otazník. Chce se usmířit a zametá před námi cestu.

Zaváhám, protože mé myšlenky sice nabývají pevných obrysů, ale nějak nedokážu určit, kde mají hlavu a kde patu. Už nejsem na cestě, kterou se Dave snaží uhladit. Pod mýma nohama vrže neudusaný štěrk. Má chůze je vratká. Když upadnu, nevím, jestli se najde někdo, kdo by mi pomohl zpátky na nohy. Ale je to moje volba. Jsem si naprosto jistá, že jsem se rozhodla správně, jenže netuším proč, tak jak to mám vysvětlit Daveovi?

Musím mu to vůbec vysvětlovat?

Moje zbabělost narůstá do rozměrů, kterým předešlá euforie nedokáže konkurovat. Jedno je mi ale jasné, tomuto muži něco dlužím. I kdyby to měla být jenom ta večeře.

„Tak v půl osmé,“ slyším, jak říkám. Možná do té doby zase získám odvahu… Bože, alespoň v to doufám.

DEN ZTRÁCÍ SVOU DOSAVADNÍ snovou realitu. Najednou jsem v tom až po uši, uštvaná, ve stresu a netrpělivá jako vteřinová ručička hodin, která pořád spěchá, aby byla na další čárce. Po maratonu schů-

zek mi Barbara oznamuje, že volala Simone a prý je to důležité. Ale Simonina představa o důležitosti obvykle zahrnuje výprodej v Bebe. Kromě toho už nemám čas volat jí zpátky. Spěchám domů, abych se připravila na zlomení jednoho mužského srdce.

Když v sedm dvacet pět otvírám dveře Daveovi, mám na sobě bílé šaty ke kolenům. Jsou sice bez rukávů, ale nemají nijak provokativní výstřih. Klidně by si je mohla obléct žena nějakého politika. Vlasy mám opět vyčesané nahoru a uši mi zdobí perličky orámované zlatem.

„Jsi dokonalá,“ chválí mě Dave, když mi nabízí rámě. A je tu zase to slovo. Začínám ho fakt nenávidět.

Ale nahlas to neřeknu a on mi otvírá dveře mercedesu. Je to hezké auto a působí přesně takovým dojmem, na kterém Daveovi záleží – nenápadným bohatstvím a komfortem. Vybavuju si nával adrenalinu, který jsem pocítila, když pode mnou zavrněl motor Robertova sporťáku, vybavuju si vzrušení, které se mě zmocnilo, když jsme zrychlovali temnou losangeleskou nocí.

Jak dlouho vydrží takové vzrušení? Chci, aby vydrželo?

Ale tyhle otázky si teď nechci klást. Musím říct Daveovi pravdu. Možná u večeře, možná před ní nebo potom, možná v autě cestou domů. Jaká je etiketa zrady?

Pocit viny v mém srdci je nenasytný. Krmí se zbytky štěstí po včerejším večeru.

Pěkně krok za krokem. O nic víc nejde. Když se uklidním, všechno bude v pořádku. S tímhle ošklivým úkolem už si nějak poradím a pak, za nějaký čas se Dave vzpamatuje a já se budu zase cítit svobodná, stejně jako včera v Robertově náručí. Jasně, beru, porušila jsem pravidla. Daveova pravidla, pravidla mých rodičů, má vlastní… ale pravidla jsou od toho, aby se porušovala.

To bylo oblíbené klišé mé sestry… dokud se nerozhodla, že pravidla vlastně neměla nikdy vzniknout.

V zasutých koutech mysli se zjevují další slova mé sestry, ale já jim nevěnuju pozornost, které se domáhají.

Letmo mrknu po Daveovi. Vypadá dobře. Myslím, že cítím lehounký závan nové kolínské, což je pro něj neobvyklé. Posledních

pět let nepoužil jinou vůni než Polo Blue. Na sobě má sportovní sako, které jsem mu koupila v Brooks Brothers, pěkný italský len obarvený do teplého kašmírového odstínu. Moc mu to sluší.

Vůbec poprvé si všímám způsobu, jakým svírá volant, jako by to byla jediná věc, která ho drží při zemi. Je nervózní? Vycítil ze mě nějakou změnu?

Pozorně sleduju jeho výraz, ale snad poprvé v něm nedokážu číst. Oči má přilepené na silnici, rty semknuté způsobem, který mluví o rozhodnosti, možná odhodlání.

Vzdávám to a pokouším se na pohodlném koženém sedadle uvolnit. V kabelce mi zavibruje telefon, ale já si ho nevšímám. Bojím se, jak bych reagovala, kdyby to byl on. Bojím se, co by Dave spatřil v mé tváři.

Pěkně krok za krokem.

V MA POULETTE JSEM NIKDY nebyla, ale to jméno se mi nelíbí. Je to hloupá slovní hříčka, která si pohrává s francouzským slůvkem slepička, což je takové jejich láskyplné oslovení. Jenže Angličané tomu neporozumějí a Francouze to pobaví jen stěží.

No nic, uvnitř je to celkem útulné. Tlumená světla podtrhují venkovské kouzlo. Nechybí tady neomítnutá cihlová zeď a masivní dřevěné prvky. Dave oznamuje své jméno a hosteska se zadívá do seznamu. S prstem přiloženým k řádku, na kterém je nejspíš uvedena naše rezervace, na chvíli zaváhá. Když konečně zvedne oči, utkví na mě možná až příliš dlouhým pohledem doprovázeným zjihlým úsměvem.

Něco se děje. Tohle není jen tak obyčejná večeře.

Najednou mám pocit, že odsud musím pryč. Ale nedokážu se k tomu přimět. Na zbabělosti je jedna zvláštní věc. Lidé si myslí, že vás přiměje utéct a schovat se, ale ve skutečnosti je to spíš našeptávač nebo něco ještě temnějšího. Je to vlastnost, která vám dovolí nechat se vést na místa a vstříc osudům, jimž byste se jinak raději vyhnuli.

A tak se nechávám vést – hosteskou vpředu a po mém boku Davem, jehož ruka je položená na mé paži. Míjíme hosty, kteří se mi slévají do táhlé šmouhy, a míříme k zavřeným dveřím… k salonku, jak je mi řečeno. S trochou soukromí.

Pěkně krok za krokem, opakuju si a naslouchám klapotu svých podpatků na tvrdé podlaze.

Hosteska otvírá dveře. Vstupujeme dovnitř – a tam jsou všichni: jeho rodiče, moji rodiče, pár přátel z práce, jeden ze společníků z Daveovy firmy, jeho kmotr, Dylan Freeland… který je shodou okolností spoluzakladatel mé firmy. Z nepochopitelného důvodu stojí pár kroků za ním Asha. A pak je tu Simone, oči má jako dva talíře a v nich stejné zděšení, jaké pociťuju já. Zavrtí hlavou a já vím, co by si přála říct: Volala jsem ti. Snažila jsem se tě varovat. Vybrala sis špatný čas, kdy mi nezvedneš telefon.

„Chtěl jsem, aby tu s námi u této příležitosti byli všichni, které milujeme a ctíme,“ pronese Dave slavnostně. Všichni se na nás usmívají, sahají po rukách svých partnerů a čekají na magický okamžik.

Dave klesá na jedno koleno. Nedokážu se pohnout, nedokážu se na něj ani podívat. Pohled mám přilepený ke špičkám bot. Pěkně krok za krokem.

Sahá do kapsy saka, toho saka, které jsem mu koupila, toho, které pro mě právě získává jiný význam, než jsem mu přisuzovala. Nepodívám se tam. Zavírám oči. Nechci ten diamant. Nechci být Daveovou bílou růží.

„Kasie,“ řekne. Jeho hlas je přesvědčivý, neústupný. Váhavě otevírám víčka.

Je to můj rubín. Ten, který jsme si spolu prohlíželi. Se všemi těmi hedvábnými nedokonalostmi a vášnivě rudým leskem.

„Kasie,“ zopakuje.

On mi koupil rubín. Něco se ve mně drolí.

„Slyšela jsi mě?“ naléhá teď už lehce nervózním tónem. Zvedám oči. Vidím souhlasné úsměvy našich, povzbuzení v očích našich přátel.

„Ptal jsem se, jestli si mě vezmeš,“ připomíná mi. Myslím, že už to párkrát řekl. Ztratila jsem se v labyrintu nedokonalostí rubínu, ve zbabělosti, v jednoduchosti, s jakou jsem se nechala dovést k zamítnutému osudu.

„Tys mi koupil rubín,“ hlesnu tak tiše, tak odosobněle. „A žádáš mě o ruku.“

Naši přátelé, spolupracovníci, rodina… všichni jsou tu s námi. Někteří vážili dlouhou cestu. Všichni očekávají jedinou odpověď.

Zadívám se do Daveových očí a široce se usměju. Kvůli němu, kvůli našim hostům.

„Žádáš mě o ruku,“ řeknu znovu, „a moje odpověď je: ano.“

Kapitola 14

CHAOS.

Nevím, jak jinak bych to popsala. Výbuch radosti, který následuje, je tak vzdálený mým pocitům. Každé podání rukou a dojatá gratulace mě děsí. Měla to být soukromá chvilka mezi dvěma lidmi: mnou a Davem. I za těch nejlepších okolností bych si to tak přála.

Navíc tu žádné nejlepší okolnosti nejsou.

Zahlédnu Simone postávat v koutě, její obvyklá nespoutanost je ta tam. Sdílíme spolu tajemství, moje tajemství, a ji to bolí stejně, jako to mě zraňuje.

Kolem krku se mi ovíjejí máminy ruce, tváře mi smáčejí její slzy.

„Jsme na tebe tak pyšní!“

„Vždyť jsem nic neudělala, mami,“ protestuju. „Tu večeři i žádost o ruku zorganizoval Dave sám.“

„A kdo si ho vybral? Ty!“ zasměje se. „Upřímně, když se podívám na tebe a na tvá rozhodnutí, vidím, že jsme tě dobře vychovali.“ Odtáhne se a zahledí se mi do očí. „Tohle je dobré,“ řekne. „My jsme dobří.“

Slyším i to, co nebylo vyřčeno. Život, který vedu – aspoň ten, jenž vedu navenek – je pro ni zadostiučiněním. Ospravedlňuje selhání, o kterém nikdo z nás nemluví. Má racionální a zodpovědná rozhodnutí jsou výkřikem do celého světa, že ať už se s Melody stalo cokoliv,

nebyla to chyba mých rodičů. Může si za to sama, ne naši. Vždyť se podívejte na Kasii! Je dokonalá.

Máma mě bere za ruku, táta stojí hned u ní a souhlasně se usmívá.

„Trochu zvláštní,“ utrousí máma s pohledem na prsten. „Proč to není diamant?“

„Ona ho nechtěla,“ odpovídá Dave, když se k nám přitočí od svých kolegů.

„To je pravda, ale ty sám jsi říkal, že rubín určitě nechceš,“ připomínám mu. „Ještě včera jsi mě odmítal poslouchat.“

Dave na okamžik zvážní, galantně se omlouvá mým rodičům a bere si mě stranou. „Až do dneška jsem naše zasnoubení nevzal za správný konec.“

„To teda ne,“ souhlasím. „A ani já.“ Polije mě horko, když si uvědomím, jak málo výstižně to zní.

„Vlastně jsem tě nikdy pořádně nepožádal o ruku. Neřekl jsem to těmi správnými slovy. Připravil jsem tě o to správné překvapení.“

Rozhlédnu se po místnosti. Překvapení může mít tolik podob.

Existuje šťastné překvapení a pak taky překvapení z nedorozumění.

„Chtěl jsem to napravit,“ vysvětluje. „A tak jsem ti namluvil, že ten prsten nekoupím, abys byla ještě víc překvapená. Pozval jsem naše rodiny, abych ti vynahradil, že jsem tě nepřekvapil žádostí o ruku. Jinak by to byla jenom… no, po tom, co jsme už vybírali prsten…“ pokrčí rameny. „Zkrátka by to byla jenom formalita. A já ti chtěl dopřát romantiku.“ Teď už ho chápu. Dochází mi to. Ohlédnu se po mých rodičích.

Objímají se. Můj obvykle vyrovnaný táta je stejně uslzený jako máma.

Jsou na mě pyšní. Jsou pyšní na sebe. Žiju takový život, jaký si pro mě představují.

Protože… někdo ho přece žít musí.

PŘICHÁZEJÍ DALŠÍ GRATULACE, další přípitky, šampaňské teče proudem…

Nedokážu uchopit okamžik. Přistupuje k nám Dylan Freeland. Objímá Davea a mně dává formální polibek na tvář. „Věřím, že se o tohoto mladého muže postaráte,“ řekne. „Je pro mě jako vlastní syn.“

Mám pocit, jako by se můj úsměv měnil na pokřivený úšklebek. Tenhle střet dvou světů se mi nelíbí. Je to znepokojující připomínka toho, že je můj osobní život těsně spjatý s vyhlídkami v tom profesním. Visuté lano, na kterém balancuju, není tak silné, jak by mělo být, a až teď zjišťuju, že pode mnou není záchranná síť.

Omlouvám se. Potřebuju na vzduch. Procházím davem lidí. Každý krok přináší další blahopřání pronesené novým hlasem. Zrychluju ústup. Dělá se mi špatně a točí se mi hlava, a tak honem hledám dveře, únikový východ, který mě vyvede ven ze zlého snu.

Konečně se dostávám na terasu, ale nejsem sama. Stojí tu Asha, v ruce tenkou cigaretu. „Nesmí se tady kouřit,“ prohodí Asha místo pozdravu. „Dokonce ani na terase.“ Dlouze potáhne a koutkem úst vyfoukne kouř. „Ale někdy ta pravidla prostě musíš porušit. Nemyslíš?“

Přecházím na druhou stranu terasy, tak daleko od kouře nesoucího příslib rakoviny, jak je to možné.

„Překvapilo mě, že jsi tady,“ promluvím.

Pokrčí rameny. „Dave volal k nám do práce. Nebyl si jistý, jestli je tam někdo, kdo ti je blízký, někdo, koho by měl pozvat. Je zvláštní, že se na to musel ptát. Každopádně jsem mu řekla, že ne… až na mě.“

„Jenže my si nejsme blízké.“

„Ne, ale byla jsem zvědavá.“

Snažím se zachovat klid. Ona má na sobě těsně padnoucí černé šaty s polokruhovým výstřihem na zádech, odhalujícím hladkou snědou kůži. Jsme jako kovbojové z Divokého západu, až na to, že jsme černý a bílý klobouk vyměnily za šaty a místo pistolí jsme se ozbrojily jinými smrticími, jenom méně hmatatelnými zbraněmi.

Jenže ten můj bílý klobouk by možná měl být světle šedý.

„Máš se mnou nějaký problém?“ ptám se jí. Nejsem si jistá, jestli mi na její odpovědi záleží. Dnešní večer je plný strašidelnějších démonů, než je ona.

„S tebou přece nikdo problém nemá, Kasie,“ odpovídá, než si dá dalšího šluka. „Dostala jsi skvělý džob od vděčného přítele a teď si je oba vezmeš. Jsi šťastná žena.“

„Nikdo mi žádný džob nedal,“ opáčím. „Jenom jsem zatahala za nitky, abych se dostala na pohovor, nic víc.“

„To je pravda.“ Sbírá prázdnou sklenku a odhazuje do ní nedopalek. Kouř se zavlní a valí se vzhůru, dělá ze sklenky něco jako čarodějnický kotlík. „Taky jsi ve své práci moc dobrá. Ale dávej si pozor. S nitkami je ten problém, že když za ně taháš moc, kolikrát něco odhalí.“

TRVÁ DALŠÍ PŮLHODINU, než se ke mně dostane Simone. Odvleče mě na dámy a nahlédne pod všechny dveře, jestli neuvidí něčí nohy.

„Co to děláš?“ zasyčí, když si je jistá, že máme soukromí.

„Nemohla jsem ho odmítnout přede všemi. Naše rodiny, přátelé, jeho kolegové… to prostě nešlo.“

Simone frustrovaně zafuní. „Davea jsem teda podcenila,“ zamumlá víc pro sebe než pro mě.

„Dokáže se chovat romanticky.“

Simone se na mě pozorně zadívá, zkoumá můj výraz, ale nevypadá zrovna nadšeně z toho, co v něm vidí.

„Co teď?“ oboří se na mě drsně. „Odmítneš ho dnes večer? Zítra?“

„Já nevím.“

„Uděláš to, až odejdou svědci a ty získáš pevnou půdu pod nohama?“

Podívám se na rubín. Vidím tváře svých rodičů. Vybavuju si bujaré veselí, které se odehrává tam venku. Myslím na Davea a jeho touhu dělat věci správně.

Kdysi dávno jsem taky chtěla dělat věci správně. Věřila jsem v černou a bílou, správné a špatné, dobro a zlo. Pravda je, že nejsem žádný taoista. O té víře jsem se naučila jenom to, co mi stačilo, abych udělala zkoušku. Naučila jsem se dost na to, abych si mohla její filozofii idealizovat podle momentální potřeby. Jenže jsem nikdy předtím žádnou rozpolcenost nezažila.

Jsme dobří, řekla máma, ale nevěděla, jak moc se mýlí. Svázala jsem svého anděla a nasadila mu roubík, zatímco ďáblici jsem vydala své tělo a duši napospas a na hraní.

Můžu to ještě zvrátit? A chci vlastně?

„Já nevím,“ řeknu. Je to odpověď na obojí – Simoniny otázky i ty moje. Snažila jsem se postupovat krok za krokem, ale teď nevím, kterým směrem bych se měla dát. A tak stojím na dámských toaletách, obtěžkána tajemstvími a drahokamem, a rozhlížím se po drobečkách chleba, které by mě navedly zpátky na stezku, jež mě neděsí.

Dveře toalet se otvírají. Dovnitř vchází Ellis, žena, s kterou jsem chodila na vysokou, žena, jež mě vzala na oběd, kde jsem poprvé potkala Davea. Teď už se vídáme jen zřídka… možná třikrát čtyřikrát za rok na večeři s bývalými spolužáky. Ale dnes se ke mně chová, jako bychom byly nejlepší kamarádky na světě.

„Já jsem tak šťastná, že jsi šťastná!“ vykřikne, když se ke mně protahuje okolo Simone. „Vždycky jsem všem říkala, že ty a Dave jste dokonalý pár.“

A zatímco mě objímá, slyším Simone, jak si brblá pod vousy: „Dokonalý jako italský sochy.“

DAVE MĚ VEZE DOMŮ. Prsten bude potřeba upravit. Je trochu moc těsný.

Odpověď jsem mu sice dala, ale ještě musím udělat rozhodnutí. Můj svět se najednou převrátil vzhůru nohama a obrátil naruby. A můžu si za to sama. Za komplikace v něm už nemůžu vinit Roberta Dadea, stejně jako nelze vinit divokou bouři za to, že strhla špatně postavený dům.

„Jsi šťastná?“ ozve se a já s úsměvem přikývnu, protože nevím, jak jinak zareagovat. Zajíždí na mou příjezdovou cestu a otáčí se ke mně.

„Můžu dál na skleničku na dobrou noc?“

Ta věta mě zaráží. Je staromódní a formální, taková, jakou dnes použije muž s šibalským úsměvem na třetím rande. Ale Dave je se mnou šest let, dotýkal se mé odhalené kůže častěji než můj oblíbený parfém. Dnes mě požádal, abych s ním strávila zbytek života. Už dávno si nemusí dveře do mého bytu otvírat narážkami.

Ale nechávám to plavat. V poslední době to mezi námi zrovna neklape, třeba ta změna slovníku souvisí s rozpačitostí, která mezi námi

zavládla. A tak ho vedu dál, a zatímco on mě sleduje od dveří kuchyně, já vybírám z mé malé kolekce vín láhev sladkého portského a beru dvě křehké sklenky, ze kterých ho budeme pít.

Dřív než stačím láhev otevřít, položí svou ruku na mou. Je to lehký dotek, ale přesto… jeho váha spočívá v něčem jiném.

„Už je to doba, Kasie.“ Zírám na zavřenou láhev.

„Deset dnů, co jsme se naposledy milovali,“ pokračuje.

„No teda, tys to počítal,“ poškádlím ho, i když lehce rozechvělým hlasem. Opravdu už je to tak dlouho? Jak to, že jsem si toho nevšimla?

Protože pro mě to nebylo deset dnů. Dokonce ani jeden den. Ještě v časných ranních hodinách jsem byla s Robertem Dadem.

Dave mi přesouvá ruku na zápěstí, prsty lehce stlačí malou žilku, která prozrazuje můj zrychlující se pulz.

Jak tohle dokážu? Jak dokážu být se dvěma muži během čtyřiadvaceti hodin? Vždyť bych si po tom všem připadala jako děvka.

Zaměřuju pohled na portské, nedovoluju si ani mrknutí, jako by i ten nejmenší pohyb víček mohl spustit příval slz.

„Dovolíš? Naliju nám to pití,“ promluvím pokorně. Kvůli vině jsem se stala ostýchavou. Kvůli ní se červenám a chvěju.

Dave to všechno vidí, cítí můj zběsilý tep… ale vysvětluje si to jinak. Sklání se a zlehka mě líbá. Je to něžný polibek, milující, a zatímco on si mě přitahuje blíž a tiše mi rozevírá rty jazykem, já se k němu tisknu, zvedám ruce a dávám mu je kolem krku. Můj strach nepatrně polevuje. Zdá se to jednoduché, pohodlné, bezpečné. Bože, jak já teď toužím po bezpečí.

A líbí se mi, jak mě Dave drží, jako bych byla vzácná a hodna jeho obdivu.

Je to tak odlišné od nekontrolované vášně, která tryská z Robertových konečků prstů. Vybavuju si, jak mě kousal do rtu, jak mi držel ruce nad hlavou a zlehka mě líbal na krku, jak mě tlačil ke zdi, když jsem ho v sobě přijímala…

Vymaňuju se z Daveovy náruče. „To pití,“ připomínám mu chabě.

„Chci, abychom se spolu nejdřív napili.“

Daveovo zmatení je jasně patrné, ale je to jeho ublíženost, která mi láme srdce. Stoupám si na špičky a dávám mu pusu na hranu čelisti.

„Jenom jednu skleničku. Chci, abys ochutnal to portské.“ S přikývnutím odchází z kuchyně.

Kolikrát jsem ho viděla opustit místnost? Nikdy předtím mě to neznepokojilo. Jenže teď mi jeho vzdalující se záda připadají jako zlověstné znamení. Musím se celkem třikrát zhluboka nadechnout, abych dokázala vytáhnout korek z láhve.

Sedí na pohovce. Ani se na mě nepodívá, když mu podávám skleničku. Víno je tak temně rudé, až skoro vypadá černé, a dokonce i takový nevinný detail teď působí zrádně. Prostor je najednou plný znamení a každé z nich je znepokojivé.

Další hluboký nádech, další tichá slova na vysvětlenou, která mi mají pomoct dát věci do pořádku.

Dave konečně zvedá oči a bolest v nich se konečně mění v něco, co připomíná obvinění. „Pořád se na mě zlobíš?“ diví se.

Oplácím mu pohled. I když prázdný.

„Neměl jsem tehdy odejít,“ pokračuje. „Tehdy večer, když ses na mě posadila a chtělas, abych…“ Spolu s vytrácejícím se hlasem odvrací zrak. „Omluvil jsem se ti růžemi. Ale jestli to nestačí, řekni mi cenu za to, abychom se hnuli z místa. Protože tohle je,“ neurčitě máchne rukou do prostoru, „tohle je peklo.“

„Já tě za to nedorozumění neobviňuju. Nezlobím se na tebe.“

„Ale něco tu nesedí,“ přemýšlí. „Když ti dám ruku kolem ramen, nepřitiskneš se ke mně tak jako dřív. Když jsem tě vzal za ruku, přirozeně jsi mi vklouzla do dlaně. Teď mi to připadá, jako by naše ruce do sebe nepasovaly. Dnes večer jsem tě požádal o ruku před všemi, kdo pro nás něco znamenají. Žádám po tobě tolik, když chci, abychom to oslavili a taky se spolu…“ Hlas mu klesá do prázdna.

Skoro toho muže nepoznávám. Nikdy jsem ho tak na dně neviděla. A můžu za to já.

„Dave.“ Opatrně vyslovím jeho jméno a usedám na pohovku vedle něj. Nesáhnu po něm. Namísto toho usrkávám nasládlé tóny vína a pokouším se najít vysvětlení, které by spíš pomohlo, než ničilo.

„Vyděsil jsem tě tehdy večer?“ vyptává se. „Prosím, řekni, že ne. Chci, aby ses se mnou cítila v bezpečí. Nic jiného nechci. Prosím tě, řekni, že jsem tím nepodělal nic tak zásadního. Prosím.“

„To ne, já se s tebou cítím v bezpečí,“ reaguju překotně. „Vždycky.“ Zkoumám obsah své sklenky a pak znovu upíjím.

„Tak co se děje?“

Neodpovídám hned. Mám dost práce s tím, abych posbírala rozutíkané kousky odvahy. Teď přišla ta chvíle. Vím to. Teď mu to musím říct.

„Je to kvůli tvé sestře?“

Jeho podivný závěr mě vyvádí z míry, doslova mě uzemňuje.

„Víš, že by měla za týden narozeniny. Bylo by jí třicet sedm, že jo?“

Pro všechno na světě, jak jsme se dostali zrovna sem? Bavili jsme se o problémech v našem vztahu a teď je tu Melody? Ta nemá v tomhle rozhovoru co dělat.

„Zemřela dva dny po dvaadvacátých narozeninách, že je to tak? To znamená, že se blíží patnácté výročí její smrti.“

Nereaguju. Z konverzace, kterou jsme vedli doteď, mě bolel žaludek, ale tahle je teprve nesnesitelná. Já vím, proč máme s Davem problémy, můžu za to já. Ale svádět vinu za propast mezi námi na Melody, by bylo zdaleka to nejhorší, čeho bych se dopustila. Bylo by to horší než všechny její hříchy dohromady.

„Bylo ti třináct, když umřela,“ mluví pomalu, jak se snaží vylovit z paměti detaily příběhu, který vyprávím tak zřídka. „Spáchala sebevraždu.“

„Nene,“ vyhrknu důrazný nesouhlas. „Byla to náhoda, předávkování,“ řeknu, jako by to vlastně nebyl jistý druh sebevraždy. Kokain, extáze, tequilla, muži – to vše užívala a přikrmovala tím své sebedestruktivní sklony. Každá lajna, každá dávka, každý drsný vztah, nic z toho nebylo o moc lepší než chladnokrevné říznutí nožem.

A stejně tvrdila, že to všechno milovala. Její záliba ve výstřelcích a lehkovážnost se skvěle doplňovaly s nenávistí k jakémukoliv řádu a nudným závazkům.

Nešťastnou náhodou se předávkovala. Máma řekla, že to na sebe přivolala.

Dave už nic neříká. Nechce vést monolog. Doufal, že ho zase vezmu za ruku. Chtěl, abych se mu zase schoulila v náručí a řekla mu, že mě zná líp než kdokoliv jiný.

Ovšem tohle nebyla právě narážka, jež by vyvolala ty správné emoce. Momentálně je pro mě těžké na něj byť jenom myslet, protože teď nejsem jeho snoubenka. Ani ho neznám. Ještě jsme se nesetkali.

Teď je mi totiž devět let a dívám se z okna svého pokoje na dívku jménem Melody, která nedokáže přestat tančit. Tančí před domem na hudbu, již nikdo jiný neslyší.

To bylo naposledy, kdy jsem ji viděla. Přišla si domů říct o peníze, a když naši odmítli otevřít dveře, když odmítli vzít na vědomí její přítomnost, začala tančit.

Ale o těchhle vzpomínkách se s Davem bavit nebudu ani s nikým jiným. Místo toho se vracím do přítomnosti, zvedám rty do malého naučeného úsměvu, pokládám mu ruku na koleno a zadívám se mu do očí. „Ona s tím nemá nic společného,“ ujišťuju ho. „Dokonce ani my dva. Prostě jsem se chovala potrhle.“

„Potrhle?“ zopakuje, jako by se na mě marně snažil to slovo napasovat.

„Měl jsi plné právo tehdy večer odejít,“ pokračuju. „Chovala jsem se jako někdo jiný. Možná jsem zpanikařila, že se budeme brát. Rozhodně to nebylo správné.“ Přivinu se k němu tak, jak jsem to mívala ve zvyku, jak to po mně chce. „Nemá smysl chovat se bláznivě nebo se přestat ovládat.“

Hřbetem ruky mě pohladí po tváři. „Jsi úplně jiná než všechny ženy, co jsem v životě potkal. Jsi moje Kasie a jsi dokonalá. Když jsme večeřeli ve Scarpettě, řekl jsem, že nejsi. Ale byla to lež.“

„Ne, je to pravda. Ale věřím, že jsi mi za ty roky řekl jiné, krásnější lži. Všichni se občas uchýlíme ke lži,“ konejším ho. „A všichni děláme chyby.“

„Asi jo,“ přitaká nejistě.

„Možná že rozdíl mezi dobrem a zlem spočívá v tom, že někteří z nás… když lžeme, když uděláme chybu… dokážeme si to uvědomit a… pak to napravit.“

Když mě líbá na tvář, znovu cítím, jak se mi oči zalévají slzami, ale tentokrát jich nechávám několik vyklouznout a pak ani neprotestuju, když je stírá svými rty.

Jsi úplně jiná než všechny ženy, co jsem v životě potkal.

To jsou jeho slova… a líbí se mi. Líbí se mi pomyšlení na to, že jsem jedinečná.

Znamená to, že vůbec nejsem jako ona.

Jeho polibky zatím doputovaly na mé čelo a zpátky k ústům. Nic nenamítám, když mi sebere skleničku portského z ruky a odloží ji na podnos na konferenčním stolku. Neodtáhnu se, když mi rozepíná šaty, aby mi je mohl stáhnout z ramen a sevřít v dlaních má ňadra. Nezarazím ho, když mě svléká úplně a přehazuje šaty přes opěrku křesla společně se svým sportovním sakem a košilí. Neřeknu ne, když mě pokládá na pohovku a lehá si na mě, opatrně, tak opatrně, aby mi neublížil, aby mě neotlačil nebo aby mi nezpůsobil třeba jenom malou újmu. Pečuje o mě. Vnímám to, když mi přejede prsty po břiše. Vnímám to, když mě líbá ve vlasech, cítím to z jeho hřejivého úsměvu. Tohle je místo, kam patřím. Tady jsou pravidla, která jsem si v životě zvolila. Nemám právo nabízet se Robertu Dadeovi. A on nemá místo v mém osobním životě ani v myšlenkách.

Dave mě znovu líbá na čelo a já se snažím zarazit příval obrazů a vzpomínek… snažím se zapomenout na to, že jsem se ještě dnes ráno přestala ovládat.

Kapitola 15

DAVE ZŮSTÁVÁ PŘES NOC. Proč by ne, vždyť to zdaleka není poprvé. Jenomže jsme spolu nestrávili celou noc už pár týdnů. Už jsem zapomněla, jaké to je. Jeho tiché chrápání mi najednou leze na nervy.

Otáčím se na bok a dívám se na něj. Ve spánku má povolená ústa.

Randili jsme spolu týden, než mě poprvé políbil, tři měsíce, než jsme se poprvé milovali. Říkal, že na mě nechce spěchat, protože ví, že taková nejsem. Neměla jsem to srdce mu říkat, že jsem nečekala ani polovinu té doby, než jsem šla poprvé do postele s muži před ním. S prvním to bylo ve dvaceti. Tak zoufale jsem se snažila zbavit panenství, že mi bylo jedno, že smrdí cigaretami, říká prázdné fráze a že se na mě sotva podíval, když se do mě vecpal. Můj druhý přítel byl chytrý a vysoký hráč lakrosu s nenechavýma rukama a toulavým pohledem. Bolest z rozchodu byla ostrá, ale pomíjivá. Poté, co jsem přestala brečet, zůstalo v krabici Kleenex ještě hodně čistých kapesníčků.

Ale Dave je jiný. Respektuje mě. Myslí si, že jsem jedinečná. Vzdává mi hold staromódním romantickým smýšlením.

A navrch mi pomohl získat práci, o kterou jsem usilovala.

Dave mi toho dal tolik, že dává smysl, aby byl mým vyvoleným navždy. Tím prvním v životě, který nebude představovat jenom etapu.

Bude neměnnou hodnotou, že ano? Určitě bude mít větší cenu než zapovězené tajnosti, které se vplétají do mých nočních snů. Už nikdy se nepomiluju s Robertem. Nikdy. Vytěsním ho ze svého života.

Kéž bych ho dokázala vytěsnit i z hlavy.

JE TEPRVE SEDM RÁNO a já už podávám Daveovi svačinu a termohrnek plný silné kávy, protože spěchá na nezvykle brzkou telefonní konferenci. Je překvapený, ještě nikdy jsem mu nedala jídlo s sebou do kanceláře. Je to jako na obrázku od Normana Rockwella, což je v pořádku, protože je potřeba, abych teď do života zapojila něco z jeho morálky.

Dave mě líbá na čelo a já přitom vnímám celistvost jeho náklonnosti. Dívám se, jak odchází, a přitom cítím i něco jiného, něco, co vyvěrá v mém nitru. Přála bych si, aby to byla láska.

Jenže to spíš chutná jako závazek.

Už dřív jsem byla jeho dlužníkem díky tomu, že mi sehnal práci, a taky díky jeho časté laskavosti. Zato teď, když jsem ho podvedla, mu dlužím mnohem víc, víc než dárky nebo náklonnost. Dlužím mu štěstí.

Zhruba za hodinu se oblékám do práce a do toho mi zvoní mobil, na jehož displeji se objevuje číslo Robertovy asistentky.

Ale ne, to není dobré. Už zase pan Dade. Musím najít způsob, jak z něj znovu udělat cizince.

„Slečna Fitzgeraldová?“ ozve se v telefonu Sonyin pátravý hlas.

„Omlouvám se, že volám tak brzy.“

„To je v pořádku.“ Sedám si na kraj postele jenom v kalhotkách a odpovídající podprsence a s telefonem u ucha. Cítím se obnažená, což je trochu zvláštní. Sonya mě přece nevidí. Ale ví o mně věci, které neví nikdo jiný, a ještě mi to připomíná tím, že mi až moc intimním tónem říká, že si pan Dade přeje schůzku mimo kancelář.

„13900 Tahiti Way, v Marina del Rey,“ sděluje mi. Na té adrese je něco, co ji vzrušuje. Tuším to ze způsobu, jakým ta slova zašeptá.

„Co je tam?“ Vlastní hlas se snažím udržet klidný, bez emocí. Chtěla bych jí vymazat paměť… Představovala si mě s ním? Představovala

si se mnou sebe? Vykřikla jsem, když mě Robert dráždil prsty, když mě líbal na krku, na prsou…?

Slyšela mě, když jsem ztratila kontrolu?

„Aha, já jenom myslela, že jste se na tom spolu domlouvali… Takže jsem se nezeptala, ve které části přístaviště… Chci říct, že mi do toho nic není.“

Po té poslední poznámce mi dochází, že slyšela všechno, všechno si představovala a nejsem pro ni jenom Dadeova dočasná spolupracovnice. Jsem žena, kterou opíchal na svém stole, a proto už nesejde na tom, jakým tónem s ní budu mluvit nebo co si vezmu na sebe… navždy mě bude mít zaškatulkovanou pro mou indiskrétnost.

Nenávidím ji za to.

Bez jediného dalšího slova zavěšuju. Nic jiného netřeba říkat. On ví, že přijdu. Je to moje práce, moje závislost, moje pokušení… ve skutečnosti nezáleží na tom, jestli mě tam dostane chtíč, ctižádostivost nebo stará dobrá zvědavost.

Jediné podstatné je, že Robert ví, že přijdu.

Po páteři mi přejede zlá předtucha. Teď už vím, kde je moje místo. Vedle Davea. Poslední sex s Robertem Dadem byl… tím posledním.

Sejdu se s ním kvůli své ctižádostivosti a navzdory chtíči, který budu muset potlačit. Půjdu mu tam říct sbohem.

Vybírám si kostýmek Theory, který není tak provokativní jako oblečení, ve kterém mě viděl naposledy, ale je výrazně stylovější než můj obvyklý šatník. Doplňuju to saténovou blůzkou, která by klidně prošla jako košile pro muže, nebýt té látky. Nenechám se jím vykolejit.

A jestli se mu to povede, nedám to na sobě znát.

Teprve když jsem v autě a zadávám adresu do navigace, uvědomuju si, co vlastně Sonya řekla. Přístaviště?

Na zlomek sekundy zvažuju, že vytáhnu klíčky ze zapalování. Proč bych se s ním měla scházet v přístavišti? Je to příliš přitažlivé místo, příliš romantické, nabízí spoustu fantazií o tom, že by se dalo vyplout a nechat to všechno za zády.

Ale on ví, že přijdu, a tak otáčím klíčkem.

ZASTAVUJU NA PARKOVIŠTI lemujícím poloostrov. Kotviště, ve kterém se houpou výletní čluny, obklopují vysoké obytné domy a hotely. Je to střet fantazie a urbanistické reality – jak příhodná metafora pro mou současnou ošemetnou situaci. Ale já nemůžu mít obojí. Musím se vzdát fantazie.

Na mobilu mi pípne nová příchozí zpráva. Je od něj. Popisuje v ní, kde mám zaparkovat, kam jít, jakou bránu otevřít. Jeho načasování je trochu strašidelné. Je to, jako by měl nějaký šestý smysl, když jde o mě. Znovu si čtu jeho slova. On mě instruuje. Stejně jako mě instruoval té noci ve Vegas… stejně jako mě instruoval, když se na mě díval prostřednictvím obrazovky počítače. Možná jsou tyhle instrukce

o něco nevinnější?

Ne, nejsou nevinné. Nic kolem Roberta Dadea není nevinné. Stejně jako není nic nevinného na tom, s jakou dychtivostí následuju jeho pokyny.

Od auta mířím k bráně, kterou mám podle něj použít – po levé ruce mám Ritz-Carlton a po pravé oceán –, a přemýšlím, co mi asi poručí dál.

Je horko, svlékám si sako. Ani satén není v tomhle počasí úplně to pravé, ale co se dá dělat. Scházím po schodech do kotviště, míjím plachetnice, restaurace, turisty a palmy, dokud nedojdu na místo, kde se mám údajně otočit proti horizontu. A tam ho spatřím, stojí na palubě malé jachty, na sobě další levné triko, tentokrát tmavošedé, takže koresponduje s barvou jeho vlasů, a vybledlé džíny. Nedokážu určit, jestli jsou staré nebo navržené, aby tak vypadaly. Na tom nesejde.

Jdu k němu, jak mě žádal, ale zastavuju se pár metrů od lodi.

„My máme schůzku v jachtařském klubu?“ ptám se z bezpečí mola.

„Ne, pojď nahoru.“

Trýzní mě pomyšlení na to, jak moc ráda bych jeho požadavek splnila. Ráda bych mu dovolila, aby mě vzal na další dobrodružnou výpravu. Ráda bych následovala ďáblici.

Ale zavrtím hlavou. „Je tu dost restaurací, kde si můžeme dát pracovní snídani.“

Chvíli mě pozoruje. „Děje se něco?“

To je dobrá otázka. Právě teď se celkem nic neděje, ale bude, jestli zůstanu silná. Stisknu rty a toporně přikývnu.

„Jestli sejdu tam dolů, nebudu se chovat jako džentlmen.“

Schválně mě provokuje, ale i tak mi nahání strach. Všechno se změnilo. Jsem oficiálně zasnoubená a všichni, moji přátelé, obchodní partneři, kolegové, ti všichni to vědí. Jestli Robert udělá něco, co by nás vyzradilo, následky poskvrní můj svět hanbou. Ani na to nechci pomyslet.

„Mohla bych se otočit a hned teď odejít,“ pohrozím. Vítr mi s tichou silou zvedá vlasy. I dnes jsem si je nechala rozpuštěné a pomalu si zvykám na pocit z jejich pohybu. Zároveň si zvykám na to, jak mě ovlivňuje svět pana Dadea, a to je problém. Přiměju se odvrátit. „Kvůli tomu tu nejsem, pane Dade.“

„Aha, takže jsme zpátky u formalit.“ V jeho poznámce je nevyřčený otazník. Nerozumí změně mého chování. Myslí si, že jsem jenom trochu vyplašená… nebo že ho taky škádlím.

„Myslím, že… z mnoha důvodů bychom se měli pokusit o trochu… profesionálnější přístup. Já… mrzí mě, že jsem to mezi námi nechala zajít moc daleko. Už se to nebude opakovat.“

Zaraženě mě sleduje. „Předpokládám, že znáš ten příběh o chlapci, který křičel: Vlci!,“ odtuší s kamennou tváří. „Nejspíš si uvědomuješ, že v téhle oblasti ztrácíš důvěryhodnost.“

„Tentokrát to myslím vážně.“

„Na rozdíl od posledně, kdy jsi žertovala?“

„Já na tu loď nemůžu.“

Zpevním se v ramenou a zpříma mu pohlédnu do očí. Čekám zlost, ublížení, zmatek. Něco z toho musí přijít. Ale jeho pokerový výraz zůstává neměnný. Nedokážu odhadnout, co se bude dít…

Dokud se neusměje – je to ten úsměv, který se mi rozlije po tváři, když zjistím, že hraju šachy s rovnocenným soupeřem. Je to úsměv někoho, kdo ví, že porazí toho nejlepšího.

„Jestli sestoupím k vám dolů, slečno Fitzgeraldová, políbím vás,“ zvedá ruku, aby zarazil můj protest, „a tím to neskončí. Budu se vás dotýkat způsobem, jakým sama chcete, abych se vás dotýkal.“

„Tiše!“ zasyčím.

Obezřetně se rozhlédnu kolem. Na nejbližších lodích nikoho nevidím, ale to ještě nic neznamená. Jsme na veřejnosti a on má silný hlas. Nemůžu se spoléhat na to, že pobřežní vánek odnese všechna jeho slova na moře.

„Ty to chceš, že ano, Kasie?“ řekne a jeho hlas si drží stejný objem – nízko posazený tenor, naléhavý, přesvědčivý. „Ty chceš, abych se tě dotýkal právě tady, za jasného denního světla, aby tě viděli všichni v tom bistru, které je od nás co by kamenem dohodil. Ty toužíš po pozornosti. Chceš, abych ti strhnul masku přede všemi.“

„Na tu loď nemůžu,“ trvám na svém, ale tentokrát už ne tak jistě.

Nemá právo mi říkat takové věci… a já nemám právo je chtít.

Jenže fantazie se po špičkách vkrádá do podvědomí. Na stole před mými spolupracovníky, na pohovce před jeho kamarády… kráčím kasinem v šatech Herve Leger, všichni se na mě dívají, vidí ve mně ženu, kterou bych neměla být.

„Pojď na palubu,“ přesvědčuje mě o něco tišeji, laskavě. „Nestane se nic, co bys nechtěla. Pamatuj, že stačí říct ne.“

Copak jsem neřekla ne? Neřekla jsem snad: Já na tu loď nemůžu?

Copak není nemůžu stejné jako prosté ne?

Asi není. Nemůžu vypovídá o tom, co bych byla schopná dělat, ale neudělám to. Ne o schopnostech nic neříká, ne je o vůli.

A já neměla vůli říct ne. Váhavě se naloďuju.

Vítá mě nevinným polibkem na tvář, ale rukou přitom vklouzne mezi nás a já lapnu po dechu, když mi zlehka zatlačí na místo, které mě vždycky zradí.

„Kvůli tomu jsem nepřišla,“ tvrdím a ustupuju.

„Ovšem že ne, přišla jsi kvůli práci.“ Přechází k láhvi se Sauvignon Blanc, která se chladí v kyblíku. „Nikdy bys sem nepřišla jenom kvůli tomu, že chceš, abych se tě znovu dotýkal, i když to tak je. Nepřišla bys jenom kvůli tomu, že se se mnou cítíš živá. Nepřišla bys jenom kvůli tomu, že jsem jediný, s kým můžeš být sama sebou. Ale kvůli práci? Ano, kvůli práci přijdeš vždycky.“

Nalévá do sklenky bílé víno a nabízí mi ji. Připomíná mi to Davea.

Zavrtím hlavou.

„Nejsem sama sebou, když jsem s tebou. Vlastně nevím, kdo jsem.“

„A to je ten problém,“ zhodnotí a víno si ponechává pro sebe. Od chvíle, kdy jsem přijela, je to vůbec první věc, do které mě nenutil.

„Nevíš, kdo jsi. Dokonce jsi chtěla, abych ti popsal, jaká jsi, když jsme se naposledy viděli, a stejně ti to pořád nedochází. Obvykle by mi to stačilo k tomu, abych ztratil zájem. Sebeuvědomění je sexy. Mylné představy ne.“ Slunce mi svítí do zad, přesto sahám do kabelky pro sluneční brý-

le. Cítím, že budu potřebovat co největší množství ochranných vrstev.

„Ty si myslíš, že žiju v omylu?“

„Čas od času. A nesluší ti to.“

„Jestli je to tak odpudivé, možná bys měl odprejsknout.“

Robert Dade se rozchechtá. Je to uvolněný smích, jenom lehce přibarvený okázalostí. Otupuje mi hrany a způsobuje, že bych radši přistoupila k němu, než udělala krok pryč.

„Jak už jsem řekl, tak bych normálně reagoval. Jenže,“ namítá a je to on, kdo dělá krok mým směrem, „žena, kterou skutečně jsi… ta, kterou tak urputně schováváš za maskou, ta, která se smí projevit, jenom když se jí dotýkám určitým způsobem, která byla stvořena, aby cítila jisté věci… ta žena je zatraceně svůdná… a já myslím, že nedokážu jen tak odprejsknout.“

Otoč se a jdi pryč. Řekni mu, že jste oznámili zasnoubení.

Ale neřeknu ani slovo. To můj hlas odnesl vítr.

„Tu ženu chci,“ pokračuje a dělá další krok ke mně. „A nejen v posteli. Chci ji vidět u večeře při svíčkách. Chci ji vidět na pláži. Chci vědět, jaké to je, procházet se po jejím boku a mluvit s ní o představách, které před tebou skrývá.“

„Budu se vdávat.“

„Za muže, kterého nemiluješ.“

„Je to muž, kterého chci.“

„Ty jsi mi ale sexy lhářka.“

Vystrčím bradu a počastuju ho vzdorovitým pohledem. Záblesk respektu… ten zahlédnu v jeho očích… ale možná je tam vždycky.

V těch oříškových očích je pro mě schovaný respekt… až na to, že není schovaný pro mě. Je určený té ženě, o níž si myslí, že ji před ním schovávám. Ženě, kterou nechci být.

„Já chci Davea Beasleye.“

„Opravdu?“ Hlas má mírný, ale je nemožné v něm přeslechnout stopu sarkasmu. „Co přesně bys chtěla, aby s tebou dělal?“

„Nebuď hrubý.“

„Chceš, aby tě držel na uzdě?“

Neodpovídám. Robert už stojí velmi blízko. Jestli udělá ještě jeden krok, budeme se dotýkat.

Ale neudělá ho. Namísto toho mě obchází stejným způsobem, jako to udělal v pokoji hotelu Venetian.

„Chceš, aby potlačil tvou skutečnou přirozenost? Aby tě měl na vodítku, které sis pro sebe sama upletla?“

„Mlč už.“ Můj šeptavý tón odporuje významu slov. Cítím ho za sebou, i když se mě nedotýká.

„Chceš, aby ti stanovil hranice? Bojíš se, že bys to sama nedokázala?“ Pohne se doprava a jeho dech mě zašimrá na uchu. Čekám, až mě obejde, ale marně. Zůstává stát po mém boku čelem ke mně. Kdybych se naklonila, jenom malinko, temenem hlavy bych se dotkla jeho bra-dy. Ramenem hrudi, rukou stehna…

Dál upírám zrak přímo před sebe, vděčná za tmavé brýle. Tlumí barvy, které jsou dnes až moc jasné.

„Podívej se mi na ruku,“ promluvím tiše.

Zaráží ho to, moje zdánlivě podivná pobídka ho mate. Ale pak spatří prsten a zvedá mi ruku tak, aby na něj dopadalo to správné světlo.

„Koupil mi rubín,“ řeknu, zatímco si prohlíží kámen. „Žádný prsten s diamantem, ale s rubínem.“

„Čí to byl nápad?“ Opět neodpovídám.

„Takže tvůj,“ odtuší příjemně překvapeným tónem. Teď už natáhne ruku a odhrne mi vlasy z obličeje. Neotáčím se, abych na něj pohlédla.

„Necháváš ženu, kterou se snažíš zničit, aby si vybírala prsten.“

„Nejsem žádná Sibyla. Mám jenom jedno já.“

„Vždyť já vím… a jsi to ty a jenom ty, koho chci. Ne tu fasádu, která se na mě sladce usmívá a předstírá, že je nějaká bílá růže… delikátní, nevýrazná, slabá.“

„Nepozval jste mě sem kvůli pracovnímu jednání, pane Dade?“

„Chci ti tu fasádu strhnout.“ Zvedá obě ruce a svírá v nich vzduch v blízkosti mého těla, jako by od něj mohl doslova odtáhnout nějaké neviditelné silové pole. „Chci ji odhodit do oceánu, kde na ni už nikdy nedosáhneš. Nechci tě na vodítku, Kasie. Nechci tě omezovat ani ovládat. Chci tě osvobodit.“

„Říká muž, který mě vlastně vydíral kvůli tomu, abych nastoupila na loď.“

„No jasně. Ale to je něco jiného. Teď se spíš zdá, že tě musím vydírat, abys dělala to, co chceš. A byl bych rád, kdybys to dělala ze své vůle. Abys holdovala svým touhám stejným způsobem, jakým holduješ ctižádosti.“

„Nebuď směšný.“

„Kdybys to udělala, byla bys nezadržitelná.“

„Já ho miluju.“

Zaváhá. Tohle nečekal.

„Miluju ho,“ řeknu o něco hlasitěji.

„Aha,“ zamumlá. „Tahle lež není ani trochu svůdná.“

„Měl jsi se mnou sex,“ upřesňuju klidně, chladně. „Znáš moje tělo, dokonce víš, jak na něj zahrát… ale to je jenom chemie. Dave zná mou minulost, ví, jak přemýšlím… Vy znáte jenom moje tělo, pane Dade. Kdežto Dave zná mě.“

„O tom pochybuju.“

„Ví, odkud pocházím.“

„Tím jsem si jistý. Stejně jako jsem si jistý, že ví, kam tě chce dovést.“

„To není pravda. Chce to samé, co já. Ne proto, že se mě snaží předělat, ale proto, že nám dvěma jde o to samé. Říká se tomu harmonie. Zatímco ty na mě tlačíš. To, co je mezi mnou a tebou, je… je to jenom… jenom…“

„Chemie,“ dokončuje za mě.

Ustupuje a sedá si na jedno z látkových skládacích křesílek. Upíjí víno, ale trochu moc rychle. Je nervózní? Takovou emoci jsem si s ním nikdy předtím nespojovala.

„Víš ty vůbec, co to ta chemie je?“ nakousne. Pokrčím rameny, ale v duchu si odpovídám.

Chemie je jiskření, které uvnitř pociťuju, když se mi o krk otřou prsty pana Dadea. Je to zrychlující se pulz, jakmile mě na stejném místě políbí, ochutná slanost mé kůže a přejede po jejím proužku jazykem. Je to tepání, které cítím mezi nohama, zatímco mi spouští ruce z ramen na prsa, na břicho… a níž…

„Je to věda založená na studiu atomů,“ promluví a přeruší tok mých myšlenek. „Popisuje, jak vzájemně reagují různé chemické prvky. Ale co je mnohem zajímavější, zkoumá jejich strukturu.“

„Asi bych měla jít.“

„Aby spolu mohly dva prvky reagovat, musejí se nejdřív setkat,“ pokračuje. „Rychle se navážou a pak jednoduše prozkoumají stavbu toho druhého, na základě čehož dojde k příslušné chemické reakci.“

„Nechápu, kam tím míříš.“

„Nereagovali bychom na sebe tak, jak reagujeme, kdybychom z toho druhého nevycítili něco zásadního o jeho přirozenosti. Když jsem tě uviděl… když jsem se tě dotkl, vycítil jsem, že se hluboko v tobě ukrývá síla, která mě přinutí reagovat takovým způsobem, o jakém se mi u jiných ani nesnilo. Jsme jako jedlá soda a ocet, dietní kola a Mentos –“

„Skotská a sodovka?“

Pousměje se nad mým nečekaným příspěvkem do jeho monologu.

„Netušil jsem, že skotská nějak reaguje se sodovkou.“

„Možná ne,“ připouštím. Ale zároveň si vybavuju chladný a štiplavý dotek skotské, kterou mi nanášel mezi nohy, vzpomínám si, jak chutnala na jeho jazyku.

Chemie.

„Miluju ho,“ řeknu znovu. Slunce se šplhá po obloze. Už cítím, jak se mi opírá do ramen. Z hranice pod vlasy mi stéká malá kapka potu. To reaguju na slunce. Říkám si pro sebe. Původcem je slunce… ne horko jako takové.

„Skoro ti věřím,“ utrousí. Na chvíli mě napadá, že slyší moje myšlenky a nevyřčená slova.

„To bys taky měl.“ Připravuju se a nacházím v sobě odvahu odlepit oči od horizontu a zadívat se mu do jeho. „Protože jsem ti nikdy nelhala.“

„Ale jemu lžeš.“

„Vždyť ho miluju,“ vysvětluju. „Všichni lžeme těm, které milujeme.

Jsou totiž jediní, kteří nám za to úsilí stojí.“

„Potom se musíš velmi milovat.“

Něco mi vázne v krku. Nevím, zda je to uchechtnutí nebo řev.

„Jestlipak Dave miluje tuhle pihu tak moc jako já?“ Znovu si stoupá a přikládá prst k pize, která si hoví nad otevřeným výstřihem mé košile, přesně tam, kde se mi začíná vzdouvat kopeček ňadra.

„Jestlipak se zachvěješ, když tě chytne v pase, když zajede rukama pod hedvábnou látku tvé halenky?“ A skutečně mě chytá v pase, palci mi zajíždí pod spodní okraj košile a dotýká se mě na holé kůži.

„Jestlipak se rozklepeš, když si tě k sobě přivine?“ Pokládá mi dlaně na bedra a zatlačí tak akorát, abych se pohnula dopředu a přimkla se k němu. „Když tě zvedne…“ ocitám se mu v náručí, využívá toho, že se ho držím a zvedá mě ze země. „Když tě nese…“ snáší mě dolů do podpalubí, skrz kuchyni a obývací místnost do kajuty.

Přesně jak předpověděl, klepu se.

Ale slova ponechal nahoře na palubě jachty. V kajutě je slyšet jenom zvuk našich mísících se dechů, které se doplňují v naléhavém a kolísavém rytmu. Když mě pokládá na postel, zapomínám. Na Davea, na práci, na ideály…

… a vzpomínám si na polibky, na jeho chuť, jaké to je mít ho v sobě. Zhluboka vydechnu, když se moje košile dotkne podlahy, podprsenka se moc dlouho nezdrží. V pěstech sevřu povlečení pod sebou,

když mě zuby škrábne na jedné bradavce a pak i na druhé.

Některé pocity jsou příliš silné. Nedají se ovládnout. Některé touhy vás prostě přemůžou.

Prohýbám se v zádech, protože mi rukou vklouzne na vnitřní stranu stehna.

Nedokážu myslet… nebudu myslet… Jenom letmý závan jeho kolínské na mě křičí: Pozor, svádí tě!

Kalhoty mám ještě na sobě, ale klidně by mohly být svlečené. Nepředstavují žádnou ochranu před horkým dotekem jeho přitisknuté ruky.

Má zapnuté rádio, z reproduktorů se line tichá kulisa – klasický rock, ten žánr k němu sedí. Je směsí Jimiho Hendrixe, zvláštní tajemnosti Pink Floyd a nenucené elegance The Doors.

Už mi rozepnul vrchní knoflíček a teď cítím, jak mi povoluje kalhoty, když rozepíná i zip, a závan vzduchu na stehnech, jak mi je stahuje dolů.

„Stairway to Heaven“ se prolíná s novou skladbou… ach ano, to jsou Rolling Stones a jejich „Ruby Tuesday“.

Rubíny.

Otvírám oči a najednou jimi dokážu vidět nejen místnost kolem sebe, ale i cestu, na které se nacházím. Sahám po něm a pokládám mu ruku na ruku. Právě se mi chystal svléknout kalhotky.

Zaráží se, doufá, že to gesto není stopka, ale vycítil to správně. Nehybně mu držím ruku, pevně ji svírám, ne s vášní, ale s odhodláním.

„Kasie,“ vydechne a pohlédne mi do očí.

„Já ho miluju,“ řeknu. Loď se jenom mírně pohupuje, Mick Jagger tiše zpívá své sbohem „Ruby Tuesday“. „Miluju ho… a není to jenom cit, je to i moje rozhodnutí.“

„Radši si zvolíš vězení než neznámo.“

„Všichni jsme ve vězení,“ vypíchnu. „Ale já si můžu vybrat celu a ta, ve které budu žít s Davem, je pozlacená.“

A s těmi slovy se od něj odtáhnu, sedám si a sahám pro podprsenku. Na prsou ještě cítím zbytky jeho hřejivých doteků, moje tělo po něm pořád bolestně touží, ďáblice mě tahá zpátky k němu…

Ale já už se rozhodla. Sem nepatřím. Robert má pravdu, on představuje neznámo. Vzdávám se dobrodružství z poznání. Možná bude můj život s Davem skutečně nějaká forma vězení, ale bude to Ritz-

-Carlton v porovnání se špinavým vězením mé viny.

„Neodcházej,“ zašeptá.

Prudce se k němu otáčím. Na sobě mám zatím jenom spodní prádlo, ale cítím, jak se kolem mě tvoří neviditelné brnění, chrání mě před útoky pokušení. „Proč tohle děláš?“ zasyčím na něj. „Proč já? Děláš to kvůli tomu, že chceš něco, co nemůžeš mít?“

„Myslel jsem… doufal jsem, že můžu mít tebe,“ řekne tiše. „Pokaždé, když tě ochutnám, toužím po tobě ještě víc. Je to jako turecký med, který v Letopisech Narnie dávala Bílá čarodějnice Edmundovi. Zkrátka toho potřebuju víc.“

„Znamená to, že ty jsi Edmund, moderní metafora pro Jidáše, a já jsem ztělesněním zla?“

„Tak to není,“ řekne se smutným úsměvem. Vstává a opatrně zvedá mou košili a kalhoty z podlahy, kam je předtím upustil, ale nepodává mi je. Místo toho je drží, jako by byly pokladem nebo poslední nadějí.

„Moje metafora není moc přesná. To, co je mezi námi, se zjevně nedá přirovnávat k pohádce pro děti. Co spolu máme, je… temnější, plnější…“

„Hlavně to není správné.“

„Ale jsme to my.“

Zavrtím hlavou, zírám na košili v jeho rukách. Mohla bych mu ji vytrhnout ze sevření, ale nejsem připravená. Momentálně nesnesu pomyšlení na takovou agresivitu a neurvalost. Už nikdy mě neuvidí takhle svlečenou. Jsem pevně rozhodnutá.

Ale chci, aby mě viděl teď. Chci, aby se na mě ještě jednou podíval. Ani jsem si nevychutnala jeho poslední dotek, nepředvídala jsem svou vlastní statečnost. Ještě jednou na sobě ucítit jeho oči. Uchovat si jeho pohled jako vzpomínku, ke které se budu moct vracet, když bude život drsný. To se pak těžko spřádají fantazie.

„Ty si myslíš, že víš, co chceš, ale není to pravda,“ zašeptám. „Myslíš si, že chceš mě, ale ve skutečnosti chceš navlékat korálky ukradených okamžiků, jako je tenhle. Myslíš si, že vidíš skrz mou fasádu, ale už nevidíš, že je mou nedílnou součástí stejně jako nezkrotnost za ní. Ty nechceš mě.“

„Tak proč se té fasády nezbavíš?“

„Copak to nechápeš?“ vykřiknu. Najednou už nejsem byznysmenka se vzděláním z Harvardu, nejsem snoubenka mladého právníka

z rodiny s právnickou tradicí. Jsem zloba a zoufalství a frustrace a neopětovaná vášeň. „Já se jí nechci zbavit!“ zaskřípu zuby v boji s agresí, která se ve mně vaří. „Ty po mně chceš, abych zahodila boty s dobrou podrážkou a šla vedle tebe bosá, ale podívej se dolů, Roberte! Země, po které jdeme, je pokrytá rezavými hřebíky! Já potřebuju jistoty. Jsou mojí součástí! Spoléhám na ně víc než na… než na divokost, kterou v sobě ukrývá moje přirozenost. Chci muže, který ctí tu stránku mého bytí, které si vážím! Proč to nedokážeš pochopit?“

„Protože jsem divoch,“ řekne prostě. Ale oči má smutné, a kam až v nich dohlédnu, nevidím nic divokého.

„Tak si najdi sobě rovnou. Mě vychovali v civilizaci.“

„Tohle je tvoje definice zdvořilosti?“

„Máme práci, pane Dade. Nezačneme se jí věnovat?“

Vzdychne, „Ruby Tuesday“ už skončila a její absence způsobuje v mém rozhodnutí trhlinky, které si jen stěží můžu dovolit. Vztáhnu ruku.

„Vrať mi moje oblečení.“ Bez odporu mi ho podává.

„Ani jeden z nás není kladný hrdina,“ utrousím, když si oblékám kalhoty. „Dopustili jsme se něčeho špatného.“

„Jestli to uděláš,“ promluví a upře na mě pronikavý pohled, „jestli si vezmeš muže, kterého nemiluješ, nejenže ublížíš mně, ale taky tím zničíš sebe. A co je nejhorší, jeho tím budeš mučit.“

Jenom na chvíli ustrnu v pohybu. „Dělám to, co musím.“ Podlaha pod mými chodidly studí.

„Myslím, že kdybys mě poslouchala, dala mi aspoň pět minut, zjistila bys, že máš na výběr.“

Podívám se na něj. Tolik toho o mně neví. Tolik tajemství a kostlivců. Už ani nevím, jestli před nimi utíkám, nebo jestli mě vedou za mým osudem. Vím jenom, že to přežiju. To je víc, než pro sebe byla schopná udělat moje sestra.

Pozorně mě zkoumá pohledem, jeho oříškové oči mě pohlcují stejně jako vždy. „Nechtěla bys mi něco říct?“ zkouší mě.

Musím se usmát. Ještě nikdo mě tak snadno neprokoukl, a to ho znám míň než dva týdny.

Vědoucně přikývne. „Půjdu nahoru na palubu a naliju nám dvě sklenky vína. Doufám, že až se oblékneš, dokážeme si promluvit.“

„No páni, ty chceš mluvit? Takže to není jenom o sexu?“ divím se s lehkou ironií v hlase.

„Vždyť jsem ti to říkal, že tě chci poznat ve všech směrech. Jdu nahoru. Jestli tam přijdeš za mnou a budeš ochotná se mnou mluvit, budu vědět, že mi dáváš aspoň malou naději.“

Poté opouští kajutu. Poslouchám, jak se jeho kroky vzdalují a pak zase sílí, když vyjde nahoru a přechází po palubě, která je teď pro mě stropem.

S udiveným trhnutím si uvědomuju, že na mě Robert Dade přestal naléhat. Nesnaží se mě svádět a obluzovat.

Robert Dade mě právě požádal, jestli bychom si mohli promluvit. Jako by spolu mluvili dva normální lidé? Už jsme to někdy dělali?

Vždycky v tom byla vášeň a škádlení a vzrušení. Sedli jsme si někdy dřív a mluvili o něčem, co nesouviselo s prací?

Ne.

Ale možná bychom mohli. Ta možnost mě láká a rychle se mění v tajemný příslib. Mohli bychom mít víc než řev sportovního auta, víc než jednu neuváženou noc v luxusním hotelu.

Na okamžik zavírám oči. Obrázky, které se před nimi míhají, jsou odlišné od fantazií, jež jsem rozvinula během posledních dvou týdnů. V mých představách vidím Roberta a sebe, jak spolu sedíme v kině a jíme popcorn. Vidím nás, jak si zadumaně čteme Wall Street Journal a L.A. Times u nedělní snídaně. V mé fantazii jsou naše animální pudy podpořeny poutem, jež je stejně silné jako piloty, které drží jeho dekadentní dům na svahu kopce.

Robert je muž, jenž odmyká moje zábrany a libuje si v jejich odhalování. Ale pokud by ještě k tomu všemu dokázal být mým přítelem a partnerem… Pokud by dokázal být tím, kdo se mnou vědomě kráčí po pevnější půdě, to by možná, ale jenom možná, měnilo spoustu věcí.

Robert se vždycky obracel na mou ďáblici, ale co kdybych mu dala šanci spřátelit se s mým andělem?

Pokud by to dokázal, pak bych možná, ale jenom možná, mohla být ženou, která má všechno.

V srdci se znovu rozdmýchávají jiskřičky naděje, ale ze zamyšlení mě vytrhává vyzvánění mého mobilu. Vychází z kabelky, která leží pohozená na podlaze.

Je to melodie, kterou jsem přidělila Daveovi.

Vytahuju telefon, ale nezvedám to. Nechávám ho prozvonit až k vtipnému a duchapřítomnému vzkazu v mé hlasové schránce. Teď s ním mluvit nedokážu, ne dokud jsem tady, a určitě ne dřív, než si utřídím myšlenky a emoce.

Ale pak zaslechnu, že mi posílá zprávu. Což nikdy nedělá.

Vím, kde jsi, a taky vím, co tam děláš.

Snažím se rozluštit význam jeho slov. Nemůže přece vědět… jak by…? Přichází další zpráva:

Za chvíli mám volat Dylanu Freelandovi. On neví, co děláš… zatím. Ale jestli nevypadneš z té lodi a nepřijdeš za mnou k tvému autu do pěti minut, ujistím se, že se to Dylan, naše rodiny, prostě VŠICHNI dozvědí.

Civím na displej, oči vytřeštěné bez jediného mrknutí. Dave mi nikdy dřív nevyhrožoval, ničím, natož zničením kariéry. Na druhou stranu jsem ho nikdy nezradila tak jako teď.

Podívám se na sebe – kalhoty mám pomačkané a košili pořád svírám v ruce. Klepu se. Je ze mě troska.

Další textovka.

Odejdi od něj. Hned. Dávám ti jedinou šanci. Ber. Ber, nebo si všechno vezmu já.

Nikdy v životě jsem se necítila tak bezmocná a vyděšená. Neznamená to jenom, že by mě mohl připravit o práci. Mohl by mě připravit

o celou mou pracovní reputaci. Mohl by mě připravit o respekt rodičů. Mohl by je připravit o přesvědčení, že jsme jako rodina dobří.

Nejistýma rukama si oblékám košili, sbírám kabelku a roztřeseně stoupám na palubu.

„Kasie,“ osloví mě tam Robert. Jeho hlas je tak hebký, že bych se do něj mohla zachumlat jako do teplé přikrývky. „Potřebujeme si jenom trochu promluvit. Nemusíš odcházet. Nemusíme hrát tyhle hry…“

Jenže ten hlas se vytrácí do ticha, když kolem něj projdu, aniž bych se zastavila. Vystupuju z lodi a odcházím pryč. Cítím, jak se za mnou dívá. Myslí si, že jsem se rozhodla. Myslí, že od něj utíkám.

Jenže tak to není. Nedá se ani říct, že by mě něco vedlo. Spíš jsem zmítána.

Uvědomuju si, že jsem ho vlastně nikdy předtím neignorovala. Moje nulová reakce na jeho smířlivá slova by ho mohla přimět, aby mě přestal nahánět. Mohlo by ho to přinutit, aby to vzdal.

Při tom pomyšlení zaškobrtnu, ale jdu dál, vzdaluju se od lodi, mola i horizontu a vracím se na parkoviště, kde už vidím Davea. I na tu dálku je zřetelné, jak z něj sálá hněv, propaluje se do chodníku a sežehává veškerý pocit bezpečí, který jsem s ním cítila.

„Tohle by sis mohla pěkně odskákat,“ zasyčí, když jsem dost blízko, abych ho slyšela.

„Dave, je mi to líto…“

„Sklapni.“ Natáhne ruku. „Klíčky od auta, prosím.“ Bez jediného slova mu je podávám.

Odmyká dveře. „Sedni si na místo spolujezdce.“

Dělám, co říká. Sám usedá za volant a se skřípěním pneumatik vyráží z parkoviště, pryč od Roberta Dadea…

A bůhví čemu vstříc.

ČÁST II.

Obnažená

Kapitola 16

PŘED JEDENÁCTI DNY jsem poznala muže se silnýma, krásnýma rukama a prošedivělými vlasy. Roberta Dadea. Seznámili jsme se ve Vegas, kde si získal mou pozornost úsměvem. Mluvili jsme spolu, nejdřív u stolu s blackjackem, potom v baru a nakonec v jeho hotelovém pokoji.

Měla jsem myslet na Davea, když se vedle mě posadil Robert. Na Davea – muže, se kterým chodím šest let, na toho, který mě chtěl za ženu. Měla jsem myslet na své závazky, než jsem ve Vegas odevzdala své tělo Robertu Dadeovi. Jenže Robert ve mně probudil divokou šelmu, jež mu poškrábala záda a pokousala ho na krku. Netušila jsem, že ji v sobě nosím. Netušila jsem, jaký chaos může způsobit.

A přesto byl ten chaos tak příjemný. Jako první kopeček zmrzliny po nekonečné dietě.

Kolikrát jsem se snažila dát Robertu Dadeovi sbohem? Ve Vegas, v jeho kanceláři v Santa Monice, na obrazovce počítače… pokaždé jsem skončila bez dechu, nahá, laskaná jeho očima i rukama. Stačí mu jenom vyslovit mé jméno – Kasie… Tak to je. Tolik mu stačí, abych se díky němu rozechvěla. „Kasie,“ zašeptá, a já se třesu.

Robert si myslí, že jsem silná. Říká, že mě chce vysvobodit z mého dobrovolného vězení. Říká, že chce, abychom se spolu procházeli

po pláži, abychom spolu večeřeli, užívali si drobných potěšení, která přinášejí naše životy… společně.

Říká, že mu na mě záleží, ne na té ženě, již ráda ukazuju světu, ale na ženě, která je za tím vším, na té, jež se nechce nechat dusit očekáváním ostatních.

To všechno mi řekl, když jsme stáli na palubě lodi.

V duchu jsem na té lodi a v tom okamžiku zůstala. Ano, to je realita, v níž jsem se rozhodla věřit. Podávám Robertovi ruku a on mi šeptá slova ujištění. Říká mi, že můžeme být spolu, a nikomu tím nemusíme ublížit. Jsme jenom dva lidé, nedokážeme rozpoutat smrtící bouře nebo obrátit vesmír vzhůru nohama. Jsme jenom dva lidé, kteří se začínají milovat.

Říká mi, že můžeme utéct, jenom na chvilku, a pak, až se vrátíme, bude všechno, jak má být. Pořád budu mít pozici v nadnárodní poradenské společnosti, ve které jsem pravidelně stoupala na vyšší pozice, moje kariéra bude stále jistá. On bude pořád výkonným ředitelem Maned Wolf Security Systems, našeho největšího zákazníka. Budeme spolu dál pracovat, hrát si, všechno spolu.

Nemusíme cítit bolest viny a důsledků. Čeká nás jenom potěšení. A jako by to chtěl demonstrovat, natáhne ke mně ruku. Pohladí mě po tváři. Jeho ruce jsou zároveň drsné i jemné.

Něco už těma rukama postavil. Pěkné výrobky ze dřeva i mocné společnosti. Pročísne mi vlasy a jemně za ně zatahá.

„Kasie,“ řekne a moje cela se otvírá.

Cítím na sobě jeho ústa, když mi prstem vklouzne mezi nohy a jenom zlehka jím zatlačí… jenom na to jedno místo. Látka mého oblečení působí chatrným a tenkým dojmem oproti žáru, který z nás sálá. Zajímalo by mě, jestli si ho stihnu sundat dřív, než samo vzplane.

Ale Robert mi dává odpověď, protože mi svléká halenku a bere má ňadra do dlaní, štípne mě do bradavek a ty se v podprsence vztyčují. Jsme na palubě jeho lodi ukotvené v přístavišti u jednoho z mol Mariny del Rey. Lidé nás vidí. Cítím jejich oči, které se obrací od oceánu k našemu planoucímu ohni. Dívají se, jak mě Robert svléká, sledují, jak se mě dotýká, a mně je to jedno.

Protože jsem s Robertem. Protože vím, že když jsem s ním, jsem v bezpečí.

Přitahuje si mě k sobě a jemně se mi přisaje k odhalenému krku. Vnímám, jak se mi k podbřišku tiskne jeho erekce, a cítím, jak sama vlhnu v očekávání, že ho uvítám v sobě. Lidé se dívají, jak mu svlékám košili a odhaluju jeho dokonalý trup. Pevný a ostře vypracovaný jako dílo nějakého sochaře. Lidé pozorují, jak mi rozepíná podprsenku a nechává ji sklouznout na palubu.

Lehám si na skládací lehátko… bylo vůbec na lodi?

Na tom nesejde. V této realitě mám právo volby, takže tam je a já se na něj můžu celá položit, polonahá vyzvat Roberta, aby si mě vzal na otevřeném prostranství. Můžu jim dovolit, aby se dívali. Aby si nás, pro mě za mě, klidně fotili. Na nikom z nich nezáleží. Tohle je můj svět a já vybírám, která pravidla se v něm budou ctít a která lehnou popelem. Ležím na lehátku a usmívám se, protože cítím, jak mi Robert rozepíná kalhoty, usmívám se, když mi je stahuje, a prudce se nadechuju, když se jeho prsty otřou o mé zvlhlé kalhotky.

„Ona je skvělá,“ zamumlá nějaký muž. Stojí až na samém konci mola, a přesto ho zřetelně slyším. Ještě nikdy neviděl nikoho, jako jsem já. Nikdy neměl tu čest s nikým, koho by ovládala taková vášeň a síla.

Dívám se, jak si Robert rozepíná pásek a nespouští ze mě oči. Našich diváků si nevšímá. Vidí jenom mě, ženu, kterou chce, divoké zvíře, jemuž otevřel klec.

Svléká se a já jsem bez dechu. On je důvodem, proč se starověcí Řekové rozhodli, že je lidské tělo hodno uctívání. Jeho touha je jasně viditelná a tak se po něm natahuju, ale on nezareaguje hned.

Místo toho si přede mnou kleká, stahuje mi kalhotky a otvírá mě svým jazykem.

S vyklenutými zády vykřiknu. Jsem tak citlivá, tak připravená. Dav lidí, kteří nás sledují, se rozrůstá. Jsou v něm muži i ženy. Dotýkají se mě očima stejně, jako se mě Robert Dade dotýká rukama a ústy. Dál si se mnou pohrává prostřednictvím jazyka, nejdřív pomalu a potom rychleji a s prsty ponořenými do mě mi připravuje dokonalý zážitek.

Tentokrát jsem to já, kdo mu zaplétá prsty do vlasů a tahá za ně, protože mé tělo spaluje touha. Boky mám propnuté, přichází vyvrcholení a já slyším šepot diváků, slyším cvakání spouští. Prožívám bouřlivý orgasmus, který nejsem schopná zadržet už ani o vteřinu déle.

Robert se s úsměvem narovnává… Lehátko se najednou zdá širší a robustnější. Robert si na mě obkročmo sedá a lehá si na můj trup, tiskne ke mně špičku penisu… ale nevstupuje do mě, ještě ne.

Zadívá se mi do očí a já ho tiše vyzývám, aby se pohnul. Obecenstvo ani nedýchá. Sdílí se mnou mou dychtivost, mou potřebu, a když do mě Robert rázně vnikne a celé mé tělo se pod jeho silou zhoupne, vycítím jejich tichý souhlas.

Pohybuju boky v pravidelném tempu našeho milování. Nehty mu zarývám do měkké kůže, cítím jeho tvrdé svaly a vnímám, jak do mě proniká víc a víc.

Zvedá si mou nohu na rameno a dostává se ještě hlouběji. Nespouští ze mě oči. Cítím jeho dech a taky kolínskou, která mi ulpěla na kůži.

Sotva se ovládám – chtíč je tak intenzivní, ale Robert mě pevně drží, svírá mi ruce nad hlavou, jak to někdy dělává, brání mi ve všem kromě přijímání rozkoše, kterou mi dává před zraky celého světa.

Všechno ve mně pulzuje v rytmu jeho smyslného tance.

„Roberte,“ zasténám jeho jméno, jediné slovo, které jsem schopná vyslovit, a taky jediné, na něž se momentálně dokážu soustředit.

S úsměvem zvyšuje tempo. Potřebuju jeden poslední impulz. Opět se propínám v zádech, hlavou cukám ze strany na stranu, vystrkuju prsa, až se mu bradavkami otírám o hrudník. Znovu vykřiknu a tentokrát se k mému hlasu připojuje i jeho, protože vrcholíme oba. Na palubě jeho lodi.

Lidé se dívají, ale nemohou se nás dotknout. Jsme příliš mocní na to, aby nás jejich pozornost znepokojovala. Nebereme je na vědomí, ani když se pokoušíme popadnout dech a zpocení se držíme v náručí.

Lidé se dívají a vidí mě, ženu, kterou vidí i Robert, vidí divokou šelmu, sílu a zranitelnost. Ale já je nevnímám. Jediné, co vnímám, je

muž, který na mě leží a zhluboka oddychuje. Dívá se mi do očí a já vím, že jsme v pohodě.

„Zamiloval jsem se do tebe,“ řekne. A já se usměju.

TO JE REALITA, ve kterou bych chtěla věřit, ale místo toho ležím v Daveově posteli, nedotčená, a přesto ponížená, a zjišťuju, že fantazie není tak hmotná, abych se jí mohla držet. Vznáší se v mém podvědomí a čeká na spánek, ve kterém by mohla znovu ožít.

Jenže já vím, že spánek teď delší dobu nepřijde. Po mém boku chrápe Dave, zdánlivě klidně. Jak je to možné? Jak může vypadat tak klidně po krutosti, které se na mě dopustil?

Nezůstala jsem na lodi. Nechala jsem Roberta stát na palubě. Odcházela jsem pryč, i když na mě volal.

Dave zjistil pravdu. Robert to neví, ale já odešla, protože mi Dave napsal zprávu. Čekal na mě na parkovišti a byl rozhodnutý použít nově získané informace k tomu, aby mě znemožnil v práci, před mou rodinou… vyhrožoval, že probudí mé noční můry k životu.

Je pravda, že jsem se k němu vrátila, abych ho zastavila, to ano. Ale taky jsem za ním šla, protože mu to dlužím. Musela jsem mu vynahradit bolest, kterou jsem způsobila mou nevěrou s Robertem.

Vynahradila jsem mu to? Byl spokojen se svou odplatou? Možná ano, možná ne. Dave by řekl, že se žádná odplata nekonala. Řekl by, že mi pomáhal.

Před několika měsíci jsem na kabelové televizi zaslechla rozhovor reportéra s teroristou. Měl rukojmí, ale říkal jim hosté. Jako jeden muž rukojmí kývali hlavou a pěli na svého věznitele hotové ódy. Jaký to je dokonalý hostitel, říkali. Užívají si každou chvilku jejich nuceného věznění.

Nevázla jim ta slova v krku?

Nejsem rukojmí na Blízkém východě. Vím, že se mě Dave nechystá zabít. V budoucnosti mě nečeká žádné fyzické mučení.

Ale už vím, jaké to je chválit muže, který se rozhodl, že budu trpět. Už chápu to ponížení a bezmoc. Oboje jsem cítila, když jsem večer

mluvila s rodiči, než odletěli zpátky domů. S telefonem přimáčknutým k uchu jsem jim děkovala, že přijeli na ten „úžasný“ a nečekaný zásnubní večírek, který pro mě Dave narychlo uspořádal. Podívala jsem se na rudý rubín na své ruce, na prsten, po kterém jsem tolik toužila, a vykládala jim o tom, jak se nemůžu dočkat dne, kdy se ze mě stane paní Beasleyová.

Dave celou dobu stál přede mnou a napovídal mi, co mám říkat.

Stejné ponížení a bezmoc jsem pak cítila, když jsem psala své kamarádce Simone, abych jí řekla, že Dave je moje volba. Radši jsem jí psala, protože jsem si nebyla jistá, jestli dokážu říct slovo

„volba“, aniž bych se rozbrečela. Ve skutečnosti už žádnou volbu nemám. Poslední zmizela, když jsem vystoupila z lodi, podala Daveovi klíčky od auta a nechala ho, aby mě odvezl do mého vězení. On řídil a já seděla na místě spolujezdce a žmoulala si ruce jako rukojmí. Jako lhářka.

Davea nemilují jenom mí rodiče. Je to taky kmotřenec Dylana Freelanda, spoluzakladatele firmy, pro kterou pracuju. „Je pro mě jako vlastní syn,“ řekl pan Freeland na mém zásnubním večírku. Byla to jenom letmá připomínka toho, že moje kariéra a můj milostný život nejsou tak oddělené, jak bych si přála.

A Dave zná tajemství naší rodiny… ví o mé sestře, která ztratila kontrolu nad životem, když lehkovážně koketovala s muži a drogami a nakonec zničila samu sebe. Ví, že použila svou vlastní nutkavou nezodpovědnost ke stejným cílům jako Kleopatra hada a Julie dýku. A taky ví, že chci být jiná než moje sestra.

A konečně… ví, že jsem selhala.

A tak mě odvezl k sobě domů, kde jsme celých deset minut stáli v obýváku, aniž bychom si vyměnili jediné slovo. Chtěla jsem to ticho porušit, ale nedokázala jsem najít způsob, jakým dát správnou váhu slovům: „Je mi líto.“

A tak jsme se skličující strnulostí stáli každý na opačném konci místnosti. Pokoušela jsem se mu pohlédnout do očí, ale zuřivost jeho pohledu udržovala můj zrak sklopený. Dave má stěží metr sedmdesát pět, ale v tu chvíli ho jeho hněv dělal vyšším, hrozivějším.

Stál tam před krbem a držel se jeho římsy, jako by ji hodlal vyrvat ze zdi.

„Jsi děvka.“

„Udělala jsem chybu,“ zareagovala jsem chabě. „Já… dostala jsem strach. Nebyla jsem si jistá tou svatbou…“

Vzal z římsy waterfordskou vázu, podíval se na ni a mrštil jí přes pokoj. Roztříštila se o zeď za mými zády… dost daleko na to, abych si myslela, že chtěl zasáhnout mě.

Ale i tak…

„Jsi děvka.“

„Dave, je mi to líto –“

„Nezajímají mě tvoje omluvy.“ Přikročil blíž. Má světlé vlasy a světle modré oči, mírné barvy, které ale v tu chvíli poznamenala brutální nevraživost.

To jsem mu udělala já. Je to moje chyba. „Nezajímají tě moje omluvy,“ zopakovala jsem obezřetně, „ale co tedy?“

„Chci, abys to přiznala.“

„Abych přiznala co?“

„Že jsi děvka.“

Udělal další krok ke mně.

Když jsem se naposledy milovala s Robertem, bylo to u něj doma. Potom mě držel v náručí. Smáli jsme se a sdíleli náhodné střípky našich životů. Byl laskavý a milující. Dokonalý protiklad vyvažující naši drsnou přitažlivost.

Cítím příšernou vinu… ale v žádném případě si nepřipadám jako děvka.

„Myslím,“ řekla jsem tiše, „že bys mi měl vrátit klíčky od auta. Promluvíme si o tom, až trochu vychladneš.“

Moje vyrovnanost ho vytočila ještě víc. Popadl mě za paže a přimáčkl ke zdi. Když mě takhle u zdi držel Robert, bylo to vzrušující… ale v jeho případě to bylo gesto plné horečné vášně.

Nenávist je velmi odlišná emoce.

Daveovo fyzické násilí mě zasáhlo způsobem, který jsem nemohla předvídat. Bylo to, jako bych se ocitla mimo své tělo. Nebyla jsem tou

ženou, kterou mačkal ke zdi, ale náhodným divákem, přihlížejícím svědkem. Ublížila jsem mu, zradila ho, chovala jsem se špatně.

Ale jeho reakce mi napověděla, že jsem možná jednala správně.

„Chci, abys mě okamžitě pustil.“

Dave zaváhal. Chtěl mi ublížit. Možná chtěl ublížit i sobě. Ale na rozdíl ode mě Dave perfektně ovládá sebekázeň.

Ustoupil o několik kroků a odvrátil pohled, snažil se posbírat zbytky silné vůle. Nic naplat, za to mu musím vyseknout poklonu.

„Ty klíčky,“ zopakovala jsem.

Dál zíral do prázdna… nebo možná do minulosti. Možná viděl všechny špatné kroky, které nás dovedly až sem.

„Řekl jsem tvé mámě, že se to může stát každému,“ pronesl. Strnula jsem. „Tys o tom mluvil s mámou?“

„To bylo před léty,“ objasňoval. „Byli jsme na návštěvě v jejich víkendovém domě v Carmelu, když probíhala přehlídka aut v Pebble Beach. Ty, tvůj táta a já… my všichni jsme se tam vydali, ale tvoje máma se vymluvila. Prý migréna, řekla.“

„Jo, to si pamatuju.“

„Asi hodinu před začátkem hlavního programu jsem vás tam s tátou nechal o samotě. Auta mě nikdy nebrala a vy dva jste na sebe neměli dost času. Vrátil jsem se do domu tvých rodičů a našel tam tvou matku. Seděla na tom béžovém gauči, ve vlastním víkendovém domě, a na konferenčním stolku měla rozložené fotografie. Plakala.“

„Jaké fotografie?“

„Tvé sestry.“

„Žádné neexistují.“

„Řekla ti, že je všechny zničila zároveň se vzpomínkami? A tys jí to uvěřila?“

Neodpověděla jsem. O vymazání Melody z paměti naší rodiny vím všechno. Vím, že se její oblečení darovalo na charitu nebo vyhodilo. Vím, že její staré plyšové hračky skončily v kontejneru a její deníky i s fotografiemi v ohni… všechno jsem viděla. Sledovala jsem, jak si našli tisíc způsobů, kterými poplivali její památku.

„Nějaké si nechala,“ oznámil mi Dave tiše. „Kdybys vnímala i někoho jiného než sebe, věděla bys, že tvoje matka není tak otrlá, aby se dokázala zbavit všech.“

Existují urážky, které jen tak nevymažete. Tohle byla jedna z nich.

„Tvoje máma mi řekla, že ji to pronásleduje,“ pokračoval. „Chtěla vědět, kde udělala chybu, a já jí řekl, že jediné, co musíme udělat, je podívat se na tebe. Pak bude hned jasné, že všichni démoni, se kterými Melody bojovala, byli v ní. Pokud by to byla chyba tvých rodičů, taky by ses jim vymkla z kontroly.“

Víc už jsem slyšet nechtěla.

„Tvoje matka mi řekla, že Melody byla děvka. A já na to, že ty taková nejsi.“

A tehdy ty zrádné slzy vyklouzly, koulely se mi po tvářích a podrývaly základy mého odhodlání.

„Jak by s tím dokázala žít, Kasie?“ ptal se. Hlas mu zjihnul navzdory krutým slovům. Bylo to, jako by mě hladil ostnatým drátem.

„Nemusí se o tom dozvědět,“ zaprosila jsem.

„Pokud se rozejdeme, dozví se o tom. Já nejsem jako ty. Nevěřím, že milosrdná lež je lepší než tvrdá realita. Možná tě rodiče nezklamou tak, jako museli zklamat, když jste byli se sestrou malé. Možná ti dokážou pomoct, protože bůh ví, že teď pomoc potřebuješ… Jestli se ti nedostane pomoci… vzpomeň si, co se stalo tvé sestře, Kasie –“

„To není fér.“

„Alespoň se musejí dozvědět, že ti nemůžou věřit. Musí vědět, že jsi lhářka.“

„Lhala jsem jenom tobě!“ zakřičela jsem na něj, když mě opustil klid – všechny ty vzpomínky na Melody, na bolest v očích rodičů, na zmatek kolem jejího skonu…

Teď, když ležím po Daveově boku, je těžké uvěřit, že on by měl být obětí a já viníkem.

„Podvedla jsem tě, Dave,“ přiznala jsem, jenom ne tak nahlas jako předtím. „Ale to ještě neznamená, že budu lhát ve všem. Neznamená to, že se mi nedá věřit.“

„Jistě. Jsem si jistý, že když Melody ve čtrnácti přistihli, jak do sebe lije jednoho panáka vodky za druhým, trvala na tom, že to ještě neznamená, že by podlehla drogám. Znáš to přísloví, kdo lže, ten krade? Nevystihuje to úplně přesně. Podvodníci jsou lháři. Je to úchylka. Je to všudypřítomný problém, který znečistí všechno, čeho se dotkneš. Ty jsi lhářka, Kasie, a nedá se ti věřit. Nemůžu ti věřit já ani nikdo jiný, protože teď už víme, že když dostaneš příležitost, když je v sázce tvůj… chtíč, ty budeš lhát.“

„Dave –“

„Tvoji rodiče by to měli vědět,“ pokračoval. „Tvůj zaměstnavatel taky. Rozhodně by to měl vědět celý tým lidí, se kterými spolupracuješ. Měli by vědět, že jsi šukala se svým klientem. Měli by vědět, že jsi mu vkleče vykouřila péro, abys od něj dostala práci. Koneckonců, tvé činy je všechny ovlivňují. Je to i jejich práce. Měli by vědět, že až ho omrzíš – a to si piš, že ho omrzíš – sebere se a půjde o dům dál a s ním i vaše práce.“

„Pane bože, Dave –“

„A když se tví rodiče, tvůj zaměstnavatel a tví spolupracovníci rozhodnou, že tě hodí přes palubu, že tě navždy odstraní z cesty, stejně jako to vaši udělali sestře, nebudeš se na ně moct zlobit, Kasie. Mají právo se před tebou chránit. Mají právo trávit svůj čas s lidmi, kteří ctí vyšší hodnoty než ty, Kasie.“

„Dave, prosím tě –“

„Ty prosíš?“ divil se. Zíral mi do očí, ale nedokázala jsem odhadnout, co si myslí. Muže, který proti mně stál, neznám, ani toho, který teď vedle mě spí.

Možná neznám ani sebe.

„Ty mě prosíš, Kasie?“ zeptal se znovu. „Chceš, abych ti pomohl?“ Nevěděla jsem, co na to říct. To už bylo lepší, když se choval agresivně. Byla bych dala přednost úderu pěstí před bodnutím slov.

„Já ti chci pomoct,“ řekl. „Nemusí se z tebe stát další Melody. Můžu ti pomoct najít cestu zpátky. Když mi dovolíš, abych ti pomohl, nikdo se nikdy nemusí dozvědět, cos provedla. Chtěla bys?“

Jenom jsem přikývla, neschopná slova.

„To je dobře. Protože já to chci taky.“ Došel až ke mně a hřbetem ruky mě pohladil po tváři. Já jenom strnule stála. Bylo mi na zvracení.

„Chci tu ženu, do které jsem se zamiloval. Ona tam někde pořád je, já to vím. A ty to víš taky, že ano?“

Další přitakání, další slza.

„Dobrá, dobrá. Než se ji pokusíme přivolat zpátky, musíš si připustit problém. Musíš si přiznat, co se z tebe stalo.“

Pevně jsem semkla víčka. Myslela jsem na Roberta Dadea. Myslela jsem na jeho úsměv, jeho hřejivé ruce a laskavá slova.

„Potřebuju, abys to řekla, Kasie. Potřebuju vědět, že si plně uvědomuješ, kam až jsi klesla. Potřebuju, abys uznala, že ses ocitla na dně, abychom se od něj mohli odrazit a dostat tě zpátky tam, kde tě já… kde tě všichni chceme.“

„Dave,“ zašeptala jsem. Jeho jméno mi nechalo na jazyku trpkou příchuť. „Prosím tě, nedělej –“

„Řekni to, Kasie. Řekni to, ať to nemusím vykládat všem. Řekni to, ať se dostaneme zpátky tam, kde jsme byli.“

Otevřela jsem oči. Toužila jsem znovu opustit své tělo. Toužila jsem se stát pozorovatelem.

Ale zůstala jsem sama sebou a neviděla jsem cestu ven.

„Řekni to.“ Výraz v jeho obličeji byl stejně chladný jako vyčkávavý. Bolest, nenávist, šíleně bezmocný vztek, vzpomínky na polibky Roberta Dadea, vzpomínky na klid… Ale to všechno je pryč. Můžu si za to sama – vzdala jsem se své moci, své svobody, svého morálního kodexu. Vzhledem k tomu, co vše jsem ztratila, jak jsem se měla

chovat hrdě?

„Dave…“ vzlykla jsem znovu, „Dave… já jsem děvka.“ On se usmíval a já se rozpadala na tisíc kousků.

Kapitola 17

DAVE SE MĚ TOHO VEČERA ani nedotknul. A to je dobře, protože kdyby to zkusil, pravděpodobně bych ho zabila. Určitě bych se chtěla ovládnout, ale já pokaždé nedokážu a nezískám, co chci.

Tak například jsem nechtěla zůstat u Davea, ale on trval na tom, že musím. Dobře vím proč. Nechtěl, abych šla za Robertem. Chtěl mě mít pod dohledem, pod kontrolou, držet mě na uzdě.

Je to zvláštní, protože ještě před několika dny jsem to tak chtěla; nestarala jsem se o to, kolik by té kontroly bylo a odkud by se brala. Dokud bych byla schopná udržet se na vyznačené cestě, byla bych v pohodě. Měla jsem tolik cílů: úspěch v práci, respekt lidí v mém oboru a taky těch, jež miluju… ale mým nejdůležitějším cílem bylo, aby se ze mě nestala další Melody. Moje sestra se vzdala všech cest, které se jí nabízely. Sprintovala mezi stromy, odstrkovala větve, ignorovala trny, jež jí rozdíraly kůži, nevšímala si živých tvorů, které přitom zašlápla.

Robert mi řekl, že když si vyberu Davea a ne jeho, dám přednost vězení před neznámem. Namítla jsem, že všichni žijeme v určitém vězení a že ta cela, ve které budu s Davem, bude pozlacená.

Jenže teď stojím u Daveovy postele a dívám se, jak muž, kterého jsem kdysi milovala, spí. A nic v této místnosti se zlatem netřpytí.

Znovu si vybavuju jeho krutost. Přemýšlím o tom, že bych mu položila polštář na hlavu a už ho nepustila. Byl by schopný mě setřást? A co když ne? Dokázala bych zamaskovat zločin?

V šoku nad temnotou vlastních myšlenek blednu. Ještě nebylo šest ráno. Musím se odsud dostat. Protože jestli má Dave pravdu a já nedokážu odolat pokušení, jsme oba v průšvihu.

Kradu se k jeho prádelníku. Už jsem tu nepřespávala hrozně dlouho. Vždycky zůstáváme u mě. Mám to od sebe blíž do práce a on koneckonců taky. Ale je tu i další důvod, proč dávám přednost mému bytu. Můj domov… dýchá. I když nám to klapalo, připadal mi jeho dům trochu dusný. Všechno tu má své pevně předurčené místo. Knihy i cédéčka jsou seřazené podle abecedy a rohy povlečení uhlazené a napnuté s vojenskou precizností.

Ale čas od času mě přemluvil, abychom byli u něj. A pro tyhle zřídkavé příležitosti mám v jednom šuplíku, který mi uvolnil, nějaké věci včetně běžeckého oblečení. Ze skříně vytahuju i tenisky, a zatímco Dave dál chrápe, nazouvám se do nich.

JAKMILE SE OCITÁM VENKU, dávám se do běhu rychlostí prchajícího kriminálníka. Moje forma páchne panikou, nikoliv dobrou kondicí.

Dostávám se dál a zpomaluju do pravidelnějšího tempa. Srdce mi splašeně pádí, ale protože dýchám pravidelně, nacházím svůj obvyklý rytmus. Vzduch je ostrý a čerstvý a dusot mých nohou burcuje houfy nových nápadů.

Vůbec poprvé si říkám, jestli neexistuje třetí cesta. Taková, která třeba bude mít pár výmolů, ale žádné propasti. Když budu našlapovat opatrně, třeba se většině, ne-li všem trnům vyhnu. Pod gumovými podrážkami mi šustí opadané listí a já míjím světle žluté a béžové domy Woodland Hills. Každý trávník je dokonale udržovaný, každé dveře chráněné vlastním bezpečnostním systémem.

Existují trny a pak taky trny. Nemyslím si, že bych dokázala přežít ponížení a bolest, které by moje aférka způsobila našim. A vím, že bych nepřežila veřejnou zkázu své kariéry.

Měli by vědět, že jsi mu vkleče vykouřila péro, abys od něj dostala práci.

Není to pravda, ale na tom by v tu chvíli nezáleželo. Můj titul z Harvardské obchodní, všechna ta dřina a profesní úspěchy, to všechno by padlo na oltář odlivu veřejného mínění.

Rodiče by se obviňovali a mě by vymazali ze svých životů stejně, jako vymazali Melody.

Na světě je mnoho lidí, kteří čelí zapovězení – například ženy různých národností, které si stály za svým a opustily manžela, i když je u nich takový čin posuzován jako ten nejhanebnější skutek; muži, již veřejně vystoupili, aby se hrdě přihlásili k sexuální menšině, ačkoli věděli, že je to vyloučí z jejich komunity, kostela, rodiny. Političtí aktivisté, kteří promluvili, třebaže je každý kolem varoval, aby dodržovali pravidla strany.

To jsou hrdinové a hrdinky naší doby. Jenže oni mají morální odvahu, zatímco já ne.

Jsem nadaná a houževnatá žena, schopná přežít za každých okolností. Ale nikdy jsem nebyla odvážná.

To zjištění se mi zadírá do vnitřností. Jestli ze sebe nevyškrábnu trochu té odvahy, co potom? Připoutá mě moje zbabělost k Daveovi navěky? Budu mu muset dovolit, aby se mě dotýkal?

Kdysi dávno jsem si myslela, že je Dave galantní milenec. Je něžný, starostlivý… vždycky se mi dívá do očí, když si na mě lehá. Vždycky mě líbá a jemně hladí na stehnech, slušně tím žádá o vstup.

Robert mě nikdy o nic nežádal. Vždycky se postaral o to, abych věděla, že stačí říct ne a on se stáhne, ale kromě toho si šel tvrdě za svým. Líbil se mi způsob, jakým mě pokaždé zalehnul. Líbilo se mi, jak mě znehybnil pouhým pohledem, než si mě vzal, jak se do mě tiskl…

… jak mě miloval.

Je do mě Robert stejně zamilovaný jako já do něj?

Zastavuju se uprostřed rušné ulice. Po páteři mi stéká pot. Pár kilometrů už jsem uběhla, ale sotva cítím bolest nebo únavu. Moje tělo stěží zaznamenává výkon, který podalo. Jsem silná. Jsem zbabělá.

Ale taky jsem chytrá. To moje inteligence mi v minulosti otvírala dveře.

Možná ji můžu využít, abych si otevřela celu.

Mhouřím oči proti vycházejícímu slunci, zaznamenávám, jak se můj zásnubní prsten leskne a vypadá v jeho svitu jako oheň a krev. Je to krásná připomínka toho, že jsem se ocitla v pekle. Váhavě se otáčím ke světlu zády a vracím se do svého vězení s novým, už ne tak zoufalým odhodláním v držení těla.

Když dorazím zpátky, Dave je vzhůru a hned po mém vpádu do dveří si mě podezíravě prohlíží.

„Kdes byla?“

Podržím před ním své potem nasáklé oblečení, aby se mohl sám přesvědčit.

„Zaběhat si, jak vidíš a cítíš.“

Z mé impertinence mu naskočí vrásky na čele. Zjevně si myslí, že si nezasloužím víc než prokazovat mu úctu.

„Chápeš vůbec, jaké máš štěstí?“ oboří se na mě. Tím mě přiměje na chvilku zaváhat. „Štěstí?“

„Dávám ti druhou šanci. To je víc, než si zasloužíš.“

Taková hloupá a otřepaná fráze. Ale on sází na to, že jsem příliš ustrašená, než abych ho upozornila na nedostatek výřečnosti nebo poznamenala, že o žádnou druhou šanci nestojím. Teď zkrátka chci, aby mlčel.

Beze slova se kolem něj protáhnu, ale uprostřed schodů do patra se zarážím a otáčím. „Mám otázku.“

„Jakou?“

„Tys mě našel, v tom přístavu.“

„Ano.“

Vracím se po schodech dolů. Pohled držím sklopený a doufám, že pokora bude stačit k tomu, abych získala odpovědi, které potřebuju.

„Chci, abys věděl, že se na té lodi nic nestalo. Zastavila jsem to dřív, než jsi mi volal. Vlastně jsem tam šla, abych to ukončila.“

Pořád mi nevěří. Moje pravdy mají stejnou intonaci jako lži, a tak je odmítá všechny paušálně.

„Na té lodi se nic nestalo,“ opakuju znovu.

„A předtím?“

Skláním hlavu ještě víc, nechávám si spadnout vlasy do obličeje.

„Chybovala jsem, Dave… ale to už je pryč. Nedovolím, aby mě ovládalo nějaké nutkání.“

Zasměje se. Ale není v tom žádná hřejivost. „Snad si nemyslíš, že ti to zbaštím, že ne?“ Obrací se ke mně zády, což je ještě lepší.

„Ne. Já vím, že to bude chvíli trvat, než uvěříš tomu, co říkám,“ připouštím a myslím to vážně. Směsice viny, hezkých vzpomínek a nevýslovné zlosti můj momentální vztah k Daveovi komplikuje. S hlubokým nádechem přistupuju o krok blíž, stojím za ním, dost blízko na to, aby to působilo intimně. „Ale už žádné lži, ano? Slibuju. Odteď už k sobě budeme oba upřímní.“

Prudce se otáčí, zas je z něj predátor. „V této místnosti je jenom jeden podvodník. Jenom jeden z nás se choval jako coura.“

Zubaté ostří hněvu mi páře srdce, když k němu pokorně přistupuju. „Já vím, jak moc se zlobíš… vím, že mám co napravovat. Ale taky vím, že o tom, co se stalo, musíme mluvit. Řekneš mi, jak jsi mě včera našel? Přijels pro mě do přístavu, ale zpátky jsme jeli mým autem… a tvoje je přitom pořád v garáži.“

Mlčí, v koutcích úst mu hraje zlomyslný úsměv.

„Kdo tě tam odvezl?“ ptám se mírně. „Kdo jiný to ví?“

Prochází kolem mě do kuchyně, nutí mě, abych ho následovala, jestli chci odpověď.

„Je to těžké, že ano?“ poznamená, když se natahuje pro šálek na kávu.

„Co je těžké?“

„Žít v nevědomosti.“

Neodpovídám. Chvíli čekám, až si nalije čerstvou kávu z kávovaru; uvařil tak akorát pro sebe.

Přinutím se ukázat mu záda a odejít. Však já zjistím, kdo další to ví. Vymyslím, jak z toho ven. Ale jak stoupám po schodech, abych si zalezla do sprchy, zjišťuju, že se mi hromadí další a další otázky. Potřebuju solidní strategii. A opravdu potřebuju vědět, kdo mu pomáhá…

… a taky, co k tomu Davea vede. Jestli mě nenávidí, proč si mě chce udržet? Aby mě ovládal? Nebo kvůli něčemu jinému?

Vcházím do koupelny a zavírám dveře. Než ze sebe stáhnu mokré oblečení, pouštím vodu, aby se místnost vyhřála.

Dveře se ale opět otvírají, a když se ohlédnu, spatřím Davea, jak mě pozoruje. Trhnu sebou a beru si ručník, abych se zakryla.

„Jsi moje snoubenka,“ řekne, přistoupí ke mně a ručník mi stáhne.

Pohledem olizuje mou holou kůži. „A tohle je můj dům,“ dodává.

Zvedám hlavu a odolávám nutkání znovu se zakrýt. Protahuju prsty u rukou a držím je křečovitě napnuté, aby se nesbalily do pěstí.

Naštěstí ho ta hra rychle omrzí a vrací se zpátky ke dveřím. „Mimoto,“ zavolá ještě nenuceně přes rameno, „není to nic, co bys neukázala každému chlapovi na požádání.“

Dveře se zavírají a já si drtím ret mezi zuby. Možná najdu odvahu v nenávisti.

Kapitola 18

KDYŽ DORAZÍM DO PRÁCE, sedí už Barbara, moje asistentka, u svého stolu. Gestem mi naznačuje, abych šla k ní; tváří se provinile a zároveň trochu ustrašeně. „V kanceláři na tebe čeká pan Dade.“

Nikdo nesmí do mé kanceláře, když tam nejsem. Každý z našich konzultantů má ve svých složkách tolik důvěrných informací, že takovou lehkovážnost nikdo nedopustí.

Ale odolat Robertovi je těžké, zvlášť když si řekne, co chce. Je mi jasné, že Barbaru prakticky donutil, aby ho pustila dovnitř.

Beru si blok papírů z jejího stolu a škrábu na něj několik primitivních úkolů, které jak jí zdůrazňuju, si žádají její okamžitou pozornost. A všechny předpokládají, že se odsud vzdálí. Stojím a čekám, dokud neodejde, vím, že jsem si zajistila aspoň pár minut soukromí. Jakmile je pryč, vcházím k sobě, abych ho pozdravila.

Robert Dade se zadkem opírá o čelní hranu mého stolu. Ruce má založené na prsou a kotníky překřížené. Je uvolněný, trpělivý, krásný. Zkrátka všechno, co bych od něj čekala. Když zavírám dveře a přitom dělám krok jeho směrem, podívá se mi do očí.

Cítím, jak se mi proti sevřeným zubům tlačí příval doznání. Chtěla bych mu říct o touze, která ve mně klokotá, když se na něj podívám, a že jeho přítomnost tady vnáší do mých stínů trochu světla.

Chtěla bych ho požádat, aby se mě dotknul.

Ale místo toho odvracím zrak. „Nemáme domluvenou schůzku.“

„Pracuješ pro mě,“ upozorňuje mě. „Můj podnik může přinést vaší firmě miliony dolarů. Opravdu potřebuju mít domluvenou schůzku?“

Není to vyřčeno jako otázka. Spíš jako lehké napomenutí.

Tiše za sebou zamykám. To skoro nikdy nedělám, ale v tuto chvíli by mohl náhodný narušitel představovat nebezpečí.

„Takže ses rozhodla,“ řekne a začne přecházet ohraničeným prostorem. Prohlíží si společností schválené umění na světle žlutých stěnách.

„Řekla jsem ti, že jsem s Davem.“

Ostře se na mě zadívá, spíš zvědavě než rozzlobeně. „Zopakuj to.“

„Jsem s Davem.“

„Vyslovuješ jeho jméno… jinak.“

Zasměju se a snažím se, aby to znělo povzneseně, ale tíha mého rozpoložení tomu dodává nechtěnou těžkopádnost. „Odjakživa je to Dave. Existuje jenom jediný způsob, jak to jméno vyslovit.“

„Tak jsem to nemyslel. Když jsi o něm mluvila dřív, znělas… odhodlaně. On byl tvou volbou. Zato teď…“ nechává to vyznít do prázdna a čeká, jestli ho vyplním. Když se k tomu nemám, vydává se ke mně. A já se ani nehnu. Dokonce ani nemrknu, když mi odhrne vlasy z obličeje.

„Co se děje, Kasie? Co se změnilo? Vypadáš… ustaraně.“

„Ty víš, čeho se bojím,“ zasyčím. „Nechci ztratit sebe. Dave mě drží nohama na zemi. Zatímco ty… ty jsi…“ odmlčím se. Chtěla bych říct, že je jako tsunami, které mění pevninu v oceán, ale nedokážu to ze sebe dostat. Tolik bych si přála, aby se země, na které stojím, zničila a proměnila v oceán. Ale poznal by to na mém hlasu. A tak raději odvracím pohled. „Tohle já nemůžu, Roberte.“

„Ne, ty jenom opakuješ, co už jsi řekla,“ nesouhlasí tiše a pozorně sleduje můj výraz. Naklání se, až má rty těsně u mého ucha. „Tak povídej.“

Dotýká se jenom mých vlasů, ale vyvolává tím reakci v celém mém těle. Cítím, jak mnou prostupuje teplo, cítím, jak mi vázne dech v hrdle. Cítím pulzování.

„Povídej,“ zašeptá a já zavírám oči. „Ty máš strach?“

Sahám po něm a svírám jeho košili v pěsti, vnímám bezpečí jeho vod, vnímám jeho klidnou sílu. Přesouvá rty od mého ucha a já cítím, jak mi špičkou jazyka klouže dolů po krku. Ochutnává mě s něžnou přesností a odhodláním. Instinktivně se k němu přimknu a on mi zvedá ruku k hrudi.

Chci ho. Chci se v něm ztratit. Otvírám pěst a nechávám své prsty pomalu, skoro neochotně, putovat ke knoflíčkům jeho košile.

Jeho jazyk se mezitím vrátil k mému uchu. Zalapám po dechu, když si mě přitáhne blíž. Prsty mi zaplétá do vlasů a drží mě za ně. Druhou ruku spouští níž, podél mých ňader, pasu… a ještě níž… Cítím, jak mi jí vklouzne mezi stehna a přimáčkne ji ke mně.

„Pusť mě dál,“ zamumlá. „Nejen sem.“ A s těmi slovy zatlačí ještě víc, až ve mně vytryskne gejzír touhy. „Tohle je skvělé,“ řekne, když se rozechvěju. „Ale já chci i sem,“ políbí mě na temeno hlavy. „Řekni mi, na co myslíš.“

Knoflíčky jeho košile to konečně vzdávají a já mu pokládám dlaň na holou kůži. Srdce mu buší trochu moc rychle, jako by mě pobízelo, ať zajdu dál. Otáčím k němu hlavu a zadívám se mu do očí. Je v nich něco, čeho jsem si nikdy dřív nevšimla. Něco uvnitř touhy. Je to starost? Potřeba?

Láska?

S jeho rukou stále vtisknutou mezi mýma nohama se natahuju a zlehka se otírám o jeho rty. Oči nechávám otevřené, takže se mi před nimi slévá do šmouhy tvořené lehce opálenou kůží a černými řasami. Začíná mě hladit prsty a já s každým pohybem cítím, jak ze mě všechno padá – strach, temné myšlenky, zmatek –, až si neuvědomuju nic než jeho.

Beze slova ze mě stahuje ruku a přesouvá ji k pasu mých kalhot. Cítím, jak mi je povoluje, když je rozepíná, jak mi sune prsty do kalhotek a zjišťuje, že jsem dávno vlhká. Nachází to drobné místečko a já mu zatínám nehty do kůže na hrudi.

„Ještě jsme spolu neskončili,“ ucedí a já zareaguju tichým vzdychnutím. „Myslela sis, že ano? Myslíš, že nevidím, jak mě vábíš úsměvem, jak se nepatrně chvěješ, když jsem ti nablízku? Myslíš, že nesly-

ším, na co myslíš v tichu, které nastane, když ze sebe nedokážeš dostat předem připravené odmítnutí nebo promyšlený protest? Čtu tvoje tělo jako slepec Braillovo písmo.“

Zvedá ruku a zasouvá mi ji pod halenku, prsty klouže po košíčcích podprsenky, pod kterými se rýsují vztyčené bradavky. „Ty ti ztvrdly ve chvíli, kdys mě spatřila?“ chce vědět.

Skousnu si ret, protože se bojím, že když promluvím, přiznám pravdu.

„Jak dlouho trvalo, než jsi zvlhla?“ pokračuje. „Stalo se to hned, jak jsem promluvil? Bylas mokrá dřív, než jsem dořekl první větu?“

Malinko se pohnu, jenom tak, abych se mu znovu podívala do očí. Ano, je to v nich, ta neidentifikovatelná emoce, která odporuje jeho lascivním slovům. Možná je to potřeba, možná láska.

Ráda bych mu prozradila skutečný důvod, proč jsem odešla z přístavu, ale netroufám si. Vím, že vycítil, jak mezi námi visí nevyřčená slova, vnímá, že před ním něco tajím.

S očima upřenýma do mých do mě vklouzne ukazováčkem. Zarývám mu nehty hlouběji do kůže.

„Co opravdu chceš?“ doráží na mě. „Skutečně chceš Davea?“ Opírám si hlavu o jeho rameno. Jeho prst se dobývá do mých zdí,

znovu a znovu. Chvěju se, když mě líbá na krku.

„Nebo chceš mě? Chceš mě v sobě, Kasie?“ Přikývnu, hlavu mám pořád na jeho rameni.

„V tom případě chci, aby ses udělala.“ Jeho prsty se začínají hýbat s větší razancí, volnou rukou si mě trochu neurvale přitahuje blíž. Ze rtů mi uniká něco jako zakňučení.

„Udělej se pro mě, Kasie. Hned teď a tady. Chci tě vidět.“

Slyším, jak po chodbě za dveřmi kanceláře chodí lidé. Neodvažuju se vydat už ani hlásku. Tisknu se k němu hrudníkem a tahám ho za vlasy, prahnu po vyvrcholení, ale zároveň se bojím vyzrazení.

„Ach bože,“ hlesnu.

„To mi nestačí,“ kárá mě neústupně. Intenzita jeho doteků se zvyšuje. Dává se do pohybu a mě bere s sebou, dokud nestojím přimáčknutá ke zdi, odkud nemám kam utéct.

„Někdo nás uslyší,“ šeptám.

„To je mi jedno.“

Odvracím se od něj. Měla bych na něj být naštvaná stejně jako na Davea, ale teď nedokážu myslet. Dokážu jenom reagovat, a to, na co reaguju, je… úžasné.

Jednou rukou mi vklouzne mezi bedra a zeď. Sune ji níž, až na můj zadek, a daří se mu přitlačit mě k sobě ještě víc než předtím. Zajíždí do mě druhým prstem. Samým vzrušením potichu vyjeknu. Vidím, jak očima hltá mé tělo, dožaduje se ho. Ale tam, kde mě Daveův pohled drásá, je ten Robertův lákavě pronikavý, prostupuje do mě a rozdmýchává plameny, které mě uvnitř spalují. Oheň roste a sílí.

„Ach bože,“ opakuju se, ale rychle si překrývám ústa.

Jenže Robert mi ruku stahuje a drží ji ve svém sevření, pomalu stoupá pohledem do mých očí. „Teď mi zkus lhát, Kasie. Zkus říct, že je to on, koho sis vybrala, a ne já.“

Snažím se obrátit oči stranou, ale nějak se mi to nedaří. Cítím, jak se ke mně mačká jeho vzrušení, pevné a silné. Koušu se do rtu tak silně, až cítím krev, ale i to je málo, aby mě to umlčelo, když mě masíruje na nejcitlivějším místě.

Vrchol už mám nadosah. Uniká mi další výkřik, tentokrát silnější. Už se nestarám, kdo nás uslyší. Nedokážu se na to soustředit. Neuvědomuju si nic jiného než mě a Roberta.

Chytám ho za rozevřenou košili. „Já tě chci. Pomiluj se se mnou, Roberte.“

„Jo,“ zamručí toužebně. „Ale musíš ho opustit. Chci se s tebou milovat a vědět přitom, že jsi moje.“

Zavírám oči, splašený dech mi znesnadňuje mluvení. „Jenom mě pomiluj. Prosím.“

„Slib mi, že ho opustíš.“

Stále mě hladí, ale teď jemněji, udržuje míru mého vzrušení, ale zároveň mi nechce dopřát úplné uvolnění.

„Já… nemůžu.“

Po těch slovech mě pouští. Vmžiku je na druhé straně místnosti, zatímco já zůstávám nalepená na zdi a lapám po dechu. Nevědomky

po něm vztáhnu ruku, jako bych u něj hledala ztracenou rovnováhu, ale mám ho mimo dosah.

Je mimo dosah ve všech ohledech.

„Myslel jsem, že už ses přes to přenesla,“ řekne tiše.

Kalhoty mám spuštěné na bocích, vlasy rozcuchané a rozhozené po ramenou. Snažím se posbírat myšlenky, ale náhlá změna nálady roztočila místnost jako na pouťové atrakci. „Roberte, ty nerozumíš –“

„Ale rozumím,“ utíná mě příkře. „Rozumím tomu, co mám a co nemám.“

„Tak jednoduché to není!“

„Odjakživa to bylo tak jednoduché.“

Já se pokouším popadnout dech a on si zapíná košili.

Země se vychýlila ze své osy. Nic se neděje tak, jak by mělo. S ubíhajícími tichými minutami se můj dech zklidňuje. Uhlazuju si oblečení a obracím pohled z okna, dívám se na šednoucí oblohu. „Oba jste tyrani,“ utrousím potichu.

Robert se ke mně otočí. „Prosím?“

„Ty si myslíš, že pokaždé víš, co je pro všechny nejlepší. Říkáš mi, že bych měla být nezávislejší, ale urazíš se, když neudělám přesně to, co chceš.“

„Nikdy jsem tě netýral,“ poukáže. „V životě bych na tebe nevztáhl ruku ani bych na to nepomyslel.“

Pokrčím rameny, náhlý nával melancholie mě unavuje. „Někteří tyrani používají pěsti, jiní vydírání nebo slovní napadání. Další neváhají sáhnout po sexu. Ty víš, jak mě přinutit… cítit jisté věci, a používáš to, abys mě ovládal… jenže to tak docela nefunguje, viď? Můžeš mě přinutit volat tvé jméno, ale já neskočím, když zavoláš mé.“

Tvrdnou mu rysy. „Máš o mně tak nízké mínění?“

„Mám tak nízké mínění o všech mužích.“

Provrtává mě pohledem. „Včera, po tom, co jsi odešla z jachty, jsi o mně fantazírovala.“

Neodpovídám, ale cítím, jak se červenám.

„Já tě znám, Kasie,“ vzdychne. „Vím, že i když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe. Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.“

„Tak se mě dotkni,“ zaprosím tiše. „Dotkni se mě myšlenkou, očima, rukama i ústy a dovol mi, abych se dotýkala já tebe.“ Vydávám se k němu. Chtěla jsem zůstat silná, ale uvnitř cítím potřebu, kterou nedokážu ovládat. „Nemůžu být tvoje, ne teď, ne tak, jak bys chtěl. Všechno se zkomplikovalo. Ale chci tě, Roberte.“ Když sklopím oči, vidím, že je pořád stejně vzrušený. Sahám po jeho ruce a jazykem mu olíznu bříško palce. „Vidíš? My dva si to můžeme trochu zjednodušit.“

Usměje se, ale tak nějak jízlivě, a přistupuje o krok blíž. „Bůh ví, že tě chci. Chci tě donutit křičet moje jméno tak hlasitě, že tě bude slyšet až v Orange County. Ale…“ S posledním slovem mi vykroutí ruku ze sevření a prsty mi podepře bradu, abych nemohla uhnout pohledem. „… bude to za našich podmínek. Ne jenom tvých, a už vůbec ne za těch jeho.“

„To má být pomsta?“ ptám se. „Otočila jsem se k tobě zády, tak se teď otočíš zády ty ke mně?“

Zavrtí hlavou; vidím na něm, že cítí moje vyčerpání, že ho nevědomě přijímá za své. „Moc dobře víš, že bych se k tobě nikdy neobrátil zády. To ty mě tlačíš ven ze svých dveří.“

Rukama si urovnává košili a uhlazuje si ji, aby nebyla pomuchlaná. A sbírá se k odchodu. „Moji vývojáři pracují na několika produktových vylepšeních. Jde nám o uživatelsky přátelštější bezpečnostní systémy. Marketing si myslí, že to má velký potenciál. Pošlu ti data.“

Zaskřípu zuby. Jenom Robert umí tak snadno přepnout z vášně na byznys. V jeho srdci se nacházejí na stejném místě. Podobně jako milostná předehra a dohra po milování. Obvykle je v něm místo i pro mě, ale ne teď. Ne, když pro něj každá statistika a každý polibek představuje výzvu.

„Tvůj tým bude muset na základě toho přehodnotit některé údaje. Dejte si na to o týden víc,“ navrhuje. „To by ti mělo stačit, aby ses rozhodla, jak k tomu přistoupíš. Mám poslat e-mail tvému vedoucímu a informovat ho o změnách?“

„Ne,“ zamumlám, „řeknu to panu Loveovi sama.“

„Skvěle.“ Znovu si uhlazuje klopy. „A pak se konečně dohodneme, jestli uzavřeme obchod, nebo ne, to bude záležet na tvých rozhodnutích.“

Neuniká mi dvojí význam jeho slov, i když je vyslovil profesionálním tónem a držení jeho těla zůstalo uvolněné. „Jo, a Kasie? Jenom abys věděla,“ už sahá po klice dveří, ale než je otevře, podívá se mi ještě jednou zpříma do očí, „taky jsem o tobě včera večer fantazíroval.“

Kapitola 19

STOJÍM V PRÁZDNÉ KANCELÁŘI, nakrknutá a neuspokojená, a přemýšlím, jestli jsem mu to neměla říct. Co kdybych mu to všechno vyklopila? Zachránil by mě?

Propukám v hořký smích. Tohle není žádná pohádka. Robert nemůže naskočit na bílého hřebce a zašít Daveovi pusu. Obcházím stůl a hroutím se do kancelářské židle. Ticho v místnosti si ze mě utahuje, připomíná mi, že si nemůžu dovolit ani zakřičet.

Sahám po pracovním kalendáři a obracím jednotlivé listy. Vždycky jsem uměla dobře plánovat. Pořád věřím, že když budu mít dost času, dokážu Davea přechytračit. Dokážu z toho vyváznout. Ale nemůžu riskovat, že ho bude Robert konfrontovat a tím mu poskytne další munici pro jeho intriky. Zjistím, proč si mě chce Dave držet a jak se dozvěděl o mém tajemství…

… a pak odhalím ta jeho.

Vypátrám jeho tajemství a nacpu mu je do chřtánu. Odkryju jeho lži a upletu z nich provaz, kterým mu svážu ruce i nohy. Dám mu pocítit stejnou bezmoc, jakou si myslí, že dopřál mně.

Zradila jsi ho jako první.

To je hlásek drobného andílka na mém rameni. Poslední dobou se cítí trochu odstrčený. Proč bych mu taky měla začít znovu naslouchat?

Vždyť chce, abych zůstala, kde jsem, a snažila se uvést věci zpátky do pofiderní rovnováhy. Zato ďáblice chce akci.

Například právě teď mi připomíná, že jsem chtěla zjistit, jak se Dave dostal do přístaviště.

Autem tam nepřijel a možnost, že by vlezl do městské hromadné, je absolutně vyloučená. Včerejší den odstartoval brzkou ranní telekonferencí. Ale co když to tak nebylo? Co když prostě čekal v něčím autě, které bylo nenápadně zaparkované v naší ulici, odhodlaný mě sledovat?

V taxíku? Ne, to asi ne. Los Angeles není New York, kde taxíky brázdí ulice města jako migrující lososi. V L.A. vyčnívá taxík jakékoliv barvy, a kdyby byl nějaký zaparkovaný v naší ulici, když jsem na ni vjížděla z příjezdové cesty, všimla bych si ho.

Takže ho někdo odvezl. Jeden z jeho spolupracovníků nebo přátel? Jenže Dave by nepřipustil, aby byl ponížen před někým, na jehož názoru mu záleží. Soukromé očko? Dokázal by mě Dave nechat sledovat?

Znovu se zadívám do svého kalendáře. Za pětačtyřicet minut mám schůzku se svým týmem. Mechanicky si pročítám jména těch, kteří se mnou spolupracují na projektu: Taci, Dameon, Nina, Asha…

Asha.

Na stole se mi rozdrnčí kancelářský interkom a v jeho reproduktoru se ozve Barbara, aby mi oznámila, že na dlouhém seznamu bezvýznamných úkolů, kterými jsem ji ráno zavalila, se pracuje.

„Přijď ke mně do kanceláře, prosím,“ řeknu a opírám se na židli dozadu. Dveře se otvírají a ona váhavě přistupuje ke stolu.

Barbara je moje asistentka od prvního dne tady. Předtím dělala asistentku konzultantovi, který tu pracoval deset let. Prohlašuje, že je na takové klidné pozici ve velké společnosti spokojená, že jí to šetří energii na domov, manžela a děti. Její básnění o radostech volného času a bohatého rodinného života jsem nikdy nevěnovala pozornost. Jejímu nadšení v tomto směru moc nerozumím. Můj volný čas spočívá v neorganizovaném zmatku, momentálně v něm trochu klopýtám a bezmyšlenkovitě ho vyplňuju rozmary, které mě beztak jednou

doženou. Miluju své rodiče, ale můj rodinný život je bohatý akorát tak na tragédie a odmítání. Barbařin svět je pro mě tak cizí jako svět domorodců z brazilského deštného pralesa. Ale i když se s ní nedokážu příliš ztotožnit, rozhodně respektuju její silné stránky. A jednou z nich je schopnost pozorování.

„Byla včera Asha v práci?“

„Jistě,“ přikývne Barbara rezolutně.

Ach jo, byla. Takže nemohla dělat Daveovi řidiče. S povzdechem si opírám bradu do dlaně. „Fajn, v celou tu mám schůzku se svým týmem. Dokud neskončíme, nepřepojuj mi žádné hovory.“

Barbara znovu přikývne a začíná se otáčet, ale vtom se zaráží: „Ještě si vybavuju, že Asha dorazila později.“

Zvedám hlavu. „Prosím?“

„Nebyla tu od rána. Musela mít nějakou schůzku. Ale v poledne už byla tady a myslím, že pracovala dlouho do večera.“

„Tak v poledne,“ zopakuju.

„Je to důležité?“

Stejně důležité jako načasování Jidášova odchodu od poslední večeře. Znovu se pohodlně opírám, přemítám, jestli je pravděpodobná dvojí náhoda… „Předevčírem sem do kanceláře volal Dave… připra—

voval pro mě večírek s překvapením –“

„No jo, dopadl dobře?“ ptá se Barbara nadšeně. „Volal mi, ale nebyla jsem si jistá, koho z kolegů bych doporučila jako hosta, protože jsem si všimla, že máš tendenci svůj soukromý a pracovní život oddělovat.“

Nevědomky se ušklíbnu. „A proč jsi mu řekla, aby pozval Ashu?“ zajímá mě.

Barbara po mně střelí udiveným pohledem. „Já mu nic takového neřekla. Asha ke mně přišla, zrovna když jsem zavěšovala. Právě mi poslala nějakou zprávu, kterou jsem jí měla vytisknout a položit na tvůj stůl, aby to tam bylo připravené na další ráno. Ptala se mě, s kým jsem mluvila, a já jí to řekla. To je všechno.“

„To je všechno? Ona s Davem nemluvila? On ji na ten večírek nepozval?“

„O tom nic nevím…“ Barbařin hlas se vytrácí. Rychlé mrkání prozrazuje její nervozitu. „Řekla jsem jí o tom večírku… a zmínila jsem se, že je to překvapení. Doufám, že ti to neprozradila. Teď si říkám, že jsem jí o tom neměla vykládat, ale bylo to tak ohromně romantické gesto… a Ma Poulette je známá jako jedna z nejúžasnějších restaurací. Někomu jsem to prostě říct musela. Byla to chyba? Jestli jo, tak je mi to strašně líto. Nechtěla jsem –“

Podržím před sebou nataženou ruku, abych ji zarazila. „Barbaro, neprovedla jsi nic, co by vyžadovalo omluvu.“ Ale začínám mít podezření, že to, co provedla Asha, je tak šílené, že ani všechny omluvy světa na tom nic nezmění.

„Vyřiď Ashe, že s ní potřebuju mluvit.“

„Ještě před tou schůzkou?“

„Hned.“

O několik minut později Asha vstupuje dovnitř, hrdě a domýšlivě. Čekala, že si ji zavolám, její dychtivost to prozrazuje. Stojím u stolu a gestem jí naznačuju, aby si sedla na židli. Obezřetně si sedá, očima skenuje místnost a hledá něco, co nejspíš nenachází.

„Slyšelas, že končím?“ vypálím ostrou střelu.

Cukne koutky úst, je to nepatrná známka potlačovaného úsměvu.

„Opravdu? O tom jsem nic neslyšela.“

Sedám si zpátky za stůl a spínám si ruce. „Takže Dave ti o tom neřekl?“

Á, tady ho máme, záblesk strachu. „Dave… tvůj snoubenec? Proč by mi měl Dave něco říkat? Sotva ho znám.“

„Ale znáš ho dost na to, aby ses od něj nechala pozvat na náš zásnubní večírek.“

Pokrčí rameny. Najednou je znuděná. „Jenom sem volal, aby zjistil, jestli by někoho z nás měl pozvat. A já mu řekla, aby pozval mě. To jsem s ním mluvila poprvé v životě.“ Naklání se dopředu, její tmavé oči jsou jako studny plné tajemna a cynismu. „Ty odcházíš, Kasie?“

„Říkáš, že volal sem,“ pokračuju a odmítám ji nechat řídit naši konverzaci. „Volal přímo tobě?“

„Ne, volal tvé asistentce,“ odbyde mě popuzeně. „Co na tom záleží?

Tak řekli ti, že končíš, nebo ne?“

Usměju se. Asha je na lopatkách. Dnes je víc netrpělivá než prohnaná. „Ale já se nezmiňovala o tom, že by mi někdo řekl, že končím. Jak jsi proboha došla k takovému závěru?“

Zaráží se, udělala hloupou chybu. Takovou, která je pod její úroveň. Sleduju, jak si třídí myšlenky, jak se uklidňuje a snaží se vzchopit.

„Ty bys přece nikdy sama od sebe neodešla,“ odtuší prostě. „Jestli odcházíš, museli tě propustit.“

„Já jsem v tom, co dělám, dobrá, Asho. Sama jsi mi to tuhle večer řekla. Takže znovu, proč si myslíš, že mě propustili?“

Další pokrčení ramen, ale tentokrát spíš naučené. Přemýšlí o tom nebo možná zvažuje, jak daleko může couvat, než ji zatlačím až ke zdi.

„Politika je divná.“ To je fráze, pro kterou se nakonec rozhodla. „Někdy jsou lidi, jinak dokonale kompetentní zaměstnanci, propuštěni, protože nezapadají do organizace tak, jak se původně počítalo. Ale to je jenom spekulace, Kasie. To ty jsi řekla, že odcházíš.“

„Určitě?“ zapochybuju lehce sarkasticky, skoro hravě. „Protože mám pocit, že jsi předtím přeslechla mou otázku,“ připomínám jí s úsměvem. „Jsem víc než jen kompetentní zaměstnanec, ale nezdržujme se debatováním o věcech, které obě dobře víme. Vlastně… když o tom tak přemýšlím, je spousta věcí, o kterých obě víme, že?“

„Nechápu, o čem to mluvíš.“

„Tak se na to podívejme.“ Znovu se zvedám ze svého místa. Cítím, jak intenzivní je můj hněv, ale líbí se mi to. Líbí se mi, že mu dokážu dát směr, zformovat ho do mučicího nástroje. Je to pomalé mučení, promyšlené a s prvky ženskosti… je to umění. Představuju si, jak držím pěkný malý skalpel a zlehka otírám jeho ostří o Ashino hrdlo.

„Obě například víme, žes neměla na tom večírku co dělat. Pokud jsi tam ovšem nebyla jako doprovod. Viděla jsem tě, jak se věšíš na pana Freelanda. On tam byl s tebou? To on tě tam dostal?“

„Ptáš se, jestli jsem projevila Freelandovi svou náklonnost výměnou za pozvánku na párty? Ne,“ řekne tentokrát s úsměvem ona. „Já práci a sex nemíchám. Ty ano, Kasie?“

Strnu uprostřed pohybu. Tohle je větší drzost, než jsem čekala, dokonce i od ní. „Ty se mě ptáš, jestli jsem prostitutka?“

Asha se zahihňá. Je to překvapivě přitažlivý zvuk, skoro svůdný svou libozvučností. „Nebuď směšná,“ culí se. „Ty jsi ctihodná žena. Nosíš dost drahý zásnubní prsten, abys to ukázala.“

Podívám se na něj. Je mi tak těsný.

„Mimoto,“ pokračuje, „prostitutky poskytují sex za nějaký profit. I když… po tom, co jsi začala randit s Davem, jsi dostala velmi pěknou pozici tady…“

„On mi zprostředkoval pohovor, já získala práci.“

„A pak jsi nám taky sehnala velmi vlivného zákazníka, že?“ prohodí Asha sladce. Její hlas je jako lžička plná sirupu, který má zamaskovat hořkost rozdrcené pilulky. „A dokázala jsi to úplně sama. Dave ti s tím ani trochu nepomohl. Pan Dade ti tu práci jen tak nabídl.“

Neodpovídám. Místo toho čekám, kam až to dokáže vyšroubovat. Je její zášť dost silná na to, aby byla neopatrná? Sledovala mě už předtím? Dřív než na té lodi? Nebo jsou to jenom moje domněnky a spekulace?

„Co že jsi to řekla Tomovi?“ ověřuje si. „Že jsi natrefila na pana Dadea ve frontě před bezpečnostní kontrolou na letišti, když jsi cestovala domů?“

„Přesně tak,“ nechávám ji při tom. Zrovna stojím zády ke zdi, když ke mně zvedne oči z místa, na které jsem ji sama usadila. Tohle je moje kancelář. Já jsem tu v pozici síly. Ale dynamika našeho setkání je proměnlivá.

„To je zvláštní, protože já osobně jsem se v těchhle frontách nikdy nedala do řeči s někým neznámým. Všichni se tak urputně soustředí na to, aby si vyndali klíče z kapes, aby si z ruky sundali hodinky. Není to zrovna místo, kde by se člověk hrnul do seznamování, nemyslíš?“

„Pro každé pravidlo se najde výjimka.“

„Svatá pravda,“ souhlasí Asha s přikývnutím. „A pro každého kriminálníka cela. Jenže když volal pan Dade Tomovi, aby mu řekl, že chce, aby konzultantka Kasie Fitzgeraldová vedla tým, který mu má pomoct připravit jeho společnost otevřít se široké veřejnosti, měl pro

něj o vašem prvním setkání jinou historku. Řekl mu, že jste spolu mluvili u stolu s blackjackem.“

Zvedám bradu, jako bych se díky tomu gestu mohla zvětšit. Potřebuju být nad věcí, ale nějak se mi to vymyká. Její slova mě zasáhnou přesně tak, jak měla v plánu. Tom se mi ani slůvkem nezmínil, že se moje historka rozchází s tou pravdivou, kterou mu už předtím poskytl Robert.

Co dalšího mu Robert řekl? Vyprávěl Tomovi, že jsme skončili u něj v pokoji? Ne, o tohle tajemství by se nedělil. Na kratičký okamžik mě moje mysl zrazuje a přenáší mě zpátky do té noci. Nutí mě, abych si vybavila, jaké to bylo, když si muž, kterého jsem znala jako pana Dadea, vzal kostku ledu nasáklou skotskou a letmo se jí dotknul mého klitorisu, načež z něj kmitnutím jazyka whisky olízl. Hlavou mi letí obrazy jeho rukou na mých bocích, jeho hlavy v mém klíně, sukně vyhrnuté až k pasu, zatímco jsem rukama svírala opěrku židle za svými zády… Nikdy předtím jsem nic takového nedělala.

A teď za to pykám.

Mohla bych se pokusit Ashu přesvědčit, že je Robert lhář. Mohla bych jí říct, že si vymyslel falešnou historku o tom, jak jsme se potkali, aby si přikrášlil věci, ke kterým nikdy nedošlo, jak už to někteří muži dělávají.

Ale to nemůžu udělat. Nesmím házet mou špínu na Robertovu hlavu. I když cena za pravdu převyšuje mé prostředky.

„Necítila jsem potřebu svěřovat se šéfovi, že si příležitostně ráda zariskuju,“ utrousím a doufám, že jí ta lež nebude připadat tak hloupá jako mě. „Někteří lidé to odsuzují.“

„Tom Love neodsuzuje nic, co mu přináší peníze, a tvůj pobyt ve Vegas mu je rozhodně přinesl.“

„Poslyš, Asho, kde jsi byla včera ráno?“

„No přece v autě,“ řekne a dělá si na židli pohodlí. „S tvým snoubencem.“

Najednou mi dochází, že jsem ji podcenila. Domnívala jsem se, že nebude chtít, abych si o ní myslela, že je čmuchalka, která se mě tak zoufale snaží dostat, že za mnou neváhá běhat a hledat drobečky, sbí-

rat stopy, jež by ji mohly dovést k větším hříchům. Jenže já jsem tady jediná, kdo si dělá starosti s tím, co si ostatní myslí. Jsem jediná, kdo se snaží vyžehlit všechny faldíky. Ashe záleží jenom na moci.

A to jí dává do rukou veškerou sílu světa.

Rty se jí roztahují od ucha k uchu. „Ty si myslíš, že jsem ho ojela? Toho tvého… Davea? Byla bys kvůli tomu smutná? Nebo by to jenom vyrovnalo vaše skóre?“

Vstává a blíží se ke mně. Stojí blízko, až moc blízko. „Davea bych nikdy neojela,“ zavrní. „Ale tebe jo. Řekni, Kasie, už se tě někdy dotýkala žena?“ Natáhne ruku a zlehka se otře o moje ňadro. V šoku odskočím, naprosto vyvedená z míry. Když jsem žádala Barbaru, aby mi poslala Ashu do kanceláře, měla jsem plán. Měla jsem přichystanou past na vlka. Netušila jsem, že predátor, se kterým mám tu čest, je zmije.

„Nejsem lesba, ne tak docela,“ vysvětluje Asha a odpovídá na otázku, kterou nikdo nepoložil. „Mě spíš přitahuje autorita, privilegium… nárok. Ráda to z lidí svlékám, stejně jako nepotřebné oblečení. Chtěla bych tě vidět nahou, připoutanou k posteli, tvoje tělo by reagovalo na každý můj podnět, i když by ses tomu bránila. Chtěla bych tě vidět úplně bezbrannou, bez možnosti něco kontrolovat. I když vlastně ty jsi úplně bezbranná, viď? A jestli tu má někdo něco pod kontrolou, jsem to já.“

Ona se snad pokouší spáchat profesní sebevraždu. Co všechno mi na sebe řekla?! Kdybych na personálním zopakovala všechno, co mi právě vyzvonila…

Jenže mě polije horko, když si uvědomím to, co ona dávno ví. Líbezně se usmívá, skoro soucitně.

„O našem rozhovoru samozřejmě nikomu neřekneš, Kasie. Ani nemůžeš. Jedné z nás totiž záleží na pracovní reputaci. A tu já bych zničila jediným slovem.“ Opře se ramenem o stěnu za mnou, je hodně blízko, ale nedotýká se mě. „Vsadila bych se, že ses vydala panu Dadeovi napospas. Je to chlap, kterému ženy škemrají u nohou, a já jsem si jistá, že tebe taky přinutil škemrat. Určitě ho má velkýho. Chlapi s velkýma, drsnýma rukama ho vždycky maj velkýho. Pička tě bude bolet ještě celý dny, až s tebou skončí.“

„Vypadni z mý kanceláře.“

„Ale to tys chtěla, abych sem přišla, Kasie,“ připomíná mi. „Zavolala sis mě, aby sis se mnou pohrála a zjistila, co vím. No…“ řekne a posune se ještě blíž. Otáčím od ní hlavu, ale stejně slyším její šepot, zlomyslně svůdný, ze kterého běhá mráz po zádech. „Teď, když jsi zjistila, že vím všechno, si začnu hrát já.“

Odlepuje se od stěny a vydává se ke dveřím.

„Nemám toho tolik co ztratit, kolik si myslíš,“ houknu za ní. „Jestli Tom ví, co jsem udělala, jak naznačuješ, pak to ví už hodně dlouho. A já mám pořád práci. Pro mě se tady nic nezměnilo.“

„Ovšem, ale Tom přehlíží korupci jenom tak dlouho, jak dlouho pracuje pro něj. Ale dokonce i jemu je jasný, že až se to dozví Dylan Freeland, zakladatel naší slavný společnosti… zatracenej kmotr tvýho snoubence, až ten se to dozví, bude tvůj kancl můj.“

„Tak proč o tom se mnou mluvíš?“ divím se. „Proč to neběžíš vytroubit do světa?“

Neurčitě pokrčí rameny. „Protože je to sranda? A jestli tě ještě neprásknul Dave, je to proto, že ti dává druhou šanci. Podpořil by všechny tvoje lži. Bylo by to jeho slovo… a tvoje a Robertovo proti mému. Neměla bych šanci. Ale až uděláš další chybu a Dave to zjistí,“ namíří na mě prst, „pak teprve začne ta správná legrace.“

Znovu se usměje. Zřejmě ví, že všechno, co řekla, je dokonale jasné a nebezpečně dvojsmyslné. Ještě jednou pokrčí rameny a pronese:

„Tak na poradě!“

Dívám se, jak mizí ve dveřích, a pak se zády přimáčknutými ke zdi sjíždím na podlahu, kolena si tisknu k hrudi a obličej do dlaní.

Kapitola 20

NETUŠÍM, JAK JSEM TU SCHŮZKU PŘEŽILA. Všechny Ashiny poznámky a otázky byly naprosto opodstatněné. Byla dokonale klidná a vyrovnaná. Zato já… Převrhla jsem si láhev s vodou do složek s papíry, koktala jsem, dvakrát jsem musela Taci požádat, aby mi zopakovala svůj návrh na změnu mezinárodní pozice Maned Wolf.

Problém není v tom, co Asha ví. Problém je v tom, že Asha nelhala. Ona se vyžívá v kruté a naprosté upřímnosti. Pravda je pro ni stejně účinnou zbraní, jako je pro mě lež štítem. To ovšem znamená, že když někdo položí Ashe nesprávnou otázku…

Dokonce i teď, když sedím sama v kanceláři, obklopená štosy papírů, mě to pomyšlení děsí. Kdy se ze mě stala moucha v pavoučí síti? I když tohle přirovnání trochu pokulhává. Moucha je nevinná. Já ne.

Většina spolupracovníků už odešla domů. I Barbara je dávno pryč, ale já tu pořád vysedávám, což není tak neobvyklé. Tahle kancelář bývala mou svatyní a já doufám, že v nastalé samotě dokážu ten pocit znovuobjevit.

Denní světlo se vytrácí v pošmourném západu slunce. Na nebi se mísí úžasná paleta růžové s fialovou. To je právě na smogu pozitivní. Je jedovatý a podle Americké společnosti pro kontrolu rakoviny může zabíjet, ale když se zachytí správným způsobem ve správný okamžik,

může být krásný a vy na všechno ostatní zapomenete. Díváte se na syté barvy při východu a západu slunce a zapomínáte, že látka, která zvýrazňuje přírodní světlo, ta, díky níž to všechno vypadá tak působivě a nádherně, vás pomalu zabíjí. Nakonec se slunce dostane o něco výš a vy si tu zhoubu uvědomíte. Ale to už je příliš pozdě. Vdechovali jste to celé dlouhé hodiny. Dostalo vás to. Je to ve vás. Tečka.

Říkám si, jestli moje aférka s Robertem Dadem nebyla trochu podobná. Sytá, působivá, nádherná… ale teď mě zabíjí. Ztratila jsem kontrolu. A pro mě, pro celý můj život, je kontrola kyslíkem.

Upřeně zírám na ony barvy a přeju si, aby tak vydržely. Co kdybych nikdy nepoznala Davea? Co kdybych si tuhle práci, kterou tolik miluju, našla sama? Co by se stalo, kdybych se ve Vegas seznámila s Robertem jako nezadaná žena? Jak by se věci vyvinuly? Scházeli bychom se jako normální pár? Ne, s Robertem Dadem se normální věci nedějí. A přesto bychom tvořili pár. Tím jsem si jistá. Cestovali bychom spolu – někdy bychom šplhali na mayské pyramidy, jindy bychom se milovali v „hotelu králů“ v Paříži a pod našimi okny by pulzovaly Tuilerijské zahrady.

Možná mám příliš konvenční představy. Mohli bychom jet do Nice do muzea Marca Chagalla a pronajmout si koncertní sál pro soukromé účely. Muzeum to obvykle nedovoluje, ale pro monsieura Dadea by udělalo výjimku…

Na pódiu už na nás čeká malé uskupení hudebníků a my vcházíme do sálu, který se koupe v modravém světle procházejícím vitrážovými obrazy. Sedí zde klavírista s prsty připravenými nad klávesami malého klavíru, který bychom úplně přehlédli, nebýt toho, že má zvednuté víko, pod nímž se vznášejí dva milenci uprostřed šedomodré krajiny. Kolem nich jsou vesničané, ti ale dosahují jenom poloviční velikosti milenců. Malí lidé se nepokoušejí dosáhnout majestátnosti objímající se dvojice, ale zdá se, že si vychutnávají hřejivost, která z ní sálá.

Robert mě vede řadami prázdných sedadel, dokud nejsme až vpředu, jenom pár kroků od pódia. Ustupuje ode mě, jenom aby natáhl ruku mým směrem, dlaní vzhůru, a učinil univerzální gesto, které doplňuje slovy: „Zatančíš si?“

Když vsunu dlaň do jeho ruky, začíná orchestr hrát a my se dáváme do pohybu. Basa vydává tak hluboké tóny, až mi z nich vibruje kůže. Nechávám Roberta, aby mě vedl v tanci připomínajícím waltz, i když je dost odlišný na to, aby byl jenom náš. S hlavou zakloněnou se směju a vířím místností obklopená modrým světlem a sevřená v silných pažích monsieura Dadea.

Ale on náhle zastavuje, jen tak uprostřed parketu, a úsměvem mi říká, že jsem nádherná. Zvedám se na špičky a líbám ho na rty, zpočátku jemně, ale on mi položí ruku do týla a přivine si mě k hlubšímu polibku.

Hudba sílí zároveň s mým pulzem a my se dáváme znovu do tance. Tentokrát je to jiné. Sonáta končí a naše košile se snášejí na podlahu; začíná nová, rytmičtější skladba. Následuje jeho pásek, moje sukně, všechno, dokud nekroužíme koncertní halou úplně nazí. Červená hrdlička na modrém skle jako by k nám slétala, když mi jazykem rozevírá rty. Vznášíme se a hudba nás pohlcuje. Cítím jeho rostoucí vzrušení. Hráči si nás snad ani nevšímají, v mém snu to není jejich úloha. Jsou tu jenom proto, aby poskytli hudební doprovod naší vášni. A když mě Robert pokládá na zem, když se pak převracím a sedám si mu na klín, když cítím, jak si do mě razí cestu, vím, že jsme tu vlastně sami dva. Pohybuju se na něm pozvolna, do rytmu hudby.

Hudebníkům patří jeviště, my si patříme navzájem.

Robert mi přesouvá ruce do pasu, vede mě, pohybuje mnou tak, že ho uvnitř cítím celého. Když se posadí, jako by na nás z nebe padaly malované vzpomínky z Chagallova dětství. Sedím proti Robertovi na jeho klíně a on je pořád ve mně. Na okamžik se přestáváme hýbat, prostě si chceme chvíli vychutnávat pocit spojení těl, očí a emocí, které jsou o tolik větší než každý z nás.

A potom začíná tanec nanovo. Zalapám po dechu, když proti mně prudce trhne boky a otevře mě tak, až mám pocit, že to není jenom on, kdo do mě vstupuje, ale i hudba; že mnou společně prostupují, rezonují na každém nervovém zakončení, až díky nim blouzním touhou.

Jediným rozhodným pohybem mě převrací na záda a já se ho pevně držím, když ze mě vystupuje, ale vzápětí se dravě vrací a svůj pohyb zpečeťuje něžným polibkem. „Miluju tě,“ řekne a já mu to němě oplatím.

Zvedá si jednu mou nohu na rameno. „Následuj mě,“ zašeptá.

S těmi slovy opět rázně propne boky a můj svět se plní extází. Hudba, umění, muž, díky kterému mi buší srdce… to vše mi navozuje pocit nirvány. Chagallovi milenci víří v modrém světle a já vrcholím s výkřikem, který jako ozvěna letí koncertní halou.

Jeho pot se mísí s mým, nos mám plný vůně našeho sexu…

… a ještě jsme neskončili.

Obrací mě na břicho a znovu je ve mně. Na podlaze vidím fragmenty modré, které chladně kontrastují s rudým žárem uvnitř mého těla.

Dere se do mě víc a víc, rukou mi přejíždí po celých zádech a jemným tlakem stupňuje naše tempo. Přichází další orgasmus a tentokrát slyším vykřiknout i jeho. Vrcholíme v modré záři Chagallovy koncertní haly, obklopeni hudbou.

Z úst se mu dere mé jméno, a to je taky jediné, co slyším, když mi pokládá hlavu mezi lopatky. „Miluju tě,“ zopakuje, jakmile orchestr přejde k tišší skladbě.

V dokonalosti toho okamžiku vím, že je to pravda.

Stejně jako vím, že západ slunce, na který se teď dívám, je krásný. Ale zároveň s mou doznívající fantazií se stmívá. Přichází tma.

Dveře kanceláře se otvírají. Neotáčím se, abych zjistila, kdo to je.

Poznám to už z toho, jak mi zdánlivě ztěžknul prsten na ruce.

„Pracovní doba už skončila,“ ozve se Daveův hlas prodchnutý jeho nově objevenou krutostí. „Sbal si věci. Mám něco v plánu.“

Kapitola 21

MOC TOHO NENAMLUVÍME, když se prodíráme pozdní dopravní zácpou na čtyřistapětce. Dave drží oči přilepené na silnici a rukama svírá volant. Z jeho oblečení jsou cítit doutníky. Než přišel ke mně, stavil se v pánském klubu, seděl v koženém křesle, chechtal se přisprostlému vtipu, který mu řekl jeden z burzovních makléřů, a koupal se v pocitu nadřazenosti, že je součástí elity. Ale i když ho ta komunikace jistě povzbudila, všechna radost z něj vyprchala ve chvíli, kdy se ocitl v mé blízkosti.

Chtěla bych mu říct, že pokud ho tak znechucuju, měl by mě nechat být, ušetřit nás oba. Jenže já tuším, že to pro něj není tak přímočaré. Je v tom hrdost a možná i nároky, jak by řekla Asha. Je v tom i něco víc, emoce a motivace, které zatím nedokážu číst, ale dnes jsem příliš unavená na to, abych se v té bažině brodila. Opírám si hlavu o okýnko spolujezdce a přemýšlím, jak dlouho dokážu vydržet zticha.

„Dnes jsem mluvil s vašima,“ promluví on. To hned ucítím smog v plicích.

Nutím mozek, aby se nejdřív probíral fakty, než propadne panice, která si mocně razí cestu dovnitř. Dave není jako Asha. On umí lhát. Klidně by mi mohl lhát i teď. Má všechny důvody k tomu, aby mě úmyslně znervózňoval.

„Volal jsi jim,“ řeknu a schválně svá slova nechávám vyznít spíš jako tvrzení než otázku. Pokud se mýlím, ušklíbne se a bezděčně mi napoví, co se ve skutečnosti děje. Pokud jsem se trefila, bude si myslet, že ho znám líp, než je tomu ve skutečnosti.

Samozřejmě že ho vůbec neznám. Muž sedící po mém boku je mi jenom o trochu bližší než ledová socha, která bývala člověkem, jenž mě horce svíral v temnotě nocí.

Dave se neušklíbne. Místo toho přikývne, skoro neochotně bere na vědomí výstižnost mé poznámky. Možná bude chtít, abych takhle hádala pořád.

„Chceš vědět, co jsem jim řekl?“

Připadá mi to směšné, protože mě napadá, že jsem nejspíš nikdy neslyšela takovou kombinaci zlomyslnosti a dychtivosti v jednom hlase. Tak zoufale touží po tom, abych mu skočila na udičku. Chce vyhrát. Pro něj to je sportovní utkání v disciplíně, kterou se právě naučil ovládat.

Pro mě je to válka.

„Jenom pokud mi to chceš říct,“ zamumlám zdánlivě nezaujatě, zatímco se z něj usilovně snažím vytáhnout pravdu.

Úkosem se na mě zadívá. „Vlastně na tom nesejde. Ale zjevně jsem jim řekl dost na to, aby ti sami nevolali.“

„Jak zjevně?“ zapochybuju a tím odrážím jeho další kulku.

„Co tím myslíš?“

„Jak si můžeš být tak jistý? Předpokládáš, že mi po vašem rozhovoru nevolali, ale vlastně ses mě na to nezeptal.“ Natáhnu se a beru ho za ruku, ignoruju přitom ledové ostří jeho doteku. „Jestli mi opravdu chceš pomoct, jak říkáš, musíš se mnou mluvit upřímně.“

Znovu se mezi námi rozprostře ticho a Dave upře oči na šňůru brzdových světel před námi – jsou jako pronikavé pohledy ďáblů, kteří sledují naši divadelní hru.

„Všechno má svůj důvod,“ pronese poté, co popojedeme o pár set metrů dál. Ta poznámka nebyla určena mně ani to neznělo, jako by mluvil pro sebe. Znělo to jako modlitba, jako by zlehka napomínal boha, jako by připomínal vesmíru, kterým směrem se má rozpínat.

Ruku mám pořád na té jeho, držím silové pole v rovnováze. „Co jsi teda řekl mým rodičům, Dave?“

„Jsem na tebe tak neuvěřitelně naštvaný.“ Opět si nejsem jistá, jestli jsou jeho slova určena mně nebo bohu, i když nepochybně zní pravdivě nám oběma. „Nenechám tě jen tak odejít, a taky nemůžu jen tak přejít, co se stalo. Říká se, že láska a nenávist jsou dvě strany jedné mince, ale já tomu nikdy dřív nerozuměl. Nechápal jsem to. Teď už jo.“ Stahuju z něj ruku. Jestli se za tím silovým polem ukrývá tohle, nestojí mi to za námahu. „Tohle není házení mincí,“ vyvádím ho z omylu.

„Kdyby bylo, vzala bych ji a přehodila zpátky na lásku.“ Proplétám si prsty a pak se na ně posmutněle usměju. „Tak jednoduché by to bylo.“ Nereaguje, dál upírá pohled na dálnici. „Řekl jsem jim, že se chováš jako Melody. Nemusel jsem mluvit dlouho, než si sami odvodili

detaily.“

Strnu. Tahle střela mě zasáhla. Začíná se mi stahovat hrdlo. Ale…

„Pokud bys jim něco takového řekl, hned by mi volali.“

„Řekl jsem jim, aby to nedělali. Že tě buď napravím… nebo ne.“

„To nedává smysl.“ A jestli to nedává smysl, nejspíš to nebude pravda, chce se mi dodat. Nemůže to být pravda. To si vůbec nebudu připouštět.

„Tvoje máma si myslí, že ti to způsobila ona. Možná že jo. Je hysterická. Tvůj otec s tím taky souhlasí, ale radši to neřekne. Myslí si, že za tvými problémy stojí oni, a tak mi ohledně řešení tvého chování nechávají volnou ruku.“

Cítím, jak se mi do tváří hrne krev. „Ty si myslíš, že máš volnou ruku nad mým chováním?“

„Ano. Oni jsou z tebe znechucení, Kasie. Myslí si, že nejsi nic než obecní coura, která si vyšukala cestu na vrchol. Když jsme si o tom promluvili, tvého otce napadlo, jestli jsi neudělala službičku i některým z tvých profesorů.“

„Nech toho!“

„Tak schválně, jak jsi přišla k áčku z fyziky, když si pleteš fúzi a fázi? Zůstala jsi v učebně po hodině? Přikradla ses k profesorovi pod katedrou a vyšplhala mu po noze jako nadržená čubka?“

„Zasloužila jsem si každou známku, kterou jsem dostala.“

„Ale jak sis je zasloužila? V potu tváře? Potěšily profesory tvoje práce, které jsi jim předkládala, nebo spíš pohled na tvoje tělo položené na stole, na to, jak ses prohýbala v zádech a nabízela se jim odměnou za to, že prolezeš?“ Zavrtí hlavou. „Myslím, že nejsmutnější věc, kterou jsem kdy slyšel, bylo, když tvůj táta řekl, že měli radši zůstat bezdětní. Já nevím, Kasie – už nad tebou mohli zlomit hůl. Stejně jako ji zlomili po zklamání, které zažili před tebou, dřív než umřela.“

Vidím tátu, jak sedí u kuchyňského stolu s mámou. Slyším ho říkat ty nejhorší věci a vidím, jak se máma na židli pod jejich tíhou zmenšuje. Nevědí, že jsem tam, že stojím za prahem místnosti a nakukuju dovnitř. Před pár dny mi bylo devět; moje narozeninová oslava skončila katastrofálně poté, co táta načapal sestru v jejím pokoji, jak si to rozdává s nějakým chlapem.

„Byla sjetá, Donno,“ řekne mámě. „Tipuju, že jí dal nějaké drogy. Proto se s ním vyspala, ona mu platila tím jediným, co měla. A dělala to během Kasiiny narozeninové oslavy. Ona poskvrní všechno, na co sáhne. Musíme ji vyhodit. Takovou zvrácenost ve svém domě nestrpím.“

„Je to naše dcera.“ Chvíli mi trvá, než pochopím, že mluví máma. Zní úplně jinak. Lesk její dokonalé dikce se někam vytratil, zbyla jenom holá slova poznamenaná neskrývaným zoufalstvím.

„Přestala být naší dcerou v okamžiku, kdy se z ní stala děvka.“ Nezachvěl se mu teď hlas? Nebojoval náhodou s tou větou? Nevím.

Všechno, co vnímám, je její definitivnost. Slyším v ní odsouzení. Ještě včera jsme byly nevinné, já a moje sestra. Její výstřelky byly pouhou excentričností, byla těžko zvladatelné dítě. Můj otec ji musel držet zkrátka, to bylo celé.

Ale teď je z ní děvka. Děvky jsou nic.

Děvky můžete zavrhnout, potrestat, nenávidět. Dívám se, jak se otec učí nenávidět mou sestru.

„Tohle pod mou střechou nestrpím,“ ucedí a já pomyslím na to, jestli ji ještě někdy uvidím.

Sahám po kabelce, ale Dave mě zaráží pohledem, načež se ptá: „Co chceš dělat?“

„Zavolám našim.“

Dave otevře pusu na protest, ale pak to nechá být a pokrčí rameny. Doprava kolem nás řídne a já lovím z kabelky mobil a vytáčím tátovo číslo.

Je těžké udržet telefon v ruce. Dlaně mám kluzké potem a oči zamžené.

Táta to zvedá. „Kasie?“ ozývá se překvapeně. Možná si myslel, že nebudu mít dost odvahy zavolat.

„Tati, já… musíme si promluvit. Já vím… já vím, že se na mě musíš hrozně zlobit.“

Na druhém konci linky se rozhostí dlouhé ticho, ve kterém horečně přemýšlím, jak navázat.

„Kasie, chceš mi snad něco říct?“ zeptá se nakonec táta. Jeho hlas je ostražitý… a zmatený.

„Ty… ty netušíš, proč by ses na mě měl zlobit?“ Podívám se na Davea. Poťouchle se kření.

„Tys něco provedla?“

Odtahuju si mobil od ucha. Chce se mi smát úlevou a hysterií a bolestí. Pro Davea je to jenom hra. Zato já jsem ve válce. On vyhrává, já umírám.

Třesoucí se rukou si přikládám mobil zpátky k uchu. „Jenom jsem si teď uvědomila, že jsme spolu na večírku nestrávili moc času a druhý den jsem se vám ani nenabídla, že vás odvezu na letiště. Hrozně jsem vás zanedbala.“

„Proto jsi přece požádala Davea, aby nám zavolal,“ uklidňuje mě táta a já s úlevou zaznamenávám, že už nezní ostražitě. Spíš uvolněně

– potěšilo ho, že se omlouvám za něco, co vnímá jako bezvýznamný prohřešek. „Dave nám vysvětlil, co se teď děje u tebe v práci. Dělej, co musíš, zlato.“

„Tak dobře,“ odvětím strnule.

„Dave je dobrý člověk,“ zamyslí se táta. „Je… slušný a pochází z dobré rodiny. Mám ho opravdu rád.“

„Já vím,“ vzdychnu.

Dave se řadí do jiného pruhu, ve kterém míjíme proud aut, pomalu se sunoucích k výjezdu.

„Jsme na tebe hrdí, Kasie. Jsme hrdí na cestu, kterou sis v životě zvolila. Takže si nedělej starosti, že jsi teď pořád v práci. My to s mámou naprosto chápeme. Navíc to nebude navždy, viď?“

„To nebude.“

„Tak dobře! Brzy už zase budeš tou laskavou a pozornou dcerou, kterou všichni známe a milujeme. Jenom se ujisti, že toho svého chlapa nezanedbáváš. Taky je to poklad.“

Hrdost, laskavost, láska… taková slova tíží, teď když žiju ve světě podvodů, hořkosti a nenávisti. Dave si můj rozklad nepokrytě užívá. Vychutnává si nakyslou příchuť mé zrady a převaluje ocet na jazyku, než ho polkne. Cítím ho z jeho dechu a vidím, jak mu prosakuje skrz póry. Začalo ho to charakterizovat.

Loučím se s tátou a přitom trousím dost zdvořilostních frází, abych odvedla jeho pozornost od smutku, který by mohl slyšet z mého hlasu, pokud by mi naslouchal dost pozorně.

Ohlédnu se po Daveovi. Ještě pořád se usmívá, ale ten úsměv jako by nekorespondoval se zbytkem jeho těla. Ramena má napjatá, v očích tvrdý pohled a volant svírá tak pevně, jako by to byla puška, kterou by mu někdo mohl vytrhnout.

„Promiň,“ řeknu. A dnes poprvé to myslím vážně. „Omlouvám se ti za to, že jsem tě tak moc zarmoutila a že se na mě tak strašně zlobíš.“

Úsměv má pořád přilepený na stejném místě, ale ramena se mu zvedají ještě o něco výš. „To, že jsem jim to neřekl tentokrát, ještě neznamená, že jim to neřeknu příště. Tvůj otec ti to neodpustí.“

„Tohle přece nemáš zapotřebí, Dave.“

„Co?“ uchechtne se. „Mám to všechno jen tak pustit z hlavy?“

„Kvůli tomu, že jsem udělala nešťastné rozhodnutí, se ještě nemusíš stát někým jiným.“

Chvíli je zticha; najíždíme z čtyřistapětky na stojedničku a doprava opět houstne. „Když ses před ním svlékla, když jsi mu dovolila, aby se tě dotýkal na všech těch místech, kde jsem se tě správně směl dotýkat jenom já… tak to bylo nešťastné rozhodnutí?“

„Možná jsem měla zvolit jiná slova, ale –“

„Myslíš, jako když přespolní běžec špatně odhadne odskok a zakopne o překážku nebo když zadák přihraje spoluhráči, ale přestřelí a tím ho zdrží… takové nešťastné rozhodnutí?“

„Nebudeme se hádat o slovíčkách, když si vzájemně šlapeme po srdci.“

„Ale my se nehádáme, já se tě ptám. Dávám ti příležitost, abys mi to všechno vysvětlila.“

„To už jsem udělala.“

„Skutečně?“ obrací se na mě. Zrovna stojíme… snad nehoda. Něčí nedbalost měla na svědomí majetek, možná životy.

„Slyšela jsem svatební zvony… a dostala jsem strach –“

„Takže ses vyspala s někým jiným. Ošukala jsi svou dětskou dečku?

Šoupala sis s ní mezi nohama, aby ses… cítila v bezpečí?“

„Dave –“

„Protože to můžu udělat i já, jestli to potřebuješ.“ Škubne rukou a strká mi ji mezi nohy, neurvale mi drhne látkou oblečení o rozkrok. Muž ve vedlejším SUV, znuděný a znavený, se ohlédne v nesprávný okamžik. Vidí, kde je Daveova ruka, pohlédne mi do očí a pokrčí čelo.

Popadám Davea za ruku a strhávám ji ze sebe. „Vykašli se na to!“

„Aha, takže když ti tam strká prsty on, cítíš se bezpečně, ale když to udělám já, je ti to odporný.“

„Když to děláš ze vzteku, tak to je odporný.“

„Takže bys chtěla, abych to dělal z lásky?“

„Jo.“

„Tak zařiď, abych tě miloval!“

Možná je to nechtěná upřímnost v jeho hlase. Otáčím se na sedadle a pokouším se číst jeho výraz, ale on nechává oči tvrdohlavě přilepené na silnici. V tom, co řekl, je něco tragického.

„Nejsem si jistá, jestli to dokážu.“

„On tě miluje?“

S odpovědí zaváhám. „Nevím. A ani nevím, jestli na tom záleží.“

„A ty?“

„Ptáš se mě, jestli ho miluju?“

„Jo… ne… já…“ vyzní do prázdna a nepatrně zčervená, stydí se za vlastní váhavou odpověď.

Auta v našem pruhu se dávají do pohybu. Svědek Daveova hrubého chování zůstává viset za námi a celý ten incident se mění na vzpomínku mizející v mém zpětném zrcátku. „Tak co chceš teda vědět, Dave?“

„Myslím, že láska nemůže jen tak zmizet,“ řekne, tentokrát stejně pro sebe jako pro mě. „A tys prostě jen tak… něco jsme měli… bylo to velký. Jak se můžeš zachovat tak přezíravě k něčemu, co mělo takovou dynamiku?“

Na to nemám odpověď.

„Myslíš si, že se tě snažím mučit,“ odtuší tiše. „Možná že jo. Možná chci, abys ochutnala desetinásobek bolesti, kterou jsi způsobila mně. Ale nevěřím, že naše láska jen tak zmizela. Nevěřím tomu, že se žena, kterou jsem miloval, někam vypařila.“

„Já jsem tady, Dave. Nikam jsem se nevypařila.“

„Ne, to nejsi ty. Děvka v rouše beránčím… v jejím rouše. Jsi jako rozdvojená osobnost nebo… nebo schizofrenik.“

„Ty si myslíš, že jsem se zbláznila?“

„Já si myslím, že potřebuješ pomoc.“ Zhluboka se nadechne. „A já to udělám. Budu tvůj hrdina, ať už chceš, nebo ne.“

Jako lusknutím prstů mění zasmušilost v šílenství. Pořád je to ten únosce, který chce po svém rukojmí, aby na něj pělo chválu, ale možná jsou všichni věznitelé tak trochu šílení. Co záleží na tom, jestli jsou fanatičtí v otázkách víry, politiky nebo lásky? Pořád je to fanatismus: šílený, scestný a podivným způsobem i upřímný. Fanatici těm svým zhovadilostem opravdu věří.

„Teď už tomu rozumím,“ pokračuje. „Máš… potřeby… věci, které ze sebe musíš dostat. A já ti s tím pomůžu. Využijeme tu zkaženost, co tě infikovala, v náš prospěch. Změním tě zpátky v ženu, kterou jsi byla a kterou si chci vzít. Až skončím, budeš to chtít i ty sama. Uvidíš, že tvoje současná cesta vede jenom k degradaci. A budeš toužit po čistotě.“ Zakroutím hlavou. Netušila jsem, že může něčí úlet vyvolat v protějšku takovou šílenou reakci. Je to, jako by si myslel, že může naše

životy vtěsnat do moderní verze Zkrocení zlé ženy.

„Dnes,“ navazuje. „Začneme hned dnes.“

Nevím přesně, co to znamená, ale tuším, co by to mohlo znamenat. Myšlenka na to, že budu s Davem v posteli, že se mě bude dotýkat, že do mě bude strkat svůj penis a samolibě mě sledovat, jak se pod ním svíjím… to nedám.

„Momentálně se na mě moc zlobíš,“ řeknu mírně. „Nechci, abys… nechci s tebou být, dokud ke mně nebudeš cítit aspoň trochu náklonnosti.“

„Ty myslíš, že ji necítím?“ zareaguje, ale je to řečnická otázka. Oba víme, že mám pravdu.

„Pak začneme pomalu,“ rozhodne. „Večeře u mě doma. Uvaříš mi ji tak, jak jsi to dřív dělávala. Hezky se oblékneš. Ukážeš mi, že se aspoň snažíš dělat pokroky.“

Otáčím hlavu k okýnku. Jsem unavená. Na nic z toho nemám energii. Ale Dave si dal záležet, když mi lhal, o čem mluvil s našima. Dával mi najevo, co by mohl udělat. Pokud se nebudu snažit, proč by držel jazyk za zuby? Proč by pro mě něco dělal?

„Uvařím večeři,“ zamumlám.

„A dovolíš mi, abych ti vybral něco pěkného, v čem mě budeš obsluhovat?“

V čem ho budu obsluhovat. Musím si opakovat, že mluví jenom o večeři… ale je mi naprosto jasné, že svá slova zvolil velice pečlivě. Učinila jsem před ním zpověď a tohle je pokání, které mi určil. Místo, abych se modlila k bohu, budu se modlit k němu.

A tak přikývnu. Je to jenom večeře, jenom oblečení. Radši bych se stokrát pomodlila růženec, ale asi by to nebylo vhodné. Působilo by to nemístně, pokoušet se přinést něco svatého do pekla.

Kapitola 22

KDYŽ VEJDEME DO JEHO DOMU, zamířím rovnou do kuchyně. Dave si pravděpodobně myslí, že se mu podřizuju, ale já se ve skutečnosti chci dostat z jeho dosahu. Nejsem bůhvíjaká kuchařka, ale ani nevařím hrozně. Vyndávám si ingredience, které potřebuju k přípravě minutky, a pokouším se zapomenout na události dnešního dne. Na kuchyňské lince už je plno čerstvé zeleniny a dvě mražené jehněčí kotletky, když vejde Dave. Pohlédne na jehněčí a spatří v tom provokaci. Nemá moc rád červené maso, tohle koupil, aby mě potěšil. Před mnoha měsíci, už jsou to celé věky, se mě snažil překvapit tím, že uvaří… což dopadlo příšerně. Nasmáli jsme se tomu a já skončila u vaření těstovin.

Ale on ty zbývající kotletky nevyhodil a já mám červené maso ráda… a tentokrát vařím já. Beru si velký nůž a opatrně ho pokládám na prkýnko.

„Ty šaty jsou na mé posteli. Tak se jdi převléknout.“

„Převléknu se, až uvařím večeři,“ namítám a natahuju se pro extra panenský olivový olej a pro kryt do mikrovlnky na rozmrazování.

„Ne, převlékni se hned. Budu se alespoň na chvíli cítit šťastný.“ Šťastně nevypadá ani náhodou. Kdyby byl šťastný, měla bych muže,

na kterém by mi zase záleželo, i když k němu necítím lásku.

Prudce se nadechnu. Konečně jsem si připustila tu ošklivou pravdu. Muže, jehož jsem si chtěla vzít, jsem nikdy nemilovala.

Jenom jsem chtěla život, který mi nabízel, jeho uhlazenost, uspořádanost a předvídatelnost. Všechno to působilo tak důležitě. Je zvláštní, jak rychle se tyhle atributy vytratily. Možná to nebyla moje zrada, která ho změnila. Třeba to s ním udělal nedostatek lásky. Možná naše chování ovlivňuje rozdíl mezi tím, co chceme a co máme.

Šaty nic nezmění. Určitě nezpůsobí, že bude aspoň jeden z nás šťastný, ale protože netuším, co jiného by nám k tomu mohlo pomoct, dělám, oč mě požádal, a jdu nahoru do ložnice, abych se převlékla.

Ty šaty mě rozesmějí. Jsou absurdně provokativní a evidentně je kupoval dnes. Mají černou barvu a spuštěná ramena. Na prsou je sice pruh látky, ale pod ní jenom průhledná černá síťovina, která mi bude odhalovat celé břicho. Spodní část tvoří další pruh pevné látky, ze které je mikrominisukýnka. Viděla jsem fotografii popové hvězdy, která si něco podobného vzala na Video Music Awards nebo jinou akci, ale pochybuju, že Dave ví, že je to napodobenina jejího ohozu, jen trochu míň nevkusná. Dave si tak nejspíš představuje svůdné spodní prádlo.

Soukám se do šatů. Jsou velmi přiléhavé a jistým způsobem lichotivé, ale taky dost lascivní. Mnohem víc a jiným způsobem než šaty z dílny Hervea Legera, které jsem měla ve Vegas té noci, kdy jsem poznala Roberta Dadea. Stačí mi jeden pohled do zrcadla a je mi jasné, že musím vyměnit klasické kalhotky, které mám na sobě, za tanga.

Procházím těch pár kousků oblečení, které tu mám uložené, abych se podívala, jestli nějaké nenajdu.

„Pod tohle se spodní prádlo nenosí,“ ozve se Dave. Prudce se otáčím a vidím ho stát ve dveřích.

Pousměju se. „Chceš mě ponížit?“

Pokrčí rameny. Svým mlčením mi dává jasnou odpověď.

To uspokojení mu nedopřeju. Ne kvůli šatům, které mám na sobě v soukromí jeho domova. „Proč bych se měla stydět? Ještě včera jsi mě viděl o dost míň oblečenou.“

Dlaní si přejedu dolů po odhaleném břiše a pak nahoru po sukni. Stojí mě to trochu úsilí, vykroutit se z kalhotek tak, aby mě neviděl

nahou, ale nakonec se mi to podaří. Odhazuju je jeho směrem a on je chytá do jedné ruky. Vypadá trochu zahanbený a mírně vzrušený.

Dojdu až k němu, nakloním se a svůdně zašeptám: „Jestli se mě dotkneš, zabiju tě.“

Procházím kolem něj a vydávám se dodělat večeři; nechávám ho tam stát s erekcí, které se bude muset zbavit vlastními silami.

Je to boj, připravit jehněčí s pohyby omezenými nekompromisní látkou šatů. Můj pocit viny z toho, co jsem mu provedla, se vytrácí společně s každým dalším Daveovým ubohým pokusem pokořit mě. Zatímco Asha útočí uhlazeně a s jedovatou elegancí, Daveova agrese je neohrabaná, cíl zasáhne jen náhodou a se štěstím. Drobná výhoda hrající v jeho prospěch je, že na rozdíl od Ashy si u něj pořád nejsem jistá jeho motivací.

Co by ztratil, kdyby zavolal našim nebo svému kmotrovi hned? Chce si se mnou jenom pohrát, než to udělá? Platím za své vykoupení nebo za čas?

Olej v pánvi zasyčí a zaprská, když do něj vložím kousky krvavě rudého masa. Potom obracím ostří nože proti zelenině, krájím ji přesnými a nemilosrdnými tahy.

Až doteď jsem bojovala jako civilista, divoce jsem se kolem sebe oháněla po všem, co připomínalo nepřítele. Musím ze sebe udělat vojáka. Potřebuju bitevní plán.

Kloužu nožem po prkénku a přemýšlím, jestli dokážu udržet násilí ve formě myšlenky. Jak dlouho po sobě nechám šlapat, než vybuchnu?

O pětadvacet minut později je večeře téměř hotová, ale dřív než stihnu sáhnout pro jediný talíř, rozezní se domovní zvonek.

Zaváhám. To nevypadá na náhodu. Očima sjedu po svých šatech.

Mít je na sobě před Davem je jedna věc, ale před někým jiným?

A pak se mi na mysl vkrade podivná myšlenka. Co když to je Robert Dade?

Představuju si, jak Robert vráží do dveří. Davea nevnímá, vidí jenom mě. „Tohle kvůli mně dělat nemusíš,“ říká. A já v tu chvíli zjišťuju, že to bylo od první chvíle jenom o nás dvou. Dave není důležitý. Podí-

vám se na něj a on se mi před očima vytrácí jako přízrak nebo stín, který zahnalo denní světlo.

Je to krásná představa, nedovolím si ji prožívat déle než minutku, přesto je dost dlouhá na to, aby mě rozrušila. Srdce mi tluče o něco rychleji, cítím drobné bodnutí toužebného stesku…

Jsem dojemná, fakt. Šance, že by za těmi dveřmi stál on, se blíží nule. Vždyť ani neví, kde Dave bydlí. Není tu, tak proč cítím, co cítím?

Já tě znám, Kasie. Vím, že i když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe. Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Zvonek se rozdrnčí znovu a vytrhne mě z mých fantazií a vzpomínek. To už ale cítím vlhkost mezi nohama.

Neměla jsem si sundávat kalhotky. Rozpačitě se vydávám ke vchodu do kuchyně, Dave zrovna přichází k domovním dveřím.

„Kdo je to, Dave?“ zjišťuju.

S úšklebkem se ohlédne přes rameno. V očích mu zasvítí zlomyslnost, když rázně otevře dveře.

Na prahu stojí Tom Love, v ruce láhev vína a v obličeji lehce udivený výraz. „Nebyl jsem si jistý, jestli mám něco donést,“ promluví k Daveovi, trochu váhavě, jako by si nebyl jistý, k čemu se to vlastně připletl. „Nečekal jsem pozvání.“

A pak jeho oči doputují ke mně. Poté, co si prohlédne šaty, povolí bradu a vykulí oči… po tváři se mu rozlije úsměv šelmy.

„K čemu jste mě to vlastně přizvali?“

Vnímám, jak se do mě po špičkách krade stud, jak mi stoupá po nohách, prolézá vnitřnostmi a ovíjí se mi kolem plic, které sevře ve smrtelném objetí škrtiče.

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že se k nám připojí tvůj šéf?“ obrací se na mě Dave. Přechází ke mně a každý jeho krok má ozvěnu nevraživosti. „Když jsem organizoval náš zásnubní večírek, byli Asha a můj kmotr jediní lidé z tvého zaměstnání, které jsi znala dost dobře na to, abych je mohl pozvat. Až pak jsem si uvědomil, že většina tvých nadřízených neví nic o tom, jak žiješ mimo kancelář. Tak mě napadlo, že bychom mohli nechat pana Lovea takříkajíc nahlédnout pod pokličku.“ A s posledním slovem spustí oči k dolnímu okraji mých šatů.

Mám nutkání za něj zatáhnout, pokusit se šaty nějak prodloužit, ale to by stejně nepomohlo. I kdybych je dole stáhla o něco níž, posunuly by se stejným směrem i nahoře a odhalily by růžovou kůži prsních dvorců. Zatraceně dobře si teď uvědomuju vlhkost mezi nohama, protože se mi roztírá po stehnech, a tak přešlápnu na místě a lámu si hlavu, jak se co nejinteligentněji vytratit.

„Já se k vám nepřipojím,“ zamumlám potichu. Moje rozhodnutí se setkává s Daveovým úsečným pohledem a Tomovým překvapením.

„Nepřipojíš?“ zopakuje Tom, vstupuje dovnitř a zavírá za sebou dveře. Očima přelétne k Daveovi a zpátky ke mně. Uznale si prohlíží moje šaty, ale chlípnost jeho pohledu se vytrácí, když mu postupně dochází, k čemu jsou a zároveň nejsou určené. „Tys nevěděla, že mě Dave pozval.“

Zavrtím hlavou, ale Dave mi pokládá těžkou paži na holá ramena.

„Ale to vůbec nevadí, udělala toho dost pro tři. Mimoto, Kasie toho moc nesní.“

Představuju si, jak mu poškrábu tvář prstenem, který mě nutí nosit. Rudá krev na rudém drahokamu.

„Opravdu se nepřipojím,“ zopakuju a vzápětí cítím, jak Daveovo sevření sílí, když si mě přitiskne blíž.

„Ale to musíš, Kasie,“ přesvědčuje mě. Napadá mě další příměr k hadovi. Dave mluví hadím jazykem. „O čem bychom bez tebe s Tomem mluvili? Stejně se budeme bavit o práci, například ty teď děláš na nějakém novém zákazníkovi… počkej, Maned Wolf nebo tak nějak… na panu Robertu Dadeovi?“

„Ehm,“ přichází od Toma, který pozvolným pohybem odkládá burgundské na stůl. Vycítím, že začíná chápat, o co tu jde, ale překvapený není. Očima bloudí po stole, možná si prohlíží neviditelné puzzle, které se před ním právě rozsypalo.

„Budeme potřebovat tři talíře,“ pronese Dave kategoricky. Role pána mu nebyla ušitá na míru. Je mu příliš velká a v jejím kostýmu působí zranitelně. Je jako kluk, který si zkouší tátův oblek.

A přesto další z jeho střel zasáhla cíl. Jsem Tomova podřízená, a i když respektuju jeho pracovní schopnosti, nemám ho ráda. Nelíbí

se mi způsob, jakým si přizpůsobuje etiku a morálku, aby sloužily jeho ambicím. Nechci, aby mě viděl takhle oblečenou, v sukni sotva pod zadek a nahoře s napůl odhalenými ňadry… tohle neměly Tomovy oči spatřit.

Ani Daveovy poznámky nebyly zrovna decentní. Tom rozuměl jejich skrytému významu stejně dobře jako já. Že můj vztah s Robertem není platonický, věděl mnohem dřív, než přišel k nám na večeři. Ale to neznamená, že ho s ním chci probírat. Neznamená to, že se chci cítit trapně, protože o tom ví… a soudí mě za to. Je jako Dave? Taky si myslí, že jsem děvka?

„Ty talíře,“ připomíná mi Dave.

Otáčím se a vcházím zpátky do kuchyně. Vibrace mého dunícího srdce jsou tak silné, že mi otřásají celým tělem. Co jsem to se svým životem provedla? A co z toho mám? Sex s cizincem? Zakázanou aférku? Opravdu jsem si myslela, že mi to za to stojí?

Stálo to za to? V rychlém sledu se mi před očima míhají vzpomínky: flirtujeme nad skleničkou skotské, v restauraci energicky debatujeme o práci, buším do něj v jeho posteli polštářem a on se směje, jeho váha na mém těle, jeho ruce na mých bocích, zlehka je nadzvedává, aby se do mě mohl ponořit hlouběji, jeho ruka sunoucí se k mému rozkroku, hraje si se mnou a dál se pohybuje uvnitř mě. Nemůžu popadnout dech… nechci…

Co to dělám?

Prožívám krizi. Můj snoubenec se mnou v přítomnosti mého šéfa zachází jako s běhnou a já sním o svém milenci?

Ne, připomíná mi ďáblice, ty jenom vzpomínáš, proč ti to stálo za to.

Pokouším se vyhnat myšlenky z hlavy a rozdělit minutku na tři porce.

Robertovy ruce jsou na mých ňadrech, zlehka mi mne bradavky. Připravuju tři vinné sklenky.

Cítím, jak si Robert razí cestičku z polibků napříč mými rameny.

Z jídelny ke mně doléhá tichý šum mužských hlasů. Pečlivě vybírám nádobí. Bradavky mám ztvrdlé, nepříjemně si mi třou o látku nenáviděných šatů.

S hlubokým nádechem se soustředím. Dám si tu načas. Nechám fantazii, aby vykonala své a posilnila mě. Pokaždé když se miluju s Robertem, začínám s pocitem zranitelnosti a končím silná. I dnes potřebuju té síly dosáhnout.

„Kasie?“

Prudce se otáčím, překvapená zvukem Tomova hlasu tak blízko za sebou. Očima hned střelí po mém hrudníku a tak si křížím ruce na prsou v naději, že tím zakryju směr mých nedávných myšlenek. Ale to způsobí, že se mi šaty vyhrnou o něco výš, a tak ruce zase honem spouštím a doufám, že si Tom nevšiml, jak jsem mu na zlomek sekundy odhalila všechno.

Odvrací hlavu, oči spouští k podlaze.

„Kde je Dave?“ divím se.

„Zrovna jsem si pořídil nové Porsche, tak jsem mu řekl, že by se měl sebrat a jít ho omrknout.“

„Nešel jsi s ním?“

„Ne. Zamkl jsem za ním dveře.“

To doznání přebíjí můj stud a mění ho v něco mezi šokem a úžasem… a obdivem. „Tys před ním zamkl dveře jeho vlastního domu?“

„Přesně to jsem udělal.“ Pořád se dívá do země, ale já vidím, jak mu cukají koutky.

Možná nebude tak špatný.

Pokud ovšem… pohlédnu na své křivky a vrací se mi nejistota.

„Proč jsi ho tam zamkl?“ vypravím ze sebe. „Jestli si myslíš, že mezi námi k něčemu dojde, tak…“

„Cože? Snažíš se mi naznačit, že s tebou nemůžu mít sex v domě tvého snoubence, zatímco on je na terase za zamčenými vchodovými dveřmi a buší na ně?“

Nechci dávat najevo, že mě to pobavilo, ale je těžké to skrýt.

„Koukni, sex s tebou za daných okolností, za jakýchkoliv okolností, by byl skvělý, ale k tomu nedojde. Vím, že mě tady nechceš,“ ujišťuje mě.

Ztěžka polknu, ale jinak nereaguju.

Nejistě přešlápne, najednou neví, co s rukama, vypadá rozpačitě. „A taky se s tebou nemůžu vyspat, protože jsi zasnoubená s kmotřencem mého šéfa. Myslím, že na mě nebude ječet kvůli zamčeným dveřím – musí přece mít aspoň nějakou hrdost, ale vyspat se s jeho snoubenkou, zatímco mu vaří večeři? No, to už by ho mohlo přimět zvednout telefon.“

„Jsi chytřejší než já,“ povzdechnu si. „Udělala jsem věci, které… které jsem si předem nepromyslela. Kvůli kterým bych mohla vyletět.“ Tom ke mně zvedá oči. „Já vím, co jsi udělala… ne dopodrobna,

ale vím to… a je mi to jedno.“ Nechává to chvíli viset ve vzduchu a pak se potichu zachechtá. „Vlastně mi to jedno není. Jsem rád, že ses vyspala s Robertem Dadem. Kdybych věděl, že nám to vynese zakázku od Maned Wolf, vyspal bych se s ním taky. Musel bych se na to sice pořádně posilnit, ale…“

V hrdle mi zabublá smích. Na téhle chvíli je vlastně všechno směšné.

Jenže Tomův úsměv se vytrácí, když o něco naléhavěji pokračuje:

„Jenže, Kasie, kdybych věděl, že nám ho takhle dokážeš dohodit ty, sám bych tě k tomu povzbudil, a kdybys mě do toho zasvětila, mohl jsem ti pomoct to zamaskovat před Davem.“

I můj smích utichá, jeho bublinky praskají pod tlakem mého nesouhlasu, i když mi vlastní pokrytectví buší do spánků. Vždyť jenom říká, že by udělal stejné věci jako já.

„Nespala jsem s Robertem, abych se dostala výš,“ řeknu tiše.

Tom trhne rameny, moje pohnutky ho nezajímají. Je to výsledek, co ho na tom těší. „Já jenom říkám, že kdyby Dylan Freeland nebyl Daveův kmotr, byla by to výhra pro všechny.“

Dívám se na Toma novýma očima, poprvé vidím, že mi jeho lhostejnost k morálce může posloužit. V jeho přístupu ke mně není žádné odsouzení, jenom tvrdá praktičnost, která vládne jeho činům, a trochu chtíče, který však obdivuhodně dobře potlačuje.

„Pan Freeland je skvělý byznysmen,“ pokračuje Tom zamyšleně.

„Ale naneštěstí pro nás má taky ohromný smysl pro rodinu. Jestli zjistí, žes podvedla jeho kmotřence, jsi na dlažbě. Nějaký vhodný důvod už si najde. Všichni máme ve smlouvách zakotvené články, jak se smíme chovat ke klientům – důležitost ochrany dobrého jména společnosti

a tak dále, a tak dále. Řekne, že jsi poskytla sexuální služby úplatou za získání zakázky, a bude vymalováno. Bude se to propírat veřejně, o to se Freeland postará. Tvůj život bude… tvrdší.“

Jakmile poslední slovo opustí jeho ústa, sykne a strnule přenese váhu z nohy na nohu. Ten pohyb obrátí mou pozornost níž, takže si všímám jeho rozpoložení a nechtěného tlaku v kalhotách. S velkým úsilím se mi daří neobrátit oči v sloup. Vždyť je to absurdní, být tak nadržený kvůli šatům. Mohl by jít na jakoukoliv pláž, aby viděl ženy, které toho budou mít na sobě ještě míň. Kdybych byla úplně neznámá dívka, jenom by po mně pošilhával nebo by si pomyslel, že jsem obyčejná coura, nebo by si mě nevšímal vůbec, odepsal by mě jako další exhibicionistku, která vymetá kluby L.A.

Jeho zájem ale podněcuje neobvyklost naší situace. Vidí mě zranitelnou, vidí, co obvykle důsledně skrývám, a to ho odzbrojuje. Ví, že na sobě ty šaty nemám dobrovolně, a já cítím, že kvůli tomu chce být pohoršený, nechce, aby ho pohled na mě vzrušoval… pohled, na který by neměl mít nárok. Je to záblesk slušnosti v chladné bouři cynismu.

Jenže jeho tělo nespolupracuje se záchvěvy svědomí a já ho za to nemůžu vinit. Můžu vinit Davea, ale Toma ne.

Opatrně si zakládám ruce před tělem. Připadá mi, jako by každý pohyb posouval šaty o něco výš. „Co mám dělat?“ vzdychnu.

Tomovy oči zatěkají ke spodnímu lemu mého oblečení a zpátky na podlahu. „Vrať mu to.“

„Jako Daveovi? A jak? Neudělal nic, čím by proti sobě Freelanda poštval. Nemám na něj nic, co by ho přinutilo mlčet.“

„Nemáš dost velkou představivost,“ podotýká Tom. „Informace se dají koupit stejně jako všechny ostatní komodity. Někdy se dají směnit, jindy za ně zaplatíš, ale získat je můžeš vždycky.“

Právě tehdy zaslechneme bouchání na dveře. Tom s povzdechem zakroutí hlavou. „Vždyť tím kraválem vyburcuje sousedy.“

Je teprve půl deváté, ale je to dobrá připomínka. Tom vyráží do haly a já jdu pár kroků za ním, ale držím se zpátky, když otvírá dveře, aby pustil Davea přes jeho vlastní práh. Jeho tvář má fascinující odstín červené. „Vy jste mě tam zamkl schválně!“

„To jsem celkem určitě neudělal,“ hájí se Tom bez mrknutí oka.

„Netuším, jak k tomu došlo.“

Dave po mně střelí očima. „Co jste tady vy dva vlastně dělali?“ Skoro se zasměju. Tak on si sem přivede Toma, aby mě viděl po—

lonahou, a teď se bojí, že se mě možná dotýkal nejen očima? Znovu se přesvědčuju, že je Dave stejný amatér jako já, když dojde na to být tvrdý.

I Tomovi to připadá směšné a na rtech mu hraje malý úsměv. „Máte obavy, že jsem ochutnal kousek večeře, na kterou jste mě pozval?“

Dave vypadá ochromeně. Nadvláda je kluzká a on ji nedržel moc pevně. Vidím, jak se na mě dívá. Nepřátelství, které mu sálá z očí, skoro pálí.

Skoro. To je ta zvláštní věc na krutosti: jako u většiny jedů, pokud je podáváte dlouhodobě, ale v malých dávkách, dokážete si vypěstovat imunitu.

„Myslím, že se nakonec na večeři nezdržím,“ pronese Tom. Obrátí se na mě a přitom spiklenecky ignoruje muže před sebou: „Víno je celé vaše… i když si myslím, že by se hodilo něco silnějšího.“

„Vyprovodím tě k autu,“ řeknu.

Tom přikývne. „Vezmi si ale klíče. Ten zámek na dveřích je nevyzpytatelný.“

Ano, v mnoha ohledech je Tom chytřejší než já. A jeho vnímání není zamlžené city nebo bolestí. Beru si klíče z kabelky na předsíňové polici a následuju ho k autu.

„Je pěkně naštvanej. Nechce tě nechat jít,“ zhodnotí Tom na cestě od domu. Daveův pohled se nám propaluje do zad. „To by ale nechtěl žádný chlap, co má všech pět pohromadě.“

Porsche má unikátní, tmavě stříbrnou metalízu, která mi připomíná tónovaná okna příznačná pro výškovou budovu, ve které sídlí kanceláře Maned Wolf. Tom zastavuje u dveří řidiče, klíčky připravené v dlani. „Dej na sebe pozor.“

Prudce zvedám pohled a zkoumám jeho výraz. Obavy nejsou emocí, kterou bych u něj někdy dřív viděla. „Dave mi neublíží,“ ujišťuju ho.

„Ale on už ti ubližuje, Kasie. Tohle je zneužívání.“

„Já vím… chtěla jsem říct… že na mě nevztáhne ruku, Tome.“

„Mohl bych tě svézt domů,“ navrhuje obezřetně. „Nebo kdybys chtěla, odvezu tě k němu.“ Zčervenám a Tom se nejistě ušklíbne.

„Bude lepší předstírat nevědomost?“

Přikývnu. Odraz mé siluety na metalické kapotě je zkreslený a fragmentovaný.

„Výborně. Takže pokud se mě týče, Dave je jediným mužem, se kterým jsi byla za posledních šest let. Tvůj vztah s panem Dadem je čistě profesionální. Vidíš,“ praví, když odemyká dveře, „informace se dají koupit, někdy i za pouhý úsměv.“

Jenže já se neusmívám. Tu myšlenku si ale nechávám pro sebe a sleduju, jak nasedá a odjíždí a jak se můj odraz na lesklém stříbrném kovu posouvá, mění a nakonec mizí úplně.

Vracím se do domu, Dave pořád stojí ve dveřích, ale jeho zlost oslabila nejistota. Procházím kolem něj a čekám, až zavře dveře, teprve pak se k němu otáčím čelem.

„Jsem silnější než ty šaty. Jsem silnější než tohle všechno.“ Má slova jsou plochá, bez zabarvení. Jsou to prosté pravdy, které nepotřebují přibarvovat. „Myslel sis, že Tom Love zapomene, kdo jsem? Myslel sis, že mě uvidí v těchhle šatech a bude se ke mně chovat jinak než k té ženě, kterou zná? Pracuju s ním už pět a půl roku.“

„Jasně,“ připouští Dave. „A já jsem tvůj přítel šest let. Ale jak už jsem řekl, nevím, kdo vlastně jsi. Já akorát vím, že šaty, které jsi nosívala, ti teď nějak nesluší. Zato tyhle jo.“

Cítím, jak se na mě jejich levná látka lepí, jak mi proudí vzduch mezi nohama a připomíná mi mou obnaženost. Měla bych se cítit zranitelná, ale není to tak. To on je slabý, zoufalý. Nepřipadám si před ním o nic zranitelnější než před ptáčkem se zlomenými křídly.

„Takhle si teď představuješ náš vztah?“ vystrčím bojovně bradu.

„Ty se mě budeš snažit soustavně ponižovat a já se nad to budu neustále povznášet?“

„A co sis myslela, Kasie?“ zasyčí. „Podívej se na sebe! Jsi oblečená jako coura!“

„Přesto ve mně Tom couru neviděl.“ Přistupuju k němu blíž a nějaký našeptávač mi hloupě poradí, abych dodala: „Ani Robert mě tak nevnímal.“

„Ty mi ho ještě budeš připomínat? V mém domě?“

Musím se usmát. Ve viktoriánském románu by ještě přidal: „Ty se opovažuješ?“ A tak s povytaženým obočím v duchu odpovídám: „Ano, opovažuju.“

Ale musím být obezřetná. Ve chvíli, kdy to Dave vzdá, ve chvíli, kdy pochopí, že jeho pokusy mě mučit jsou bezvýsledné, ukončí celou tu šarádu jedním telefonátem. V tom měl můj šéf pravdu. Jestli mě předhodí lidem, kterým na takových věcech záleží, lidem, na nichž záleží mně, sloupne ze mě mou nově objevenou odvahu jako slupku z pomeranče. Přijdu o všechno.

A tak zmírňuju tón a nabízím mu příměří namísto úderu: „Já myslím, že mě tak nevidíš ani ty. Myslím, že se jenom zlobíš. Zdá se mi, že jsi to myslel vážně, když jsi říkal –“

„Když jsem říkal co?“ vyletí z něj, jako když kobra plivne jed.

„Když jsi říkal, že chceš, abych tě přiměla mě znovu milovat. Já myslím, že mě chceš zase milovat.“

Dělá krok mým směrem, zprvu váhavě, pak další a další. S každým pohybem je o něco jistější a taky o něco agresivnější. „On byl jiný než já, že? Ostřejší? Drsnější? Dominantnější?“

„Tak o tom to celé je?“ ptám se skoro unaveně. „O dominanci?“

„Jen mi dej šanci.“ Pravou ruku mi pokládá na šíji a podrží si mě za ni. „A já ti dám, o co si říkáš.“ Levou rukou mi sahá po ňadru.

Vrážím mu facku.

Pomalu, aniž by ze mě spustil oči, tu ruku spouští a posouvá do strany. Z nízkého předsíňového stolku si bere klíče.

„Kam jdeš?“ ptám se, když otvírá skříň.

„Ven,“ usměje se jízlivě, ale pak dodává: „Potřebuju čas, abych si promyslel, jestli tě zničím, nebo ne. Nečekej na mě. Chvilku mi to zabere.“

Atmosféra je ožehavá. Možná jsem na něj zatlačila až moc. Ale on mě připravuje o možnosti volby a nenávist, kterou mi pumpuje do srdce, se těžko ovládá. „Moje auto zůstalo v práci,“ ozývám se potichu.

„Nebudeš ho potřebovat,“ odpálí mě rázně. „Chci, abys tu dnes v noci zůstala. Tvoje poslušnost může být jedinou věcí, která tě zachrání.“

Tentokrát se nehádám. Nemá to smysl. Prostě stojím a dívám se, jak odchází.

A v duchu rozvíjím novou fantazii, takovou, ve které už se nevrátí.

Kapitola 23

STOJÍM SAMA V HALE, dlouhé vteřiny, možná minuty. Uplyne celá krátká věčnost, během které se pokouším vybrat duševní cestu, jež mě odsud odvede. O čem bych měla fantazírovat teď? O plavání v mírných vlnách Středozemního moře? O tančení v New Yorku? Ale moje mysl tvrdohlavě setrvává na stejném místě a v přítomnosti. Uplynulo pouhých pár dnů… a kolik životů jsem vměstnala do tak malého časového rozpětí?

Opírám se o zeď, najednou cítím slabost. Zdá se to až neskutečné, že mi hrozí prohra s tak nezkušeným sokem. Na takový boj prostě nejsem zvyklá. Mými protivníky byly doposud jenom touhy a vzpomínky, vedla jsem vnitřní bitvy. A dokonce i v nich byli moji soupeři spíš dobyvateli. Překonávali mou obranu a zaplňovali mou mysl koloniálními snahami, zavřeli mě do odporné rezervace, kde podrobení se a zotročení jsou nejběžnějšími prostředky vedoucími k přežití.

Za dveřmi zaslechnu kroky. Co si mohl Dave zapomenout? Možná po mě zapomněl plivnout další urážku nebo hrozbu.

Couvám dál od vchodu a sleduju, jak se koule na dveřích pootočí, nejdřív o kousíček na jednu stranu, pak na druhou. Proč prostě nepoužije klíč?

Ale pak sleduju, jak se koule v rychlém sledu několikrát zavrtí, a uvědomuju si, že mám jiný problém.

Ten někdo za dveřmi nemá klíč.

Ten někdo na druhé straně se snaží dostat dovnitř.

Bleskově vyrážím ke dveřím a nestarám se, jak vysoko se mi přitom vyhrne sukně a co odhalí. Pokud tím dokážu udržet tuhle novou noční můru za dveřmi, jsou nějaké šaty naprosto nepodstatné.

Užuž sahám po západce, ale je pozdě. Dveře se rozlétnou a já couvám stejně rychle, jako jsem předtím přispěchala. Chci utéct, i když vím, že to nemá smysl.

Ukazuje se však, že vetřelec není vůbec nikdo cizí. Je to Robert Dade.

Oskenuje mě rychlým pohybem očí a prochází kolem mě do obýváku, v jehož středu zastavuje. Pěsti má zaťaté podél boků a zaplňuje místnost zuřivou energií.

„Kde je?“ procedí.

Je ke mně zády, což kvituju. Můj hněv, stud a ponížení mě dnes večer rozpálily doběla a on vypadá, že by mohl být roznětkou.

„Šel pryč. Jak víš, že jsem tady? A jak ses dozvěděl, kde Dave bydlí?“

„Volal mi tvůj šéf.“

Páni, nečekaný hrdina v akci. Málem to řeknu nahlas, ale tuším, že Robert nemá tu správnou náladu na pokec. Jeho postoj mi připomíná přikrčeného tygra připraveného zaútočit.

„Kdy se vrátí?“

Nezní to jako otázka, spíš jako požadavek na informaci. A požadavků mám dnes po krk.

„Já to zvládnu, Roberte. Nepotřebuju tě k tomu.“ Otáčí se na patě a jeho vztek se sráží s mou frustrací.

„Jdi nahoru a svlíkni si ty šaty. Tohle nemáš zapotřebí. Měla by ses cenit na víc než Daveovu otrokyni.“

„Já nejsem žádná otrokyně!“

„Svlíkni si ty hadry!“

Zůstávám stát jako přikovaná. Trochu se cítím jako student na náměstí Nebeského klidu, který nehybně čeká, až k němu dojede tank.

Robert podrážděně zafuní skrz zatnuté zuby, ale pak uhne pohledem a jeho pozornost si získává něco jiného. Na stolku u zdi vidí zarámovanou fotografii. Jsem na ní s Davem v dobách, kdy našemu

vztahu vládla pohoda. On má na sobě tmavomodrý vlněný oblek s nenápadnou stříbrnou kravatou a já mám vlasy sčesané dozadu a spletené do rafinovaného drdolu. V mém kostýmku se sakem bez límečku je skoro staromódní kultivovanost, mírný lesk látky a v pase se rozšiřující volán jsou jedinými znaky, které vyvolávají zdání ženskosti. Dave má ruku na mých zádech a já se zlehka usmívám do hledáčku. Ta fotka vypadá jako vystřižená z Town & Country. Jsme dokonalí.

Jako římské sochy, ke kterým nás Simone přirovnávala, dokonalí a chladní.

Robert obrázek zvedá a zkoumá ho pozorněji. „Nejsem si jistý, jestli tu ženu znám.“

„Já ji znám.“ Stavím se za něj a nahlížím mu přes rameno, abych se taky viděla. „Jenom nevím, kam se poděla.“

Robert rámeček s fotkou odkládá. „Nechme ji tam, kde je.“ Pak se obrací ke mně, hrany jeho zlosti lehce obrousila starost. „Nedovolím, aby ti tohle dělal.“

„Nemyslím, že mě můžeš zachránit, a… já… nejsem si jistá, jestli chci, abys to dělal.“

V jeho rysech se mihne záblesk bolesti. Vztáhne ruku a přiloží mi dlaň k tváři. „Nemůžeš po mně chtít, abych tomu jen tak přihlížel. To neudělám.“

Znenadání ucítím nápor zmatku. Jestli mi může pomoct, proč mu to nedovolím? Protože nechci připustit, že jsem dáma v nesnázích? Opravdu dávám přednost pošramocené a otlučené pověsti před svobodou? Trval snad někdy nějaký trestanec na tom, že uteče z vězení, ale jedině bez pomoci?

Jenže i když Roberta chci, nemůžu se zbavit dojmu, že jeho náklonnost může být mnohem nebezpečnější než Daveova nevraživost.

„Svlékni si ty šaty,“ zopakuje. „Nesnesu pomyšlení na to, že se tě dotýkají. Je to, jako by tě na dálku pevně držel.“

Ano, chce se mi říct, drží mě v objetí poníženosti. Dělám krok zpátky, pryč z Robertova dosahu. A pak další a další a Robert mě následuje, nechává mě diktovat tempo. Je to podivné tango, ve kterém vede žena… i když jenom na pár taktů hudby.

Mířím do jídelny. Stůl ještě nebyl prostřen, a tak zeje prázdnotou, až na láhev vína připomínající Daveovy zmařené plány a moje malé vítězství. Přesouvám ji k židli.

„Není tady,“ řeknu a sahám po lemu šatů. Přetahuju si ho přes boky, břicho a prsa a s malým úsilím se jich zbavuju úplně, až stojím před zraky svého milence docela nahá. „Teď se mě nedotýká,“ řeknu. „Nikdo se mě nedotkne bez vyzvání. Kdyby to kdokoliv zkusil, zaplatí za to. A ty mě musíš nechat stanovit cenu. Je to můj boj. Ne tvůj.“

Robert mě propaluje pohledem. Oči má hladové, ale pořád z něj cítím rozhořčení. To ale není určeno mně. Vysílá ho do temné noci, směrem k neznámému místu ve městě, kde sedí Dave a činí rozhodnutí o mém životě. „Nebudu dělat, že to nevidím, Kasie. To bych nebyl já.“

Slyším ho, ale tak úplně ho nevnímám. Dívám se na stůl. V jeho leštěném povrchu se odráží večer, který pro mě plánoval Dave. Jak daleko by ta hra zašla, kdyby Tom spolupracoval? A Asha, kam až mě chtěla zatlačit? Copak mě všichni vnímají jako tak slabou ženu? To si mysleli, že hned složím zbraně?

„Kasie, slyšelas, co říkám?“

Tu otázku ignoruju, využívám jeho energii ve svůj prospěch. „Chtěl byste se mě dotýkat, pane Dade?“

V hrdle mu uvázne dech. Pořád z něj cítím hněv, ale teď už mnohem menší. Dovoluje mu vnímat další, urgentnější emoce.

„Na něco jsem se ptala.“ Prsty přejíždím po desce stolu. Hraju velmi nebezpečnou hru. Nemám zdání, kdy se Dave vrátí domů. Netuším, co s ním Robert provede, jestli se tady objeví. To, co chci udělat, může rozbít můj svět napadrť. Riskuju všechno pro chvilku potěšení, pro oslavu prchavého vítězství. Ale začínám si myslet, že život je o takových pomíjivých okamžicích a malých oslavách. Bez nich by zbyla jenom bolest, strach, ambice a pro některé z nás i plané naděje.

„Chtěl, abych je oba obsloužila u tohoto stolu,“ vyprávím. „Chtěl, abych přijala submisivní roli. Chtěl mě mít pod kontrolou. Nic z toho nedostal. Vyhrála jsem. Pomůžete mi to oslavit, pane Dade? Jste zván.“

Robert se nepohne okamžitě. Ale když to udělá, je velmi rychlý. Strhává ze sebe košili a zároveň zkracuje naši vzdálenost, až se naše nahé trupy střetnou v pevném objetí.

„Chci, aby sis mě vzal tady,“ zašeptám, když mě škrábne zuby na rameni. Rozepínám mu pásek. „Chci, aby sis mě vzal na stole, kde jsem ho odmítla obsloužit.“

„Určitě?“

„Jo,“ vydechnu a pouštím pásek na podlahu. „Jsi zván.“

Pak už mě zvedá a pokládá na stůl jako lahůdku určenou k ochutnávce.

Svléká si zbytek oblečení a já ho přitom hltám pohledem. Svaly na hrudi a břiše se mu vlní jako krajina malých pohoří a údolí. Paže a nohy jsou stejně silné a lákavé. Tohle je jiný druh dokonalosti. Je svalnatý, ale jinak než Michelangelův David. Je z živého materiálu, ne z mramoru. Je písní s tlukoucím srdcem a drsně melodickým podkladem. Jeho erekce se vzpíná mým směrem – další očividný důkaz jeho vitality.

Naklání se a prsty přejíždí po mém břiše. Skoro to vypadá, jako by psal písmena nějakého slova – touha, láska –, je těžké to posoudit, je příliš rychlý. Vdechuju jeho vůni a on postupuje k mému hrdlu, kde se zastavuje, přímo pod bradou. Soustředěně mě sleduje, jako bych byla zatměním, sice předvídanou, ale úchvatnou podívanou. Potom znovu pohne prsty, tentokrát směrem dolů k mým ňadrům. Hladí mě nejdřív kolem jedné bradavky a pak i kolem druhé, a je to tak odlišné od Daveova hrubého doteku.

Ale co na tom, zastavila jsem ho. A jestli se mě zkusí ještě někdy dotknout, znovu pocítí bolest z mého odmítnutí. Se mnou už mu štěstí nepokvete. Po dobrém, ani po zlém. Není zván.

Ale Robert ano. Prsty už doputoval ke křivce mého pasu a boků, jeho ruce mi jemně rozevírají nohy a otvírají mě pro něj. Cítím, jak mé tělo tiše opakuje pozvání, láká ho vlhkostí mezi stehny a zrychleným dechem. Robert mi zvedá nohu a líbá mě na kotník, pak se pomalu sune výš. Každý polibek je trochu jiný. Tam kde začíná sval na stehně, saje, jenom mírně, a pak o něco dál ochutnává jazykem slanost mé

kůže. A ještě dál, jak se blíží k mému rozkroku, stávají se jeho polibky jemnějšími, skoro nevinnými v kontrastu k jeho přímočarým úmyslům.

Rukama mu zajedu do vlasů, pokouším se ho vytáhnout výš, ale on se nenechá rušit. Chce, aby mě moje očekávání rozpálilo dřív, než jeho ústa dosáhnou cíle.

Ale když se to stane, když ucítím, jak se jeho rty semknou kolem mého klitorisu v otevřeném polibku, v tu chvíli se jeho roznětka dotkne mých plamenů. V prstech sevřu okraje stolu a ukotvím se k jeho nehybnosti. Hlavou mi opět prolétá, k čemu na něm mělo dojít. Měla jsem proti své vůli a napůl obnažená obsluhovat dva muže.

Ale ty obrazy se tříští, když ucítím jeho jazyk ve vstupu do svého klína, když do něj proniká, znovu se stahuje a zase se vrací. Rukama mi vklouzne pod zadek a podpírá mě, aby z toho měl víc… abych z toho měla víc.

Už nejsou žádné obrazy. Jsem nevidomá a jako každá nevidomá žena mám zbystřené smysly. Pocit z jeho rukou přitisknutých k mému tělu je výjimečný, extatický. Jednotlivé kmity jeho jazyka jsou jako drobné zásahy elektrickým proudem. Zvuk mého srdce je dunivý a krásný.

Orgasmus, který prožívám, je luxusní svou dekadencí, jako lahodné šampaňské, jež se zrovna dere z láhve.

Ve zlomku vteřiny mě Robert přitahuje k sobě. On se vstoje narovnává a já zůstávám ležet na povrchu leštěné dubové desky. Nohy mám opřené o jeho hruď a jeho penis dychtící po vpádu cítím na stehnech. Zvedám boky a s nimi i záda a zvu ho dál. Jeho ruce se rychle přesouvají, aby mě sevřely a přidržely na místě.

Vstupuje do mě, pěkně pomalu, vychutnává si potěšení z hypnoticky rostoucí kadence pohybů. Takové to tedy je, cítit krásu, zažívat příval štěstí.

Chvíli si myslím, že slyším hudbu, stejně jako jsem ji slyšela ve své fantazii, ale je to jenom náš rozkolísaný dech, jeho sténání prolínající se s mými roztouženými vzdechy, když mě znovu a znovu dobývá.

Co kdyby se vrátil Dave? Co kdyby viděl, jak se se mnou Robert v jeho domě miluje? Na stole, kde jsem mu servírovala kávu, ke kterému mě chtěl usadit po svém boku jako dokonalou poslušnou ženušku.

Vyzvonil by tu novinku celému světu, mé rodině i mým zaměstnavatelům.

Ale zároveň s tím, jak se o mě Robert otírá, si uvědomuju, že je mi to jedno. Tohle je moje rebelie. Je to slunečný den v období dešťů a já ho nehodlám promarnit.

Náš erotický tanec se mění. Robert mě pouští, stahuje se zpátky a pokládá mě zpět na stůl. Na okamžik jsem zmatená, dezorientovaná. Ještě nejsem připravená to ukončit.

Ani on ne. Vytahuje si mě k sobě, takže teď sedím. Upřeně se na mě dívá, intimita toho pohledu má svou vlastní křehkou smyslnost. Ovíjím mu nohy kolem boků a přenáším váhu na zapřené ruce. Mé úmysly by nemohly být jasnější. Vnoří se do mě jediným pohybem, ale tentokrát dosahuje závratné hloubky. Já slastně vykřiknu a on se předklání, zuby mě škrábe na uchu a jazykem dráždí citlivá místa okolo.

„Už nikdy se tě nedotkne,“ zašeptá a zvyšuje tempo. Stůl se otřásá pod našimi pohyby, ale je masivní a silný, silnější než pravidla, jež jsem sama sobě stanovila, silnější než výhrůžky nepřátel, silnější než moje vůle, která se pokaždé rozdrolí v okamžiku, kdy Robert vstoupí do místnosti.

„Jsem jediný chlap, se kterým se budeš milovat.“

Cítím, jak se chvěju, protože mnou začnou otřásat vnitřní stahy.

„Vezmu si tě v tomhle domě, v mém, ve tvé kanceláři, v tisíci postelí na celém světě. Ale tohle,“ vmáčkne se do mě s ještě větší razancí, „je jenom moje.“ S dalším výkřikem prožívám druhý, bouřlivý orgasmus a cítím, jak se ke mně přidává, cítím, jak ve mně vrcholí a jak si mě podrobuje jediným způsobem, kterým si může chlap podrobit ženu.

Podívám se mu do očí a vydechnu: „Ano.“

Zůstáváme do sebe zaklesnutí celé minuty, možná hodiny… nebo dny? Poslouchám jeho dech, cítím tlukot jeho srdce, vdechuju jeho kolínskou…

„Odcházíš se mnou,“ řekne. Ničeho se nedožaduje. Sděluje mi to jako fakt.

Prsty mu přejíždím po šíji, zírám na bílé stěny Daveovy jídelny a v duchu se loučím se svým vězením.

Kapitola 24

BERU SI OBLEČENÍ, ve kterém jsem přišla z práce, ale ještě než s Robertem opustíme Daveův dům, pečlivě skládám urážlivé šaty a pokládám je doprostřed jídelního stolu. Robert souhlasně přikývne. Neví o vzkazu, který jsem vložila do záhybů aušusové látky. Malý kousek bílého papíru s několika slovy psanými kurzivou:

Třeba se postav na hlavu, ale tohle si na sebe už nikdy nevezmu. Ty postrádáš svou věrnou ženu, já svého laskavého muže.

Sbohem, Kasie

Robert vyhnal mlhu z mé mysli. Cítila jsem, jak ze mě prosakovala všemi póry, jak se mísila s potem našeho milování, a pak se prostě vypařila. Robert si myslí, že do jeho rukou svěřuju svou záchranu. Dave si bude myslet, že jsem odhodila zbytky opatrnosti.

Oba se mýlí. Pořád jsem ve válce. Jenže teď jsem připravená bojovat jako válečník.

Ale i ve válkách existují chvíle klidu – momenty, kdy je štěkání zbraní tak tiché, že si ho můžete splést s praskáním nafukovacích balonků. Právě takový pomíjivý klid prožívám, když vyrážíme pryč

v Robertově sporťáku, v autě, které připomíná umělecké dílo a voní po moci. Mlčíme. Já si dopřávám pohled na jeho ruku na řadicí páce, vychutnávám si způsob, jakým láskyplně svírá kožený volant. Skoro žárlím, jak pevného a přitom milujícího vedení se tomu autu dostává, ale nebude to dlouho trvat a taky si přijdu na své.

V Robertově domě už jsem byla, ale když konečně procházíme vchodovými dveřmi… když spatřím, jak celé město jenom kvůli mně zazáří vzrušenou předtuchou, nemůžu si pomoct – z té majestátnosti na mě jde strach. Robert mě vede dovnitř a já se začínám cítit trochu divně, skoro ostýchavě. Když jsem tu byla posledně, milovali jsme se v jeho velké posteli znovu a znovu, ale potom jsme si povídali. Bylo to tak příjemné. Cítila jsem se uvolněně. Zajímalo by mě, jestli ode mě očekává, že se budu chovat stejně. To samozřejmě nedokážu. Ještě ne.

Zdá se, že to chápe, nebo si prostě všiml, že mi hoří tváře, a vycítil, že trocha taktního přístupu neuškodí. Skoro formálně mě usazuje na tmavě hnědou koženou pohovku v obýváku a mizí, aby mi připravil něco k pití.

Trochu strnule sedím a přemýšlím, jestli mi přinese skotskou, nebezpečný nápoj, který to všechno odstartoval.

Jenže dnes večer si chci zachovat čistou hlavu. Na nějaké popíjení je příliš blízko bitvě.

Robert se vrací s velkým zeleným hrnkem a já zaznamenávám vůni horké čokolády. Nedočkavě ho sevřu v dlaních a s požitkem srkám hořkosladký nápoj. Je to tak nevinné pití, až mě napadne, jestli si ho zasluhuju. Ale doufám, že ano. Doufám, že do sebe nasaju něco z bezúhonných dětských vlastností. Chci cítit aspoň malinkatý kousek dětské nevinnosti.

Robert si sedá vedle mě. „Zítra si promluvím s Davem.“

„Ne,“ oznamuju mu prostě. „Je to můj boj.“

„Love mi říkal, že by Dave mohl použít naši aférku k tomu, aby tě nechal vyhodit.“

Chvíli jsem zmatená, než si uvědomím, že mluví o Tomovi. On jediný by mu mohl říct něco tak praktického.

„Nedopustím, aby k tomu došlo,“ pokračuje Robert. „Dokonce ani Freeland nebude riskovat, že přijde o mou zakázku kvůli loajalitě ke svému nevycválanému kmotřenci.“

„Asha to ví taky,“ vzdychnu.

„Asha?“

„Už jsi ji viděl. Je v mém týmu.“

Robert pokrčí rameny, není si vědom její úlohy v naší záležitosti.

„Bude jedno, co ví. Ať si na to přijde klidně celý svět. Tvoji pozici to neohrozí. Já –“

„Ty na to dohlédneš?“ dokončím jeho myšlenku ostřejším tónem, než jsem původně zamýšlela. Ani to mi nepomohlo. Už se nedokážu ztotožnit se sladkou chutí čokolády. Cítím jenom její hořkost. Zírám do ztemnělého krbu. „Ona si myslí, že jsem tu práci dostala jenom proto, že jsem spala s Davem, tím nevycválaným kmotřencem, se kterým se tak moc toužíš konfrontovat.“

„A co má být?“

„A teď si bude myslet, že za svou práci vděčím tomu, že spím s tebou.“

V očích mu probleskne pochopení. „Kdo se sakra stará o to, co si myslí ostatní, Kasie? Oni nic neznamenají. Jsme jenom ty a já.“

„Kdyby to byla pravda, byl by svět jiný, než je teď. Kdyby to bylo, jak říkáš,“ brblám s každým slovem o něco nedůtklivěji, „byli bychom bozi. Osiris a Isis, Zeus a Hera… Ale ono to tak docela není, viď? Navíc i oni museli brát ohledy na názory ostatních božstev.“

„Ty se na mě zlobíš?“

Málem řeknu, že ano, ale pak si uvědomím, že to není pravda. Ne úplně. „Já se zlobím, protože chci, aby to bylo tak jednoduché, jak říkáš, a štve mě, že to tak není. Je to moje chyba. Nemůžu připustit, aby se na mě nahlíželo jako na kancelářskou běhnu. Abych mohla dělat svou práci, potřebuju trochu respektu. Potřebuju respekt, abych mohla dýchat.“

„Budou tě respektovat, když budeš vynikat. Stačí, když se podívají, jak pracuješ, a hned jim bude jasné, že si své místo plně zasloužíš.“

„Ale oni mě neuvidí. Budou vědět, co jsem udělala, a naučí se ve mně vidět tu děvku, za kterou mě Dave a Asha označují.“

„Tom Love ji v tobě nevidí.“

„A ty si myslíš, že bude Tom na svém místě navěky? Budu navěky jeho přímou podřízenou? Dokážeš mi to zaručit?“

Robert se opírá dozadu, nespouští ze mě oči. „Ano, to dokážu. Můžu zařídit, aby Tom nikdy nedostal chuť opustit svou pozici. Můžu přizpůsobit svět tvým potřebám. Peníze a moc jsou jediným platidlem, které potřebuješ, pokud chceš tahat za nitky byznysu. Já mám obojí. Tak mi dovol, abych ti koupil trochu klidu.“

Mám chuť se rozesmát. On vyhodí do vzduchu balík peněz a čeká, že si Tom klekne a jako barová striptérka bude ze země sbírat bankovky. Předpokládám, že by to Robert čekal od každého, před kým by rozhodil peníze. Třeba to jednoho dne bude chtít po mně.

Jenže souhlas mých rodičů si nekoupí. Ani respekt mých kolegů. Může jim dát jenom záminku ke skrývání skutečných pocitů. Stejně bych věděla, co si vyprávějí za zavřenými dveřmi. A nemůžu dovolit Robertovi, aby nutil Toma stagnovat v kariéře. Nakonec bych podléhala někomu jinému, nějakému muži nebo ženě, kteří by si kladli otázku, co udělám pro svůj další postup. Přidělovali by mi klienty, kteří by očekávali, že si se mnou můžou v průběhu pracovních schůzek hrát, předváděli by mě v zasedacích místnostech plných mužů připravených přefiknout ženu, která je známá tím, že si prošukává cestu světem byznysu a rozdává svou sexuální přízeň jako vizitky.

Robert není ani trochu hloupý. Kdyby se zamyslel, uvědomil by si, jak je to všechno nemožné. Ale on nemyslí, on cítí. Říká, že mi chce přizpůsobit okolní svět, a teď, v pozdních nočních hodinách, nedlouho poté, co mě pomiloval na stole jiného muže, je přesvědčený o tom, že to dokáže.

Zítra ráno společně se sluncem vstane i realita. Ale v noci ještě ne. A tak polykám pesimismus společně s čokoládou a zlehka mu pokládám ruku na koleno. „Jsem unavená,“ vzdychnu. „Vezmi mě do postele.“

MOŽNÁ TA HORKÁ ČOKOLÁDA nakonec vnesla do temné noci nějakou nevinnost, protože jsme s Robertem ulehli vedle sebe, aniž bychom se ponořili do oceánu sexuální energie, který se mezi námi

obvykle rozprostírá. Místo toho mi dal na převléknutí jednu ze svých košil a pak jsme se k sobě vzájemně stulili pod pokrývkami.

Teď spí a jeho dech je neměnnou uklidňující terapií, která zmírňuje mou úzkost. Na chvíli téměř uvěřím jeho neuskutečnitelným příslibům. Připadá mi to, jako bych tady v jeho náručí, v jeho paláci kapitalistického bohatství opravdu mohla být v bezpečí. Nechtěla jsem to náhodou odjakživa? Bezpečí, hojnost, úspěch?

Ano, ale taky chci, aby ty věci byly skutečné, nejen fasádou. Chci, aby ten úspěch byl můj. Nemůžu sdílet Robertovy sny, pokud se nebudu věnovat svým vlastním. Jen zdráhavě se v myšlenkách vracím k Daveovi. Teď už to vím, že náš vztah nikdy nebyl tím pravým, ale taky vím, co nás tak stmelilo. Jeho sny se podobaly těm mým. Zdálo se, že se báječně doplňujeme. On má lepší zázemí, zatímco já mám nezpochybnitelně lepší vzdělání. Jistě, on je právníkem s diplomem z Notre Dame, ale já mám titul z Harvardu – a žádný absolvent Harvardu nikdy nepřipustí, že by mohlo existovat lepší vzdělání, než jakého se mu dostalo právě tam, bez ohledu na to, co U.S. News & World Report píšou o Yaleu.

Co nás ale opravdu spojovalo, byly běžné cíle. Oba toužíme po respektu. On chce být respektován ve starém dobrém světě peněz, ve kterém se odjakživa pohybovali jeho předci, a já prostě toužím po respektu své rodiny a taky ve světě byznysu. Zatímco já jsem se snažila vzdělávat a zdokonalovat v sebekázni, on se zlepšoval v ovládání externích vlivů, svého domova, sociálních kruhů, mě. Já mám strach z neúspěchu a zavrhnutí, dokonce se bojím i vlastních pohnutek. Jeho naproti tomu děsí bezmoc, posměch a bezohledná chlípnost velkoměsta.

Usměju se do tmy. Na tu poslední věc se teď zaměřím. V tom je klíč ke všemu. Získat si respekt těch, kteří pravidelně navštěvují Daveův elitní pánský klub s nechutně vysokými členskými příspěvky a hluboce zakořeněným komplexem nadřazenosti, vyžadujícím jiná pravidla hry. Představuju si ztemnělé místnosti této instituce, které jsou ženám oficiálně otevřené, avšak nikdy nepřipustí, aby se v nich žena cítila vítána. Vidím doutníky v rukou mužů s dokonalou manikúrou a rodokmenem. Slyším jejich šeptanou komunikaci. V tomto světě není ostudou vyžadovat poslušnost ženy. Takové historky by Dave vyprávěl s potěšením. Naopak velkou ostudou je, když muži uteče žena s jiným. Je potupné být odkopnut. Dave po mně chce, abych se ponižovala úplatou za jeho mlčení, ale já se ho ještě nezeptala, čím zaplatí za to moje.

Vím, co Dave chce a čeho se bojí. Vím, jak mu ublížit.

Opatrně se vyvlékám z Robertova pevného sevření. Zavrtí se a probouzí se natolik, aby viděl, že odcházím, ale ne dost na to, aby se zeptal kam. Po špičkách cupitám ke kabelce, vyndávám z ní mobil a čtu si zprávu, o které vím, že tam bude.

Kde sakra jsi?

Ta přišla před hodinou. Pak je tu další, kterou poslal dvacet minut po té první.

Kasie, no tak, kde jsi?

A pak ještě jedna, která přišla o deset minut později.

Chápu, že jsi naštvaná. Prostě si musíme promluvit. Prosím, ozvi se.

Usmívám se. Moje vyhlídky se zlepšují.

Zaslechnu, jak se Robert znovu pohne, ale jeho dech se zakrátko vrací k tichému pravidelnému rytmu spánku. Odnáším si telefon do koupelny. Zavírám za sebou, potom rozsvěcím a mžourám, abych uvykla světlu. Místnost je téměř stejně velká jako můj první byt. Je tady zapuštěná vana s masážními tryskami, prostorná sprcha s prosklenými stěnami, zrcadlo, které zabírá téměř celou stěnu… je v tom pořádný kus dekadence.

A pak se v tom zrcadle spatřím. Vlasy mi ve vlnách padají na ramena; oční linky, které jsem si pořádně neodlíčila, než jsem šla spát, mám lehce rozmazané a dodávají mi mírně nedbalý, smyslný vzhled.

V ruce držím mobil s Daveovou zprávou a na sobě mám Robertovu košili. Kdo je ta žena?

Nejsem si jistý, jestli tu ženu znám, řekl.

A já odpověděla: Já ji znám, jenom nevím, kam se poděla.

Zírám na telefon. To zařízení je momentálně jedinou věcí, která je mi povědomá. Jsou v něm mé fotky, telefonní čísla známých lidí, staré e-maily a tak dále. Je po okraj plné připomínek života, který jsem zničila. A to kvůli muži, jehož košili mám na sobě.

Ďábel pracuje různými způsoby.

Ale tím se teď nemůžu zabývat. Dovedlo by mě to k šílenství. Místo toho píšu odpověď Daveovi.

Ano, měli bychom si promluvit. Sejdeme se zítra večer, než ti začne squash. V restauraci hned vedle tvého klubu.

Odesílám zprávu a čekám. Uplyne jedna minuta, pak další a po ní přichází jeho reakce:

Nemusíš si kvůli tomu zacházet. Můžeme se sejít někde poblíž tvé práce.

Uchechtnu se. Právě mi ukázal karty, potvrdil moje domněnky. Pohledem se vracím k zrcadlu; jednu věc na té ženě, co se na mě usmívá, přece jen poznávám: její inteligenci.

Ne, sejdeme se tam, před tím squashem. Bude to jednodušší.

Tentokrát mu odpověď zabere pouhé sekundy.

Ty už máš auto? Jak se tam dostaneš?

To on si přiložil hlaveň k srdci. A já nabíjím.

Mám někoho, kdo mě tam odveze.

Když to odesílám, zahihňám se, protože vím přesně, jaké obrazy to vyvolá v Daveově hlavě. Už mě vidí, jak vcházím do restaurace před zraky všech jeho přátel. Vidí po mém boku Roberta Dadea, muže silnějšího, mocnějšího, pohlednějšího; muže, který ho převyšuje ve všech důležitých ohledech. Vidí sám sebe jako paroháče, k němuž si sedáme, Robertova ruka bude položená na stehně ženy, která měla podle Daveových chvástavých slov být jeho.

V jeho představě je to on, kdo tone v ponížení.

Rovnováha hrozeb. To je teorie jednoho vysoce ceněného harvardského profesora. Jeho myšlenka je tak jednoduchá, až je krásná. Chování nezávislých národů určuje to, jakým způsobem vnímají hrozby jiných národů. Lidé, kteří postrádají důvtip, se soustředí na špatné slovo: hrozba. Ale hrozby jsou pomíjivé. Snadno se zbortí, když po vás protivník chce, abyste odkryli karty. A přitom slovo, na kterém záleží, je: vnímání. Na tom všechno stojí. Nemám zájem vyhrožovat Daveovi tak otevřeně, jako on vyhrožoval mně. Chci, aby mé hrozby zůstaly nevyslovené, skryté v mém poselství. Neřekla jsem, že mě ke klubu odveze Robert. Neřekla jsem, že ho chci ztrapnit před jeho přáteli. Chci, aby to za mě udělala jeho představivost, protože démoni uvnitř nás jsou vždycky silnější než všichni ostatní.

Nakonec odpovídá textovkou, která páchne strachem a bezmocí:

Nechci se scházet v blízkosti klubu.

Zhluboka se nadechnu. Teď proměním jeho strach v paniku.

Zítra v 17:45 na tebe budu čekat přímo u klubu. Když tam nebudeš, budu se ptát tvých přijíždějících přátel, kde bych tě mohla najít. Jsem si jistá, že mi pomůžou, když jim vysvětlím, o co jde. Jak už jsi řekl, musíme si promluvit.

Když čtu jeho reakci, představuju si, jak by asi vypadala, kdyby ji napsal rukou. Písmo by bylo roztřesené a nejisté, na papíře by ulpěl jeho pot. Píše v ní:

Sejdeme se v restauraci. Najdu nám nějaký stůl vzadu. Prosím, projednejme to soukromě. Týká se to jenom nás dvou, jenom ty a já.

Na jeho poslední zprávu neodpovídám. Kdybych to udělala, musela bych mu vysvětlit, že se mýlí. Tohle vůbec není o nás dvou. Je v tom něco mnohem závažnějšího. Je to o rozdílu mezi hrozbami a jejich vnímáním, o jeho moci a zármutku. Je to o rozdílu mezi férovou odplatou a útočnou pomstychtivostí. Je to o rozdílu mezi vítězstvím a prohrou.

Je to o válce.

Pro sebe se usměju a zhasínám. Malé noční světýlko ozařuje prostor tak akorát na to, abych našla cestu zpátky ke dveřím.

A když je otevřu, stojí přede mnou on. Temná silueta Robertova těla, nahého a silného, s lehce nejasnými konturami kvůli mdlému osvětlení. Podívá se dolů, na to, co držím v ruce.

„Trochu pozdě na telefonování, ne?“

„Jenom jsem si kontrolovala maily,“ mlžím.

„Ty moje malá svůdná lhářko,“ řekne tiše.

Otvírám pusu, abych se hájila, ale rozmyslím si to. „Copak si hned musíme svěřovat všechna naše tajemství?“

„Ne, trocha tajemna neuškodí.“ Vstupuje do koupelny a bere můj obličej do dlaní, pevně mě v nich sevře. „Nemusím vědět všechno.“

„To je od tebe milé, že na tom netrváš,“ řeknu se špetkou ironie a velkou hrstí vděku. Zavírám oči, cítím, jak mi rukou zajíždí do vlasů.

„Ty se směješ, ale jsou věci, na kterých naopak trvám.“ Znovu otvírám oči. Pořád nic moc nevidím. Jeho rysy se v té tmě ztrácejí, dělají z něj tajemného muže. Zvedám ruku a pátrám po nich prsty.

„Trvám na tom, že budeš v bezpečí,“ upřesňuje. Spouští mi ruce ke stehnům a stoupá jimi k oblině mých hýždí. „Trvám na tom, že se ti nikdo nedovolí ublížit.“ Rukama mi vyjíždí až k pasu. Náhlým pohybem mě zvedá a já mu instinktivně dávám nohy kolem boků. V šeru vidím, jak mu oříškově hnědé oči zasvítí.

„Mám plán,“ zasvěcuju ho. „Nikdo mi neublíží. Tvoje milenka je válečnice.“

„Skutečně?“ podiví se. „Možná se ke mně moje válečnice připojí ve sprše.“

Usazuje mě na koupelnový pult, rozepíná mi košili a hbitě mi ji svléká. Je skoro jedna v noci. Sex ve sprše je v tuto hodinu poněkud nereálný.

Jenže teď už se oba vezeme na vlně přitažlivosti a já namísto tonutí ve vlnách plavu.

Vede mě do proskleného prostoru sprchy, pouští vodu a přitahuje si mě k polibku. Začíná po nás stékat voda a já cítím, jak mi Robert pokládá ruku na bedra a taky jak narůstá jeho vzrušení.

S úsměvem se odtahuju. „Tvoje válečnice má hlad,“ brouknu.

Skládám se na kolena a přitom ho líbám na boku, prsty ho hladím po špičce erekce.

„Kasie,“ vzdychne. Jeho penis sebou nepatrně zaškube.

„To bylo na mě, Roberte?“ ptám se. „Vypadá nedočkavě.“

Teď pro změnu obkreslím ukazováčkem žílu, která mu vede od kořene až ke špičce, tam a zpátky, zlehka, škádlím ho a dráždím.

„Ty jsi pro mě stvořená,“ vydechne.

„Možná. A třeba je to naopak.“

Znovu mi zaplétá prsty do vlasů. Zatahá za ně, ale jenom trochu.

Zvedám k němu oči.

„Kasie,“ hlesne, „teď.“

Ve způsobu, jakým to slovo vyřkl je něco zvláštního… jako by nepřipouštěl námitky, se suverénní autoritou.

Mám nutkání ho okamžitě poslechnout. A tak ho obemykám rty a beru si ho celého do úst. Jednu ruku nechávám u jeho kořene a druhou mu sahám mezi stehna, kde nahmatám místečko, na kterém ho můj dotek spolehlivě rozechvěje. Slyším, jak znovu zavzdychá, a dávám se do pravidelného pohybu ústy i rukama, tam a zpátky, nahoru a dolů. Na kůži se mu leskne teplá voda, svaly na stehnech se mu zatínají a já na chvíli ustávám v pohybech, abych mu znovu obkroužila špičku erekce, tentokrát jazykem, a zase se vracím k původnímu laskání. Všechno je kluzké a mokré a naprosto skvělé.

Poznávám, že je blízko vyvrcholení, a tak ho trochu neochotně nechávám couvnout. Vytahuje mě na nohy, znovu mě procítěně líbá a pak si mě otáčí zády k sobě a naznačuje mi, abych se předklonila. Ohýbám se a ruce si opírám o podlahu.

Průnik je tak hluboký, že vykřiknu slastí a překvapením zároveň. Cítím, jak mi po zádech stéká voda a jak mi smáčí vlasy. Robert mě chytá za boky a vráží do mě zas a zas. Ačkoliv je ve mně, pořád po něm bolestně toužím, a je to moje touha, která mě rychle přivádí na vrchol. Orgasmus je tak silný a rychlý, že se mi z něj rozklepou nohy. Ale Robert mě podrží v pevném sevření a dál do mě vráží. Lapám po dechu, čekám, že mě bude bezprostředně následovat, ale on se přestává hýbat.

„Ne,“ řekne, „chci tě vidět.“

Pouští mě a já se narovnávám, chvíli bojuju s rovnováhou a otáčím se zpátky k němu.

Na Roberta smáčeného vodou je skvělý pohled. S ladností, o které jsem ani netušila, že jí oplývám, zvedám nohu, ovíjím mu ji kolem pasu a opírám se o něj, abych se vyvážila.

„Teď,“ vydechnu tentokrát já.

Vmžiku je zpátky ve mně. Zamykáme si ústa v polibku a kapky teplé vody zlehka bubnují na naše těla. Pohybuje se ve mně, jednou rukou mi podpírá zvednutou nohu a druhou mě drží za zadek, můj dech se mu odráží od prsou. Jsme dokonale propleteni, spojeni všemi možnými způsoby. Oči nechávám zavřené a své okolí vnímám jenom ostatními smysly – vnímám vodu, vnímám jeho, vnímám naše vzrušení. Je to hladové a nespoutané, a jak se do mě tiskne, jak do mě proniká jazykem, sama toužebně zasténám.

Zvyšuje tempo. „Moje válečnice,“ zašeptá a jeho dech se mísí s mým.

„Jenom tvoje,“ souhlasím.

A tehdy uvnitř mě vybuchne. Dál nás smáčí kaskády vody a já se v tu chvíli cítím jako ta nejšťastnější válečnice na světě.

Kapitola 25

KDYŽ SE PŘÍŠTÍHO RÁNA probudím, sedí vedle mě a dívá se na mě. Pomalu si připomínám, kde jsem a že mám na sobě zase jeho košili. Na boku cítím jemný tlak jeho prstů, kůži od kůže odděluje jenom tenká přikrývka.

„Nemusíš chodit,“ promluví tiše.

Není mi úplně jasné, co tím myslí. Mluví o nějakém konkrétním místě, nebo o něčem mnohem důležitějším, co souvisí s námi, o něčem, co bychom spolu mohli sdílet? Jenže on mě rychle staví nohama na zem prostřednictvím znepokojivého vysvětlení. „Dnes můžeš pracovat odsud. Oni tě tam nepotřebují. Promluvím si s Lovem nebo Freelandem –“

„Tohle ti nedovolím,“ namítám. Už předem věděl, že to řeknu. Slyším to v tónu jeho hlasu, který nese nepatrnou stopu naděje, schovanou za rezignací. Jako když těžké mosazné zvuky dechových nástrojů přehluší něžné tóny smyčců.

„Včera večer jsem ti říkal, že nebudu jenom nečinně sedět a přihlížet tomu, jak tě šikanuje. Takhle já život nevedu.“

Zarážím se, abych se nad tou frází zamyslela. Takhle on život nevede. Něco v tom sdělení je… něco, co neumím zařadit.

„Dokážu vyhrát,“ přesvědčuju ho a odsouvám ten divný pocit stranou. „Jsem silnější než Dave. A taky chytřejší. Dokážu ho porazit.“

„Ne, když budeš hrát podle starých pravidel.“

Neklidně se v posteli zavrtím, deka se mi přitom sveze k pasu. „Ty nevěříš na pravidla?“ Vybavuju si sestru. Vzpomínám si, jak tančila na stole a odhazovala šaty podobně jako mnoho dalších společenských pravidel.

Robert se usměje, oči mu zalétnou k oknu, k bráně, která sem vpouští matné ranní světlo. „Existuje tolik starých rčení o vítězství. Sláva patří vítězům, dějiny píší vítězové a tak dále. Ale vítězství přináší jenom jediný skutečný užitek. Je to tak, že vítězové určují pravidla. Já věřím v pravidla, Kasie. Věřím v ně, protože v mém světě jsem vítěz. A je na mně, abych je určoval. Já jenom nevěřím ve hru podle pravidel jiných lidí.“

Arogance jeho tvrzení mi stačí k tomu, abych se probrala úplně. Najednou ho vidím jasněji. Co ve skutečnosti obnáší být takovým silným hráčem? Nemám zdání a Dave taky ne. Zabralo mi den a půl než jsem vymyslela, jak se vyvléknu z Daveova područí. Dnes, ve tři čtvrtě na šest ráno doufám, že dostanu situaci trochu víc pod kontrolu. Asha bude větší oříšek. Počká si na příležitost, nabrousí zbraně a zaútočí, když budu nejméně chráněná. Ale Robert Dade je jiný. Dominuje světu způsobem, kterému moc nerozumím, a začínám mít pocit, že když podlehnu svým citům tak, jak by si on přál, začne mi dominovat taky. A nebezpečí tkví v tom, že s Robertem bych nemusela najít únikovou cestu.

Ztratila bych se.

Jako například teď. Vidíte, jak se na mě dívá? Jako jaguár na vyhlídnutou samici. Řve na mě, aniž by vydal hlásku. Jak snadno mě přiměl zapomenout na mé četné protesty a výhrady. Jak jednoduše mě donutil, abych kvůli němu dala v sázku všechno.

Právě teď se mezi námi něco mění. On sahá po přikrývce a s péčí mi ji vytahuje zpátky. Já? Pořád jsem v jeho košili, s vlasy rozhozenými na jeho polštáři. Ale cítím z něj frustraci a vidím, jak se pere se svými pudy. Je to nebezpečný koktejl.

Sedám si a ocitám se od něho trochu dál. „Potřebuju se stavit doma, abych se převlékla. Odvezeš mě, nebo si mám zavolat taxi?“

Napětí mezi námi roste. Robert zkřiví ústa, ale nutkavé připomínky spolkne. „Odvezu tě.“

Zvedá se a opouští ložnici. Cvičí se v sebeovládání tím, že se snaží neovládat mě. Jsem zvědavá, jak dlouho mu to vydrží.

O HODINU POZDĚJI parkujeme na ulici před mým domem. Moje auto tady není. Je na parkovišti u budovy, kde pracuju, ale o té drobné komplikaci se Robertovi nezmiňuju. Nechci riskovat, že lidé uvidí, jak mě veze do práce. Nějak už si poradím. Stejně jako jsem si poradila, když jsem vymyslela svou vlastní bojovou taktiku.

Otáčím se na sedadle čelem k němu, trochu váhám, trochu doufám. „Mám plán… vlastně už jsem ho začala realizovat.“

„To je super,“ řekne a nadšeně přikývne, aniž by si vyslechl jediný detail.

„K tomu, aby to fungovalo, potřebuju tvou přítomnost. Potřebuju, abys přišel do téhle restaurace.“ Vytáhnu jednu ze svých vizitek, a než mu ji podám, naškrábu na ni název a adresu podniku. „Po práci se tam sejdu s Davem.“

Jeho nepatrný úsměv se rozšiřuje. „Ty chceš, abych u toho byl?“

„Ano,“ potvrzuju, „kolem šesté. S Davem už tam budeme chvíli sedět. Chtěla bych, abys nás přišel ke stolu pozdravit a pak se posadil k jinému. Je jedno k jakému.“

„Chceš, abych se choval nenápadně?“ ujasňuje si. Ta otázka má lehce posměšný podtón. Silně pochybuju, že byl Robert někdy v životě nenápadný.

„Ne, jenom chci, abys byl poblíž, ale u jiného stolu. Nezdržím se tam dlouho. Počítám, že budu odcházet tak patnáct minut po tvém příchodu, sama. Jenom potřebuju, aby si Dave myslel, že jsi… záloha.“ Nebo spíš předpokládaná hrozba.

Robert přikývne, rychle se se svou rolí ztotožňuje. „Takže v šest, budu tam. Ale Kasie, jestli na tebe jenom zvýší hlas, tak nezůstanu sedět u jiného stolu. Bude mít co dělat se mnou. A neskončí to pro něj dobře.“

Zaváhám. Z úst jiného muže by to prohlášení naznačovalo, že připouští fyzické napadení – v tomto případě barovou rvačku.

Jenže mám takový dojem, že v jeho podání by to dopadlo jinak. Jsem celá žhavá, abych tuhle válku s Davem vyhrála, ale nechci ho

úplně zničit. Chci, aby si vybudoval nový život beze mě. Pro vítěze je snazší, když poražený použije únikovou cestu.

Ale pokud se do toho bude vměšovat Robert, když to vezme do svých rukou, Dave nebude mít šanci něco takového udělat. Pochybuju, že Robert bojuje s džentlmenským nadhledem, že dodržuje civilizovaná pravidla smluvených bitev. Podezírám ho, že bojuje jako koloniální dobyvatel, jenž decimuje obyvatelstvo území, které chce obsadit. Když Davea porazím já, ztratí mě. Jestliže ho porazí Robert, ztratí všechno.

„On na mě hlas nezvýší,“ spekuluju obezřetně. „Bude stačit, když uvidí, že jsi tam.“

Robert přikývne a já si zvedám jeho ruku ke rtům. Dávám mu polibek do dlaně. „Děkuju,“ hlesnu.

Očima zabloudí k mému obličeji, vlasům, krku… Vnímám nevítaný záchvěv vzrušení a přemýšlím, kam tohle povede. Na další mazlení nemám čas, ale něco mi říká, že kdyby na tom trval, kdyby se pokusil zmocnit se mě hned tady, ve svém autě, před mým domem, před očima sousedů a přátel, asi bych neodolala, i když by si to část mého já přála.

Děsí mě to a zároveň mě takové pomyšlení vzrušuje. Ale proč? Jak to, že bojuju za svobodu jenom proto, abych se dostala do jiného zajetí?

„Jdi domů a připrav se,“ řekne a předklání se, aby mě zlehka políbil.

Po chvíli se disciplinovaně odtáhne. „Uvidíme se v šest večer.“

Cestou ke dveřím cítím jeho pohled v zádech. Vcházím do dveří a slyším, jak odjíždí.

Stoupám do schodů a nevědomky se v myšlenkách vracím do hodiny filozofie. Profesorovo nejoblíbenější přísloví vyřkl Lao-c’:

Kdo vítězí nad lidmi, je mocný. Kdo vítězí nad sebou, je nejmocnější.

V koutku duše mám strach, že mě Robert Dade připraví o schopnost vítězit nad sebou.

Kapitola 26

PO KRÁTKÉ JÍZDĚ TAXÍKEM vcházím do kanceláře s nově nabytým sebevědomím; starosti ohledně našeho vztahu s Robertem jsem si nacpala do zadní kapsy kalhot a pomalu jsem zapomněla, že tam jsou. Všechno jde podle mého plánu, zvolila jsem si zbraně a vybrala cíl. Mám taktiku. Jsem připravená prožít další den.

Každý z mého týmu mi poslal svou individuální zprávu. Barbara je všechny vytiskla a položila na můj stůl. Vidím, že na tom tvrdě makali. Zprávy jsou obsáhlejší a přesnější než ty prvotní. Naším cílem je pomoct Robertovi připravit jeho firmu pro otevřený trh, a když teď do detailu studuju čísla a strategie jeho různých oddělení, vidím, jak to do sebe všechno zapadá. Tajemství mé práce spočívá ve znalostech, na co se zaměřit. Vždycky máte víc podkladů, než ve skutečnosti potřebujete, vyvstávají před vámi problémy, které nevyžadují okamžité řešení, ale jiné si vaši pozornost žádají. A jakmile víte, co je důležité a co může počkat, získáte určitý druh tunelového vidění, jež vám umožňuje odfiltrovat šum pozadí a zaměřit se na jediný nástroj, který je potřeba vyladit. Potom je vaše práce prakticky hotová. A tak je to teď se mnou, mám marketingový plán, který bude nejlepší, vidím před sebou cestu.

Vidím před sebou cestu. To bude nejspíš moje dnešní mantra.

Celé dopoledne trávím tím, že to všechno dávám dohromady do jedné souhrnné zprávy, kterou předložíme Robertovi.

Do mé kanceláře vchází Tom. Jako obvykle nezaklepal ani nedal Barbaře šanci, aby ho ohlásila. Ta teď stojí za ním a tváří se poraženecky. Já jako obvykle mávnu rukou v gestu nonšalantní smířlivosti a ona tiše zavírá dveře a nechává nás o samotě.

Tom si sedá naproti mně, očima přitom zatěká po mém outfitu. Jistě, jsem oblečená mnohem konzervativněji než před pár hodinami. Mám béžové kalhoty z jemné látky a krátké sako podobné barvy, pod kterým ukrývám dlouhý saténový top v odstínu platinové. K tomu jsem si vzala dlouhý hedvábný šátek, který jsem si strategicky ovinula a uvázala kolem krku. Jediná kůže, která je ze mě vidět, je ta na obličeji a rukou. Ale je mi jasné, že Tom vidí něco jiného. Vidí na mě šaty ze včerejšího večera a taky vše, co odhalují.

Skláním pohled ke stolu a nervózně si poposedám. Vzápětí se za to samozřejmě proklínám. Nechci si to mučení znovu připomínat.

„Je zpráva pro Maned Wolf hotová?“ vyzvídá Tom.

Překvapeně se na něj podívám. Tenhle směr hovoru jsem nečekala.

„Právě jsem rozeslala její konečnou podobu tobě a celému týmu. Za hodinu se s nimi ještě jednou sejdu, abychom se rozhodli, kdo z nás bude prezentovat jakou část.“

„Takhle to chce?“

„Kdo?“ ptám se zmateně. „Myslíš Rob – teda, pana Dadea? Jasně že to tak chce. Na to si nás přece najal.“

Tom zvedá obočí. V uších mi zazní otázka, kterou ani nemusí nahlas vyslovit. Opravdu si nás najal kvůli tomu? Nebo spíš proto, aby tě dostal na lopatky?

Jeho nevyslovená otázka mě vede ke vzpomínkám na mnohem tvrdší a nahlas pronesené poznámky.

Prostitutky poskytují sex za nějaký profit.

To jsou Ashina slova. Zavírám oči a snažím se dostat je z hlavy. Vždyť jsem ani nevěděla, o koho se jedná, když jsem ho poznala. Moje činy nebyly správné, ale jejich motivy byly fyzické a emocionální, nikoliv finanční.

„Chce, abyste mu to prezentovali všichni, nebo jenom ty?“

Otvírám oči. „Myslela jsem, že budeme předstírat, že nevíš o… o mém vztahu s panem Dadem.“

„Jistě, ale přemýšlel jsem o tom. Pokud mě požádá on, abych něco předstíral, pak to taky udělám, protože, koneckonců, důležité je, co chce on.“

„Ty se mi posmíváš?“

Tom naklání hlavu ke straně. Takovou otázku nečekal. „Proč bych se ti posmíval? Mám tě rád a respektuju tě, i když moje definice respektu se může lišit od tvojí. Respektoval bych i drogového dealera, pokud by svou práci dělal dobře.“

„Tvou morálku bych chtěla mít.“

Moje obvinění přechází jako by nic. „Koukej, Robert je největší klient, kterého máme. Chci tolik zakázek od Maned Wolf – a tolik jejich peněz –, kolik tvůj tým utáhne. Vím, že tě na to potřebuju, ale taky vím, že tě potřebuju k tomu, abys ho udržela šťastného.“

„Opravdu se mi snažíš naznačit, že ho mám opíchat?“ štěknu a divím se, že mi to sprosté slovo vylétlo z pusy až moc snadno.

Zachechtá se. „Samozřejmě že ne. To by bylo… jak bylo to slovo, které tak ráda používáš?“ Párkrát luskne a předstírá, že se na něj snaží rozpomenout. „Ach, ano, nemorální. Ne, já neříkám, že ho musíš opíchat. Jenom říkám, že s ním musíš píchat dál.“

„Trochu to přeháníš, nemyslíš?“

„O čem to mluvíš?“ S nejistým úsměvem zavrtí hlavou. „Já tě jenom žádám, abys dělala to, co chceš.“

„To taky udělám,“ řeknu prostě. „Ale ty nemáš žádné právo to ode mě očekávat.“

„To si myslíš?“ Naklání se dopředu. Slyším, jak mi v kabelce vyzvání mobil, ale nevšímám si ho. „Pověz, Kasie, líbí se ti tvoje práce?“

Neodpovídám. Tom zná odpověď až moc dobře.

„Ty si nemyslíš, že je správné, když očekávám, že ji budeš dělat?“

„To je něco jiného,“ ohradím se, když prokouknu jeho léčku.

„Fakt?“ Držení jeho těla je uvolněné, naznačuje mi, že si je svými kroky jistý. „Ty máš ráda svou práci a já od tebe čekám, že ji budeš

dělat. Šukáš ráda se svým klientem? Pak čekám, že v tom budeš pokračovat. Ano, tvoje práce i tvá aférka mohou být v jistých ohledech pod tvou úroveň. Úkoly, které se ti zdají ponižující. Tak už to chodí. Poper se s tím.“

Vítr mění kurz a obrací mou náladu novým směrem. Tom by měl být mým spojencem, ale jestli přejde na druhou stranu fronty, jsem připravená prolít jeho krev. „Nebyls to náhodou ty, kdo mě upozorňoval na to, co se stane, jestli to pan Freeland o mně a panu Dadeovi zjistí?“ vypíchnu. „Dave to ví, Tome. Ty to víš líp než kdokoliv jiný. Měl bys mě povzbuzovat spíš k elegantnímu ukončení té aférky, abychom z toho všichni vyvázli bez šrámů.“

„Kasie, já se z toho přece dostanu bez šrámů za každých okolností. Jestli ti daj padáka, budu naštvanej. Fakt že jo. Jsi skvělá konzultantka, nepochybně ta nejlepší analytička, kterou mám. Je tu šance, že bych mohl příští rok povýšit, a jestli k tomu dojde, bude to částečně i tvoje zásluha. A ty pak pravděpodobně dostaneš moje místo. Ale impéria vzkvétají a upadají. Králové a královny jsou sesazováni z trůnů a nahrazováni jinými, takovými, kteří užívají jiné tituly, nosí jiné koruny, ale jsou úplně stejně bezohlední jako jejich předchůdci. V konečném důsledku jsme všichni nahraditelní.“

Venku na chodbě zaslechnu něčí smích, je tam nějaký pohyb. „Vyhrožuješ mi vyhazovem?“ vystrčím bradu.

„Nebuď směšná.“ Tomovy oči zahálčivě překlenou místnost. „Mým jediným cílem je udržet si tu zakázku. Pan Dade ti určitě řekl, že se mnou včera večer mluvil.“

„To ano.“

„Vím, že se postará o Freelanda, Davea, o tvou práci,“ prohlásí, když zaměří svou pozornost zpátky ke mně. „Pokud bude mít Freeland problém s podmínkami pana Dadea… já nevím, ale nakonec je to pouhý spoluzakladatel. Pan Dade zatlačí správným směrem na správné lidi. Ty budeš mít práci tak dlouho, dokud si udržíme zakázku, a to znamená, že je v tvém nejlepším zájmu starat se o jeho potřeby.“

Prsty pohladím desku stolu. Má pro mě stejný význam jako trůn. Zasloužila jsem si ho. Dave mi zajistil pohovor, ne práci. Zasloužila

bych si práci, kterou by mi dal Robert, i kdyby mě v tu chvíli vůbec neznal. „O tom už jsme s panem Dadem mluvili,“ vysvětluju. „On se rozhodně o nikoho nepostará. Udělám to já. Je to můj boj a já ho zvládnu sama.“

Tomův výraz se nemění, ani nehne brvou. Jediným náznakem rozčarování je způsob, jakým zmáčkne područky kancelářské židle, a to tak silně, až mu zbělají konečky prstů. „To není moudrá volba, Kasie.“

„Je to moje volba. Dnes večer se sejdu s Davem. Zítra už nebude představovat žádnou hrozbu. Freeland nebude mít důvod mě z něčeho osočovat. Bude to vyřízené.“

„A co když se to nebude vyvíjet podle tvých představ?“

Zmáčknu rty do úzké rebelské přímky. Takový scénář si nepřipouštím.

„Ale ale, žádný plán bé? Pak použijeme ten můj: pokud nebudeš mít věci pod kontrolou, dovolíme panu Dadeovi, aby se o to postaral.“

„A jak? Tím, že řekne správní radě, aby si mě tu nechali, dokud ho neomrzím?“

„Pokud to bude nutné. Ale neměj strach, Kasie. Pochybuju o tom, že by se tě nějaký muž tak snadno nabažil.“

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ zavrčím.

„Skutečně?“ zamračí se. „Jsi to ty, kdo tu lavinu spustil. A je to pěkná lavina. Všichni budeme díky tvému nadání mnohem bohatší… díky tvému všestrannému nadání.“

Znovu nereaguju a Tom si povzdechne. „Podívej,“ řekne skoro unaveně, skoro rozzlobeně, „mně je fakt jedno, kdo se o to postará, pokud to zůstane takhle. Ale řekněme si to na rovinu, jestli se o to postaráš ty, bude to proto, že ti to pan Dade dovolí. Ten chlap má v ruce všechny trumfy. Což mě přivádí zpátky k mé původní otázce. Chce, aby mu tu prezentaci udělal celý tým, nebo by byl radši, kdybys mu to detailně předvedla sama? Protože přísahám bohu, Kasie, jestli si na to máš vzít šňůrková tanga a ozdobné nálepky na bradavky a přitom se kroutit kolem tyče, abys nás udržela u jeho koryta, tak radši honem vytáhni firemní kreditku a koukej si to u Frederick’s of Hollywood objednat.“

„Vypadni z mý kanceláře.“

„Ne.“

Opírám se dozadu. „Chceš, aby byl pan Dade šťastný? Fajn. Jak šťastný asi bude, až mu řeknu, že mě obtěžuješ?“

Teprve teď se zase usměje. „To je moje holka. Konečně zase přemýšlíš jako nemilosrdná byznysmenka, kterou znám a miluju.“ Zvedá se. „Čistě pro tvou informaci, nechtěl jsem tě naštvat. Chci, abys byla šťastná, zdravá a k dispozici… panu Dadeovi. Taky s ním budu v kontaktu, ale pro něj budeš samozřejmě hlavní styčnou osobou –“

„To má být nějaká vtipná slovní hříčka?“ zasyčím na něj.

Tom překvapeně zamrká, ale pak se rozesměje, chechtá se jako pominutý, jako nějaký vyšinutý Santa Claus.

„Ale jdi ty, nejsi poslední dobou nějaká paranoidní?!“ obviňuje mě, když se jeho řehot zmírní na pochechtávání. „Ale je to dobrý. Styčná osoba – jsem si jistý, že s tebou bude pan Dade velice spokojen.“ Zakroutí hlavou a otáčí se k odchodu, nesmírně pobavený.

„Víš, ty si myslíš, že jsme si podobní, ale tak to není.“ Tom se obrací čelem ke mně a čeká, co bude dál.

„Udělala jsem chybu. Začala jsem si s někým, zatímco jsem byla ve vztahu s jiným člověkem. Bylo to špatné.“

„A já ti řekl, že tě z toho neviním.“

„Ale měl bys,“ napomínám ho. „Jediným důvodem, proč mě neviníš, je tvůj nedostatek slušnosti. Nemáš smysl pro to, co je správné a co špatné. Jsi sukničkář a narcisista, který si pravděpodobně kupuje lásku na Craigslistu. Já to pokazila. Ale ty jsi pokažený.“

Tom vyčkává. Měl by dokonalý pokerový výraz, kdyby tolik nezatínal čelisti. Ale pak s nepřirozenou lehkostí pokrčí rameny. „Zavolám panu Dadeovi a zjistím, jak si přeje zprávu podat,“ oznamuje mi a sahá po klice.

„Tome!“ houknu na něj a zvedám se. Zastavuje a znovu se na mě otáčí. „Není třeba, abys mu volal. Až doteď jsem si s tou zakázkou dokázala poradit skvěle. Všichni z vedení Maned Wolf mi důvěřují. Nepodrývej svým vměšováním jejich důvěru v celý náš tým.“ Schválně si zakládám ruce na prsou, abych mu demonstrovala svou

odhodlanost. Myslím, že v jeho očích zahlédnu záblesk, ale nevím, co to znamená.

Nakonec přikývne. „Výborně, dělej, jak myslíš. A jak už jsem řekl, udělej ho šťastným. Jestli od něj uslyším, že na tom nemakáš, budou problémy. Nejen z mý strany, ale i z vyšších míst.“ Uvědomuju si, že je Tomův úsměv poněkud strojený. Svým posledním proslovem jsem ťala do živého.

„A měla by sis přestat takhle křížit ruce na prsou,“ dodává.

„Prosím?“

„Já jenom, že mi to připomíná, jak sis je křížila v Daveově kuchyni. Pamatuješ si to, viď? Když ses přede mnou snažila zakrýt ztvrdlé bradavky, ale přitom jsi mi tím gestem nechtěně ukázala svůj… styčný bod.“

Cítím, jak mi hoří tváře. Chápu, proč to dělá. Je naštvaný. Chce mě znejistit, chce, abych pochybovala o své morálce.

Ale taky už se mnou nechce ztrácet čas. Bez jediného dalšího slova se otáčí a odchází.

Dosedám zpátky na židli a pokouším se vymazat posledních pár minut našeho hovoru z paměti. Tom se mýlí. Robert zdaleka nedrží všechny trumfy. A ano, s Davem si po práci poradím.

Ale Dave je teď jenom jedním z nepřátel. Do války se zapojili teroristé a já navzdory odvaze, kterou jsem oplývala ještě ráno, pořád nemám dost zbraní, abych je všechny pobila.

Kapitola 27

DEN SE VLEČE. Telefonát, který jsem zmeškala, zatímco jsem se štěkala s Tomem, byl od Simone. V poslední době se jí moc neozývám a ona určitě cítí, že něco není v pořádku. Posílám jí zprávu, ve které jí slibuju, že zítra zavolám. Vím, že bych s ní teď nedokázala mluvit. Ještě pořád jsem vytočená z Tomovy drzosti. Nějak se prokousávám schůzkou s týmem. Asha se opět chová vzorně. Otevřeným nepřátelstvím by nic nezískala, takže radši čeká na pravou chvíli. Přijde už brzy? Najde si pozici, ze které výhodně zaútočí?

Ale takové myšlenky mi jsou platné jako slunečník do deště. A zrovna teď na mě prší, budu promočená, tak k čemu by mi byly myšlenky na slunce?

Den jsem nějak přežila a dopravila jsem se do restaurace, kde ihned zahlédnu Davea u zadního stolu. Vidím, že nám každému objednal sklenku bílého vína a kalmary k zakousnutí. Víno pravděpodobně vypijeme, předkrm zůstane nedotčený.

Vidím, že má obavy. Vysílá zuřivé pohledy vlevo i vpravo, jako by čekal, že do restaurace vpadnu oknem místo dveřmi. Když usedám naproti němu, zdraví mě zakřiknutým kývnutím a nabízí mi skoro vděčný úsměv.

„Jsi sama,“ zkonstatuje. Úleva z něj prýští jako pára z rychlovarné konvice.

„Jenom na chvíli.“ Upíjím víno. Je suché, se stopou příchutě citrusů. Dave se zdá trochu pobledlý.

„Já… já jsem to včera přehnal,“ vykoktá. „Choval jsem se nepřiměřeně.“

Ta slova mi zní povědomě. Nedávno jsem se k němu chovala trochu agresivněji, tedy sexuálně. Chovala jsem se spontánně a sedla jsem si mu na klín, když dopil víno. Řekla jsem mu, ať si mě vezme, a to mnohem peprnějšími slovy než krotkými pobídkami, které jsou mu vlastní. Ucuknul. Rezolutně mě odmítl.

Druhý den se za to omluvil. Řekl mi, že reagoval přehnaně, protože jsem se chovala úplně jinak než obvykle. A on nechtěl, abych se měnila.

Teď vidím, jak bylo jeho vysvětlení absurdní. Všechno se přece mění. Všechno. No tak, vždyť jsem se jenom snažila nám trochu okořenit život v ložnici. Jestli tohle není změna, ve kterou všichni doufají, tak co sakra už?

Bylo v tom ale i něco děsivého. On se ode mě odvrátil, když jsem se ho snažila otevřeně svádět. Odešel ve chvíli, kdy jsem se pokoušela navrhnout něco nového, něco hravého a jinak naprosto nevinného. Dave se mě vždycky snažil ovládat.

Byla to jeho dominantní povaha, která mě na něm přitahovala.

Měla jsem strach ze svobody, ze svých vlastních pohnutek.

Změnila jsem se.

„Kasie, tak posloucháš mě? Zašel jsem příliš daleko.“

„Já tě slyšela,“ řeknu mírně. U stolu v rohu sedí osamocená žena, chichotá se. Chvíli mi trvá, než si všimnu mobilního telefonu, který si tiskne k uchu.

Dave ukáže rukou k jinému stolu, ten je blíž ke vchodu. Jsou u něj tři muži, kteří vypadají, jako by u pití o něčem smlouvali. „To jsou členové mého klubu,“ vysvětluje. „Byl bych radši, kdybys tady nedělala scény.“

„Skutečně?“ divím se. „Nepřišla jsem sem dělat scény, ale nechápu, jak jsi došel k přesvědčení, že mi záleží na tom, co bys rád.“

Střelí po mně pohledem. „Tys podvedla mě. Zradila jsi mě. Dal jsem ti všechno. Dal jsem ti práci –“

„Tys mi akorát dohodil pohovor.“

„Což bylo víc, než sis byla schopná zajistit sama! Kupoval jsem ti bílé růže, dal ti ten rubín, který ještě pořád nosíš na prstu! Pečoval jsem o tebe!“

Zavrtím hlavou. Z kuchyně se ozývá cinkot nádobí, z ulice troubení aut. „Tys nepečoval o mě. Pečoval jsi o svou představu.“

„O čem to mluvíš?“ štěkne. „Přeskočilo ti? Nebo je to pro tebe jenom hra?“

„Ne, je to válka. Poznám, když vidím krveprolití.“

„Řeknu to Dylanovi.“

Usměju se. Nakonec se z něj vyklube děcko, které běží žalovat starším. Odvracím pohled k recepčnímu pultu pro hosty… a tam stojí on. Robert. Mluví s hosteskou, ale dívá se na mě.

„Myslím, že to není dobrý nápad,“ pronesu pomalu. „Mluvit o tom… víš?“

„To bych řekl, že se ti to nebude líbit!“ zasyčí Dave. „Myslela sis, že si jen tak zmizíš a –“ náhle zmlkne, protože si taky všímá Roberta, který už jde k nám. On se totiž nedá jen tak přehlédnout. Má takový dar. Přichází ke stolu, oči přilepené na Daveovi.

„Vy musíte být ten, který prohraje,“ řekne.

Při jeho slovech bolestně stáhnu obličej. Nevadí mi, že si dělám z Davea nepřítele, ale trápí mě myšlenka, že to dělá někdo jiný v mém zájmu. Včera večer, když se mě zastal Tom, mi to tak nevadilo, ale moje situace si žádala urychlený zásah. Tady, v bezpečí restaurace, by trocha sebeovládání neškodila.

Dave otvírá pusu, že promluví, ale namísto inteligentní odezvy z něj vyjde jenom série útržkovitých slov: „Vy musíte být… proč… kdy jste…“

Robert ho sleduje s pobaveným nadhledem, potom mi zlehka pokládá ruku na rameno. „Budu u tamtoho stolu,“ ukazuje směrem k volnému stolu uprostřed restaurace. Je to místo, ze kterého bude mít dokonalý přehled o celé restauraci a zároveň bude mít celá restaurace dokonalý přehled o něm. „Stačí, když mávneš,“ dodává s pohledem na mě a omlouvá se drobným pokynutím hlavou.

Daveův obličej má barvu kohoutího hřebínku. Pohrává si s vidličkou, která před ním leží, a lehce jí poťukává o stůl, jako by zkoušel, jak lehce se dá poškrábat.

„Tys mě sem pozvala, abys mě ponížila,“ zašeptá.

„Naučils mě to dobře.“

Zarputile provrtává stůl pohledem, vidličkou zaťuká ještě o něco silněji. Je to metronom, který udává tempo našeho setkání.

„Nemusí to tak být,“ přesvědčuju ho. „Mohli bychom si přestat navzájem ubližovat. Mohli bychom vyhlásit příměří, začít budovat nový život, pohnout se dál.“

„Každý zvlášť,“ utrousí.

Nedokážu určit, jestli to byla otázka nebo konstatování. Ať tak či tak, potvrzuju to přikývnutím.

„Kdysi jsem tě potřeboval,“ zamyslí se. Jeho oči znovu zatěkají prostorem kolem nás, na chvíli ulpí na ženě s odbarvenými vlasy, potom na muži s laciným tetováním a drahým oblekem, následně na ženě, která se pořád tiše hihňá, a nakonec na Robertu Dadeovi. „Nemám tohle město rád,“ pokračuje, hlas mu kolísá emocemi. „Je nevkusné, nestoudné a –“

„A děsí tě,“ dokončuju za něj.

„To jsem neřekl,“ zaprská.

„Ne, neřekl, aspoň ne přímo. Ale prozradil jsi to na sebe tisícem jiných slov.“ Zpraží mě pohledem, ale nechává mě pokračovat. „Pocházíš z kraje, kde panují zdrženlivější mravy,“ navazuju. „Kde tradice ještě něco znamenají a skromnost je dobrou vlastností, ne překážkou. Přišel jsi do L.A. za prací. Myslel sis, že si poradíš s pozlátkem Hollywoodu, s jeho divokou rozmanitostí, s agresivními ženami a nafoukanými muži, ale ve skutečnosti to nezvládáš, viď?“

Dave si nervózně poposedne, vidličkou nám dál vyměřuje pravidelné tempo. Nakláním se, chci, aby mě dobře vnímal. „Takže ses pokusil ovládat aspoň svůj malý kousek města,“ řeknu. „Stal ses členem v klubech, kde opovrhují těmi, kteří nezapadají do starosvětského, neposkvrněného obrazu tvého světa. Našel sis dům ve čtvrti, kde jedinou viditelnou odlišnost představuje jiný výběr luxusních aut. Udržoval

sis doma pořádek hraničící se sterilitou, jako bys tím chtěl kompenzovat neuspořádanost města, a vybral sis mě, protože jsem vypadala přiměřeně, chovala jsem se přiměřeně a měla jsem přiměřené vzdělání… a protože jsem ti dovolila, abys mě ovládal. Řekl jsi mi, jaká bych měla být, a já se odlila do tvé formy a několik let držela její tvar.“

Zvedá ke mně oči, beze slov mě jimi úpěnlivě prosí.

„Dál už to nedokážu, Dave. Změnila jsem se. Můžeš mě za to trestat, jestli chceš, ale nepřinese ti to nic dobrého. Přinejlepším se jenom ztrapníš, v horším případě se staneš terčem posměchu. Každopádně náš vztah končí. Já už v tom koutě města žít nechci.“

Trylkující žena končí telefonní hovor a vzápětí odhazuje masku smíchu.

„Ty se mě držíš, protože máš strach, ne proto, že mě miluješ,“ uzavírám. „Bohužel, v našem vztahu už se nikdy nebudeš cítit v bezpečí.“ Dave upustí vidličku na stůl, ale zachovává mlčení. Přikývnu, vím,

že mi tím dává odpověď. Nepůjde za Freelandem, nebude se mnou dál bojovat. Bitva skončila. Vzdává se mě.

Nenápadně si sundávám prsten z ruky a posouvám ho jeho směrem. Dávám si přitom pozor. Nechci, aby to viděl někdo jiný. Dave se na ten pohoršlivý šperk zamračí.

„Já ten prsten nenávidím,“ zamumlá. „Nesnášel jsem ho už od chvíle, kdy sis ho vybrala, a teď ho nesnáším ještě víc.“

„Já ti rozumím,“ řeknu. V mém hlase není ani stopa po odsouzení.

„Ty chceš ženu, které se líbí prostá čistota diamantů, ne vášeň rubínů s defekty.“

„Hedvábí,“ odfrkne. „Tak o tom mluvila klenotnice. To nepochopím. Jak může někdo dát tak vznešené jméno nedokonalosti?“

S úsměvem si povzdechnu. „Vím, že ty v tom nevidíš krásu. Proto nám to spolu neklape.“

Podívám se na své ruce, teď holé a bez příkras. „Opravdu je mi líto, že jsem ti ublížila. Nechtěla jsem najít sama sebe prostřednictvím nevěry. Měla jsem na to přijít sama. Měla jsem být silnější. Mrzí mě, že jsi musel trpět kvůli mé slabosti.“

Dave úsporně přikývne. „Odejdete spolu?“ mění téma.

Mrknu směrem k Robertovu stolu. „Ne. On se zvedne pár minut po mně. Jestli chceš, můžeme odejít spolu, kvůli ostatním.“

Trochu při tom pookřeje. Je to první potěšující věc, kterou jsem mu u tohoto stolu řekla.

Dává znamení servírce a já beru do ruky mobil, abych napsala Robertovi.

Vyjdu odsud s Davem, ale pak se rozdělíme, navždy. Všechno je v pořádku. Nemusíš chodit hned za mnou.

Sleduju, jak se Robert dívá na svůj telefon, když mu číšnice servíruje kávu. Čte si zprávu a přitom usrkává horkou tekutinu z šálku, nezdržuje se s nějakým mlékem nebo cukrem. Pije černou kávu. To jsem nevěděla.

Je to zvláštní, ale znepokojuje mě to. Kolik drobných detailů ještě nevím o muži, který mi obrátil život vzhůru nohama?

Jeho odpověď je rychlá a výstižná.

Neměla bys s ním zůstávat o samotě. Půjdu za vámi.

Takovou reakci jsem čekala, ale doufala jsem v lepší.

Všechno je v pořádku. Přestali jsme spolu bojovat. Potřebuju, abys mi v tomhle důvěřoval.

Odesílám to ve chvíli, kdy Dave podává kreditní kartu servírce.

Vidím, jak se Robert mračí, když to čte. Krátce zapochybuju o svém zdravém rozumu, když jsem se rozhodla, že ho použiju jako předpokládanou hrozbu. Je to trochu jako používat horskou pumu místo hlídacího psa. Nemáte kontrolu nad tím, kdy a co napadne.

Ale Robert na mě pohlédne a toporně přikývne. Potom posílá další zprávu.

Jestli se mi neozveš do pěti minut, jdu si pro tebe.

Je to divné. Vím, že mě chce především chránit, ale takhle to vyznívá, jako by po mně spíš šel.

Ukládám si mobil zpátky do kabelky a usměju se na Davea: „Pojďme.“

Zvedá se jako první, zdvořile stojí a čeká, až se sbalím. Ven vycházíme bok po boku, míjíme potetovaného muže, odbarvenou ženu i Roberta. Jenom krátce se zastavujeme u stolu s muži v družném hovoru, kteří se vřele hlásí k Daveovi a mě zdraví s požadovanou úctou.

Jakmile jsme venku, obcházíme blok k místu, kde parkuju. Můj prsten je v jeho kapse, na prstě mám navléknutý kroužek klíčků od auta.

Když k němu dojdeme, obracím se na Davea: „Máme u sebe nějaké věci. Chceš, abych ti je přivezla domů a vyzvedla si ty svoje, nebo naopak, nebo –“

„Přivezu ti tvoje, vyzvednu si moje,“ skáče mi do řeči. „Jestli ti to nevadí, udělám to, když budeš v práci, šlo by to v pondělí odpoledne. Klíč ti pak pošlu poštou… nebo –“

„Můžeš ho nechat pod tou kytkou –“

„Pod tím cykasem ve velkém květináči vedle kuchyně –“

„Jasně, to je ten, co jsem ho koupila loni v Boethingu –“

„Já si to pamatuju.“

Zarážíme se. Dave si schovává ruce do kapes a sleduje projíždějící auta. Sbohem se neříká jednoduše. Vždycky zůstane něco nevysloveno, malé vzpomínky, které se musejí odsunout stranou, které zůstanou v našich myslích, dokud je čas nevymaže. Definitivnost konce vztahu by měla být osvobozující, tak proč je pokaždé tak divná?

„Myslím, že už pojedu,“ ozvu se potichu.

On přikývne, otáčí se, ale ještě se zastavuje. „Taky jsem ti zahnul.“ Padají mi klíčky z ruky. Zmocňuje se mě zmatek a nová vlna rozhořčení. Vybil si na mě všechen ten spravedlivý hněv a přitom se provinil úplně stejně? Dělá si prdel?

Když se obrací čelem ke mně, čekám, že spatřím triumfální výraz muže, který uštědřil knokaut, ale místo toho vidím jen smutek.

„Už jsou to roky a trvalo to jenom měsíc. Byla to vysokoškolačka, která k nám přišla na praxi. Tehdy jsi byla dost náladová. Když jsme

byli spolu, chovala ses… myslím, že slovo zádumčivě to celkem vystihuje. Měl jsem dojem, že tě ztrácím. A pak si k nám nastoupila tahle mladá ambiciózní holka s černými vlasy a jasným pohledem… přesně jako ty… a hledala vzor, dívala se na mě s obdivem… Byl jsem slabý, myslel jsem, že o tebe přijdu.“

„Ale kdy…“ Umlknu, když se v popředí mé mysli vynoří vzpomínka. „Chodili jsme spolu teprve rok…“

„Jo, taky si to pamatuješ, bylo to před pěti lety. Pracovala jsi už pár měsíců a najednou ses ke mně začala chovat odtažitě. Pokoušel jsem se to zvrátit romantikou, malými gesty náklonnosti, ale tys na to nereagovala a já byl příliš velký zbabělec, abych se tomu postavil čelem.“ Příliš velký zbabělec. No, aspoň něco máme s Davem společného.

Až na to, že… „Tys o tom se mnou přece mluvil. Byli jsme u mě, dopíjeli jsme láhev vína a ty ses mě zeptal, jestli o tebe neztrácím zájem. Ptal ses mě, jestli jsem tak smutná kvůli tobě.“

„A ty ses rozbrečela. Tehdy jsi mi poprvé vyprávěla o své sestře.“

„Bylo to na desáté výročí její smrti.“

Na chodník u našich nohou dosedá ptáček. Sezobává drobečky sušenek, které tam upadly lidem, kteří po něm procházeli před námi.

„Kvůli tomu jsi to s ní ukončil?“

Přikývne. Ptáček začíná uklízet nepořádek po někom jiném. „Když jsem si vyslechl příběh tvé sestry, uvědomil jsem si, že jsi pro mě dokonalá žena.“

„Co prosím?“ Ve spáncích mi znovu zabuší pohoršení.

„Ty o mně říkáš, že se bojím, Kasie? No, tak tys byla strachy bez sebe. Vyplašená z pomyšlení, že bys nad sebou ztratila kontrolu. Strašilo tě to tak moc, žes mi dovolila zavést nám víc pravidel, nechalas mě převzít většinu odpovědnosti. A když jsi někdy měla chuť na vzpouru, potlačila jsi ji touhou nebýt jako Melody.“

„Tys využil mého neštěstí.“

„Protože jsi to chtěla.“

Ptáček dokončil předkrm a odlétá, aby si našel další chod. Dave zírá dolů na zbylé drobečky a rozhrábne je nohou. „Věděl jsem, že jsme v průšvihu, už když jsi trvala na rubínu místo diamantu.“

„To byl jen detail.“

„Dost velký na to, abych věděl, že se něco změnilo.“ Ohýbá se, aby zvednul mé klíčky. Už jsem na ně zapomněla. „Řekl bych, že už nejsi strachy bez sebe, co?“

„Tak jednoduše bych to neviděla,“ opravuju ho a beru si od něj svazek na kroužku.

„No, aspoň nejsi sama.“ Odmlčí se, ale pak dodává: „Ta holka, se kterou jsem tě podvedl, je teď vdaná. Vzala si jiného chlápka, který dělal u nás ve firmě. Pochybuju, že mu o mně někdy řekla. Neviděl jsem ji už celé roky, ale její muž a já se pohybujeme ve stejných kruzích. Sem tam něco zaslechnu. Mají dítě. Zjevně se rozhodla, že kariéra v oblasti práv není nic pro ni. Příliš ošklivosti a agrese. Prý teď vede nedělní školu u nich v kostele.“

„To zní, jako by se k tobě dokonale hodila.“

„Jo, možná to tak bylo.“ Zpříma mi pohlédne do očí. Jeho smutek se mísí s kapkou zloby a snad i několika hrstmi lítosti. „Nevybral jsem si tu správnou.“

Stojím u auta a dívám se, jak odchází. Nemíří zpátky do klubu, jde někam jinam. Nikdy se nedozvím, kam. Podrobnosti jeho každodenního života mi odteď zůstanou navždy zapovězeny. Stane se z něj cizinec.

Možná jím byl odjakživa.

Odvracím zrak, nechci se dívat, jak mi zmizí z dohledu.

Kapitola 28

PRÁVĚ JSEM OTEVŘELA dveře auta, když zaslechnu, že na mě volá jménem. Otáčím se a vidím Roberta, jak ke mně přichází.

„Kde je?“ ptá se. Hlas má vyrovnaný, ale já v něm stejně slyším nevraživý podtón.

„Odešel. Jak jsem ti psala v té zprávě, je konec.“

Pozorně si prohlíží můj obličej, pak se rozhlédne kolem, jestli neuvidí Davea. „On to tak jednoduše nevzdá.“

„Celé to nebylo jednoduché,“ namítám.

„Vyzvoní to Freelandovi. Vypadal jako pěknej jidáš. Stačilo, když jsem se na něj podíval, a hned mě to napadlo.“

„Jidáš není to správné slovo,“ opravuju ho, ale lepší mě nenapadá. Jediné, které se mi objevuje v hlavě, je ztracenec. „S Freelandem o tom mluvit nebude.“

„Proč ne?“

„Protože je jako my všichni, pohání ho vlastní zájmy. Nic už by tím nezískal. Bude pro něj výhodnější, když to vzdá.“

Robert zavrtí hlavou, není schopen připustit, že by nějaký muž tak ochotně přijal porážku. Zafouká vítr a stromy nad našimi hlavami zašumí, na drobečky se snáší listí. Robert se podívá dolů a zvedá mi levou ruku. „Rubín si vzal zpátky?“

„Vrátila jsem mu ho.“

Záblesk souhlasu, možná dokonce úlevy. „Pojeďme ke mně. Objednáme si čínu a promluvíme si. Chápu, že mu chceš věřit, ale musíme být připravení.“

Na botu mi dopadá suchý list. Strom už jej nepotřebuje. Má dost jiných, zelenějších, které mu zdobí větve. Tento list je mrtvý. Musel zemřít už nahoře, dřív než se pustil.

Ale stejně mě napadá, jestli nebude té rostlině chybět.

„Myslím, že dnes radši zůstanu doma,“ odmítám.

„Tak jo, u tebe jsem ještě nebyl a –“

„Ne, Roberte, chci být sama.“

Jeho sebedůvěra nepatrně zakolísá, myslel si, že dny, kdy jsem ho odmítala, už pominuly. Možná ano, ale dnes potřebuju truchlit pro vztah, který zemřel dřív, než dopadl na zem.

Pokládám mu ruku na paži. „V pondělí k tobě přijdu nebo můžeš navštívit ty mě, jestli chceš. Ale dnes jsem unavená, Roberte, ze všeho. Musíš mi dát pár dní na zotavení.“

Chápavě přikývne. „Stojím na parkovišti ve vedlejším bloku. Doprovoď mě, mám tam něco, co bych ti chtěl dát.“

Přitakám a vydávám se na cestu s ním. Po pár krocích mě bere za ruku, palcem mě hladí po holém prsteníčku. Je to zvláštní pocit, držet se takhle za ruce na veřejnosti. Pořád mi připadá, jako bychom dělali něco špatného.

Kolik času jsem strávila fantazírováním o vztahu s tímto mužem? O tom, jak spolu odplouváme pryč, jak zdoláváme mayské pyramidy, jak se milujeme na podlaze muzea… v mé mysli už tvoříme pár nějakou chvíli.

A přesto jsem si nikdy nepředstavovala, že spolu kráčíme ulicemi Los Angeles ruku v ruce.

„Co Asha, dělala dnes problémy?“ ptá se.

„Ne, Asha ne. Ale Tom se ke mně choval jako ke šlapce.“

Ta slova ze mě vylétnou rychle, dřív než stačím zapojit mozek a uvědomit si, s kým mluvím.

„Tom… Love? Cože?“

Tahle historka potřebuje trochu naředit, než se dostane k Robertovu sluchu. Nevím proč, ale mám ten dojem, že nejlepší bude hrát nezaujatou. Naneštěstí nedokážu potlačit husinu, když si naši vzájemnou výměnu připomenu. „Prostě se choval jako Tom, to je všechno. Teď, když se mu potvrdila skutečná povaha našeho vztahu, tak…“ Odmlčím se a přemýšlím, jak to co nejlépe shrnout.

„Tak co?“

„O nic nejde,“ reaguju rychle. „Jenom o to, že mi zabere trochu času, než ho přesvědčím, že mu do mého soukromého života vůbec nic není. S tím už si poradím.“

Stisk jeho ruky sílí, ale neříká nic. Mlčení je pravděpodobně tou nejlepší reakcí, v jakou jsem mohla doufat.

Přicházíme na parkoviště a já nevěřícně vyprsknu smíchy. „Tak tady jsi zaparkoval své Alfa Romeo 8C Spider?“ Je to trochu zpustlé místo. Auta jsou tu namačkaná jedno na druhém, vítr rozfoukává odpadky po štěrkovém povrchu parkovací plochy. Vůbec to tu nevoní luxusem.

„Dal jsem hlídači něco navíc, aby mi na to dohlídl,“ řekne Robert a mávne rukou ke vzdálenému konci parkoviště, kde stojí jedno jediné auto.

Snažím se odhadnout, kolik asi bylo to „něco navíc“, a taky si říkám, jestli to vlastně bylo nutné. Na Robertovi je něco znepokojivého, i když se tak zrovna nesnaží působit. Nedokážu si představit, jak ho někdo pokouší tím, že by mu škrábnul auto za tři sta tisíc dolarů.

Vede mě až k autu a otvírá kufr velikosti krabice na klobouky. Vytahuje z něj dvě košile k obleku, chvíli je obě posuzuje a pak mi jednu podává. „Spi v ní, dokud se znovu neuvidíme,“ klade mi na srdce. Letmo se podívá na zapadající slunce. „Vezmi si ji na sebe hned, jakmile přijdeš domů. Měj na sobě jenom tu košili, nic jiného. A mysli na mě.“ Beru ji do ruky a zvedám si ji k nosu. Ucítím lehký závan jeho kolínské. Na souhlas se usměju. Budu v ní spát a myslet na něj mi taky

nikdy nedělalo potíže.

Otvírá mi dveře spolujezdce a navrhuje, že mě sveze zpátky k autu. Protestuju a říkám, že se raději projdu, ale on trvá na svém a já se snadno vzdávám.

Zatímco startuje, uvědomuju si, že pokud jde o Roberta, vzdávám se nejen snadno, ale i nějak moc často.

KDYŽ SE KONEČNĚ DOSTANU DOMŮ, připadá mi to uvnitř podivně prázdné. Bydlím sama už od vysoké, ale než došlo na poslední události, dokázala jsem prázdnotu domova zaplnit plány a očekáváními. Na konferenčním stolku jsou katalogy cestovních kanceláří, které mají pomoci mně a Daveovi naplánovat naši příští dovolenou. A tamhle na stojanu na víno je láhev drahého Merlotu, kterou jsem chtěla vzít na narozeninovou oslavu jednoho z Daveových spolupracovníků. Nahoře je kalendář, ve kterém je do detailu rozepsaný každý den, včetně našich společných obědů a nocí, které jsme chtěli trávit spolu. Hned vedle je seznam potenciálních klientů, jimž bych chtěla představit naši firmu a získat od nich zakázky, díky kterým by pak udělali dojem na své obchodní partnery.

Pořád ty věci mám, ale ztratily pro mě význam. To, co jednou sloužilo k plánování dalekých cest, je teď pouhým periodikem s pěknými obrázky. Z dárku se stal alkohol, který čeká, až ho někdo vypije. Kalendář plný rozplánovaných dnů je jenom kusem papíru zaplněným nepotřebnými poznámkami.

Snad by ten seznam potenciálních klientů ještě mohl mít nějaký užitek. Koneckonců jsem si ohledně Davea stoprocentně jistá. Freelandovi nic neřekne. Možná to ani neměl v úmyslu. Myslím, že nedokáže vystát ponížení o nic líp než já. Asha je bez Daveovy spolupráce bezmocná. Ta proradná mrcha si stejně najde někoho zranitelnějšího, koho by mohla mučit. Tom se za nějaký čas srovná, až uvidí, že mám všechno pod kontrolou…

… až na Roberta. Toho pod kontrolou nemám. Samozřejmě ho nechci nějak ovládat, ale jeho nepředvídatelnost mě znervózňuje. Třeba ani nebudu mít čas získávat nové klienty. Možná mi bude zadávat stále časově náročnější práce, až nebudu vědět, kde mi hlava stojí. Mohl by mě k sobě připoutat provazem spleteným z čísel a fúzí.

Robertovu košili jsem přehodila přes židli v jídelně, ale vracím se a zase ji beru do ruky. Mám noční košile, které jsou mnohem pohodlnější. Později večer, až budu unavená, převléknu se do jedné z nich. Stejně mě v té své neuvidí, tak není třeba, abych ji skutečně měla na sobě.

Vezmi si ji na sebe hned, jakmile přijdeš domů. A mysli na mě.

Rukou si sahám ke krku, zamyšleně z něj uvolňuju šátek a spouštím ho na stůl… stůl, který není moc odlišný od toho v Daveově domě. Dělám to jenom proto, že je tu teplo. Nepotřebuju šátek. A nepotřebuju ani sako. Svlékám si ho a přehazuju ho přes jinou židli.

Mysli na mě.

Prostřela jsem se před ním jako hostina, přímo na Daveově stole.

Laskal mě rukou na těle, líbal mě, ochutnával…

… jakmile přijdeš domů. A mysli na mě.

Rozepínám si halenku. Jsem tu sama. Takže to nevadí.

Mnul mi bradavky, přiměl je, aby se k němu vzpínaly. Sahám po zapínání podprsenky.

Měj na sobě jenom tu košili, nic jiného.

Podprsenka padá na podlahu a najednou je tu on. Cítím ho ve vzduchu, slyším ho v tichu. Zvedám si košili k obličeji a vdechuju kolínskou, abych zapojila všechny smysly.

Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Myslí na mě teď? Proto ho cítím? Je to on, natahuje se ke mně ve své fantazii jako nějaký čaroděj v pohádce? Uvolňuju si pásek a věším ho přes sako, v prstech si pohrávám s knoflíčky, které mi drží kalhoty na bocích. Vede mě, instruuje mě, nutí mě zajít dál.

Měj na sobě jenom tu košili, nic jiného. A mysli na mě.

Svlékám si kalhoty, kalhotky hned za nimi, svírám jeho košili v ruce.

… i když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe. Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Cítím tepání mezi nohama. Pomalu povoluju sevření bavlněné látky. Rukávy provlékám nejdřív jednu ruku, pak i druhou. Látka je lehká, na kůži skoro svůdně dráždivá. Na celém těle mi naskakuje husina. Slyším, jak se mi zvenku opírá vítr do oken, dožaduje se vstupu.

… i když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe.

Vnímám záchvěv vzrušení, drobné trnutí. Sahám po opěradle židle, abych získala stabilitu. Dýchám nepravidelně. Vždyť je to jenom bavlna, jenom stopa po kolínské, jenom vítr ze Santa Any, který rozhání mlžný opar a rozdmýchává oheň.

A mysli na mě.

Zavírám oči a snažím se znovu ovládnout. Musím balit Daveovy věci, oplakávat konec našeho vztahu. Tohle není správné. Je to šílené. On tu není.

Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou… Mysli na mě.

Sedám si na židli, prsty zkusmo přejíždím po látce. Cítím, jak se dotýká vnitřní strany mých stehen, jak mě líbá na rameni. Sama sebe se nedotýkám. Ani nemusím.

Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Zuby mě škrábe na krku a rukama mi klesá k bedrům. Kloužu trochu víc dopředu a rozevírám kolena, tak akorát. Jazykem mi zakmitá v rozkroku a já tiše zalapám po dechu, zavrtím se na židli a rukama hladím látku košile.

I když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe.

Cítím, jak do mě proniká. Svaly uvnitř se mi stahují a já se ztrácím v přízračné fantazii. Vítr tiše kvílí a já rozevírám rty a ochutnávám energii, která proudí vzduchem. On mě obklopuje, ovládá mě.

Mysli na mě.

Cítím, že se přestávám ovládat. V mém nitru se strhla smyslná, a zároveň mučivá bouře. Zdá se nemožné, že bych mohla vyvrcholit, aniž bych na sebe sáhla, aniž by tu byl fyzicky přítomen. Jenže Robert je mnohem víc než krev, maso a svaly. On je i silou, mimořádným úkazem. Je mocí, intrikami, pokušením a nebezpečím. Jazykem se noří do prohlubně na mém krku, rukou mě laská na stehně.

I když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe.

Tepání se stupňuje. Prohýbám se v zádech, jeho jazyk teď tančí na mých bradavkách, jeho ruce mám ve vlasech, jeho penis mě naplňuje po okraj. Opravdu se mi to děje?

Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Když vybuchnu, zavírám oči a poddávám se tomu.

Kapitola 29

V NÁSLEDUJÍCÍCH DNECH kouzlo pomalu vyprchává. Zůstává se mnou v mírných náznacích, zatímco vyřazuju Daveovy věci ze svého života. Ukládám je do krabic a ujišťuju se, že je všechno hezky a pečlivě zabalené. Umisťuju je blízko haly, ale ne přímo do ní. Nechci, aby to vypadalo, že ho chci vystrkat ze dveří. Ty kroky musí udělat sám. Z rámečků vytahuju fotky nás dvou a zařazuju je do fotoalb, která uschovám vzadu ve skříni společně se školními ročenkami a opomenutými kostlivci.

Ale nevěnuju se tomu naplno. Tohle měl být víkend mého sbohem, poslední noci nostalgických vzpomínek, noci, ve kterých uvítám lehké slzy a těžké myšlenky.

Jenže takové věci se v nich nedostaly ke slovu, a to mě zneklidňuje. A ještě víc mě zneklidňuje, že jsem si každý večer oblékla Robertovu košili. Jakmile se Los Angeles odvrátilo zády ke slunci, vklouzla jsem do ní. Teď je neděle večer a já ji mám zase na sobě. Proč? Robert nevolá, aby mě zkontroloval. Dokonce mi ani neposlal zprávu. Skutečně čekal, že si ji na sebe hned vezmu?

Ano… samozřejmě že čekal. Stejně jako ví, že jsem si ji oblékla teď.

Proto mi nevolá ani nepíše. Nemá to zapotřebí.

A tak se pohybuju z místnosti do místnosti v košili svého milence a Dave, muž, s kterým jsem strávila posledních šest let, mizí. Jako drobné zemětřesení, jež vás nakrátko vzbudí v pět ráno. Víte, že jste něco cítili, ale nedokážete určit, co přesně to bylo nebo jestli to bylo skutečné.

Radši nechci vědět, co to o mně vypovídá.

Dávám si lehkou večeři, pokouším se rozptýlit krátkým sledováním televize, otvírám předraženou láhev Merlotu a snažím se uvyknout lehkým tónům Robertovy kolínské.

Je skoro deset, když mi zazvoní telefon. Něco mi říká, že to není Robert, dřív než se podívám na displej. Nicméně mě překvapuje, když na něm spatřím Tomovo jméno.

Deset hodin, neděle večer, to není vhodný čas, kdy by mi měl volat. Očima pátrám po místnosti, jako bych hledala zbraň, která by účinkovala prostřednictvím telefonního signálu. Blíží se poslední zazvonění a hovor konečně přijímám.

„Co,“ řeknu místo pozdravu. Když ale uvážím, jak moc jsem na něj naštvaná, mohlo to být mnohem horší.

„Ale no tak.“ Tomův hlas nese stopy rozpaků a po samolibosti, kterou oplýval v pátek, není ani památky. „Volám, abych se omluvil.“

„Měla bych tě nechat vyrazit za sexuální obtěžování.“

„Asi jo. Hele, já se občas nevyjádřím úplně přesně. Ambice mě ženou dopředu a já pak nekoukám vlevo vpravo. Tak moc se zaměřuju na to, co má přijít, že si ani neuvědomuju, co v tu chvíli říkám.“

Lehce si poposedám, jazyk držím za zuby a čekám, až se dostane k jádru věci. Pracuju s Tomem dost dlouho na to, abych věděla, že když se omlouvá, něco mu z toho kápne.

„Bylo špatný chtít po tobě, abys pokračovala ve vztahu s panem Dadem pro dobro firmy. A bylo hloupý, když jsem si myslel, že bys to měla udělat pro mě. Vím, že bych tě nikdy nedokázal přesvědčit, aby ses vyspala s někým, koho nechceš. Ani kdybych to dokázal, neudělal bych to.“

„Kecy.“

Posmutněle se uchechtne. „Jasně, asi si to zasloužím. Ale fakt lituju toho, jak jsem s tebou mluvil. Takhle se mluví jenom v šatnách a striptýzových klubech a já bych to měl vědět.“

S povzdechem zvedám ovladač, pomalu přepínám stanice se zprávami a s nevalným zájmem sleduju, jak šikovně míchají tragédii se zábavou.

Na Středním východě umírají lidé a evropský princ chce, aby královská rodina oslavila Halloween v americkém stylu. Muž v New Yorku zabil svou ženu a děti a Kim Kardashian si za své účinkování přišla na dalších šest set tisíc dolarů. Moderátoři se lehce přenášejí z jednoho příběhu do druhého, stěží se na chvíli zastaví, jejich úsměvy a ustarané výrazy se střídají rychlostí, jakou blikají světýlka na vánočním stromečku.

„Ale byl bych rád, kdybys něco zvážila,“ pokračuje Tom a znovu si nárokuje mou pozornost. Mluví už nějakou chvilku, neobratně chrlí nejrůznější formy omluv, ale nic z toho, co řekl, nebylo zdaleka tak zajímavé jako Kimina manikúra za pět set dolarů.

„A co by to jako mělo být?“ ptám se s dalším povzdechem.

„Nepokračuj v tom vztahu pro dobro firmy, ale taky ho nekonči mně natruc. Máš ho ráda, Kasie. Kdyby ne, tolik bys kvůli němu neriskovala.“

„O Davea jsem se postarala,“ utnu ho chladně. „Přesně jak jsem řekla.“

„Takže nepoběží za Freelandem s pláčem, že mu jeho holka zahýbá s velkým zlým panem Dadem? Skvělá práce! Podcenil jsem tě.“

„Což je další věc, za kterou by ses měl omluvit.“ Usrknu víno. Nesympatický mladý moderátor uvádí pravdivé příběhy dětí, které ohrožovali neznámí lidé.

„Máš pravdu, máš pravdu,“ řekne Tom. „Omlouvám se. Ale to nic nemění na podstatě věci. Nikdo tě do ničeho nenutí, ale nezahazuj celý ten vztah, jenom abys mi něco dokázala.“

„Už zase to děláš,“ zafuním.

„Co dělám?“

„Podceňuješ mě. Opravdu si myslíš, že jsem to neprokoukla? Měníš jenom slova, ale obsah toho, co říkáš, zůstává stejný. Chceš, abych se stýkala s Robertem Dadem, protože z toho máš prospěch. Moje srdeční záležitosti tě vůbec nezajímají.“

„Ale to není fér… aspoň ne úplně fér. Já přece chci, aby sis užívala romantiku, protože tě mám rád. Moje omluvy a rady jsou stejně upřímné jako tvoje obviňování a zlost. Ale přijde čas, kdy budeš muset uznat, že máme symbiotický vztah. Pokud ti doporučím, abys poslouchala hlas svého srdce, a ty to uděláš, všichni tím získáme. Jistě, moje pohnutky jsou převážně osobní, ale nemyslím, že by to něco měnilo.“ Tohle je asi politicky nejkorektnější podání, jakého je Tom schopen. Není to nic moc, ale už to, že se snaží, o něčem vypovídá. „Ty

opravdu chceš víc zakázek od Maned Wolf, viď?“

„Došlo ti to rychle.“

Tomu se musím zasmát, i když jsem nechtěla. „Už nikdy nechci nic slyšet o tom večeru, kdy jsi viděl… nechci mluvit, o tom, jak ty šaty…“ Zrudnu a zaskřípu zuby, naštvaná kvůli vlastnímu ostychu. „Prostě o tom už nikdy nemluv, jo?“ daří se mi konečně vyjádřit.

„Nikdy,“ vyhrkne. „To je slib.“

Přála bych si, abych ho taky dokázala přimět ke slibu, že na to už nikdy v životě nepomyslí. Mohla bych po něm chtít, aby to řekl, ale jsem tak unavená ze lží a předstírání. Vím, že si Tom ten okamžik přehrál už tisíckrát. Vím, že ve své fantazii nebyl tak počestný. Vím, že když se na mě podívá teď, je to první věc, která se mu vybaví. Ponížení se mi zadírá pod kůži, nutí mě ošívat se, ale aspoň je to něco skutečného. A poprvé v životě jsem schopná rozpoznat, co opravdu cítím, aniž bych to popírala a předstírala, že mám čistější pohnutky.

„S panem Dadem jsem to neskončila. A ani to nemám v plánu.“

„A řekneš mi, kdyby se to náhodou změnilo? Jenom, abych na to připravil sebe a firmu?“

„To je slib,“ řeknu a schválně si půjčím jeho slova i tón. Skoro slyším, jak se usmívá. „Ty jsi poklad, Kasie.“

„Dobrou noc, Tome,“ končím hovor.

V televizi testují děti. Reportér zaníceně vykládá, že jejich testy prokazují, jak i to nejzodpovědnější dítě přijme pozvání cizího člověka, pokud je jeho nabídka dostatečně silná a lež sladká. Děti jednají impulzivně, říká reportér. A když k nim přistoupí dobře oblečený sympatický dospělý, který s nimi jedná rozhodně, zareagují. Zapomenou, co je učili, zapomenou na všechna varování a následují cizince vstříc nebezpečí.

Podívám se na košili, kterou nosím místo pyžama, a nemůžu se zbavit pocitu, že jsem jako ty děti.

Kapitola 30

NOC SE TÁHNE JAKO MED. Kolem jedenácté se poddávám neklidnému spánku. Sny jsou chaotické a znepokojivé.

V jednom z nich sedím na zadním sedadle limuzíny s Davem po boku… až na to, že je duch a já vidím jenom jeho obrysy.

„Já tě zabila?“ ptám se, když se s námi limuzína prořítí jednou a vzápětí další zatáčkou.

Dave jenom zvlní průsvitné rty. „V tomhle světě je toho tolik, z čeho jde strach,“ řekne a zasměje se.

Až na to, že to není jeho smích, mluví hlasem mé sestry. V panice se snažím uniknout, hrabu se na druhou stranu auta s úmyslem otevřít dveře, ale ty jsou zamčené.

„Ty hloupá.“ Zamumlá mi její hlas do ucha, i když se Dave ani nepohnul. „Mě se bát nemusíš! To je, jako by ses bála sebe!“

„Já nejsem jako ty,“ říkám jí, Daveovi, komukoliv, kdo bude poslouchat.

„Opravdu?“ diví se posměšně. „To vykládej panu Dadeovi.“

Sny pokračují v podobném duchu. Noční můry a fantasmagorie, střety s neviditelnými oponenty. Několikrát se probouzím zamotaná do pokrývky, jako bych bojovala s postelí samotnou. Trvá to asi do dvou ráno, než moje ztrápená mysl konečně unikne alarmujícím přeludům a nechá mě upadnout do hlubokého nepřerušovaného spánku.

Když se znovu probouzím, je to díky zvukům klasické melodie. To zvoní můj budík, samozřejmě. Zdá se mi jednodušší začínat den pozvolným nástupem sonáty než náhlým řevem elektrické kytary. Nechávám oči zavřené a vychutnávám si hudbu. Je to barokní dílo mistra Tomasa Albinoniho z osmnáctého století, můj osobní favorit. Melodie je tak hluboká, podmanivá a požitkářská, až působí hříšně. Uvědomím si přitom, jaký pocit mi na kůži vyvolává Robertova košile, a ze zavřených rtů mi splyne tiché uspokojené zapředení. Zhluboka se nadechnu nosem a…

… ucítím kafe.

Pomalu, skoro ustrašeně otvírám oči. Na nočním stolku hned vedle budíku stojí hrnek kafe, z něhož stoupá pára.

A další si hoví na mém ložnicovém tmavě šedém křesle, přesněji řečeno, svírá ho v rukách Robert Dade.

Nehýbu se, nesedám si, nemluvím. Myslím na sny a noční můry, které mě sužovaly ani ne před několika hodinami. Tohle mi nepřipadá jako sen, ale taky mi nedává smysl, kde by se tu vzal, navíc s jedním z mých keramických hrnků plným kávy.

„Víš, že pocházel z Benátek?“ promluví a ukáže na můj budík.

„Prosím?“

„Albinoni. Byl z Benátek. Jak příhodné, když uvážíš, kde jsme se poznali.“

Přitahuju si deku až k bradě. „Jak ses sem dostal?“

„Pokud si vzpomínáš, zamčené dveře pro mě nejsou překážkou.“

„Mám zabezpečovací systém.“

„Já vím. Vyrobila ho moje společnost.“

„Roberte, nemůžeš sem jen tak –“

„Vzpomínáš si přece, jak jsi mi říkala, že tě můžu za pár dnů přijít navštívit. Pár dnů už uplynulo.“

Zaměřím pohled na budík. „To je pravda,“ souhlasím, „ale taky je čtvrt na osm ráno.“

S povzdechem si usrkne kávy. „Uvědomuješ si vůbec, jak těžké pro mě bylo nechat tě celý víkend o samotě? S vědomím, že on má pořád klíče? S vědomím, že sem může kdykoliv přijít a nárokovat si odplatu?“

Hudba nabírá na toužebné naléhavosti. Její tóny mě uklidňují. „Dave není psychopat. Je to muž, kterému jsem ublížila. To je celé. Oplatil mi trochu bolesti, kterou jsem mu způsobila, a teď jde dál.“

Robert naklání kávu a zkoumá její hladinu jako someliér sklenku vína, když pátrá po něčem, co by mu naznačilo stáří a kvalitu nápoje.

„Obléknul tě do těch šatů,“ spustí, „a vystavoval tě před Lovem, jako bys byla hračka nebo prostitutka… možná není psychopat, ale ukazuje to na… na ďábelské sklony.“ Zvedá oči od kafe a fixuje mě pohledem. „Ty si myslíš, že víš, čeho je schopný. Jenže to se pleteš.“

Zasténám a obracím oči ke zkosenému béžovému stropu. Je brzy, nemyslí mi to. Každopádně se mi zdá směšné, že se sem vloupal, jenom aby mě varoval, čeho všeho je Dave schopen.

„Ty krabice dole, to jsou jeho věci?“ Přikývnu.

„Kdy si je přijde vyzvednout?“

„Dnes odpoledne.“ Otáčím se na bok a věnuju mu odzbrojující úsměv. „Já tady nebudu.“

Robert souhlasně přikývne, přechází k posteli a staví svůj hrnek vedle mého. „O samotě už se s ním nesetkáš. Není to bezpečné. Když se s ním budeš potřebovat sejít, nejdřív mi zavoláš.“

„Ty nemáš právo mi diktovat, jak to mám udělat.“

„Že ne?“ naklání hlavu ke straně. „Riskovala bys zdraví kvůli nějaké revoltě? Proč jen o tom nepochybuju?“

Hlas má mírný, ale nese stopu uštěpačnosti. Radši se koušu do rtu. Měla bych ho vyhodit. Dnes ráno se chová jako zločinec. Můj anděl je pohoršený. Ale ďáblice má hollywoodské choutky a domáhá se oslavy jeho zločinů.

Třeba jsem to já, kdo má ďábelské sklony.

„Možná by sis měla vzít den volna,“ navrhuje. „Pracovat z mého domu. Dát Loveovi ještě den, aby se zamyslel nad svým chováním.“

„Ne, potřebuju být v práci. Nemůžu si dovolit, aby mi moje osobní stresy bránily v profesionální zodpovědnosti.“

Nic na to neřekne. Místo toho mi stáhne deku zpátky dolů a očima přejede po košili, do které je zahalené mé tělo. „Udělala jsi, co jsem ti řekl.“

Ze všech vět, které dnes ráno vypustil z úst, je tahle zdaleka nejvíc provokativní. A přesto mě zvláštně vzrušuje, i když je to alarmující. Kombinace těch emocí mě znepokojuje. Musí co nejdřív odejít. Potřebuju si vypít kafe, zorientovat se v situaci a vymyslet, jak mu vynadám za jeho namyšlené chování.

Jenže se ani nehnu. Můj požadavek na trochu soukromí se vytrácí dřív, než doputuje ke rtům. Místo toho ležím a čekám na jeho další krok. V hloubi duše vím, že když se bude něčeho domáhat, budu mu chtít vyhovět.

A v tom spočívá jeho nebezpečnost.

Jemně, ale zároveň rozhodně mě přetáčí z boku na záda. „Můžeš jít dnes do práce, jestli si to opravdu přeješ. Ale přijdeš tam pozdě.“

„Já tam nemůžu –“

Přikládá mi ukazováček ke rtům. „Mluvit můžeš potom. Ale teď je potřeba, aby sis rozepla košili. Ukaž se mi.“

Je to přesilovka. Probouzí se ve mně pýcha a tak málem odmítám. Málem.

Něco v tom, jak se na mě dívá, něco v jeho tónu…

Prsty zašátrám po knoflíčcích košile. Bylo tak snadné odmítnout Davea, jenže Robert… to je jiná.

Košile je teď rozepnutá, ale stále mě zahaluje. Ukazuju mu jenom úzký proužek kůže mezi prsy.

Předklání se a zlehka mi odhrnuje látku tak, že mi zůstává na ramenou a směrem dolů se rozevírá jako křídla nočního motýla. Narovnává se, stojí nade mnou a studuje detaily mého těla. Dýchám přerývaně, odvracím od něj pohled. Neměla bych to dělat. Vykonávat jeho rozkazy. Ne po tom, co jsem si prožila s Davem.

A přesto…

„Roztáhni nohy, Kasie.“

Zavírám oči. „Musím jít do práce,“ zašeptám.

„Potom. Roztáhni nohy.“

Dělám to kvůli tomu, že vím, jaké to je mít ho v sobě? Nebo jsem jako všichni závislí a neváhám se pokořit pro další dávku? Nebo se části mého já opravdu nechce čelit nástrahám dalšího dne?

Nebo využívám poslušnost jako zástěrku, abych si ospravedlnila malé zdržení?

A záleží na tom?

Pomalu rozevírám nohy. Čekám, že se mě dotkne, ale on to neudělá. Místo toho obchází postel pružnou vlčí chůzí.

„Chceš si to zařídit po svém?“ ptá se a očima mi s bezostyšným apetitem bloudí po těle. „Respektuju to. Dovolím ti to.“

Dovolím… Otvírám pusu, abych se ohradila, ale on se zase předklání a pokládá mi prst na pusu. „Jak už jsem řekl, mluvit můžeš později. Ale teď chci, abys poslouchala. Ty uděláš, co chci, Kasie, že ano?“

Srdce mi buší tak nahlas, až si říkám, jestli to neslyší. Dává prst pryč a já zůstávám zticha.

Očima znovu bloumá po mém těle, polaská jimi stehna a zastavuje se tam, přímo mezi mýma nohama.

„Jsi vlhká, Kasie?“

Neodpovídám, částečně proto, že nevím, jestli chce, abych mluvila, a částečně proto, že se stydím to přiznat.

„Přesvědč se,“ řekne a jeho tón nepřipouští vyjednávání. „Sáhni si mezi nohy a řekni mi, jestli jsi vlhká.“

Ruka se mi vedle těla zachvěje, skoro jako by bojovala sama se sebou, ale mé nutkání podvolit se mu je silnější. S podivnou směsicí zdráhavosti a dychtivosti si sahám mezi nohy. Prsty si přejedu po citlivém místě a cuknu sebou, překvapená vlastní vnímavostí. Ale vím, že on chce víc. Dívá se na mě a já jedním prstem sahám dovnitř.

„Ano,“ hlesnu skoro pokorně, „jsem vlhká.“

Přikývne, moje odpověď ho uspokojila. Natahuje se dolů, jemně mi vede ruku. „Dělej si to dvěma prsty,“ instruuje mě. Hlas už má přívětivější, ale ovzduší autority stále převládá. „Palcem si dráždi klitoris. Když ti řeknu, ať masturbuješ, tak to budeš dělat, pokud ti neřeknu dost.“

Když stáhne ruku, dělám, co po mně chtěl. Dvěma prsty se dráždím uvnitř a palcem se masíruju zvenčí.

„Jak už jsem řekl,“ promluví s očima přilepenýma na mém těle, které se pozvolna začíná v posteli svíjet, „dovolím ti to.“ Schválně zdůrazní slovo, o kterém ví, že se mi dostane pod kůži, ale já si nemyslím,

že bych v sobě sebrala nějakou, byť nejmenší vůli se mu postavit. Pokouším se soustředit, ale mysl mám zastřenou zmatkem a vzrušením. Proč to pro něj dělám? Proč mě to tak svádí?

„Nicméně,“ pokračuje klidným hlasem, „pokud se ti pokusí ublížit, pokud se tě jenom dotkne, vložím se do toho. Vyřídím to s ním a budu to já, kdo rozhodne, jakým způsobem. Jestli jsou hranice, které přitom nemám překročit, vymažu je. Budu tě chránit. A ty se mi do toho nebudeš plést.“

Nebezpečně se blížím orgasmu. Je zvláštní, jak pomyšlení, že vyvrcholím před jeho zraky, zatímco on je plně oblečený, tak klidný a autoritativní, zvyšuje mé rozrušení. Odvracím pohled, ale on se natáhne a za bradu si mě otáčí zpátky k sobě. „Rozumíš, Kasie?“

Přikývnu, ale jemu to nestačí.

„Potřebuju víc. Ne, ne, ještě ne,“ zaráží mě, když se propnu v zádech. Poslední kousky sebeovládání mi mizí z dosahu. „Potřebuju, abys mi nejdřív odpověděla. Řekni, že tomu rozumíš.“

„Rozumím,“ hlesnu.

„… nebudeš se mi do toho plést?“

„Nebudu se ti do toho plést,“ papouškuju. Na víc se nezmůžu.

„To je dobře.“ Sedá si na kraj postele a s téměř akademickým zájmem sleduje pohyby mé ruky. „Jak blízko tomu jsi, Kasie?“

„Hmm… bože!“

„To není odpověď. Jak blízko jsi?“

Znovu se snažím podívat se jinam, ale jeho prsty mi zase vklouznou pod bradu. „Odpověz mi.“

„Jsem hodně… hodně…“

Zrazuje mě hlas. Cítím orgasmus, který balancuje na hraně těsně před tím, než se mnou prožene. Jenže Robert mě opatrně, ale rozhodně bere za ruku, zastavuje ji a odtahuje od mého těla.

„Ještě ne,“ poručí.

Překvapeně rozevírám oči. Šok ze zamítnutí, když jsem tak blízko, je příliš burcující. Náhle se nestarám o příčiny své podřízenosti. Je mi jedno, že mi smí poroučet, aniž bych se mu postavila. A už vůbec mě nezajímá, že přijdu pozdě do práce. Nutně potřebuju uspokojení,

které mi slibovaly mé prsty. Pokouším se vrátit ruku zpátky mezi nohy, ale jeho sevření je příliš silné.

„Prosím,“ zakňourám.

„O co prosíš, Kasie?“

Zčervenám, tváře mám rudé zlostí a nevýslovnou touhou. „Prosím, nech mě to dodělat.“

Usměje se a starostlivě mě políbí na čelo. „Nehýbej se, nemáš dovoleno se dotýkat, aspoň ne teď. Jenom čekej.“

Stoupá si a já ho opět z nejasných důvodů poslechnu, narůstajícímu zoufalství navzdory.

Pomalu si svléká košili, potom i kalhoty. Dívám se na něj a zároveň se snažím udržet v klidu. Tělo mám v jednom ohni.

Konečně přede mnou odhaluje ztopořený penis. Jsem celá žhavá, už abych ho měla v sobě, ale on mě místo toho vytahuje do sedu na paty. Rozevírá mi kolena tak, aby na mě pořádně viděl, a hladí mě po vlasech. „Já vím, co chceš. Chceš, abych si tě vzal tady v posteli. Zoufale toužíš po orgasmu. Ale nejdřív mi to uděláš pusou, Kasie. Rozumíš?“

Znovu přikývnu, on se usměje a zlehka mi pohne hlavou dopředu. Obemykám ho rty, rukou sjíždím ke kořeni jeho údu, jazykem laskám všechny ty žilky a hrbolky, hraju si s ním a teprve pak si ho beru celého. Slyším, jak zavzdychá a ten zvuk mě povzbuzuje, vzrušuje mě ještě víc. Pohybuju se dopředu a dozadu, připravuju ho a doufám, že moje úspěšná snaha bude odměněna něčím ještě lepším.

Znovu zavzdychá a rychle mi odtahuje hlavu z rozkroku. „Teď,“ vyráží ze sebe. Strhává mě zpátky na postel a ve vteřině mi dává, po čem toužím. Je ve mně a odpovídá na volání mého těla po uvolnění. Orgasmus přichází rychle, prohání se mým tělem jako tornádo, které roztáčí pokoj a otřásá mým světem. Dál se ve mně dravě pohybuje, vráží do mě a kouše mě do krku. Pokouším se ho chytit, ale on mi nepřekonatelnou silou drží ruce.

„Nikdo na tebe nesáhne,“ zamručí hlasem tak hlubokým, že mám problém, abych ho slyšela. „Nikdo, kromě mě.“

Při dalším vpádu vykřiknu. Podmaňuje si mě, buší do mě a já se pod ním rozpadám na kousky.

Ano, toto je nebezpečný muž. Je nebezpečný, protože jeho moc nade mnou vychází z mé vlastní touhy a s postupem času a s naší rostoucí důvěrností se zvětšuje. Zvládnu se postavit Daveovi. Zvládnu se postavit Ashe.

Ale Robertu Dadeovi?

Zvedám k němu oči. Dokáže mi číst myšlenky? Ten mírný, ale vědoucí úsměv by tomu napovídal. Ovíjím mu nohy kolem boků a on se mi sklání k uchu. „Kasie,“ zalapá po dechu.

Stahuje se ze mě, přetáčí mě na břicho a znovu se do mě vrací. Opět vykřiknu, prsa mám namáčknutá k tuhé matraci. Chytám se dřevěných tyčí pelesti, jako se odsouzenec chytá mříží, když žadoní o propuštění.

Proniká do mě s odhodlanou pravidelností a jeho ústa se vracejí k mému uchu. „Nikdo, jenom já,“ opakuje chraplavým hlasem a bojuje o poslední chvíle kontroly. Ale když k němu namáčknu zadek, vím, že je jeho sebeovládání téměř na nule.

„Teď,“ zavrčí a v tu chvíli to oba vzdáváme. Je to tak silný, tak ryzí pocit, až mi připadá nebezpečný.

Hroutí se na mě a já na zádech vnímám váhu jeho trupu, zavírám oči a pokouším se snést zpátky na zem.

S Davem bych možná byla ve větším bezpečí.

Kapitola 31

DO PRÁCE PŘICHÁZÍM skoro o hodinu později. Barbara se na mě podívá a překvapeně sleduje, jak kolem ní procházím. Zapomněla jsem jí zavolat, abych ji varovala, že se zpozdím – to se mi nikdy předtím nestalo. Ale to bude v pořádku. Už jsem se vzpamatovala. Hypnotické okamžiky dnešního rána jsou pryč. Ve chvíli, kdy jsme se rozloučili, se Robertovi vrátil jeho obvyklý hluboký a nenucený tón hlasu.

Ale když pak sedím u svého stolu a zkoumám obsah e-mailové schránky, zmocňuje se mě vtíravý pocit. Jednou už jsem se kvůli němu ztratila, odevzdala jsem se mu, tělo i duši… Dlouho opomíjený a ignorovaný anděl na mém rameni zvedá svůj hlas a naléhá na mě, abych utíkala. Úpěnlivě mě prosí, abych ho aspoň jednou poslouchala.

Jenže já před Robertem utéct nedokážu. Ne teď, ještě ne. Tom měl pravdu – já to nechci ukončit. Můj vztah zjevně naší firmě prospívá, prospívá i mé kariéře a tak dále, ale co se mě týče, je tohle všechno vedlejší. Nedokážu před ním utéct, protože to nechci. Prostě nemám na to, abych rozhýbala nohy.

Tom mi s typickou neomaleností vráží do kanceláře. Barbara stojí za ním, a než zavře dveře, aby nám poskytla trochu soukromí, pokrčí rameny a usměje se.

„Tome, promiň, že jsem nezavolala, že přijdu pozdě, já –“ sypu ze sebe, ale něco mě zaráží. Kapky potu, které se mu perlí na čele, zarudnutí ve tvářích a strnulost čelistí, to všechno se sčítá do jednoho velkého alarmu. „Stalo se něco?“ zaváhám.

„Moje omluva nebyla dost dobrá?“ zaskřehotá. V životě jsem u něj neslyšela takový tenor. Je slabý a bezelstný a připomíná oceán hněvu, který hrozí zaplavit celou budovu. „Nebyl jsem dost upřímný?“

Nechápavě zavrtím hlavou.

„V pátek jsem zašel moc daleko, já vím. Ale omluvil jsem se za to!“

„To je pravda,“ souhlasím, ale pak zvedám ruce dlaněmi k němu, abych mu naznačila, že mu nerozumím. „Je mi líto, Tome, pořád to nechápu. Co se děje? Co tě tak rozhodilo?“

„On mi to vzal.“

„Co ti vzal?“

„VŠECHNO!“

Ten výkřik je tak hlasitý, že Barbara přispěchá zpátky, jako by čekala, že nás bude muset odtrhnout. Ale jakmile spatří Tomovu tvář, tu bolest, která se v ní zračí, vycouvá a opět za sebou zavírá.

Přeju si, aby tu byla zůstala. Přede mnou stojí muž tak zdrcený, že bych mu věřila, kdyby mi řekl, že se mu někdo vloupal do domu a zabil mu děti, znásilnil ženu a ukradl mu veškerý majetek.

Jenže Tom nemá děti ani ženu a všechen majetek má pojištěný. Pokud je mi známo, jediná věc na světě, kterou Tom má, jediná,

o kterou se skutečně zajímá, je jeho práce.

Hroutím se na opěradlo židle. Vzduch jako by čpěl sirnou pachutí zlé předtuchy.

„Co se stalo?“ opakuju. I když to vím. Vím, že odsud dnes Tom odejde se zbytky kariéry zabalenými do malé krabice. Vím, že jeho srdce rozmáčkla stejná bezcitnost, s jakou analyzujeme čísla útvaru určeného k likvidaci.

A taky vím, kdo je za to zodpovědný.

Tom za sebe nechává hovořit ticho a já v něm přehodnocuju situaci. Tom ve mně odjakživa vyvolával podivnou směsici rozčarování a respektu. Nedá se říct, že by v pátek překročil nějakou hranici. On ji

vymazal z povrchu zemského. Kdybych se nebála, že si zničím vlastní reputaci, mohla jsem ho zažalovat.

Jenže v tom je právě háček. Já ho nechtěla žalovat. Byla jsem připravená přijmout jeho omluvu, byť vypočítavou. Byla jsem ochotná jít dál, den za dnem. Chtěla jsem počkat, jestli to spolu zvládneme. Kdybych to neudělala, bylo by to zlé nejen pro něj, ale i pro mě.

„Na základě čeho?“ ptám se ochable. „Nic na tebe nemají, ne?“

„Stížnost klienta,“ zasyčí. „Zdá se, že jsem vedl pohrdavé řeči na účet několika žen, které pracujou pro Maned Wolf… na účet žen, u kterejch jsem si stoprocentně jistej, že jsem s nima nikdy v životě neztratil jediný slovo – ale všechny klidně podepíšou místopřísežný prohlášení, že jo. A pak jsou tu ještě další společnosti, pro který něco děláme, ty menší, kde si najednou taky vzpomněli, že jsem se k jejich zaměstnankyním nechoval korektně.“

Zírá na mě a čeká na reakci. Pusu mám otevřenou, ale nic z ní nevychází.

„Je to lež, samozřejmě,“ vyhrkne. Potom ode mě odlepuje oči, otáčí se čelem ke zdi a zvedá zaťatou pěst. „JE TO LEŽ!“ S každým slovem udeří pěstí do zdi. Doslova vidím Barbaru, jak stojí za dveřmi a přemítá, jestli by neměla znovu vejít.

Tom dál upírá pohled do zdi. „Je to lež,“ řekne znovu, tentokrát tišeji. „Za celou svou profesní kariéru jsem žádnou ženu slovně neobtěžoval.“

„No…“

Tom se pomalu otáčí a jízlivě se na mě zašklebí. „Ty?“ Přistupuje o krok blíž. „Tobě jsem řekl pár peprných vět den po tom, cos mi ukázala pindu.“

Krve by se ve mně nedořezal, nehty zarývám do desky stolu. „Já ti neukázala –“

„Tak mi řekni, kdybych za Davem nezamkl, kdybych přijal jeho pozvání na večeři, obsloužila bys mě? Nalévala bys moje víno v šatech vyrobených ze stejného množství látky jako žínka? Sedla by sis vedle mě bez spodního prádla, i kdybys věděla, jak vysoko se ti vyhrnou ve chvíli, kdy dosedneš na židli? Kdybys věděla, že se na tebe budu

celý večer koukat, i když jsi doslova polonahá? Dovolila bys Daveovi, aby tě přede mnou ponížil? Dovolila bys mu, aby si prožil svou malou perverzní pomstu?“

Teď jsem to já, kdo rudne. Ponížení té noci se do mě zařezává jako bolest poškozeného svalu, jehož zranění se obnovilo. „Tohle není nutné –“

„Protože mně to tak připadalo,“ pokračuje Tom, aniž by mě nechal domluvit. „Bylas v koncích. Vypadalas, že nemáš na výběr. A já ti tu možnost výběru poskytl. Ten tvůj zkurvenej snoubenec byl hrozně nadrženej, aby se předvedl! A já to vyřešil! Odešel jsem! To já zavolal panu Dadeovi! Já tady nejsem ten špatnej, tak proč na mě kurva nasazuješ?! Protože jsem ti řekl, co nechceš slyšet?“

„Já na tebe nenasazuju,“ zasyčím. Pomalu se zvedám na nohy.

„Jsem ti vděčná, že ses nezachoval jako hajzl, když se tě Dave snažil použít jako zbraň proti mně. Jsem vděčná, že jsi zavolal panu Dadeovi. Nic z toho ti nedává právo, aby ses ke mně choval tak jako v pátek. Ale navzdory tomu, jak ses choval, jsem tě nenechala vyhodit.“

„Snad si nemyslíš, že ti –“

„Mně je jedno, čemu uvěříš!“ štěknu, ani ho nenechávám dokončit myšlenku. „Řekla jsem svému milenci, jaký jsem měla den. To je všechno. Tečka. Měla jsem právo to udělat! Na všechno, co jsem udělala od chvíle, kdy jsem tě viděla naposledy, jsem měla právo!“

„A můžeš to samé říct o něm? Opravdu upřímně věříš, že měl právo tohle udělat?“ vychrlí na mě naléhavě, a jeho otázky zůstávají viset nad mou hlavou jako Damoklův meč.

I Tom ho tam vidí a to ho nakonec zklidňuje. Vypadá spokojený s tím, že mě znejistil. Ale s klidem přichází i nová vlna deprese. Jsem svědkem toho, jak mu klesají ramena a jak se mu vytrácí barva z tváří – najednou vypadá starý. Nejmíň o deset let starší než působil v pátek, kdy si posměšně a nevědomky podepisoval ortel.

Nahlas vydechne. Je to zoufalý a žalostný zvuk.

Když mi ukáže záda, zdá se být prázdný. Po tolika nečekaných teatrálních gestech opouští mou kancelář v tichosti a s lehkostí přeludu. Tom byl vždycky spíš těžko zvladatelný spojenec než nepřítel. Jako Čína nebo Saúdská Arábie. Jejich vlády zrovna nezbožňuju, ale jsou

to země, jejichž význam uznávám. Jak by řekl Tom, vztah s nimi je symbiotický.

Jestli je tohle válka… pokud někdy byla, pak je v ní Robert námezdním žoldákem. Bojuje podle svých pravidel, neuznává pravidla velectěných válečníků, bojuje pro mě. A já mu zaplatila… čím vlastně? Sexem? Náklonností? Nebo jsem mu zaplatila tím, že mu dopřávám kontrolu nad svým životem?

Znovu se zvedám, nohy mám sice jako z gumy, ale nějak dokážu sebrat kabelku a vyjít ven z kanceláře. „Zbytek dne si beru volno,“ sděluju Barbaře.

„Jistě, já vím,“ odvětí s úsměvem. „Pan Dade už mi volal a říkal, že si ho vezmeš. Vzkazuje, že se sejdete u něj doma. Bývala bych ti ho přepojila, ale ty jsi zrovna měla… práci.“

Oněměle na ni zírám, vím určitě, že jsem se přeslechla. Chvíli jí trvá, než se předkloní a spiklenecky mi pošeptá: „Vůbec nic jsem netušila! On je tak sexy, Kasie!“

Na místě cepením a stahuje se mi hrdlo, takže zareaguju pouhým strnulým přikývnutím, otočím se a volím strategický ústup.

Na cestě k výtahu natrefím na Ashu. Zastavuje se a nabízí mi úsporný úsměv, který zůstává viset v zemi nikoho mezi obdivem a zatrpklostí. „Slyšela jsem, že tě povýší na Tomovo místo,“ zkonstatuje.

Ztuhnu. Všechno kolem získává jakousi fantaskní podobu. Stíny stvořené světlem se formují do tvaru přízraků a lidských fantomů.

„Jsem ohromená,“ pokračuje. „Tys to dokázala. Vyhrálas.“ Věnuje mi zdráhavý úklon hlavy. „Sláva patří vítězům.“

Vítězové určují pravidla.

„Musím jít.“ Protahuju se kolem ní dřív, než stačí říct něco dalšího. Z jízdy výtahem se mi dělá špatně. Vím, že nejsem ve stavu, kdy bych mohla řídit, přesto nasedám do auta. Udržuju rychlost pod předepsanými limity a doufám, že mi to poskytne čas na přemýšlení. Jenže to nepomáhá. Jediné, co mám v hlavě, je hněv, zmatek, strach… strach z čeho?

Odpověď je prostá. Bojím se svého ochránce.

Když se přiblížím k Robertovu domu, brána je otevřená. Zajíždím na příjezdovou cestu, vytahuju klíček ze zapalování a obezřetně krá-

čím uzavřeným dvorem k budově. Nic není zamčeno. Všechno se mi otvírá na první dotek.

Nacházím ho, jak sedí v obýváku a čte nějaké studie. Podívá se na mě a usměje se. „Rádo se stalo,“ řekne a obrací pozornost zpátky k lejstrům v ruce.

Nechápavě zavrtím hlavou. „Ty si myslíš, že jsem ti přišla poděkovat?“

„Proč ne? O Toma jsem se ti postaral. A jestli máš problém s Davem –“

„Nemám.“

„Ale kdyby jo,“ pokračuje, „postarám se o něj taky.“

Za ním visí obraz. Už dřív jsem ho obdivovala. Znázorňuje abstraktní milence, kteří jsou obklopeni chaotickým vírem beztvarých a barvami hýřících forem, jež se zdají bezmocné ve snaze milence oddělit. Když jsem ho viděla poprvé, pomyslela jsem si, že vzdává hold síle lásky.

Teď si říkám, jestli nevzdává hold jenom síle.

„Já takhle věci neřeším,“ promluvím. „Nežiju ve světě, kde je správné ničit ty, kteří mi vstoupí do cesty.“

„Věř mi, na to si zvykneš.“

„Rozcházím se s tebou.“

Konečně odkládá papíry, zvedá se na nohy a vyráží ke mně. Stojíme necelých třicet centimetrů od sebe. Nechci na něj reagovat, ale moje tělo nespolupracuje. Dalo by se to přirovnat k Pavlovovu reflexu. Stačí, když ke mně přistoupí, a mně se zrychluje tep, zkracuje dech a pak je tu to zrádné tepání mezi nohama.

Odvracím hlavu. Stydím se za zradu svého těla a vím, že on ty příznaky vidí.

„To jsi říkala už tisíckrát,“ namítá tiše. „A nikdy se to nestalo, Kasie. Zkoušelas to, ale nedokážeš mě opustit. Čas od času si myslíš, že bys měla, ale neuděláš to. Říkal jsem ti, že s tebou budu chtít zůstat, až budeš opravdu moje. Teď jsi.“

„Ne,“ bráním se chabě a snažím se sebrat sílu, abych to zopakovala.

„Já takhle věci neřeším.“

Zvedá ruku a za bradu si mě přitahuje zpátky, stejně jako dnes ráno. Upřeně se mi zadívá do očí. „To je v pořádku,“ vydechne. „Jenom jsem přizpůsobil svět tvým potřebám.“

Ze rtů mi splyne tichý vzlyk. Otáčím se a spěchám ke dveřím.

Ale i když jsem pak venku, i když nastupuju do auta a vyrážím z příjezdové cesty, vím, že mu neuteču.

I když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe. Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Jsem v průšvihu.

ČÁST III.

Závazná smlouva

Kapitola 32

MĚSÍC SE NĚKDY TVÁŘÍ naštvaně, když vychází nad tímhle Městem andělů. Všichni jsme koneckonců andělé. Andělé se zbraněmi, andělé, kteří důkladně recyklují plechovky od koly, zatímco cpou chemikálie do svých vyhřívaných bazénů, které si postavili jenom pár bloků od moře. Takže někdy, když se měsíc vyhoupne nad znečištěný horizont, má zlostný rudý odstín, do očí bijící připomínku, že jsme andělé odhodlaní stvořit peklo na zemi.

Tohle je jedna z těch nocí. Jsem na střeše Griffithovy observatoře, sleduju vycházející měsíc a vnímám jeho hněv, stejně jako ten svůj. Kde je ten kousek nebe, který mi byl přislíben? Kde je pokojný život a čestně zasloužený úspěch? Kde je muž, u něhož se můžu spolehnout na etiku při jeho honbě za získáním vlivu? Kam se poděla jednoduchost naprosté jistoty, co je správné a co špatné?

Zahodilas to, ozve se můj anděl. Poslouchala jsi ďábla a vybrala sis špatnou cestu.

To je pravda, ale svou zodpovědnost si nedokážu připustit. Naráží do mě poryv větru, zvedá mi vlasy a sčesává mi je dozadu. Oči mám přikované k rudému měsíci. Chci, aby mě ten vítr očistil, aby odvál nemorálnost a chyby, kterých jsem se dopustila. Ale jsou věci, které chci mnohem víc. Jako třeba Roberta Dadea. Když se ke mně přiblíží,

cítím neodolatelné nutkání se k němu přimknout. Myslela jsem si, že když se rozejdu se svým panovačným snoubencem Davem, získám kontrolu nad svým životem.

Jenže já jenom prožívám jinou verzi stejného příběhu. Dave mě ovládal prostřednictvím viny a ponížení, dokonce strachu. Robert mě ovládá pouhým polibkem.

Jeden polibek na šíji, ruka položená na bedrech, jedno pohlazení na vnitřní straně stehna, to úplně stačí. Moje tělo přehlasuje pokyny mozku. Myslela jsem si, že být s Robertem je posilující, jenže on tu sílu ovládá.

Zachvěju se chladem. Měsíc stoupá po obloze a ztrácí něco z karmínové záře. Myslím na Toma, muže, pod kterým jsem ještě včera pracovala. Taky se dívá na měsíc? Vyhodili ho z práce jenom kvůli tomu, že mě urazil a Robert na to přišel. Takhle jsem to nechtěla, a i kdyby, pomsta, kterou si vychutná někdo jiný, není žádnou pomstou.

Ale když se mě Robert dotkne tím správným způsobem, zapomínám. Zapomínám, co vlastně chci, nebo spíš zapomínám, že chci něco jiného než jeho.

Kdyby tu byl teď, na téhle střešní plošině společně se všemi turisty a astronomy, kteří se střídají u retro teleskopů, dovolila bych mu, aby se mě dotýkal? Kdyby stál za mnou a nenápadně by zvedl ruku, aby v ní sevřel mé ňadro, protestovala bych?

Přísahám, že jenom pomyšlení na něj mě vzrušuje. Možná je mým měsícem a já jeho oceánem, přitahuje moje přílivy do netušených výšin pouhou svou přítomností.

To pomyšlení mě zároveň rozechvívá i zneklidňuje. Navzdory tomu oceán sám o sobě představuje sílu, že ano? Ovládá vítr, dává i ničí stejnou měrou. Lidé ho milují a zároveň vůči němu pociťují bázeň. Respektují jej.

Avšak bez měsíce je oceán pouhým jezerem. Potřebuju měsíc.

Otáčím se a scházím po točitém schodišti do přízemí budovy. Seber se, Kasie. Jenže si nejsem jistá, jestli to svedu. Nedokážu ovládat svůj příliv.

CHVÍLI JEN TAK BRÁZDÍM ulice a pak se rozjedu domů. Když tam dorazím, hned spatřím jeho sportovní auto zaparkované před domem. Nedá se přehlédnout. On sám sem zapadá o něco líp, opřený zvenčí o mé dveře. Ruce má založené na prsou a jeho prošedivělé vlasy se lesknou vláhou večerního vzduchu. Parkuju auto, ale motor nechávám vrnět na neutrál. Tak trochu jsem tušila, že přijede. Což neznamená, že jsem na to připravená.

Jenže to není moje volba. A tak vypínám motor a obezřetně se k němu blížím.

„Dneska ses ke mně nevloupal,“ utrousím.

Posmutněle se usměje. „Snažím se najít rovnováhu mezí tím, jak tě chránit, ale příliš se nevměšovat do tvých věcí. Napadlo mě, že když se k tobě nevloupu, bude to dobrý začátek.“

Nedokážu si pomoct, musím se usmát. „Učíš se.“ Strkám klíč do zámku, otvírám dveře, pouštím ho dovnitř a potom ho nechávám, aby mě následoval do obýváku. „Ale stejně,“ řeknu, když jsme uvnitř a on sedí na pohovce, „mohl jsi zavolat.“

„To jsem mohl,“ souhlasí. „Ale neudělal jsem to.“

Ohlédnu se po něm. Já toho chlapa nechápu. Jsou chvíle, kdy si nejsem jistá, jestli ho mám ráda. Ale, bože, pořád ho chci. „Co tady děláš?“

„Žádný rozchod se nekoná,“ oznamuje mi prostě.

„Ty si myslíš, že je to na tobě?“

„Jasně.“ S úsměvem naklání hlavu ke straně. „Musel bych se dopustit něčeho závažného, abys mě opustila. Což se nestalo, takže ti nezbývá nic jiného, než se mnou zůstat.“

„Tak tys neudělal nic závažného?“ Tomovo jméno nezmiňuju. Ani nemusím.

„Kasie,“ vzdychne Robert, jako by byl mírně zklamán nedostatkem mé představivosti. „Způsob, jakým s tebou Tom mluvil… věci, které říkal… Kdyby ho zaslechl jeden z jeho nadřízených, nepřišel by o místo?“

„Ale oni ho neslyšeli,“ vypíchnu. „Mluvíš v domněnkách, vybíráš si svou pravdu. Tom mi pomohl, když se mě Dave pokoušel ponížit. To je taky součást příběhu.“

„A kdyby se Tom domníval, že jeho zájmům poslouží Daveova strana líp, myslíš, že by ti i tak pomohl?“

„To já nevím, Roberte,“ rozhodím podrážděně ruce. „Ty si myslíš, že by Stalin pomohl porazit Hitlera, kdyby nevtrhnul do Ruska? Někdy není nutné analyzovat naše pohnutky. Někdy si prostě můžeme zatleskat a být vděční, že nacisti padli.“

Robert se zaklání a dělá si pohodlí, jeho oči ožívají zájmem o mé názory. „Já jsem taky vděčný, že jsou nacisti pryč, ale nemyslím si, že to Stalina k něčemu opravňovalo.“

„Tom není Stalin.“

„Ne, Stalin si zasloužil umřít. Tom jenom přijít o práci.“ Odvrací pohled směrem k ulici, kterou právě projíždí náklaďák. „Tohle je byznys, Kasie. Tom sexuálně obtěžoval svou podřízenou a naštval velmi důležitého klienta. Kvůli tomu dostane někdo padáka každou chvíli.“

„Jenže on nedostal padáka za to, že sexuálně obtěžoval mě.“

Robert to s nadhledem přechází: „Bylo by… divný, kdyby se to týkalo tebe. Taky bys nechtěla, aby to tak bylo. Tak jsem prostě zařídil, aby ta obvinění vzešla od jiných lidí.“

Motáme se v kruzích a já jsem příliš zmatená, než abych v tom pokračovala.

Zadívám se nahoru na světlounce šedý strop nad mou hlavou. Pracovala jsem na tom, aby byl interiér mého domova jednoduchý, oduševnělý a útulný, ale zrovna teď mi tato místnost připadá příliš komplikovaná, neuspořádaná a už vůbec se v ní necítím útulně. Všechno, co se týká Roberta, mě burcuje. Jeho hlas ve mně vibruje jako rytmus rockové skladby, probouzí mě k životu a zesiluje emoce, které bych jinak dokázala potlačit.

„Právě jsem se s někým rozešla,“ připomínám mu. „Strávila jsem roky spoutaná něčí vizí, jak se mám chovat, a ty mě teď taky chceš ovládat.“

„Ne.“ Zvedá se, přechází ke mně a zastavuje se po mém boku. „Já tě nechci ovládat.“ Prsty mi vklouzne pod bradu a otáčí mi hlavu jeho směrem. „Ale moc rád bych tě zkazil… jenom trochu.“

„Zkazil?“

„Kasie, kdybys dovolila, abych ti pomohl, mohli bychom mít všechno. Lidé, kteří by se ti pošklebovali nebo by ti ztrpčovali život? Klaněli by se nám. Tom byl jenom varovným příkladem. Takové potřebujeme. Ostatní by měli vědět, co bude následovat, když se nás pokusí ohrozit… když se nás pokusí znevážit.“

„To ale mluvíš o mužském světě.“

„Já mluvím o vítězství.“

Pokládá mi ruku na bedra a já se k němu instinktivně přimknu, přitisknu se mu k hrudi. „Chci, aby ses přestal plést do profesních osudů mých spolupracovníků.“

„Ale ty chceš moc věcí najednou,“ zašeptá a škrábne mě zuby na lalůčku. „Co chceš víc, Kasie? Poctivost? Moc?“ Jemně mě natlačí zády ke zdi. „Mě?“

Snažím se odpovědět, ale on mi bleskově svléká košili a rozepíná kalhoty a obojí nechává padnout na podlahu.

Ustupuje o krok zpátky, vytahuje telefon z kapsy a namíří ho mým směrem. „Tohle si musím vyfotit. Chci mít možnost podívat se na tebe, i když nebudeš se mnou.“

Okamžitě se mi hrne horkost do tváří a pokouším se zakrýt tělo rukama, ale on zavrtí hlavou. „Ne, nech ruce podél těla. Nikdy by ses neměla stydět se ukázat. Až s tebou budeme hotoví, nikdo se neopováží pochybovat o tvé odvaze. Všichni ji budou obdivovat.“

Nechávám paže svěšené podél boků, ale je to těžké. Tohle není správné, nechápu, že mu to dovolím… pokud ovšem nechci, aby to dělal. „Nikomu to neukážeš,“ řeknu. Byla to otázka? Nebo spíš oznámení? Příkaz? Já už nějak nevím.

Měla bych být zděšená… ale pomyšlení na to, že mě někdo uvidí… taková nestoudnost bez následků…

Stahuju si vlasy přes ramena a nakláním hlavu v koketním úhlu… vítám pozornost objektivu.

Souhlasně se usměje a dělá další snímek, potom odkládá mobil na konferenční stolek. Pomalu si svléká sako a přehazuje ho přes křeslo, zatímco já zůstávám přimáčknutá ke zdi, u které mě drží neviditelná síla.

Usazuje se zpátky na pohovku a naznačuje mi, abych přišla k němu. Poslechnu ho, jako bych byla zhypnotizovaná… možná že jsem.

Možná mě očaroval.

Obkročmo si na něj sedám, nemám na sobě nic než kalhotky a podprsenku. Sevře mi prsa v dlaních. „Sundej si to,“ pronese tiše, ale s autoritativním nádechem, který nelze přeslechnout.

Rozepínám si podprsenku a obnažuju se. Pozvolnými, skoro zahálčivými pohyby mě osahává, zlehka mi tiskne ňadra a hraje si s bradavkami, až jsou protáhlé, tvrdé a roztoužené.

„Takhle jsi krásná,“ prohlásí. „Měli bychom ustanovit den, kdy budeš oblečená jenom takhle, v těchhle kalhotkách,“ strká prst za jejich okraj a zatáhne za něj. „Mohli bychom tak povečeřet, koukat se na televizi, popovídat si u kafe a ty bys na sobě neměla prakticky nic, byla bys dostupná pro mé doteky a chutě.“

S těmi slovy se předklání, líbá mě na prsou a rukou pokračuje hlouběji do kalhotek. Zajíknu se, když neomylně vyhledá to nejcitlivější místo. „Udělala bys to pro mě, Kasie?“

Zčervenám, vím, že by odpověď měla znít ne, přesto přikývnu.

„A co bys udělala pro sebe?“ zkouší mě a proniká do mě jedním prstem. „Kdybych ti přinesl svět na zlatém podnose, vzala by sis ho?“

„Roberte,“ začnu. Chci mu to vysvětlit, říct mu, v čem se mýlí, ale on tím prstem začíná pohybovat. Krk a ramena mi pokrývá polibky,

které mají vyvolat spíš chtíč než potěšení. Zavzdychám a nutkavě se proti němu propínám v bocích.

„Jenom počkej, Kasie.“ Jeho péče se stává naléhavější a já cítím nastupující orgasmus. „Oni budou hrát podle našich pravidel, která budeme přizpůsobovat našim potřebám. Všechny tvé obavy o názory ostatních nebudou důležité. Nikdo tě nebude soudit, nikdo si na to netroufne.“

V okamžiku, kdy zapojí do hry druhý prst, poprvé vrcholím, vsedě obkročmo na jeho klíně. Chvěju se, chytám se ho za ramena, tahám ho za látku trika a zatínám mu prsty do kůže. Myslím, že opakuju jeho jméno, ale jsem tak vzrušená, že si jen stěží uvědomuju, co dělám, co říkám… je to chaos.

Je to velkolepé.

Převrací mě na záda, kalhotky se poroučejí pryč. Robert stojí nade mnou a svléká se, sleduje, jak se svíjím a popadám dech. Už je nahý, jeho mužnost se ke mně vzpíná, tvrdé vypracované svaly jenom napovídají, jaká síla se skutečně ukrývá uvnitř. Natáhne se a pohladí mě po tváři. Je to jemný dotek, stejně něžný jako smyslný. „Jsi moc krásná,“ zamumlá potichu. „Řekni, že to víš.“

Netuším, jak zareagovat. Klepu se vzrušením a tak po něm sáhnu, ale on mě chytá za zápěstí a drží mi ruku stranou, i když sám přistupuje blíž. „Řekni to, Kasie. Řekni, že jsi krásná.“

V rozpacích se pokouším odvrátit hlavu, ale on si mě přitahuje zpátky. „Řekni to.“

Zmáčknu rty do tenké přímky a pohlédnu na něj skrz přivřená víčka. Ale pak se se mnou něco stane. Silou od něj ruku odtáhnu. S tázavým výrazem ve tváři pozoruje, jak se pomalu zvedám na kolena, napřimuju se na nich a neohroženě se mu zadívám do očí. „Jsem krásná,“ pronesu sebejistým, pevným hlasem… a dokonce i pro mé uši svůdným. Usměje se a pokleká přede mnou na pohovku. Sleduje, jak se s grá-

cií opírám dozadu, nohy stále ohnuté v kolenou a záda vyklenutá jeho směrem. Paže zvedám nad hlavu, jako bych pózovala na plakát. „Jsem krásná,“ zopakuju ještě jednou.

To už se nade mnou tyčí a chytá mě za ramena. Cítím, jak se mi otírá o vnitřní stranu stehna.

„Teď, Roberte. Vezmi si mě teď.“

A on to se zasténáním udělá, proniká do mě širokými krouživými pohyby. Jeho boky se otírají o mé a já dál držím pózu baleríny, kterou její partner zvedá do nebes. Mám ho tak hluboko, zmocňuje se mě přímočarou silou, dobývá každé nervové vlákno a já vnímám, jak se ve mně probouzí další orgasmus jako tichý potlesk, který postupně nabírá na síle. Cítím, jak se kolem něj stahuju, jak ho v sobě držím, zatímco se celá chvěju a ze rtů mi uniká výkřik.

V tu chvíli tomu všemu věřím. Jsem krásná a mocná.

A budu vládnout. Jestli ne světu, tak určitě tomuto muži.

Opatrně si rozplétám nohy a natahuju je podél něj. On se zvedá a přesouvá váhu na kolena, aby mi dopřál víc prostoru, ale já nečekám, až na mě zase nalehne. Místo toho znovu krčím kolena, zapírám si nohy o pohovku, zvedám boky a tisknu se k němu pánví, takže ho do sebe znovu celého natlačím. Teď jsem to já, kdo udává tempo, kdo si vychutnává vzájemné tření, protože pohybuju boky nahoru a dolů. Vidím, co to s ním dělá, že dýchá mělce a třesou se mu ruce, i když ne námahou. Je to povznášející.

Když už se nedokáže udržet v klidu, bere mě za nohy a pořád vkleče si je vysazuje na ramena. Oběma rukama mě chytá za boky a znovu přebírá kontrolu nad našimi pohyby. Opět se noří hluboko do mého světa, zranitelný, a přesto silný a ponořený v dokonalé extázi.

„Dám ti všechno,“ vydechne, „všechno. A ty si to vezmeš.“

Zvenku se do oken opírá sílící vítr a pohlcuje mé výkřiky, které jsou živočišné, skoro strašidelné a vypovídají o mém dokonalém uspokojení. Ve víru dalšího vyvrcholení, tentokrát snad ještě silnějšího, ho chytám za paže. Prožívám jeho vlny, jež se přese mě převalují, a cítím, jak uvnitř mě mohutně pulzuje i on a vlévá do mě svou sílu.

Sílu tak mocnou, že bych si s ní dokázala podrobit celý svět. Možná dokonce i jeho.

MOHLA JSEM MU ŘÍCT, aby zůstal přes noc. On se toho mohl dožadovat. Ale oba jsme vycítili, že potřebujeme prostor. Já potřebuju zklidnit vysoký příliv na něco líp zvladatelného, méně intenzivního.

Jinak bych se bála, že zatopím svět.

Trochu jsme si popovídali. Znovu jsem se hádala, že si Tom nezasloužil za tak mírný prohřešek rovnou vyhazov. Jenže Robert se vypořádává s výzvami a potížemi, jako by byly papírem a on nůžkami.

I moje sestra se v jistých situacích chovala s podobným despektem. Až na to, že ona hazardovala s překypujícím adrenalinem a zneužíváním chemických látek, zatímco Robert si zahrává s přezíravostí, sebevědomím a velikostí vlastní vůle.

Nedosáhnou tím oba stejného výsledku? Zkázy, ztrát, zlomených srdcí? Není možné, že moje obavy představují tvořící se strupy? Jsou sice ošklivé, ale na druhou stranu jsou známkou uzdravování.

Jenže co já vím o uzdravování. Nevěřím, že mám nějaké zhojené rány, jenom ty otevřené, které jsem se naučila volně překrývat náplastmi.

Naučit se žít s bolestí a plně se uzdravit jsou dvě zcela odlišné věci. A tak je tu další ráno a já se probouzím ve své posteli sama. Zkoušela jsem spát ve francouzské noční košili, ale její cedulky a švy, které mi nikdy dřív nevadily, jsou mi nepříjemné na kůži. Celé tělo mám

po Robertových dotecích citlivé. Tak jsem ji sundala a nechala jsem se ukolébat do spánku zabalená jenom do měkké pokrývky.

Teď stojím nahá před zrcadlem a uvědomuju si, že se tak budu cítit celý den. Nahá, zranitelná, rozpačitá. Nenacházím jediný důvod, proč by Tom odcházel v tichosti. Touhle dobou už bude o tom, co se stalo mezi mnou a Davem, vědět celá firma. A zaostřeno bude samozřejmě na roli pana Dadea v našem rozchodu. Robert i moje spolupracovnice Asha mě svorně a každý svým způsobem ujišťovali o tom, že mě povýší na Tomovo místo. Moje profesní úspěchy jsou obdivuhodné, ale ne natolik, abych si zasloužila takovou poctu, takže se bude všeobecně a celkem právem předpokládat, že jsem si ji vysloužila vleže na zádech. Ti, kteří jsou dnes pracovně na mé úrovni, se mi budou zítra zodpovídat, ale pořád ve mně uvidí couru, jež se sexuálně nabídne jakémukoliv muži, který by jí mohl být užitečný.

Kolik mužů asi tu teorii otestuje? Dokud budu s Robertem, nejspíš žádný. Ale bez něj bude mít každý vedoucí pracovník pocit, že má právo zaujmout jeho místo. Budou očekávat, že v zájmu kariéry roztáhnu nohy.

A pak je tu samozřejmě pan Freeland, spoluzakladatel společnosti a Daveův kmotr. Z toho jsem si zcela jistě udělala nepřítele. Na základě Robertova vlivu mě musí tolerovat, ale jak dlouho? Na kolika frontách na mě budou útočit?

Měla bych Roberta nesnášet za to, že mě dostal do takové pozice. Ale jak se probírám vzpomínkami na uplynulou noc, na to, jak jsem pod ním ležela, jak uvnitř mě pulzoval, jak vypadal potom, když ležel vedle mě, nahý a dokonalý… no, nedá se říct, že bych ho zrovna nesnášela.

Takže si roztřesenýma rukama oblékám konzervativní lehký vlněný kostýmek v černé barvě v kombinaci s bílou šifonovou halenkou, která má u krku stuhu na uvázání do mašle. Trochu tenké brnění do tak tuhé bitvy, ale bude muset stačit.

Když přicházím do práce, Barbara už je na mě připravená. Konečné zprávy jsou vytištěny na křídovém papíru a svázány v tmavě modrých deskách. Za necelou půlhodinu mi začíná porada.

Pročítám došlou poštu. Je v ní také interní sdělení o Tomově odchodu. Zvláštní, když si pomyslím, že to bylo teprve včera.

Zpráva vysvětluje, že dokud ho nenahradí někým jiným (což nastane v horizontu dnů), máme se dál věnovat svým úkolům. Pokud bude mít kdokoliv z nás nějaký dotaz, který bude vyžadovat okamžitou odpověď, nebo projekt, který bude potřeba konzultovat s managementem, máme poslat e-mail Loveovu nadřízenému, panu Costinovi. Loveův nadřízený. Ta slova mohou znamenat mnohé. Ale mé zamyšlení se rychle vytrácí v důsledku závažnějších událostí, které mě zaměstnávají. Takže za pár dnů jmenují Tomova nástupce. A mně zatím nikdo nevolal. Možná že Robert, Asha… možná se mýlili. Možná

Tomovo místo nabídnou někomu jinému.

V tom případě… se nemůžu rozhodnout, jestli se mi uleví, nebo budu hluboce zklamaná. Nejspíš bych měla cítit úlevu, a jestli to tak dopadne, bude to emoce, kterou ukážu světu.

Ale hluboko uvnitř? Tam se strhne bouře zklamání. Nemělo by to tak být, ale myslím, že tomu nedokážu zabránit.

Přesně v půl desáté se ke mně hrne můj tým, abychom společně projednali a připravili prezentaci pro Maned Wolf. Taci, Dameon, Nina i Asha, všichni sehrají nějakou roli, vysvětlí detaily, budou připraveni zodpovědět případné dotazy. Ale nakonec to jsou jenom sboroví zpěváci. Zítřek bude mým dnem. Já budu ta, která se vznese nebo padne.

Dívají se na mě jinak… ale nezdá se, že by v tom bylo odsouzení. Všichni kromě Ashy vypadají nervózně. Když jim položím otázku, spěchají s odpovědí, oči jim přitom neklidně těkají; potom tiše vydechnou, když utrousím souhlasnou poznámku. Jsou tady drobné rozdíly, samozřejmě. Taci se zdá být zvědavá, ustrašenost Niny provází drobné známky nesouhlasu, a když vstanu, Dameonovy oči zalétnou k mým bokům obepnutým v sukni. Poté, co k němu vyšlu tázavý pohled, okamžitě je sklopí k podlaze a sklání hlavu, jako by se modlil… nebo styděl.

Všichni to vědí. Ale nikdo mě netestuje a rozhodně se mi nikdo neposmívá.

Mají ze mě strach. A ten strach je očividně zároveň odpuzuje i přitahuje. Pravděpodobně bych z toho měla být smutná. Ale já se v duchu pořád dokola vracím k jediné věci.

Dostanu Tomovo místo.

Přecházím místností, probírám se čísly a Dameon znovu zvedá oči. Jeho pohled se tentokrát šplhá nad mé boky až k ňadrům. Neví, že jsem si toho všimla; myslí si, že nevím, co by chtěl, abych s ním dělala. A v tom je právě klíč, že ano? Spočívá v tom, co Dameon chce, abych dělala já s ním. Je mi jasné, že by se sám nikdy o nic nepokusil.

Jeho respekt je hmatatelný.

Lidé, kteří by se ti pošklebovali nebo by ti ztrpčovali život? Klaněli by se nám.

To pomyšlení je zneklidňující…

… a trochu vzrušující.

Vím, že by to tak být nemělo, ale… nikdy předtím jsem takový typ moci nezažila. A to jsem se honila za sebeovládáním, bojovala o něj a kultivovala ho tolik let. Potom se objeví Robert a všechno tohle mi dá jediným činem.

Ztěžka polknu a přesouvám svou pozornost k Ashe. Ona je jediná, jejíž přístup se nezměnil. Její tmavé oči jsou pozorné, ale nedávají nic najevo. Mohla by být předobrazem klidu a rozvahy. Což je ironie, když si uvědomím, že ona je tou, která si zaslouží být vyděšená.

Moje sebedůvěra se nepatrně zmenšuje. Ne moc, ne natolik, abych se začala cítit pokorně, ale i tak… Zvedám ramena a dokončuju poradu. K zítřejší prezentaci máme všechny informace, které potřebujeme. Zbývá nám jenom zavřít se každý do svého koutku a procvičit si svoje formulace.

Na konci jim tiše pokynu rukou, že je čas opustit mou kancelář. Jako na povel všichni odcházejí. Taci, Nina a Dameon s přetrvávajícími úsměvy. Všichni poslušní a připravení mi vyhovět.

Znovu se dostavuje to vzrušení…

… které se rychle rozplývá, když vyjde najevo, že se Asha schválně zdržuje a čeká, až zůstaneme samy.

„Potřebuješ něco, Asho?“ ověřuju si, když jsou ostatní pryč.

„Jsem tady dnes naposledy?“

Ta otázka do mě vráží jako elektrický proud a dočasně mě připravuje o řeč.

Stojíme naproti sobě a vzájemně se detailně studujeme. Taky má na sobě černý kostým, ale na rozdíl ode mě kalhotový, a pod bezchybně střiženým sakem strohou bílou košili na klasické zapínání. Vlasy jí volně splývají na záda, mají stejnou půlnoční barvu jako její oblečení.

„Proč se na to ptáš mě?“ vyrazím ze sebe nakonec. Podívá se mi do očí, ale neodpoví.

„To tys jim řekla, že jsem spala s Robertem?“

Její ústa se zkřiví v nepěkné grimase. „Ne,“ odpovídá úsečně.

„Doufala jsem, že si tu informaci podržím jako páku na tebe, ale je zjevné, že už to vědí. Možná si Tom myslel, že když jim to řekne, aspoň trochu tě vytrestá. Očividně se to obrátilo proti němu.“

Z pomyšlení, jak se mi můj bývalý vedoucí mstí, mi naskakuje husí kůže. V ochranném gestu si křížím ruce na prsou.

„Tak jsem tady dnes naposledy?“ opakuje svou otázku Asha.

„Já o ničem takovém nevím,“ řeknu. „Ale znovu – proč se na to ptáš mě?“

Asha pozorně zkoumá mé rysy a pak se vyjádří. „Tvůj milenec obsazuje scénu.“ Její hlas je pevný, neobsahuje žádné emoce. „Vybírá si účinkující a zbavuje se herců, kteří mu nejdou na ruku. To se musí udělat, než se zvedne opona.“

„A pak co?“

Zvlní rty do falešného úsměvu Mony Lisy. „A pak může přimět svou malou pěknou marionetu tančit.“

Zmocňuje se mě nával zlosti, ale správně kousavá odpověď mě napadá příliš pozdě. Ona už je pryč.

Otáčím se a vyhlížím z okna. Nebe je tmavě šedé, možná se schyluje k bouřce. Když jsem byla malá, bála jsem se jí. Ale dnes, když se řekne bouřka, vybaví se mi oceán. Ty divoké, bílou pěnou pokryté vlny, které vyvolávají pocity vzrušení, nebezpečí a ze všeho nejvíc… krásy.

„Jsem krásná,“ řeknu si tiše pro sebe. Je to zvláštní, protože v minulosti jsem krásu přisuzovala jenom princeznám. Ale když to slovo vyslovím dnes, je to jiné. Je to, jako bych povznesla jeho význam na něco bohatšího, temnějšího a značně smyslnějšího.

„Jsem krásná.“

Je to mantra, je to žalm, je to zaklínadlo. Sedám si ke stolu. Samota, kterou v práci zažívám, mi přináší klid.

Když jsem vyrůstala, nevěděla jsem, že chci být obchodní konzultantkou, ale věděla jsem, že chci dělat něco, co zahrnuje čísla a strategii. Na střední škole jsem se zamilovala do Einsteinovy krásné rovnice a jako dítě jsem milovala partie šachů s tátou… dokud nepřestal jevit zájem o hru, to mi bylo asi třináct… v době, kdy jsem ho začala běžně porážet.

Co by asi udělala se svým životem Melody, kdyby žila? Její sny o budoucnosti byly vždy poněkud rtuťovité. Jeden den chtěla být tanečnicí, druhý herečkou, a jednou mě dokonce zatáhla stranou, aby mi řekla, že chce být lupičem šperků. Řekla, že by je ani všechny neprodala, ale schovávala by si je na půdě, dokud by jich nebyla taková hromada, že kdybyste na ni vyšplhali, ve tmě by zářily jako noční obloha plná na zem spadlých hvězd.

Bylo mi asi sedm, když mi to vyprávěla, a já si pamatuju, jak jsem se z té představy rozhihňala radostným vzrušením. Tehdy mě Melody rozesmála dost často. Byla tak vtipná a plná života. Milovala jsem ji. Myslím, že ji naši taky milovali… jenže ne bezpodmínečně.

Nakonec to dotáhla do extrému a jako supernova zazářila tak mocně, že se vznítila a shořela. Naši se od toho představení odvrátili, předstírali, že k němu nedošlo, a soustředili svou pozornost na mě. Moje záře nikdy nebyla tak oslňující jako sestřina, ale byla stálá, a právě to jsem potřebovala k tomu, abych si udržela lásku, kterou Melody ztratila. Táta mi řekl, abych na ni neplýtvala slzami. Řekl, že nikdy neexistovala, ne pro nás. A tak to bylo. V noci jsem pak tajně prolévala slzy do polštáře. Já byla milována, kdežto ona prostě… zmizela.

To, jak ji vymazali, bylo ještě děsivější, než její smrt. V mém věku už jsem o smrti věděla všechno. Ale až tehdy jsem si uvědomila, že se někdo může stát neviditelným pro ty, které miluje.

Naši ještě ani nevědí, že jsem se rozešla s Davem. Samozřejmě jim to nakonec budu muset říct, ale část mého já má hrozný strach, že

až si uvědomí, že nezářím dost, taky mě vymažou. Paradoxně tady v práci jsem pořád hvězdou, za kterou se lidé otáčejí, navzdory mým chybám… a možná právě kvůli nim. Jako alchymista Robert přetváří chyby na výhody. Ujišťuje se, že mě všichni uvidí a že se neodvrátí, ani když svítím příliš jasně. To je pravda o Robertovi, který mě zároveň děsí i přitahuje.

Budou hrát podle našich pravidel, která budeme přizpůsobovat našim potřebám.

To je velmi odlišná hra od šachů, na kterých jsem vyrostla.

Snažím se ty myšlenky potlačit a znovu se pouštím do práce. Učím se statistiky nazpaměť, dvakrát kontroluju vypočítané údaje a procenta. V šest mi strká Barbara hlavu do dveří, aby se zeptala, jestli ještě něco nechci, než odejde, ale já jenom zavrtím hlavou a popřeju jí hezký večer. Všechno, co potřebuju, mám v deskách na stole. Hmatatelnost čísel mě uklidňuje. Představují něco, čeho se můžu držet, když se všechno ostatní obrátí vzhůru nohama. Ve chvíli, kdy za sebou pro dnešek zamykám kancelář, je budova temná a prakticky prázdná.

Kromě…

Z Ashiny kanceláře se line světlo. Není pro ni neobvyklé, že se zdrží déle, ale ne tak moc. Ne do chvíle, kdy obloha zčerná tmou a jediní lidé v budově jsou z údržby a ostrahy. Měla bych kolem jejích dveří projít bez povšimnutí. Kolikrát už se mě pokusila nalomit, ponížit, dokonce ovládnout? Tisíckrát. Když připočtu dnešek, tisíckrát a jednou. Měla bych ji ignorovat.

Ale ona má rozsvíceno a já se z nějakého důvodu přistihnu u jejích dveří.

Neklepu. Prostě zmáčknu kliku. Očekávám, že ji uvidím ponořenou do kopií stejných složek, které jsem pročítala já, nebo jak zkoumá firmy a pátrá po těch, které by mohla předhodit naší společnosti, aby zvýšila svou prestiž. Ale ona jenom propaluje zeď tak intenzivním pohledem, až si říkám, jestli tam nevidí něco, co já ne. Možná nějaké zjevení nebo rozmazané kontury ztraceného snu. Něco jiného než bílou malbu.

„Promovala jsem na Stanfordu mezi nejlepšími deseti procenty absolventů,“ promluví. Ani se na mě nepodívala. Nemám tu co dělat,

v tuhle dobu, na tomhle místě. Měla jsem zaklepat. Nic z toho ji ale nevzrušuje. Dál zírá do zdi a pokračuje:

„Najali si mě. Tahle firmě mě chtěla. Věděli, co pro ně můžu udělat.

Nemusela jsem se s nikým vyspat, abych se sem dostala.“

„Nikdy jsem se s nikým nevyspala z vypočítavosti,“ kontruju, když rozpoznám a napravuju její urážku, ale tentokrát bez emocí. Na nějaké ostré hádky jsem příliš unavená. „Řekni mi něco,“ vzdychnu, „kdyby to tak bylo, měla bys s tím opravdu morální problém? Jsi zahořklá z nesouhlasu nebo spíš ze zklamání?“

Zůstává zticha, čeká, co k tomu dodám.

„Kdybys poznala muže, který by ti mohl pomoct s kariérou,“ navazuju, „někoho, kdo by tě přitahoval, dovolila bys mu, aby tě měl výměnou za jeho asistenci?“

Zavrtí hlavou. „To není můj styl. Pokud použiju sex jako pomůcku, pak je to nůž, ne žebřík.“ Konečně se na mě podívá, na rtech drobný úsměv. „Ty ho používáš jako univerzální klíč. Otvírá ti dveře. Tvůj způsob se zdá být úžasně efektivní.“

Asha si svlékla blejzr. Bílá košile ostře kontrastuje s její světle hnědou pokožkou. Má ušlechtilé rysy vyšších vrstev východní Indie, ale něco na ní přesahuje národnostní rozdíly. Skoro jako by byla víc modelem člověka než skutečnou osobou. Zosobňuje chladnou, agresivní vypočítavost, dravou smyslnost, zákeřnou upřímnost… Dodává sadismu ženský rozměr.

„Nechtěla jsem, aby Toma vyhodili,“ přiznávám potichu.

„Proč ne?“ diví se Asha. „Dostaneš jeho místo. Doneslo se mi to z ověřeného zdroje. Naši náčelníci nejspíš usoudili, že bude vypadat nejlíp, když ti ho dají až po tom, co podle očekávání uzavřeš úspěšná jednání s Maned Wolf.“ Odmlčí se a naklání hlavu ke straně. „Řekni, kam ses to rozběhla, když jsi zjistila, že Toma vyhodili? Utekla jsi tak rychle.“

„Musela jsem ho konfrontovat.“

Chvíli jí trvá, než si dá moje slova do správného kontextu, ale jakmile jí to dojde, unikne jí z lesklých růžových rtů tichý smích.

„Pana Dadea? Myslela sis, že to, co udělal, bylo bezcharakterní?“ Zvedá se, vydává se ke mně a dává mi rty těsně k uchu. „Tys taky nikdy nebyla vzorem morálky,“ upozorňuje mě. „Nemáš nárok cítit se dotčeně, když si sama soustavně volíš špatnou cestu.“

„Já si –“ vyhrknu, ale Asha mi skáče do řeči.

„Ty jsi zkažená, Kasie.“ Zvedá ruku a uhlazuje mi vlasy za ucho. Pak mi prsty přejede dolů a nahoru po tuhnoucích zádech. „Vyspala ses s cizincem,“ vydechne hlasem jemným jako její doteky. „Zradila jsi svého snoubence, když sis strčila jeho ptáka do pusy. Lhala jsi o tom Tomovi, nám všem.“

„Uvědomuješ si, že tě můžu nechat vyhodit,“ pohrozím jí stroze.

„Ach, ano, vím, už se to blíží. Možná se to nestane zítra, třeba ani příští týden, ale bude to brzy. Nejdřív Tom, pak já, to dává smysl. Třeba si ještě užiju nějakou legraci, když mi dáš šanci.“ Rukou mi sklouzne na zadek, ale ustupuje dřív, než se stačím ohradit.

„Řekněme, že kdybych dostala příležitost, vyspala bych se s tím tvým panem Dadem.“ Přechází k oknu a prsty se opírá o sklo. „Když vstoupí do místnosti, ovládne ji, je skoro nemožné se na něj nedívat. Ta jeho postava, široká ramena, svaly… a stejně se nic z toho nevyrovná jeho osobnosti. On je jako… oduševnělý divoch. Jako Daniel Craig v roli Jamese Bonda, jako mladý a sexy Gordon Gekko.“

„Je to Robert Dade,“ namítám s úsměvem, protože ty analogie sice fungují, ale přirovnávat tohoto muže k někomu jinému nedokážu. Ovlivnil můj život tak jedinečným a neočekávaným způsobem, že stojí mimo všechny předobrazy mužských hrdinů velkého plátna, kteří přinášejí zkázu do řad svých protivníků.

„To ano,“ souhlasí Asha. „Je to Robert Dade a já bych byla ochotnou a dychtivou účastnicí jeho postelových hrátek. Ne proto, že bych tolik toužila po jeho asistenci, ale proto, abych zjistila, jestli ho dokážu zlomit.“

Zasměju se, skoro uchvácená její namyšleností.

„Myslíš, že bych to neudělala?“ ptá se… i když, možná to nebyla otázka. Její hlas postrádá intonaci. Obrací se čelem ke mně a zavrtí hlavou. „Tvůj problém spočívá v tom, že jsi nikdy plně nepochopila, co to obnáší být žádanou ženou.“

V duchu se vracím k oné noci v Robertově posteli. Když jsem si na něj vysedla a odmítla si ho vzít, dokud neřekl: „Prosím.“

Asha se usměje, čte mi myšlenky. „Nadvláda v posteli nemá žádný význam, dokud se ji nenaučíš využívat i mimo ložnici.“

Odvracím pohled. Připadá mi, jako by se v místnosti ochladilo.

Třu si paže, abych se trochu zahřála.

„Nemusíš mi věřit,“ pokračuje Asha. „Ale je to součást příběhů vaší víry. Adam a Eva, Samson a Dalila, Salome a její tanec sedmi závojů, ty všechny vyprávějí o jedné nepopiratelné pravdě. Pokud žena skutečně něco chce – třeba aby její chlap kousl do jablka, nebo srazit na kolena bohem vyvoleného superhrdinu, nebo Křtitelovu hlavu na stříbrném podnosu –, může to mít. Žena může mít všechno, pokud ví, jak používat, co má dáno od boha.“

Začínám se smát, ale pak…

Kdybych ti přinesl svět na zlatém podnosu, vzala by sis ho?

Hlava Jana Křtitele na stříbrném podnosu. Je to skutečně tak odlišné od toho, co mi nabízí Robert?

Ano, odpovídám si v duchu, protože Tom není žádný Jan Křtitel a Asha má do svatého proroka sakra daleko.

Asha zmlkla, dává mi čas, abych se pokusila nahlédnout na biblické příběhy v novém světle.

„Kdybys chápala, jak jsi mocná, byla bys i odvážná,“ dodává nakonec.

Někdy se stane, že když lidé pojmenují to, po čem toužíte, získá to kontury. Najednou to spatříte a jste si jistí, že to můžete mít. Stačí, když řeknete nebo uděláte přesně to, co je potřeba.

Nějak tak se cítím teď, když Asha vyslovila, že bych mohla být odvážná. Po tom toužím.

Ale vzápětí se ten obraz rozplývá. Překrývá ho jiný, na kterém je Melody a její destruktivní milostné eskapády, které vedly ke ztrátě nevinnosti, moji rodiče, její zavržení… celý život si pěstuju svou zbabělost a doufám, že když nic jiného, ona mě před tím vším ochrání. Je mou nedílnou součástí. Netuším, jak ji ze sebe vymýtit.

„Nemám nejmenší zájem pomáhat ti, aby sis udržela práci,“ řeknu a přenáším váhu na paty. Náhle se cítím unaveně a odevzdaně. „Ale slibuju ti, že udělám všechno pro to, abys nedostala vyhazov kvůli falešnému obvinění. Jestli tě odsud vyhodí, bude to tvoje chyba, ne moje, a už vůbec ne pana Dadea.“

„To říkáš dneska –“

„A budu to říkat i zítra.“ Otáčím se a otvírám dveře. „Dobrou noc, Asho. Jdi domů a trochu se vyspi.“

„Nejsem unavená.“

„Tak jdi do parku a trhej křídla motýlům,“ doporučuju jí s ironickým úsměvem. „To by sis mohla užít.“

Oplácí mi úsměv a zavrtí hlavou. „Motýli jsou příliš slabí.“

„Tak třeba zastřel kojota, co já vím,“ navrhuju. „Ale tvůj pracovní den skončil. Všichni potřebujeme odpočinek, a pokud budu diktátorem, budu se snažit o benevolenci.“

Cestou z její kanceláře mě vyprovází tichý uznalý smích. Na zlomek vteřiny vnímám pocit sounáležitosti a zapomínám, že je ztělesněním zla.

Ale ona mi to nepochybně ráno připomene.

Nastupuju do výtahu a v duchu si přehrávám její slova. Tvůj problém spočívá v tom, že jsi nikdy plně nepochopila, co to obnáší být žádanou ženou.

V tom se právě mýlí. Robert mi ten pocit dopřál. Pokaždé, když se milujeme, cítím se chráněná, dost často unesená, ale taky vnímám moc, kterou nad ním vládnu. Je to afrodisiakum, které se pro mě stalo poměrně návykovým.

Nadvláda v posteli nemá žádný význam, dokud se ji nenaučíš využívat i mimo ložnici.

Zatímco výtah klesá k parkovišti, uvědomuju si, že má možná pravdu. Ale já se učím…

… a to poměrně rychle.

Kapitola 35

JE PO JEDENÁCTÉ. Už se chystám do postele, když mi přichází zpráva:

Videokonference?

Když jsem naposledy souhlasila s videokonferencí s Robertem, kterého jsem tou dobou znala jenom jako pana Dadea, skončila jsem nahá a masturbovala jsem… což se stalo takovým naším zvykem. Ne ty videokonference, spíš ten zbytek.

Ale zítra budu muset prokázat své kvality při finální prezentaci.

Nesmím mu dovolit, aby mě dnes večer rozhodil.

Odepisuju:

Nemůžu.

Víc než to jedno slovo nepíšu. Ani nemusím. On ví, co bude zítra, co to pro mě znamená.

Odpovídá:

Můžeš. Dnešek bude nevinný.

Zaváhám. Říct ne? Promýšlím v duchu. Jak můžeš disponovat vůbec nějakou mocí, když nedokážeš říct ne?

Ale jistě, že dokážu říct ne. Akorát ne jemu.

Zapínám počítač a po chvilce se přede mnou zjevuje na obrazovce. Sedí na křesle ve své ložnici. Tak vzdálený, a přesto velmi, velmi blízký.

„Roberte, já nemůžu –“

„Zítra přijdeš se svým týmem do mé zasedací místnosti,“ řekne laskavým, téměř otcovským tónem.

Usměju se. „To není nic, na co bych mohla jen tak zapomenout.“ Ale pak na mě dolehne tíha očekávané situace a já skláním hlavu.

„Budu jim muset připomenout své schopnosti,“ zašeptám a zatahám si za konečky prstů jako nervózní dítě. „Musí si znovu uvědomit, jak jsem kvalifikovaná. Jinak –“

„Budeš stát přede mnou,“ přerušuje mě mírně. „Před mým vedením a tvým týmem a budeš nám sdělovat svá doporučení, jak strategicky představit mou společnost široké veřejnosti. Ohromíš nás. Celému osazenstvu zasedačky ukážeš stejnou dravost a vášeň, které z tebe sálaly pokaždé, když jsem tě svíral.“

„To je stěží to samé.“

„Nemůže to být moc odlišné. Pokaždé, když jsem tě měl v náručí v mé posteli, postavila ses mým výzvám i mé vášni. Jedno a to samé se dá dělat různými způsoby v různých podmínkách. Ty jim všem ukážeš, proč si svůj post zasloužíš.“

To mě přinutí uchichtnout se. „A jak přesně toho docílím?“ Zlehka přikládám prsty k monitoru počítače a dotýkám se obrazu jeho paží, kde dokonce i odsud vidím malé škrábance, které jsem mu pořídila během našeho posledního setkání. „Tím, že je nechám krvácet?“

Rozšiřuje úsměv a zády se opírá do starožitného křesla. „Rád bych si uchoval představu, že si své násilí ušetříš pro mě.“

„Ovšem,“ odtuším a téměř neochotně stahuju ruku zpátky. Můj úsměv ale zakolísá. „Očekáváš příliš. Ještě jsi neviděl prezentaci. Třeba… třeba se ti moje návrhy nebudou líbit.“

Sklání hlavu na stranu a zvedá obočí způsobem, který je zároveň svůdný i rozpustilý. „Budeš to muset risknout.“

Vyprsknu smíchy, protože mi připadá, že jsem v poslední době nedělala nic jiného.

„Ale jedno ti slibuju,“ řekne přívětivě. „Nebudu nutit své lidi, aby tvoje návrhy přijali. Každá jejich reakce bude upřímná a já se nepokusím jejich rozhodnutí zvrátit.“

Aha, takže je to bez záruky. To zjištění mě vlastně uklidňuje. Tohle je ten typ výzvy, na který jsem trénovaná. Chápu ji a je mi dobře známá. Právě teď, když mi všechno v mém životě připadá nové a děsivé, je cokoliv povědomého jako požehnání.

Narovnávám se v ramenou a nepatrně zvedám bradu. „Dobře se vyspěte, pane Dade,“ popřeju mu mírně. „Oba nás zítra čeká velký den.“

„Dobrou noc, slečno Fitzgeraldová,“ odvětí a s drobným pousmáním mizí. Moje obrazovka zčerná.

Ale pořád ho cítím.

Jako oceán cítí svůj měsíc.

A DALŠÍ DEN JSEM PŘIPRAVENÁ. Musím být, no ne?

„Jsem připravená, jsem připravená, jsem připravená,“ opakuju si, když si kartáčem pročesávám vlasy a protrhávám v nich drobné uzlíky, přičemž sotva vnímám bolest.

Na sebe si vybírám černou vypasovanou sukni, která mi končí pár čísel nad koleny, a k ní dobře padnoucí, v pase se rozšiřující blejzr. Pod něj si oblékám zelený hedvábný top bez rukávů, který mi připomíná Everglades. Je tak lehounký, až by člověk čekal, že bude průsvitný. Je to iluze, dotek tajemna zabalený v kruté realitě upjatého kostýmku. Činím tím určité prohlášení.

„Dnes je můj den,“ říkám znovu zrcadlu. Můj odraz mi vrací pohled. Pochybovačně.

Chytám kufřík, trochu křečovitěji než obvykle, a vycházím ven. Není potřeba, abych to brala přes naši firmu. S mým týmem se sejdu rovnou v Maned Wolf.

Cestou tam přemýšlím o tom názvu, Maned Wolf Security Systems. Malý průzkum mi prozradil, že souvisí s největší psovitou šelmou Již-

ní Ameriky, která má díky svým dlouhým nohám nejdůstojnější vzezření a chůzi ze všech divokých šelem psovitých na světě. Svou oběť zakousne do krku a třese jí tak dlouho, dokud není bezvládná. Ale na rozdíl od vlků tohle zvíře netvoří smečky. Zabírá si velká území, na kterých se pohybuje a brání je pouze s pomocí svého druha. Oba spolupracují, aby odolali všem nástrahám, které je ohrožují. Druha si vybírá na celý život.

Navzdory jejich výšce a dravosti jsou považováni za téměř ohrožený druh. Jsou hojně loveni.

Teď, když projíždím Beverly Hills, zvolňuju a přemýšlím, jestli si Robert uvědomuje, jak moc toto zvíře připomíná. I já v něm vidím zranitelného predátora. Mohla bych být jeho družkou, pomáhat mu ovládat a rozšiřovat jeho území.

I tak bychom byli zranitelní.

Konečně přijíždím k sídlu jeho firmy v Santa Monice. Tónované prosklené stěny se vypínají k nebi, jako by chtěly vyhovět zoufalé potřebě města vidět svůj vlastní odraz. Parkuju na ulici, napřimuju se a zhluboka se nadechuju. Členové mého týmu vědí, že jsem se vyspala s mužem, pro kterého jsme přijeli prezentovat. Soudí mě za to. Jestli to podělám, a přesto mě povýší, sklidím despekt a posměch. Budu se muset vyššího postu vzdát, možná dokonce opustit společnost.

To se prostě nesmí stát. Těžce polknu a procházím dveřmi mohutné budovy. Míjím pult ostrahy a pokračuju nahoru do zasedací místnosti. Přicházím o deset minut dřív, ale ostatní jsou již na svých místech. Můj tým tu sedí společně s výkonnými manažery Maned Wolf, kteří jsou připraveni na naše představení. Chybí jenom Robert. Vyrážím do čela místnosti. Taci už má všechno nachystané na prezentaci v PowerPointu.

Předstupuju před všechny a trochu nejistě sahám pro laptop, ve kterém jsou uloženy všechny vizualizace, které dnes použiju. Zajímalo by mě, jestli si někdo všiml, že se mi lehce chvějí prsty. Členové představenstva Robertovy firmy se zaobírají aplikacemi ve svých iPhonech a čtou si e-maily, několik z nich mě bere na vědomí tichým úsměvem. Pokud mají nějaké lascivní myšlenky, dobře je skrývají za bezvýrazné,

skoro nezaujaté fasády. Se všemi jsem v uplynulých týdnech mluvila, ale nikdo z nich mě teď neosloví. Všichni jenom čekají.

A pak vchází on. Atmosféra v místnosti se okamžitě mění. Všichni zvedají pohledy k panu Danovi, ale protože ten jeho je pevně ukotvený na mě, následují ho. Intenzita jejich pozornosti mě sežehne jako tepelná vlna řízeného výbuchu. Klikám na ikonu PowerPointu a zahajuju prezentaci.

Začínám mluvit o vývoji situace na trhu, což je pro většinu nudná pasáž. Nikoliv pro mě. Směřování trhu je matematickým ukazatelem očekávání a hodnot celé společnosti. Tikající čísla Dow Jonesova indexu vám můžou napovědět, jestli tisíce lidí cítí naději nebo se bojí. Drží si peníze pěkně pod polštářem a křečkují je, jako by schraňovali vodu před blížící se katastrofou? Nebo investují do farmak, protože předpokládají, že víc z nás najde spásu v zázračné pilulce? Ale trendy, které se vztahují k Maned Wolf, jsou ještě zajímavější. Jejich alarmy a bezpečnostní systémy mohou dát nejistotě punc bezpečí. Takže otázka zní, budou mít investoři zájem o trh, který se živí strachem?

A odpověď je – vždycky.

Procházím s nimi nejrůznější aspekty jejich odvětví, které budou investory lákat, a ukazuju jim ty, které je zaujmou minimálně. Expanze ochranných systémů pro cizí národy v nebezpečných zemích by měla být zredukována. Příliš nebezpečné. Výnos ze strachu je věčný, výnos ze smrti konečný.

Všechno se dá vyjádřit čísly.

Moje obecenstvo je hned pozornější. Sleduje, jak rozebírám různé oblasti grafu. Prsty už se mi nechvějí. Cítím na sobě jejich oči, ale Robertův pohled má jinou strukturu. Jako by mě na kůži hladil samet. Probírám se čísly oddělení výzkumu a vývoje. Tahle oblast potřebuje růst, zatímco oddělení marketingu bude chtít restrukturalizaci.

Někde bude nutné přijímat, jinde propouštět.

Ano, když dojde na čísla, může to znít bezcitně.

Dameon už zase zapomněl, že si má hlídat oči. I jeho pohled na sobě cítím. Ale už není stejný jako minule. Jeho dychtění nepra—

mení z toho, co ví o mých vztazích. Napájí se mou mocí. Jsem zosobněním síly.

I Asha se na mě dívá. Moje moc ji vzrušuje. Chce mě, chce se mě dotýkat tím nejintimnějším způsobem. Chce být lovkyní, která skolí predátora, spoutá ho a vystaví všem na odiv.

A ti pohlaváři… všichni do jednoho mě chtějí. Jejich touha ale není urážkou. Je darem.

Image a propagace je Taciina doména a tak ustupuju a nechávám ji dočasně ovládnout scénu. Ale uvědomuju si, že se pozornost stále soustředí na mě.

Co kdybych jim všem dovolila, aby mě měli? Co kdybych je všechny přiměla, aby usilovali o mou pozornost, aby se sklonili před mou vůlí, aby souhlasili s uskutečněním všech mých návrhů? Co kdybych je za to odměnila?

Moje představivost se probouzí… Dameon se zvedá a vydává se ke mně, čeká na instrukce, zatímco Robert přikývne na souhlas. Tohle není nevěra. Je to demonstrace síly. Je to ten druh moci, který mi dovolí dělat cokoliv a kdykoliv chci. Nikdo se neodváží nic namítat.

Představuju si, jak Dameona svlékám. Nejdřív mu sundávám sako, potom kravatu. Bez okolků je pouštím na podlahu a on jenom stojí, tichý a pokorný. Pomalu mu rozepínám košili – stojí čelem k ostatním a Nina se usměje, když odhalím jeho vypracovaný štíhlý trup. Prsty mu přejíždím po konturách svalů, po hrudi, břiše, úzkých bocích.

„Svlékni ten zbytek,“ řeknu a ustupuju. Sleduju, jak si poslušně stahuje pásek, potom kalhoty a nakonec i boxerky. Je štíhlejší než Robert, míň svalnatý a jeho mládí mu propůjčuje jistou křehkost, kterou nezakryje ani každodenním posilováním. Jeho ztopoření vypovídá o touze. Dívá se na mě, čeká na další instrukce a do hnědých očí mu vstupuje naděje. Pokládám mu ruce na ramena a tlačím na ně, dokud si s vyčkávavým výrazem neklekne.

Opět se podívám na Roberta. Usmívá se, když si vyhrnuju sukni k pasu a stahuju kalhotky, tak akorát…

„Ochutnej mě,“ nařizuju Dameonovi a v okamžiku cítím laskání jeho jazyka, kterým mě otvírá a zároveň přijímá známky mého vzrušení.

Robertův viceprezident hltá Dameonovo konání očima, závist mu barví tváře doruda. Kývnu na něj, pokynu mu jednou rukou a on ihned uposlechne a přichází si stoupnout za mě, tiskne se ke mně zezadu. Cítím jeho erekci, zatímco se mi jemně přisává rty ke krku, netečný vůči Dameonově pozornosti, kterou mi nepřestává věnovat. Očima teď visím na Robertovi a on na mně. Další, kdo mi musí věnovat pozornost, je Asha. Taky přichází za mě, prsty mě víská ve vlasech a hladí mě nahoru a dolů po celé délce paží. Chce víc, ale tohle je vše, co jí dovolím. Je to moje zábava. Já určuju pravidla.

Robert se znovu usměje, chápe to. Z jeho očí dokážu vyčíst, čeho si žádá. Abych ho potěšila, dovolím Ashe, aby mi rozepnula halenku a povolila podprsenku. Viceprezident klesá na kolena a hladí mi stehna, Dameon do mě proniká jazykem. Chvěju se, hlavu mám lehce zakloněnou, rozkoš nabývá na intenzitě. Oči však nespouštím z Roberta. Ten se pomalu zvedá, obchází stůl, kradmo, sebevědomě, nekompromisně. Zastavuje se přede mnou.

„Ustupte,“ řekne a ostatní hráči opouštějí scénu. Nikdo z nich není uspokojený, ale není jim dovoleno protestovat. Robert mě hladí na bocích, břiše, ňadrech a já mu povoluju pásek.

A pak, ve zlomku sekundy se ocitáme zapření o zeď, všem na očích. Nohy mám ovinuté kolem jeho pasu a on do mě vráží, znovu a znovu. Slastně vzdychám a oni nás sledují, čekají, jestli nepřijdou na řadu.

Ale to se přepočítali. Patřím jenom Robertovi a on mě. Společně určujeme pravidla, a vzrušení, které mi to přináší, je skoro stejně silné jako pocit z Robertovy přítomnosti uvnitř mého těla, do kterého se dobývá stále hlouběji a hlouběji. Ustupuje dozadu a mě bere s sebou, takže zůstávám zapřená o zeď jenom rameny. Podsazuju pánev a třu se o něj, poskytuju mu novou úroveň vzrušení. Koutkem oka vidím Dameona, který by se k nám nejradši připojil.

Právě když si myslím, že už vyvrcholím, Robert mě zaráží, staví mě na nohy a otáčí mě zády k sobě. Zlehka mi zatlačí na záda a já se ohýbám a opírám rukama o stěnu. Zasténám, když si mě bere zezadu. Ohlížím se, abych viděla do místnosti. Viceprezident nás sleduje

a nutkavě se uspokojuje rukou. Asha se tváří zlostně a závistivě. Taci si na židli poposedá, ostýchavě, ale taky vzrušeně.

Robertovy ruce zůstávají na mých bocích, protože se pohybuje s narůstající naléhavostí. Teď už se třesu, zapřená o zeď, cítím jeho a dívám se na ně. Jednou rukou mi sahá na ňadro, v prstech promne bradavku a následně mi přesouvá ruku dolů, mezi stehna. Jsem tak vzrušená – on to ví, všichni tady to vědí. Všichni se mě chtějí dotýkat, všichni mě chtějí okusit. Ale to privilegium náleží jenom Robertovi. Dotýká se mě, nejdřív mě hněte pozvolna, ale pak intenzivněji, pohrává si se mnou zvenčí a zároveň se do mě tiskne.

S výkřikem vrcholím a ten zvuk je tak syrový a nespoutaný, že by se dal považovat za řev. Cítím, že Robert taky dosáhl orgasmu, zaplavuje mé tělo stejně, jako si podmaňuje mou mysl novými poznatky o dominanci, vlivu a kontrole.

Ano, o kontrole. O té pomíjivé věci, kterou jsem považovala za ztracenou. Teď, v tuto chvíli si uvědomuju, že mi Robert, muž, jenž se mě snažil ovládnout, daroval víc kontroly, než jsem kdy v životě měla. Je to iluze? Nebo je to tentokrát skutečné?

Otazníky odsouvám stranou, protože Taci končí svou část prezentace a ke slovu se vracím já s tajemným úsměvem na rtech.

Dnes je tato místnost plná pozorných a dychtivých posluchačů a já jim vládnu…

… a jednomu z nich patřím.

Kapitola 36

NA KONCI SCHŮZKY Robertovi manažeři naše návrhy odsouhlasili. Jejich zavedení bude v jejich kompetenci, ale já budu udávat směr. Robert je pobízí, aby mi kladli doplňující otázky, aby se ke všemu otevřeně vyjádřili. Ale já mám na všechno odpověď. Jsou spokojeni.

Vím, že se Robert chystá zahrnout mě další prací, dalšími projekty, dalšími důvody, které budou vyžadovat, abych se mu zodpovídala, ale nikdo nebude pochybovat o tom, jestli si to zasloužím nebo ne.

Když odtamtud společně se svými kolegy odcházím, s Robertem se ani nedotkneme, ale v pohledu, který si vyměníme, stejně něco je… už nic nepředstíráme. Všichni to vidí. Jenže na tom už nezáleží. Vědí to a nic s tím nemůžou dělat. Asha se protahuje za mnou – cítím z ní porážku, a to je pro mě povzbuzením.

Ostatním dávám na zbytek dne volno a sama se vracím do kanceláře, kde mi Barbara sděluje, že mě volají do jedenáctého. Sám výkonný ředitel, pan Costin, mě chce vidět. Neváhám. Vím, že mi nabídne povýšení a nyní jsem připravená ho přijmout. Výtahem stoupám do příslušného patra a ohlašuju se jeho sekretářce, která mi říká, abych počkala.

Tohle bude poprvé, kdy se formálně a mezi čtyřma očima setkám s panem Costinem, nicméně vím, že vždycky nechává každého

čekat. Je to jeden ze způsobů, jakými demonstruje svou nadvládu. A přesto, když v recepci před jeho kanceláří usedám do hnědého koženého křesla, zjišťuju, že mi ta nabubřelost leze na nervy. Připravuje mě o povznesený pocit výlučnosti, který jsem ještě před chvílí zažívala.

Ta myšlenka mě zaráží. Výlučnost? To byl ten pocit, jejž jsem vnímala? Ohlédnu se na sekretářku za recepčním stolem. Vlasy má stažené do nízko posazeného culíku, prsten s černou perlou, který má na ukazováčku, se míhá společně s rukou nad klávesnicí počítače. Sálá z ní nezájem o mou osobu. Opravdu si myslím, že jsem lepší než ona? Opravdu? Skutečně si zasluhuju víc její pozornosti?

Minuty líně ubíhají, ona mě dál ignoruje a já zjišťuju, že ve svou výlučnost věřím čím dál míň. Zadívám se na své holé ruce. Nenavlékla jsem si prsten od té doby, kdy jsem Daveovi vrátila krásný rubín, který mi daroval. Čeho dalšího jsem se ještě ten den vzdala? Pragmatismu? Skromnosti? Jsem doopravdy připravená vzdát se tolika věcí najednou?

„Pan Costin vás nyní přijme,“ ozve se sekretářka.

Telefon nezazvonil, takže se můžu jen domnívat, že to vyčetla z obrazovky počítače, která jí napověděla, že nastal můj čas. Co to plácám, tohle přece není žádný můj čas. Je to čas pana Costina. Mohl svolat poradu, ale prokazuje mi službu tím, že to nechává mezi námi dvěma. Aspoň tak to mám cítit.

Otvírám dveře a vstupuju dovnitř. Pan Costin sedí u mahagonového stolu; za ním prosklená stěna budovy. Já mám ze své kanceláře pěkný výhled. On má lepší. Hlavu má skloněnou a pročítá nějakou zprávu. Poskytuje mi výhled na své kolečko pleši, nikoliv do tváře.

„Zavřete dveře,“ instruuje mě a já ho rychle poslechnu. Dál si čte, a tak se obezřetně blížím k jeho stolu. Zvažuju, že bych se posadila, ale rozmýšlím si to. Místo toho stojím a čekám, až mě pozdraví… a řekne mi, co mám dělat.

Konečně přeci jen vzhlédne. S netečným výrazem oskenuje můj kostýmek. Nedá se říct, že by nebyl pohledný. Má vysoké lícní kosti

a silnou čelist, ale jeho oči jsou příliš bledé, světlounce modré, takže mu dodávají permanentně chladný, dokonce krutý výraz. „Změnila jste styl,“ prohodí s náznakem sarkasmu. Mám pocit, že nemluví jenom o oblečení.

Rozpačitě přešlápnu z nohy na nohu. Opírá se zády o opěrku židle, vypadá, jako by si mou bezradnost vychutnával. Nakonec vzdychne a ukáže na židli.

„Sedněte si.“

Je to typ povelu, který dáváte psovi, a mě okamžitě zamrzí, že jsem ho poslechla tak rychle.

„Museli jsme propustit Toma Lovea,“ řekne. „Ale to už víte.“ Přikývnu, s námahou polknu a zapíchnu oči do klína.

„Tom byl dobrý,“ navazuje pan Costin. „Všechna jeho oddělení si vedla dobře, včetně vašeho.“

Znovu přikývnu. Co bylo před chvílí sebevědomé, je teď ustrašené. Cítím, jak mi srdce naráží do hrudní kosti. Je tak hlasité, že bych se nedivila, kdyby ho slyšel i pan Costin.

„Svět obchodu je nemilosrdný,“ pokračuje. „Přežijí jen ti nejschopnější a tak dále. A nejschopnější nemusí nutně znamenat nejsilnější. Existuje mnoho ohromně silných zvířat, která se stala obětí evoluce, zatímco slabší monarchové zůstávají, chráněni barvami, krásou a jedem. Zvláštní, jak to funguje, že?“

Napadá mě, že bych s ním polemizovala, ale když se mu zadívám do očí, radši se do toho nepouštím. Neurčitě pokrčím rameny, náhle nesvá z jasnějších barev, které mám na sobě.

„Přišla jste sem nahoru s očekáváním, že vám nabídnu Tomovo místo, mám pravdu?“

Další cuknutí rameny. Doufám, že si nevšiml, jak se mi do tváří hrne krev.

„Pro boha živýho, jestli se budete chovat jako dítě z mateřské školy, budu tak s vámi muset zacházet. Používejte slova, Kasie.“

Odkašlu si. „Něco jsem zaslechla…“ Ale postupně umlkám. Nevím, jak pokračovat. Myslela jsem si, že vím, co bude následovat, ale mýlila jsem se.

„To je zajímavý způsob, jak to prezentovat.“ Pan Costin si proplétá prsty a usměje se. „Taky jsem něco zaslechl. Neměli bychom si své novinky vyměnit? Řekněte, Kasie? Co že jste to zaslechla?“

Lehce si poposedám. „Zaslechla jsem, že se mi chystáte nabídnout povýšení,“ zamumlám. Hlas mám tenčí než křídla monarchů.

„Jistě, řeči se vedou, ale tohle je pravděpodobně jedna z těch méně nevinných, které jsem v poslední době slyšel,“ poznamenává. „Většina těch, které se v této společnosti nedávno objevily, je víc… choulostivých.“ Teď jsem si jistá, že vidí, jak se červenám. Narovnávám se. Teď nesmím vyměknout. Je potřeba, abych působila jako žena, která si zaslouží postup, a ne jako malá ustrašená holka, jak naznačil pan Costin.

„Uvažujete o tom, že mi tu práci nabídnete, pane Costine?“ Tentokrát se mi daří působit rozhodněji.

Ale moje rozhodnost je křehká, zvlášť když si pan Costin dává s odpovědí načas a zkoumá mě těma chladnýma očima. „Maned Wolf je obchodně spojený s mnoha našimi klienty a u těch zbylých je Robert Dade akcionářem. Má větší slovo a vliv ve světě byznysu než jakýkoliv jiný muž v L.A. Musel jsem Toma propustit, protože kdybych to neudělal, mohli jsme přijít o všechny zakázky. Neměl jsem na vybranou. Nelíbí se mi, když mě lidé připravují o možnost výběru, Kasie. Rozumíte mi?“

Přikývnu.

„Slovy!“

„Ano, pane Costine,“ řeknu honem. Kolik toho musím vydržet, abych se stala mocnou a mohla vládnout? Tahle emoční horská dráha je na mě moc extrémní. Chtěla bych vystoupit.

„Mám rád Dylana Freelanda, spoluzakladatele této společnosti. Možná už tolik nefiguruje v jejím každodenním chodu, ale pořád je klíčovým hráčem v našich podstatných rozhodnutích. Víte, jaké to pro něj bylo, když se ocitl zahnaný do kouta? Když se musel rozhodnout, že povýší toho, kdo způsobil bolest těm, které miluje, a zničit muže, který čestně sloužil jeho společnosti – té, kterou on sám postavil?“

Čest. Tom Love si nezaslouží, aby s ním bylo takové slovo spojováno. Přesto jsem s jeho vyhazovem taky nesouhlasila. Jeho propuštění

nebylo podloženo tím, že mě sexuálně obtěžoval, bylo podloženo lží. Jenže proti útokům pana Costina nemám obranu.

Zatvrzuju se, abych vydržela jeho pohled. Vidím na něm, že by toho rád řekl víc. Urážky a obvinění, která stěží drží za zuby. Ještě mi neřekl, že jsem si cestu na vrchol prošukala, i když si to zcela zjevně myslí. Ještě mi neřekl, že jsem se vyspala s kmotřencem pana Freelanda jenom kvůli tomu, abych mohla roztahovat nohy před klienty. Chtěl by mi říct, že jsem mrcha? Děvka? Co by se mnou provedl, kdyby se neobával následků?

A přesně v tu chvíli mi to dochází. On má strach z následků. Jeho zloba je bezzubá. Zvedám bradu. Jsou to jenom klacky a štěrk. To vydržím. Musím to vydržet. Není to nic, co bych si aspoň trochu nezasloužila, a upřímně – nemůže mi to ublížit.

„Pokud to pana Freelanda vyvedlo z míry, je mi to skutečně líto. Mrzí mě i vaše znepokojení,“ dodávám, „ale věřte, že jsem to neměla v úmyslu. Pracuji tady šest let a žádný z klientů si nikdy nestěžoval.“

„To by mě zajímalo proč,“ utrousí pan Costin suše.

Znovu se zavrtím. Říká toho tolik, aniž by vlastně mluvil o něčem konkrétním. Navzdory tomu pokračuju: „Právě jsem poprvé vedla tým v klíčovém projektu. Je mi známo, že pokud je někdo povýšen na pozici vedoucího, jakou měl Tom –“

„O něm byste se měla vyjadřovat jako o panu Loveovi. Dlužíte mu minimálně váš respekt, nemyslíte, Kasie?“

Čekám, až opadne štiplavá bolest po jeho urážce, a pak pokračuju:

„Uvědomuju si, že obvykle místo vedoucího, jaké měl pan Love, vyžaduje větší zkušenosti s vedením týmů, ale pokud byste se zeptal výkonné rady Maned Wolf, myslím, že byste zjistil, jak příkladnou práci jsem odvedla. Věřím, že s jejich zakázkou můžeme nějaký čas počítat, společně s dalšími lukrativními projekty.“

„Jaké překvapení?!“

Za ním se rozprostírá velkoměsto. Vidím střechy budov a malá auta, která nevypadají o nic větší než krabičky od zápalek, jak se prodírají přeplněnými ulicemi. Všichni někam spěchají a všichni se musejí potýkat s únavným provozem a dlouhými prodlevami na sema-forech. Ale nakonec se dostanou, kam chtějí. Trik spočívá v tom, že nesmíte dopustit, aby vás pohltila silniční zlost.

„Tak mám to místo, pane Costine?“

Znovu si počká, než mi odpoví, ale jeho pauza už není tak výhrůžná jako ta poslední. Oba víme, že své možnosti už vyčerpal.

„Začněte zítra,“ sděluje mi rezervovaně. „Máte se co učit. Vaše dosavadní zkušenosti tady zahrnovaly pouze financování podniků – rizika, marketing, prodeje a tak dále. Máte nulovou zkušenost se zdravotnictvím a službami, sdělovacími prostředky a komerční zábavou, cestovním ruchem a logistikou. To jsou další tři ze čtyř oddělení, která teď pod vás budou spadat. Váš ochránce vám nebude moc platný, když tuto společnost zruinujete tak, že to nepůjde napravit.“

„Já žádného ochránce nemám.“

Pan Costin mě počastuje jízlivým úsměvem. „Všichni máme své ochránce, Kasie. Bohy, ke kterým se modlíme o pomoc. Ti šťastnější z nás se těší pozornosti pozemských bohů. Dají se snadněji svést. Ale to vy sama dobře víte, že ano?“ Pohlédne na hodinky a vzdychne.

„Jděte domů, vraťte se zítra a učte se. Předpokládám, že dnes večer budete muset uctívat, protože bez vašeho božského ochránce byste se neměla ke komu modlit.“

Zatínám si nehty do dlaně, ale než s tichou pokorou, kterou po mně nejspíš chce, opustím jeho kancelář, přinutím se povolit pěst a usmát se na něj.

Neopouštím budovu, jak mi nakázal. Místo toho zamířím do své kanceláře a začínám s úklidem. Nezeptala jsem se, jestli se mám přestěhovat do Tomovy kanceláře, pan Costin takové otázky vlastně vůbec nepřipustil. Je tak divné, když vás povýší člověk, který vás nenávidí. Taky je divné, že jsem si ještě před pár měsíci nedokázala představit, že by mě někdo skutečně nenáviděl ani že by mě někdo bezpodmínečně miloval. Neviděla jsem v sobě osobu, která by dokázala tak extrémní emoce vyvolat. Zato teď se mě slovo nenávist týká poměrně často. Dave, Tom, pan Costin, možná Asha… jak je možné, že jsem po tolika letech bezpečného proplouvání životem zdrojem takového zavržení?

Nelíbí se mi to. Nikdy jsem nechtěla být Bond girl, která ničí životy za účelem prospěchu a získání milenců. Pokora nejspíš vyvolává vlídnější přístup než moc, o kterou jsem přesto odjakživa usilovala. Stojí mi moc za otevřenou nevraživost?

Silní nemůžou vyhynout.

A co láska? Miluje mě Robert? Nebo je to něco jiného?

Co se týká pana Costina… jestli má pravdu o velikosti Robertova vlivu, mohla bych dostat jeho místo stejně snadno jako Tomovo. Musí mu to být jasné. Takže je to strach, který ho nutí mě nenávidět. Je to tak běžné, dokonce to ani není zajímavé. Zarážející je na tom jediné – že se bojí právě mě. Vrcholný pracovník této společnosti se mě bojí. To je… jiné.

Cestou domů v autě přemýšlím o měsíci a oceánu. Jak spolu dokážou mnohé zničit.

Kapitola 37

NECHCI ZVÁT ROBERTA na noc. Dnes nejde jenom o to, že potřebuju prostor. Události se sice vymykají kontrole, ale nejděsivější mi připadají jeho myšlenky, návrhy a postoje, o kterých vím, že jsou neetické, a přesto mě lákají víc a víc.

A tak ho nevyhledávám. Místo toho si dělám salát, otvírám láhev vína a brečím. Snad proto, že tohle není život, jaký jsem si představovala. Je v něm o tolik víc a zároveň o tolik míň. Nakonec volám Simone. Ani mi nespílá, že jsem se jí celé týdny vyhýbala. Prostě chvíli naslouchá mému hlasu prostoupenému emocemi a oznamuje mi, že se za chvíli staví.

Přijíždí s láhví Grey Goose. Drží ji za hrdlo, stojí ve dveřích jako nedočkavý koledník a pozorně si mě prohlíží. Z kostýmku už jsem se převlékla do dlouhého hedvábného županu, rozpuštěné vlasy mi volně spadají na ramena. „Páni,“ řekne, když konečně překročí práh a protahuje se kolem mě dovnitř. „Jeden měsíc a takový rozdíl.“

Vleču se za ní do kuchyně, kde se opře o linku a přitiskne si vodku na srdce. Můj pohled upoutá etiketa znázorňující bílé ptáky letící skleněnou oblohou. „Co tím myslíš?“

„Jen uvažuj,“ pronese vážně a otvírá láhev. „Bylas hodná holka, která chodila s panovačným pitomcem. Pak sis prožila románek, za—

snoubila ses s pitomcem, rozešla ses s pitomcem a dalas to dohromady s milencem. A to všechno za míň než třicet dnů?“ výmluvně zvedá obočí. „To by bylo do Guinnessovky.“

„A jaký světový rekord bych podle tebe překonala?“

„Největší proměna, kterou prošla absolventka Harvardu během měsíce března? Můžeme takovou kategorii založit?“ ptá se a vyskakuje si na linku. „Máš zmrzlinu?“

Zaváhám jenom chvilku a hned se vydám k mrazáku a vyndávám z něj kelímek vanilkové od Stonyfield. Simone bez dlouhých cavyků nabírá dvě plné lžíce a vhazuje je do mixéru, odkud následně vlévá krémovitou hmotu do čirého alkoholu, se kterým ji míchá do něčeho, co připomíná falešnou nevinnost.

„Ty už jsi pila, viď?“ hádá.

„Jo,“ připouštím.

„Ale dáš si ještě…“

Přikývnu a ona se usměje a nalévá pití do dvou elegantně tvarovaných pohárků na vodu. „Tohle je taky změna. Řekni mi, Kasie, znamená to, že jsi konečně ochotná vzdát se části svého vzácného sebeovládání?“

„Toho jsem se vzdávala ve prospěch Davea celé roky.“

„To je pravda.“ Usrkne ze své skleničky a schválně si nechává narůst mléčný knír, aby mě pobavila. „Jenže to bylo jako jezdit na kolotoči. Plastového koně sice neovládáš, ale víš, kam jede. Tahle jízda už skončila, takže se tě teď ptám, jestli přestupuješ na atrakce typu horská dráha, kde se ti nemůže nic stát, nebo jestli jsi připravená opustit zábavní park a zkusit třeba seskoky volným pádem.“

Zavrtím hlavou. „Tobě risk prospívá, mně ne.“

„Aha? A co teda novému modelu Kasie Fitzgeraldové prospívá?“

To je složitá otázka, a tak nad ní uvažuju a mezitím polykám sladký hřích. Přemýšlím o tom, jaké to je, když je Robert uvnitř mě. Přemýšlím o energii, kterou mě naplňuje, o jeho podmanivosti. V takových chvílích se svět stává jasnějším, i temnota uvnitř mě řídne. V takových chvílích se řítím volným pádem, vdechuju mraky a vychutnávám si vytržení a nebezpečí letu. Možná mi prospívá on.

Nebo mi prospívá, když řídím svět velkých společností? Není divu, že fantazíruju o sexu v zasedací místnosti, zatímco si její osazenstvo podmaňuju. Je to jiné vzrušení, ale ne nepodobné. Vzlety versus pády. A co Robertovy návrhy… tomu teda říkám návrh – podrobit si celý svět, cestou vymýšlet pravidla a nutit ostatní, aby se klaněli před našimi vrtochy. Navrhuje, že přetvoříme vesmír, že ze sebe uděláme bohy. Kdybych k tomu byla svolná, což se samozřejmě nikdy nestane, prospělo by mi to?

„Ty neznáš odpověď,“ zašeptá Simone. Hlas má tlumený a protkaný úžasem. „Věci se opravdu změnily, viď? Není to tak dávno, cos měla odpověď na všechno.“

Nahlas se zasměju. „To jsem si jenom myslela.“ Koktejl mi změkčuje souhlásky, těžkne mi po něm jazyk. „Spíš to vypadá, že jsem si nekladla ty správné otázky!“

Simone se natáhne a uhlazuje mi vlasy za uši, potom nechává ruce sklouznout po hebkém lemu županu. „Klídek,“ zašeptá. „Jsi krásná, když jsi zranitelná.“

„A když jsem silná?“

„To jsi úchvatná.“ Simoniny ruce doplují zpátky k jejímu tělu. Prostor kolem už vnímám přes mlžný opar. Simone je z nás dvou ta úchvatná, když si tak pohrává s okrajem sklenky v prstech. Její život byl odjakživa přepychově jednoduchý. Očima putuju po jejích vlasech až ke krku, kde si poprvé všímám malé modřinky. Značka triumfu, kterou tam zanechal její poslední milenec. „Kdo ti to udělal?“ ptám se a vím, že ať už to byl kdokoliv, pravděpodobně se kolem ní nebude motat dlouho. Simone má ve zvyku vybírat si bezstarostné týpky bez ambic, kteří jí dokážou plnit fantazie, aniž by se dotkli její mysli. Nejdřív je to zábava, dokud ji to nezačne nudit.

Zvedá prsty ke skvrnce a zasněně se usměje. „Moje první švédská trojka,“ zahihňá se. „Myslím, že on se jmenoval Joseph a ona si říkala Nidal. To je hezké jméno, viď? Nidal. Chlapecké jméno pro dívku… sedí k ní.“ Pohrává si s tím slovem na jazyku.

Zarážím se. Nejsem jediná, kdo se tu mění. Tuhle hranici Simone nikdy předtím nepřekročila. „Tys…“ vyzním do ticha, protože nevím,

na co se vlastně ptám. „Co jste spolu dělali?“ je otázka, kterou konečně zformuluju. Nejsem si jistá, jestli chci slyšet o něčem pobuřujícím, čeho se zúčastnila. Zvlášť když Simone jen tak něco nepobouří.

„Byl to Nidalin nápad. Dělá dýdžejku v Božím baru.“

„Boží bar?“

„Tys o něm ještě neslyšela?“ Odkládá skleničku, zvedá ruce do vzduchu a protahuje se v zádech, jako by sahala do nebe. „Je to malý klub v Melrose. Boží bar. Zvláštní název, co? Trochu připomíná, proč lidi choděj do klubů. Tančit, pít a flirtovat, dokud se realita a vědomí smrtelnosti prostě nerozpustí. Všichni se pak cítí tak trochu jako božská stvoření. Jako noční bohové.“

Podívám se na svou skleničku. Nepiju proto, že bych hladověla po příchuti božství. Tu vnímám pokaždé, když přiložím rty k Robertovým. Cítím ji, když ležím pod ním, když do mě vstupuje a když ve mně pulzuje. Slyším ji pokaždé, když zašeptá mé jméno.

Je to naopak, já piju, protože se chci dotknout té části mého já, která je roztomile neobratná a veskrze lidská.

„Nejdřív jsem z toho měla strach,“ připouští. „Nidal se mnou vždycky flirtuje, ale nenapadlo mě, že by z toho něco bylo. Říkala jsem jí, že na to nejsem.“ Odmlčí se a potom dodává: „Jenže ona se mě pak začala ptát na věci, na které jsem neměla odpověď.“

„Jako například?“

„Ptala se mě, jestli se bojím, že ztratím sebe samu. Chtěla vědět, jestli si myslím, že se změním, když dovolím jiné ženě, aby se mě dotýkala, pokud se mi to bude líbit. Chtěla vědět, jestli mám strach, že ztratím svou identitu, svou definici ženskosti a sexuality. Byla to spousta filozofování a já se začínala ptát… čeho se vlastně bojím?“

„Ale nikdy ses nezmínila, že by tě přitahovaly ženy,“ namítám. Hustá krémovitá tekutina mi pokrývá hrdlo, plní žaludek a spouští pocity štěstí. Jsem šťastná v důsledku mírné přiopilosti a šťastná za odvedení pozornosti od mého života jednou ze Simoniných dráždivých, ale jinak neškodných eskapád. „Třeba tě nedržel zpátky strach, ale nedostatek touhy.“

Simone se zasměje. „Ale já vždycky toužím po dobrodružství. A chtěla jsem zjistit… jak velký mám smysl pro svou vlastní identitu. Jestli bude dost silný na to, aby s ním takové dobrodružství neotřáslo.“ Zadívá se mi do očí a znovu usrkne pití. „Bylo to zajímavé… žena zná ženské tělo. Věděla, kde má být její dotek lehký a kde by měla trochu přitlačit. Dávala rady i našemu partnerovi, Jasonovi –“

„Josephovi.“

„Josephovi… jo, Josephovi. Nejdřív jsem se věnovala já jemu. Ležela jsem na zádech, hlavu jsem měla svěšenou z postele, on stál za mnou a já mu to dělala pusou. Tolik jsem se soustředila na to, co s ním dělám… že jsem si ani neuvědomila, co dělá Nidal se mnou, dokud jsem neucítila její jazyk mezi nohama.“

Lehce sebou trhnu a dávám nohy trochu víc k sobě, jako by tam byla Nidal právě teď, jako by se snažila vymazat mé hranice z písku.

„Byl to dokonalý způsob, jak začít,“ řekne Simone hlasem zastřeným vzpomínkou. „Byla jsem zaměřená na něj, ani jsem ji neviděla a ženský jazyk je vlastně stejný jako mužský… i když možná trochu šikovnější. Vzdychala jsem, i když jsem měla pusu plnou Josepha, snažila jsem se udržet boky v klidu, ale nešlo to. A pak se Joseph zeptal, jestli to může taky zkusit.“

„Simone!“ zašeptám její jméno s naléhavostí, která mě samotnou překvapí. Takovou historku jsem nečekala, ani její přitažlivost.

„Nidal mu řekla, jak mě má potěšit,“ pokračuje s úsměvem. „Stála nad ním a poručila mu, ať mi dá hlavu mezi nohy. Říkala mu, aby mi jazykem zakroužil kolem klitorisu a pak jím pohyboval nahoru a dolů. Začalo to pomalu, ale rychle se to zintenzivňovalo na těžko snesitelnou úroveň. Svíjela jsem se na posteli, on se mě dotýkal a ona mě sledovala. Ona byla učitelkou a já jeho lekcí. Radila mu, jak má do hry zapojit prsty. A mezi jednotlivými větami se nakláněla, aby mě čas od času štípla rty do ucha a jazykem našla citlivé místo. Prsty mi kroužila kolem bradavek a dokázala je zvednout, aniž by se jich vůbec dotkla.“

Pohlédnu stranou, jako by se ta scéna odehrávala spíš před mýma očima než v Simonině hlavě. Jako bych na té posteli viděla sebe. Já bych něco takového nikdy neudělala, no ne? Nikdy bych se natolik

nepřestala ovládat, nikdy bych nezpochybnila tolik konvencí. Mě ženy nepřitahují. Jenže na mě ta historka působí v mnoha směrech, které bych nečekala. Křížím si ruce na prsou, aby Simone neviděla, že si mě Nidal svým kouzlem podmanila taky.

„Ukázala mi, kde se mám dotýkat já jí… nikdy v životě jsem se nedotýkala ženského ňadra. Ale líbilo se mi to, jak bylo pevné a zároveň měkké. Líbilo se mi, jak na mě Nidal reaguje. I Josephovi to dělalo dobře.“

„A co sex? Na ten taky došlo?“ ptám se. Tváře mám jasně rudé a ty otázky vlastně zašeptám.

„Ten taky řídila Nidal. Řekla mu, že do mě má jít pomalu a jak má potom kroutit boky, tak akorát. Chtěla, abych ji líbala, zatímco on to se mnou dělal.“ Simone utichá, ponořená do svých vzpomínek. „Nidal mě požádala, abych se postavila svému strachu,“ promluví nakonec,

„a odměnila mě za to.“

„Sexem?“

Simone zaváhá, ale jenom na chvilku, než odpoví: „Odměnila mě dobrodružstvím. A zároveň tím nejúžasnějším orgasmem, který jsem kdy zažila. Málem mě to roztrhalo, Kasie. Skoro jsem kvílela. Joseph říkal, že doopravdy cítil, jak to ve mně škube. Bylo to… bylo to velkolepý. A vzpomínku na to si udržím, dokud neumřu. Až mi bude osmdesát, budu se moct ohlédnout k téhle noci a vzpomenu si, že jsem bývala neohrožená a odvážná.“

„To ano,“ vydechnu zvolna. Na okamžik nechávám obraz, který namalovala, viset ve vzduchu mezi námi. Vyvolává zamyšlení a zároveň zbožnou úctu. Ale jakmile se rozplyne, vzpomínám si, co je skutečné a co ne. A tak sahám po něčem, co nás obě vtáhne zpátky do reality.

„Vzpomínku si uchováš navždy,“ přemítám rozvážně, „ale… možná si nebudeš pamatovat, jestli jsi spala s Jasonem nebo Josephem.“

To ji rozhihňá a společně s jejím smíchem se atmosféra víc uvolňuje. „No,“ řekne, když se dosměje, „kvůli tomu právě musíme zůstat kamarádky. Abys mi mohla tyhle věci připomínat.“

Usměju se do mléčného koktejlu, těší mě pomyšlení na to, že mám kamarádku na celý život. Chvíli váhá, než mě vezme za ruku. „Připadá

mi, že máš taky svoje obavy, se kterými musíš bojovat,“ domlouvá mi laskavě. „Co se děje, Kasie?“

Zhluboka se nadechnu a začínám mluvit. Vyprávím jí o milenecké přetahované, kterou s Robertem hrajeme. Líčím jí, jak mě povýšil muž, který by mě nejradši vyhodil. Říkám jí o Ashe a Tomovi a o tom, jak mě to všechno mate. „Dostává se mi moci a vlivu, ale bez respektu,“ uzavírám to celé. „Vůbec jsem netušila, že je něco takového možné!“

Tentokrát je její smích plnější a bouřlivější. „Možná jsi to nepostřehla, ale takhle se to má se všemi diktátory světa a se spoustou našich volených představitelů taky. Respektujeme jejich úřad, rozhodně respektujeme jejich moc, ale jenom zřídka respektujeme konkrétního jedince, který na nás tu moc uplatňuje.“

Zavrtím hlavou. „V tom s tebou nesouhlasím. Když čteš knihy o naší historii, jsou to právě osobnosti, koho uctíváme a koho si idealizujeme.“

„Ale jdi ty. Jediný význam knih o historii je obrátit naši pozornost k výjimkám. Ale na ty, kteří reprezentují status quo, nějakou normu, v nich není dost místa. Bože, dokážeš si představit, jak by to bylo nudný?“

Tomu se souhlasně ušklíbnu.

„Ne,“ vzdychne ona. „je normální, že když nás někdo ovládá, děláme maximum pro to, abychom odhalili jeho chyby. V duchu si je zveličujeme a to samé děláme, když o nich vedeme řeči. Zesměšňujeme autority, když se otočí zády. Přesvědčujeme sami sebe, že si ve skutečnosti naši poslušnost nezasluhují. Že nejsou lepší než my. Někdy je to pravda, někdy ne. Ve skutečnosti na tom ale nezáleží, protože stejně respektujeme moc a stejně se před ní budeme sklánět bez ohledu na to, jak vnímáme toho, kdo ji drží v rukou.“

Takhle jsem o tom předtím nepřemýšlela. „Jenže já si takový směr nevybrala,“ ohradím se tiše. „To on mi ho vybral.“

„A ty se bojíš, že se ztratíš?“ odtuší Simone. Zavrtí hlavou a zakrouží pitím ve sklenici. „Teď už to nevrátíš, Kasie. Co se stalo, stalo se. Dokud budeš u vás ve firmě, lidi si to budou pamatovat. Buď to vydržíš a uvidíš, jestli je to cesta, která tě dovede tam, kam chceš, nebo odejdeš někam jinam. Začneš od píky.“

„Děláš si prdel?“ vyjeknu. „Dala jsem tomu šest let! Kam bych asi šla? V L.A. není žádná jiná poradenská firma s pořádnou reputací.“

„Mohla bys dělat na sebe.“

Zamrkám. Ne že by mě to už dřív nenapadlo, ale nikdy jsem to nebrala vážně. Riziko v soukromém podnikání je příliš velké. Jediný postup je takový, jaký si sami vytvoříte. „Na takovou nejistotu nejsem stavěná.“

„Pak máš ovšem problém.“ Simone si oběma rukama stahuje vlasy do týla. „Všechno je teď ve tvým životě dost nejistý. A bez ohledu na to, co uděláš, se to jen tak nezmění.“

Poraženě věším hlavu. „Jsem v háji.“

„Ale nejsi, jenom nevíš, kterou cestou se dát,“ vysvětluje Simone.

„Musíš se sama rozhodnout, a taky to uděláš. Ale řeknu ti tohle, s Robertem Dadem jsi ještě neskončila. Ani zdaleka.“

Když vysloví jeho jméno, jako bych ho ucítila. Vnímám jeho úsměv, jeho ruce, cítím jeho rty na krku. Nikdy není moc daleko. Nikdy neopouští mou mysl a vždy vyvolává řetězovou reakci. Ne, s Robertem Dadem jsem ještě neskončila. A nejsem si jistá, jestli se to někdy stane.

Kapitola 38

NOVÉ RÁNO PŘICHÁZÍ příliš brzy. Do spánků mi zlehka bubnuje upřímná lítost, která mi připomíná poklesky uplynulé noci. Hned jak dorazím do práce, mi Barbara prozrazuje hlasem prodchnutým obdivem a radostí, že mě stěhují do Tomovy kanceláře.

Přikývnu, nějakého nadšení nejsem schopná. „Volal pan Dade?“ zajímá mě spíš. Včera večer se vůbec neozval. Ani ráno jsem v telefonu nenašla žádné zprávy.

Barbara zavrtí hlavou, její rozpuštěné kudrny drží díky nadměrnému množství laku na vlasy až absurdně pevný účes. „Ale nepohádali jste se, viď?“ Spiklenecky se naklání dopředu. „Davea jsem měla taky ráda, ale pan Dade je mnohem víc sexy.“

Ta poznámka mě nakrkne. Není spravedlivé přirovnávat Davea k Robertovi. Už spolu nesoupeří o stejnou cenu. Odměřeně přikývnu a vcházím do kanceláře, kterou se chystám opustit.

Budu se stěhovat o patro výš, což bude fyzikální vyjádření toho, kam směřuju. Není kolem toho velký povyk. Nikdo mi nepřichází gratulovat nebo pomoct se stěhováním do nové kanceláře. Netrvá mi to dlouho. Šest let… a jedinými věcmi, které tu mám, jsou haldy papírů a složek. Žádné fotografie dětí, žádná roztomilá malá těžítka, žádné obrázky, které by sem nedodala sama společnost. Není tu nic,

co by říkalo: tohle je Kasiina kancelář, až na ty složky, jež o tom samozřejmě vypovídají víc než dost. Kolik nocí jsem tu nacházela útěchu v číslech a kalkulacích, které jsou pečlivě uloženy právě v těch složkách a na discích? V jejich chladné logice je obsaženo něco, na co se můžu spolehnout. Kdyby se mi podařilo vtěsnat celý můj život do matematické rovnice, jsem si jistá, že bych ji vypočítala.

A stejně jsem na svou kancelář zvyklá, na skřípot šuplíků pořadačů, který mě zdraví pokaždé, když je otvírám. Jsem zvyklá na svůj stůl z tvrdého dřeva obarveného na černo, na ladné křivky jeho nohou, které evokují jistou míru ženskosti v jinak čistě praktickém kusu nábytku. Ale moje nová kancelář je samozřejmě luxusnější. Výhled na měs-to je o něco lepší, stůl je vyrobený z o něco kvalitnějšího dřeva, židle je trochu pohodlnější. Jediná věc, která mi nahání strach, je množství práce, jež mě tady čeká. Složky napěchované jedna na druhé jsou plné informací o odděleních, s nimiž jsem nikdy nepřišla do styku. Doručená pošta mi přetéká informacemi, které si musím osvojit, a otázkami, které bych měla zodpovědět. Budu sestavovat týmy na jednotlivé projekty, a přitom nebudu znát hráče, z nichž mám vybírat. Budu těm týmům pomáhat řešit problémy, kterým nerozumím. Zdá se, že mi pan Costin „zapomněl“ dát heslo k některým souborům, jež budu potřebovat, abych dokázala nová oddělení úspěšně vést, a tak trávím nejméně hodinu času rozmluvou s hochy z IT – s těmi, kteří bez nejmenší pochybnosti obdrželi instrukce prověřit moji trpělivost. Bývala bych to připsala na vrub běžným nepříjemnostem při řešení potíží s výpočetní technikou, kdybych neviděla, jak se jeden z nich ušklíbnul, když jsem se nahlas divila, proč mi pan Costin nedal přístupy, o kterých věděl, že se bez nich neobejdu.

A Robert ještě nezavolal.

Celý den trávím čtením a vypisováním poznámek. Několik z těch, kteří pro mě budou pracovat, se za mnou zastavuje, aby mi pogratulovali. Všechno, co říkají, je politicky korektní; zahořklost umně skrývají, přesto ji vycítím. Vidím, jak jim v očích blýskne zatrpklost, když mi podávají ruku, nabízejí pomoc, než se rozkoukám, a tak dále. Nikdo z nich Toma neměl rád, ale respektovali jeho práci. Bude to stejné

i se mnou? Chci to? Chci respekt spojený s nevraživostí? Co nadělám, musím hrát s kartami, které mi byly rozdány. Skláním hlavu nad další z mnoha složek.

A on pořád nevolá.

To je dobře, říkám si v duchu. Potřebuju si od něj držet odstup. Nemůžu mu dovolit, aby se mě dotýkal svým hlasem, očima i rukama každý den. Říkal, že mě chce zkazit. Potřebuju si ho držet od těla, aby k tomu nedošlo. Je dobře, že ještě nevolal.

Nepřestávám číst a přitom vnímám, jak mi lehké obavy zrychlují pulz.

Konečně přichází večer. Odcházím teprve v půl sedmé. Nemá smysl, abych se tu ještě zdržovala. Za jeden den dokážu vstřebat jen určité množství informací.

Nejsem právě klidná, když vcházím do podzemních garáží a nastupuju do svého auta. Pan Costin se na mě ani nepřišel podívat, a když jsem se mu snažila dovolat, abych se ho zeptala na pár věcí, nechal mě spadnout do hlasové schránky. Snaží se mě potopit.

Vyjíždím do rušných ulic. Doprava je jako obvykle posilovnou trpělivosti. Většina obyvatel Los Angeles ji snáší, dokud se sunou dopředu. Ale běda, jak se provoz zastaví úplně, to nás dokáže trošičku vytočit. Tehdy si musíme připustit, že jsme si zvolili špatnou cestu a nikam se nehneme.

Koutkem oka zahlédnu návěstí nájezdu na sto jedničku. Jižním směrem dojedu domů, severním k němu.

Měla bych jet na jih. Tam bydlím, tam patřím. Ještě nejsem připravená na něco jiného. Nechci to.

Ale potřebuju to.

Doprava Los Angeles se pomalu sune dál a pár jedinců se opírá o klakson, aby zatroubili a celkem zbytečně demonstrovali svou frustraci.

Dlaně mám vlhké, kloužou mi po hladké kůži volantu.

Jeď na jih, tam patříš. Ty nechceš to samé, co chce on.

To už se chvěju. Čísla, kterými jsem se zaobírala celé odpoledne, zůstala v kanceláři. Tady není nic jednoduchého a jasného, čeho bych

se mohla držet. Už se blížím k nájezdu na dálnici. Vidím tu malou šipku, která mi ukazuje cestu, nabádá mě, abych odbočila ve směru mého domova.

Jenže já domů nejedu. Mířím na sever.

A když najedu na dálnici v severním směru, zjišťuju, že tento nový kurz není tak špatný. Ďábel mi zametá cestu.

Brzy se dostávám ke sjezdu a během několika minut už brázdím povědomou ulici.

Brána na jeho příjezdovku je otevřená, dveře nejsou zamčené.

Vcházím, aniž bych o sobě dala vědět.

Čeká na mě v obýváku. Láhev šampaňského se chladí v kyblíku.

Plameny v krbu tančí.

„Jdeš pozdě,“ vyčítá mi bez známky podrážděnosti.

„Vůbec tu nemám být,“ namítám tiše.

Na sobě má tmavé džíny a triko. Jeho sportovní sako je jedinou částí oděvu, která napovídá, že nemá v plánu strávit klidný večer doma. Jenom se usměje.

„Od té prezentace ses mi neozval,“ dodávám.

„A tak jsi za mnou přijela.“ Bouchne šampaňské a nalévá zlatavou perlivou tekutinu do dvou připravených sklenek.

Neodpovídám, nechce se mi myslet na to, co moje přítomnost tady znamená.

„Napij se, Kasie.“

Nejistou rukou chytám skleničku. „Nemám tu co dělat,“ opakuju. Prostě sevře mou ruku v dlani a zvedá mi pití ke rtům. „V té zasedačce jsi byla skvělá,“ broukne.

Bublinky nadnášejí mou sebedůvěru. Odtahuju ruku od rtů a šeptám: „To ano, ale nejsem připravená na to povýšení.“

Pohladí mě po tváři, pročísne mi vlasy a pokládá mi dlaň do týla.

„Ty jsi připravená na cokoliv.“

„A když to podělám, co bude pak?“ strachuju se. „Dostanu další šanci? Přinutíš je, aby dál trpěli mou neschopnost?“

„Ty přece nejsi neschopná.“

„Jaká je cena za tvoji přízeň?“

„Ještě se napij,“ navrhuje s úsměvem rozzářenýma očima. Ustupuje a dívá se na mě, vlastního pití se ani nedotkl.

„Byla jsi skvělá,“ řekne znovu. „Chci, abys byla stejně skvělá každý den. Chci, aby to lidi viděli, cítili. A pak chci být obklopený tou mocí, kterou jsem pomáhal vybudovat. Chci tě uspokojovat, chci tě vidět, jak vládneš světu a zároveň se chvěješ pod mými doteky. Chci tě milovat právě tady, v mé kanceláři, ve tvé. Chci mít to potěšení vychutnávat si každý den tvou autoritu stejně jako podřízenost. Je to opojná kombinace a ty jsi jedna z mála, které dokážou prožívat obojí.“

„Mám strach.“

„Kdybys ho neměla, nebyla bys moc rozumná. Ale,“ namítá a zajíždí mi rukou pod halenku a do podprsenky, kde mě štípne do bradavky,

„i se strachem může být sranda. Jako v děsivém filmu nebo ve strašidelném domě. Strach může mít svou vlastní hodnotu.“

„Jak je možné, že muž, který vytváří pravidla a bez pardonu si bere, co se mu zlíbí… jak je možné, že se takový muž něčeho bojí?“ přemýšlím nahlas. „Žádáš mě, abych se radovala z emoce, o které sám nic nevíš.“

„Ale to se krutě pleteš.“ Odstupuje ode mě a přechází ke knihovně. Prstem přejíždí po hřbetech knih, dokud se u jedné z nich nezastaví. Je to Ztracený ráj Johna Miltona. „Ta patřila mé matce,“ vysvětluje a vytahuje knihu z poličky. „Byla manažerkou v malé pobočce velké firmy. Můj otec byl makléř, který se snažil vypracovat, obchodoval s cennými papíry a zbožím, které si sám sotva mohl dovolit. Kupoval a prodával sliby společností, o jejichž podnikání skoro nic nevěděl. Nevysvětluj si to špatně,“ řekne a otáčí se na mě s úsměvem, který si lidé nasazují, když se dělí o nepříjemné vzpomínky. „On dělal svou práci dobře. Jeho firma si ho vážila. Byl to týmový hráč.“

Poslední slova řekne jako nadávku. Vydává se ke krbu, otvírá přívod plynu a přiměje plameny poskočit o něco výš. „Když ho požádali, aby na sebe vzal vinu za zneužití důvěrných interních informací v obchodování s akciemi, ani na chvilku nezaváhal. Držel s nimi basu. Dal přednost loajalitě před záchranou vlastní kůže – takový byl můj otec. Věřil jejich slibům. Říkal, že se o něj postarají, že mu nepřišijí

nic závažného. Že mu nehrozí ani minuta vězení a na jeho kariéru to nebude mít vliv. Byly to tak krásné sliby jako pampelišky uprostřed pole, říkala máma. Plevel, květiny, které tam nebyly vysazeny, ale i tak byly hezké.“

„Byly to lži,“ řeknu. Ten příběh už jsem slyšela. Různí herci, stejný scénář. Vím, jak to chodí.

„Jako většina slibů,“ připouští Robert. Očima stále sleduje oheň, jenž mu propůjčuje tajemné vzezření, které stejnou měrou provokuje i nahání strach. „Lidé, kteří mluví pravdu, nemusejí nic slibovat. Když dítě slíbí, že už si nikdy tajně nevezme sušenku, nebo manžel, že už nikdy nebude flirtovat s jinou ženou, když kriminálník slibuje bohu, že bude sekat dobrotu, jenom když mu projde ten poslední zločin… vždycky to jsou lži. Matka to ví, manželka to ví a bůh zcela jistě taky. Ale můj táta to nevěděl, rozhodl se, že jim to divadlo sehraje, a zaplatil za to.“

„Proč mi to vyprávíš?“ ptám se vlídně. Nechci ho za to kárat, ale jeho zpověď nezapadá do konverzace, ze které původně vzešla.

„Víš, proč ty jejich lži neprokoukl?“ pokládá Robert otázku. Je jasně řečnická, a tak zůstávám zticha a čekám, až bude pokračovat.

„Protože neposlušnost nahání strach. Vždycky je bezpečnější dělat, co se ti řekne, než si razit svou vlastní cestu. Lidé se raději v klidu řídí pravidly jiných; radši si vyberou jasnou zkázu než riziko, které by je mohlo dovést ke spáse. Upnou se k představě, že by to mohlo dopadnout ještě hůř, a jejich strach vítězí nad přitažlivostí myšlenky, že by jim vlastní invence mohla pomoct.“ Vzdychne a vrací se ke knihovně. Strká Ztracený ráj zpátky do poličky.

„Jak dlouho byl ve vězení?“ odtuším.

„Čtyři roky. Ukázalo se, že je to mnohem komplikovanější a že je v tom víc trestných činů, než táta tušil. Machinace s cennými papíry, falešné spisy vydané Komisi pro cenné papíry a tak dále. Tím, že odmítl udělat krok do neznáma, dovolil, aby ho neznámo pohřbilo. Moje matka se stala samoživitelkou. Trávila v práci dlouhé hodiny přesčas, ale když došlo na povyšování, pokaždé ji někdo přeskočil. Příliš mnoho lidí, pro které pracovala, vědělo o mém otci a podlehlo přesvědčení

o její spoluvině. Mohla dát výpověď, mohla trávit v práci míň hodin a něco z ušetřeného času věnovat rozesílání životopisů do jiných firem. Bůh ví, že potřebovala vydělat víc peněz a byla dost inteligentní, aby získala lepší pozici ve firmě, která by jí dala šanci. Jenže ona nastoupila u své společnosti hned po škole. Byla závislá na známém prostředí.“

Přichází zpátky ke mně, bere mě do náručí a ruce mi spouští na bedra. „Jejich chyby nebyly ničím výjimečné. Někdy musíme vystoupit z bezpečí, které nám poskytuje známé okolí. Musíme porušit pravidla. A musíme objevit smyslnost strachu. Musíme mu čelit, vyzvat ho, zatančit si s ním.“

„Tančit… se strachem?“ zakolísá mi hlas.

Robert se usměje. „Ano. Odjakživa jsem kráčel po cestách, které mě děsily, ne proto, že bych chtěl pokořit strach, ale protože jsem věděl, že si tím musím projít, pokud chci zažít něco zajímavého. Podstupuju rizika, která mě můžou ohrozit, a pohybuju se na hraně, protože když dokážu z bázně udělat svou milenku, bude mi sloužit.“ Zvedá ruce a bere můj obličej do dlaní. „Bázeň je milenka, o kterou se s tebou chci podělit, Kasie. Chci ji s tebou sdílet.“

Vím, že mluví jako blázen. Že vede opovážlivé řeči ublíženého děcka, jehož nejvyšším cílem je revolta. A přesto mě jeho slova lákají. Jak by taky ne? Hluboko uvnitř, v té části mého já, kterou jsem se tak usilovně snažila pohřbít, jsem jako Simone, dychtím po dobrodružství.

Naklání se blíž ke mně a opírá mi rty o ucho. „Pojď se mnou, sdílej ji se mnou teď hned.“

A tak ho nechávám, aby mě vedl. Vycházíme z domu do garáže a nastupujeme do jeho auta, které připomíná nezávislost i vliv. Na ulici vyráží příliš rychle; cítím, jak se mi zhoupne žaludek, když mě přetížení zatlačí do sedadla. Zatáčky řeže se zručností automobilového závodníka a bezhlavostí puberťáka. Zhluboka se nadechnu a zjišťuju, že má pravdu. Strach je vzrušující.

Neptám se, kam jedeme, když brázdíme vedlejší ulice L.A. Ty, které nejsou tak pečlivě monitorovány policií. Trochu jsme se odvázali a opustili pravoúhlou síť hlavních silnic, hrajeme podle Robertových pravidel.

Nakonec zajíždí do uličky za několika malými restauracemi a levnými nehtovými studii. Většina těch podniků už má zavřeno, ale jak zjišťuju, na malém zastrčeném parkovišti, kam zajíždí Robert, pořád stojí několik aut. Pouliční světlo ozařuje bílé dveře ústící do nevýrazné hnědé budovy. Robert mě k nim vede a já spatřím na jejich bílém povrchu slovo „Touhy“ vyvedené malými rudými písmenky. Ta barva mi připomíná krev, vášeň a rubíny.

Otvírá mi je a já poznávám, že jsme se ocitli v imitaci nelegálního baru. Je malý, veškerý nábytek sestává z pohovek a měkkých křesel, vybavení, které by perfektně vyhovovalo doma v obýváku. Není tu víc než deset lidí, ale za mikrofonem stojí žena, která zpívá nějakou tklivou a okouzlující píseň. Vedle ní hraje na kontrabas muž s lenonkami a dozlatova opálenou pletí.

Za barem obsluhuje žena s dlouhými rusými vlasy, skoro tak rudými, jako byla písmenka na dveřích. Usměje se, když spatří Roberta, ale její úsměv se ještě rozšiřuje, když spočine pohledem na mně.

„Pane Dade,“ zdraví, když se k ní blížíme, „už jsme se nějakou dobu neviděli.“

„Zdravím, Genevieve. Jednu z vašich proslulých margarit tady pro mou přítelkyni,“ řekne Robert a ukáže mi, abych se posadila na barovou stoličku.

„Já tequilu nepiju,“ oznamuju mu, když se šplhám nahoru.

„Proč? Bojíš se, že ztratíš kontrolu?“ ptá se mě. Jeho otázka je lehce vyzývavá a tak se nenamáhám odpovědět ani dál protestovat.

Během chvilky přede mnou stojí margarita s ledem, hranu skleničky lemuje tenká slaná krusta. Cítím na sobě něčí oči. Když se ohlédnu na muže u rohového stolu, rychle uhýbá pohledem. Žena na druhé straně místnosti drží oči sklopené a provrtává svoje pití tak intenzivním pohledem, že to vyvolává pocit, jako by se schválně všemu ostatnímu vyhýbala. Lidé kolem nás spolu šeptem hovoří a přitom zvedají a zase pokládají skleničky s pitím, ale přesto vnímám velké množství drobných signálů, že se jejich pozornost obrací naším směrem. Jako kdyby i oni vnímali gravitační přitažlivost měsíce, jako by vnímali vzdouvající se příliv.

„Je dobrá,“ podotkne Robert a ukáže na zpěvačku. Má černé vlasy, které jí splývají až na ramena. Oči má zavřené a zpívá o krutosti lásky. Připomíná mi Ashu.

„To teda je,“ souhlasí Genevieve, ale přitom se dívá na mě. Přikládá prst ke sklence v mé ruce. Je v tom určitá intimita, když se dotýkáme stejné věci, aniž bychom se dotýkaly vzájemně. „Pijte pomalu,“ radí mi diskrétně. „Mám pocit, že jich bude víc.“

Zpěvačka končí píseň. Robert kývne na barmanku, která zvedá ruku nad hlavu a zazvoní na velký rezavý zvon, jehož zvuk vyruší štamgasty z hovoru a rozjímání nad alkoholickými nápoji. „Poslední objednávky!“ zvolá.

Ani zdaleka nejsou dvě hodiny a tak někteří hosté zaremcají, ale nikdo z nich si nestěžuje příliš hlasitě. Přijímají náhlou změnu osudu spíš jako fakt než nečekaný útok. Několik si jich objednává další drink, dokud ještě můžou, ale většina se prostě zvedá a mizí. Zpěvačka a basista si sedají. Ani jeden z nich se nemá k odchodu. Usrkávám pití, zatímco lidé postupně odcházejí. „To je váš bar?“ ptám se Genevieve.

Ta se zlehka zasměje a nalévá si pití. „Ne,“ broukne. „Patří jemu.“ Otáčím se na Roberta, který se tajemně usmívá. „Je to můj bar,“

souhlasí. „Já určuju pravidla.“

A pak zůstáváme sami. Štamgasti odešli. Jsem tu jenom já, hudebníci, Genevieve a… on.

„Vsadím se, že jste byla na škole vzorná studentka,“ prohodí Genevieve odlehčeně, když se zpěvačka vrací za mikrofon. Zabarvení písně je tentokrát o něco zemitější, hluboké tóny kontrabasu udávají její náladu. „Vsadila bych se, že jste nikdy nebyla na divokém večírku, netančila na baru, nemuchlovala se na veřejnosti… a vsadila bych se, že jste nikdy nedělala body shot.“

Zavrtím hlavou. „Pilně jsem studovala. Šla jsem za svým cílem.“

Genevievin úsměv se rozšiřuje. „Ale ty máme všichni.“ Pomalu přesouvá moje zpola plné pití, které jsem nechala stát na baru, pryč z mého dosahu. „Co kdybych vám ukázala, jak se dělá body shot?“

Zpěvaččin hlas sílí společně s narůstající melodií písně. Ostrým pohledem střelím po Robertovi, ale ten se dívá na Genevieve. Upřeně

a pozorně ji sleduje a já si uvědomuju, že to celé nějakým způsobem, ale bez jediného slova řídí. Vytahuje mě z bezpečí mé ulity a zprostředkovává mi vzrušení z nejistoty.

Genevieve staví panáka tequily na bar a obchází ho, v jedné ruce slánku, v druhé plátek limetky. Bere mě za ruku, letmo pohlédne na Roberta a pak mi limetkou navlhčí vnitřní stranu zápěstí tam, kde naběhlé žíly prozrazují můj zrychlený tep. Posype to místečko solí a zvedá mi limetku k ústům. „Skousněte ji,“ instruuje mě.

Srdce mi tluče na poplach. Znovu se podívám na Roberta. Tohle je hodně vzdálené všemu, co důvěrně znám. Vůbec se při tom necítím dobře… přesto se nedá říct, že bych v koutku duše nebyla nažhavená. Otvírám pusu a zlehka svírám rty kolem limetky, barmanka si mezitím zvedá moje zápěstí k ústům. Celou dobu, než z něj slízne sůl, nespouští oči z Roberta. Vláčným pohybem sahá pro panáka, obrací ho do sebe a předklání se pro limetku. Ucítím, jak se o mně otře jazykem a skoro ucuknu, ale vtom zaznamenávám Robertovu ruku na koleně, odkud mi pomalu stoupá výš. Je to známý dotek, který mě má uklidnit. Genevieve skousne limetku v zubech a přebírá si ji ode mě, šťávu

z ní srká do pusy.

„A teď jste na řadě vy.“

Hned připravuje další plátek limetky a já užuž začínám vrtět hlavou, ale ona jím potírá Robertův krk. Ten zaklání hlavu a ochotně jí dovoluje, aby mu tam připravila vlhkou cestičku pro sůl. Genevieve nalévá dalšího panáka tequily a strká limetku Robertovi mezi zuby.

„Tak prosím,“ řekne. „Ochutnejte ho.“

Mám pocit, že jsem zaslechla zpěvaččin tichý smích, ale to se mi mohlo jenom zdát. Nakláním se a nořím jazyk do soli na jeho krku.

„Ať nezbyde ani zrnko,“ domlouvá mi Genevieve. „Byl by to hřích takhle plýtvat.“ Dívá se a dál mě šeptem povzbuzuje, když hledám zapomenuté krystalky soli, které se skutálely Robertovi pod klíční kost. Když se konečně zakloním, je to Genevieve, kdo sahá pro skleničku s tequillou. Podrží ji Robertovi za ramenem a pozvednutým obočím mě vyzývá k pití. Ohlédnu se po zpěvačce a jejím doprovodu. Hrají dál s nenucenou lehkostí, kterou byste čekali od profesionálů, ale

jejich oči se upírají k nám. Do tváří se mi hrne krev a rozlévá se tam rychlostí povodně. O tomhle jsem fantazírovala, že se na mě někdo dívá, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že seberu odvahu to uskutečnit. Nahání to strach.

Ale strach může být vzrušující, a tak si stoupám, stavím se Robertovi mezi nohy, tisknu k němu své tělo a natahuju bradu za jeho rameno. Genevieve mi přikládá skleničku ke rtům, naklání ji a nechává mi alkohol do úst spíš pomalu stékat než proudit. Když stáhne ruku s prázdným panákem, zakláním se k Robertovi pro limetku. Nechává mi sklouznout ruce po zádech až na zadek, zezadu mě chytá téměř mezi nohama a tlačí mě nahoru a k sobě. Ostře nasaju vzduch a zamumlám jeho jméno.

Když se odtáhnu, třesu se. Zírám na Roberta, který pečlivě odkládá limetku na koktejlový ubrousek. Genevieve pořád stojí za ním, oči jí jiskří náznaky nebezpečí. Pokládá mu ruce na ramena a nahýbá se mu k uchu. Jevištním šepotem řekne: „Teď je řada na vás, pane Dade.“ Robert se zvedá a činí neurčité gesto, kterému ale Genevieve zjevně rozumí. Rychle sklízí všechno z baru.

„Polož se, Kasie,“ řekne Robert. Jeho hlas je tichý, ale autoritativní. Zůstávám stát, trochu vzrušená, trochu zděšená. Znovu se ohlédnu po muzikantech. Přešli na nějaký klidnější song a jejich hudba nenabízí žádné rozptýlení od toho, co se tu děje. Ani pro mě, ani pro ně. Myslím, že jsem zahlédla, jak na mě basák mrknul, ale nejsem si jistá.

„Nemyslím si, že –“ začínám, ale Robert mě umlčuje a přikládá mi prst na rty.

„Můžeš udělat z bázně svou milenku.“

Ta slova nic neznamenají, ale něco mě nutí uposlechnout. Dovoluju Robertovi, aby mě zvedl a vysadil na bar. Zvedám nohy a lehám si na něj, ale cítím se přitom vydaná napospas všem ostatním v místnosti. Genevieve se přesunula za bar, Robert zůstal na naší straně. Ucítím její ruce na lemu své halenky, zatímco Robert mi rozepíná knoflíčky v pase na sukni.

„Co to děláš?“ zašeptám, ale Robert mě zaráží.

„Přijala jsi moc a teď nastal čas se podvolit.“

Genevieve mi stahuje halenku, dolů po nohách mi klouže sukně. Hudba utichá a já slyším šepot muzikantů, kteří se dohadují, čeho se tu stávají svědky.

Koutkem oka zahlédnu Genevieve, jak nalévá další skleničku. Cítím její chladivé sklo, jak se mi sune po stehně.

„Jak se jmenujete?“ ptá se mě.

„Kasie,“ hlesnu. „Kasie Fitzgeraldová.“

„Dobře, slečno Fitzgeraldová, teď rozevřete nohy, jenom trochu, to je ono. Dnes večer se nebudete chovat jako vzorná studentka.“

Robert se tiše uchechtne a já vnímám chladný dotek sklenky skrz látku kalhotek. „Takhle ji tady podržte, prosím,“ nabádá mě Genevieve a Robert se na mě povzbudivě usměje.

„Podvol se,“ řekne znovu. „Udělej to kvůli mně.“

Přitisknu stehna k sobě, abych mezi nimi podržela skleničku. Robert mi mezitím vyznačuje limetkou cestičku od břicha až na hrudník, kde obtáhne i kontury podprsenky. Potom mi vkládá plátek citrusu mezi zuby a já cítím, jak se na mě sypou zrníčka soli. Kůži mám tak zcitlivělou, že jsou i tyto nepatrné doteky překvapivě smyslné.

Robert se naklání a jazykem ze mě stírá sůl, která mi lemuje podprsenku, potom sahá do košíčků a promne mi bradavky. Genevieve mě ochutnává na břiše, ale posouvá se níž, nebezpečně níž. Vidím, jak se hudebníci přesouvají blíž k baru.

Napadá mě, že budu protestovat. Měla bych vyplivnout limetku a říct jim, že to tolik nestoudnosti a odvahy nemám.

Ale neudělám to. Neuhýbám před nimi. Genevieve se vydává ještě níž, líbá mě na okraji kalhotek, pak na jejich látce, až dokud se nedostane ke sklence. Pije z ní, jako by byla kotě u misky s mlékem.

Ucítím nové štípnutí chladu, když mi Robert nalévá velký náprstek tequily do pupíku. Čirá tekutina se rozlévá a zatéká mi do kalhotek. Stejně už byly vlhké.

Tentokrát neprotestuju. Ani když mi Robert stahuje podprsenku a přejíždí limetkou po bradavkách, které následně posypává solí. Genevieve se narovnává a dívá se, jak mi Robert pije z pupíku a jazykem sleduje stružku rozlitého alkoholu dolů.

Barmanka pečlivě vytahuje skleničku, kterou pořád svírám mezi stehny, a přitom se mě schválně dotýká prsty víc, než by bylo třeba.

„Tequila se jí musela dostat do kalhotek,“ podotkne, „jsem si jistá, že jsou mokré.“

Zpěvačka se zachichotá a kontrabasista si odkašle do sevřené pěsti.

Robert mi stahuje kalhotky, rozevírá mi nohy o něco víc a pak mě tam políbí.

Záblesk vzpomínek. Pan Dade mi přejíždí po intimních partiích kostkou ledu namočenou ve skotské. Tu první noc, kdy jsem ho poznala. Zavírám oči… a skousnu limetku. Je to stejný pocit, ale mnohem intenzivnější, když nás přitom sledují cizí lidé.

Instinktivně proti němu vzpínám boky, prohýbám se v zádech.

Vzdychám a znovu slyším šepot zpěvačky.

Ale Robert se stahuje těsně předtím, než mě přivede k bodu zlomu. Dýchám nepravidelně. Cítím, jak se mi jeho rty sunou nahoru k bokům, podél pasu a přes prsa a krk, až dosáhnou mých rtů, odkud si bere plátek citrusu. Když z něj vysaje šťávu, podává ho Genevieve, která si ho od něj poslušně bere, aniž by přestala pohledem olizovat mé tělo od hlavy až k patě. Robert se ke mně znovu sklání pro polibek. Příchuť tequily a sexu si mě podmaňuje, zaplavuje mi ústa. Vnímám, jak se mě Genevieve dotýká na stehnech a zkusmo i mezi nimi.

„Dám krk na to, že je úchvatná, když se udělá,“ zaslechnu mužský hlas. Periferním viděním zahlédnu, že se basák přisunul o něco blíž. Je mladší, než jsem si myslela. Nebude mu víc než dvacet tři, jeho vykulený výraz plný nevinnosti prozrazuje nezkušenost.

Robert se narovnává, pořád se usmívá. „Smí se tě dotýkat?“ Neřeknu ani slovo. Žádné ano, žádné ne, ale mlčení přece znamená souhlas.

Genevieve ustupuje a kontrabasista zaujímá její místo. Jenom letmo se mě dotkne na vnitřní straně stehna a pak hned zvedá ruku k mému klínu.

Překvapením sebou trhnu, ale on mě začíná dráždivě hladit. A Robert mě líbá na ramenou, na ňadrech. Cítím, jak se mužovy prsty pohybují s narůstající naléhavostí, a tak znovu zavzdychám. Zpěvačka

už se taky přesunula do naší těsné blízkosti. Vidím, že si stoupla vedle barmanky, která ji chytla kolem pasu a zlehka se jí dotýká, přičemž ale nespouští oči ze mě.

Mám pocit, že každou chvíli vyvrcholím. Tiše sténám, ale Robert mě opět zastavuje a ostře vybízí druhého muže, aby ustoupil. „Tohle je jenom pro mě,“ vysvětluje. „Její orgasmus patří mně.“ To už se mě dotýkají jeho prsty, nehrají si se mnou, ale rovnou si mě berou, nejdřív jeden a pak i druhý. Už žádné vyčkávání. Vyvrcholení přichází náhle a drsně otřásá celým mým tělem.

Robert má ve vteřině svléknutou košili i kalhoty, šplhá se na mě nahý a před zraky malé skupinky svých zaměstnanců do mě proniká. Konečně mi dochází, co je to za lidi. Jsou to ti, které najímá a propouští, lidé, nad kterými by mi přenechal stejnou moc. Ta moc je naše společná, leží tu s námi na baru, na kterém do mě vráží znovu a znovu.

Oni nás užasle sledují, vzrušeni privilegiem, že se směli stát součástí tohoto okamžiku.

Objímám ho nohama kolem pasu. Bar je sice široký, ale já se přesto obávám, že ztratíme rovnováhu. Kdy už zajdeme příliš daleko, zapomeneme se, spadneme na podlahu?

Ale to se nestane. Robert nás oba drží pevně na místě. Je to, jako by nás před pádem chránila sama naše vůle. Slyším, jak vzrušeně mručí, když mu přejíždím nehty nahoru a dolů po zádech. Teď už se nepodvoluju. Strach ustoupil a poskytuje nám prostor, abychom se mohli sytit afrodiziakálními účinky moci.

„Je skvělá,“ vzdychne zpěvačka.

Ano, jsem skvělá. Přesně jako v zasedací místnosti. Cítím to. Vím to. Právě teď jsem si absolutně jistá, že má Robert ve všem pravdu. Jenom jsem se ostýchala, byla jsem příliš nechápavá a neviděla jsem zářnost mé situace. Můžu si dovolit všechno. Všechno. My dva spolu tvoříme pravidla. Nikdo jiný. Jenom my.

„Tohle je jediná cena,“ vydechne mi do ucha, „být součástí tvé moci.“

„Ano,“ zašeptám odpověď a mé tělo se začíná znovu třást. Tento orgasmus narůstá pozvolna, s každým přírazem. Vnímám jeho ruce,

jeho ústa, jejich oči… cítím, jak se o mě uvnitř otírá. Když vrcholím, strhávám ho s sebou, neschopného vydržet jedinou další sekundu. Spolu zvedáme hlasy a naše obecenstvo naráz vzdychne.

Vím, že by se mě chtěli znovu dotýkat. Zpěvačka vypadá, že by se ráda dotýkala Roberta. Ale nic takového jim není dovoleno. Podrobili jsme si bázeň a učinili z ní naši milenku, položili jsme základy naší vlády…

… a ustanovili pravidla.

Kapitola 39

RÁNO SE PROBOUZÍM vedle Roberta, v jeho posteli, s další kocovinou. Tuhle ale nezpůsobil alkohol; je to kocovina, kterou si přivodíte, když se vám svět mění pod nohama, když se měníte vy. Všechno je dnes jiné. Už se nebojím strachu. Udělala jsem věci, o kterých jsem si nikdy nemyslela, že bych je mohla udělat, že bych toho byla schopná. A teď, když se staly… když jsem se dokázala podvolit takovým způsobem, je tolik pobuřující, že bych dokázala i vládnout? Není to skoro nutné k tomu, abych si udržela rovnováhu? Protože kdybych neuplatnila dominanci v jiných aspektech svého života, cítila bych se slabá a ovládaná. To nedopustím. Už nikdy.

Zvedám se z postele poháněná novou, primitivnější energií. Robert beze slova sleduje, jak mizím v přilehlé koupelně. Myslím, že ze své kůže cítím Genevievin parfém, basistovu kolínskou… hotová manéž milenců. Podmanili si mě, ale když to promýšlím do důsledku, oni sami byli v mé moci. Stačilo jedno slovo a zastavila bych je. Jedno slovo a zničila bych je.

Smývám je ze sebe pod proudy teplé vody z Robertovy sprchy.

Pročišťuje se mi i hlava. Už vím, čím musí dnešek začít.

Robert se ke mně nepřipojuje. Nějak vycítil, že by to nebylo správné. Vracím se do ložnice, kde spatřím látkové obaly na šaty s oblečením pro mě. Není to nic odvážného. Bílý blejzr se zapínáním na jeden háček a k tomu volné bílé kalhoty. Tmavomodré tílko to celé podtrhuje. Všechno je to dokonale přiměřené a jediná věc, co tu umírněnost narušuje, je vyzývavá žena, která to na sebe oblékne. Vidím to, když si to beru na sebe. Jakmile se podívám do zrcadla, rozkrývá se přede mnou obraz rozhodnosti. V bílém kostýmku s konzervativně střiženými kalhotami jsem všechno, jenom ne konzervativní.

Jakmile vystoupám po schodech, podává mi Robert termohrnek s kávou a líbá mě na tvář. „Moje vedení se rozhodlo uzavřít s vaší firmou smlouvu na další poradenství.“

To je zavádějící tvrzení. Veškerá rozhodnutí jsou přece na Robertovi. Jeho vedení ho nakonec vždy následuje. Na druhou stranu jsem si jistá, že toto rozhodnutí nevyvolalo žádnou rozepři ani roztrpčení. Mé názory byly vyslyšeny – následovali směr, který jsem jim ukázala, dobrý směr.

„Měla jsi v práci potíže ještě s někým jiným?“ ptá se mě. „Dokázal je Tomův vyhazov srovnat do lajny?“

Napadá mě pan Costin. Toho bychom mohli zničit taky. A Ashu? Bude představovat problém? Bez ohledu na to bych měla Robertovi říct, že je všechno v pořádku. Měla bych hrát fér.

Usrknu si kafe a usměju se. „Uvidíme, jak to půjde dnes,“ odvětím neurčitě. „Když bude problém, dám ti vědět.“

Zatímco si balím věci, dochází mi, že to myslím vážně. Pokud to bude nutné, řeknu mu o lidech, kteří se budou snažit podrýt mou autoritu, a nechám věcem volný průběh.

POTÉ, CO PŘIJEDU DO PRÁCE, nemířím rovnou do kanceláře. Místo toho jdu za panem Costinem. Jeho asistentka se mě snaží zastavit, říká mi, abych počkala, ale nemá nade mnou žádnou moc. Tu nemá nikdo kromě pana Dadea.

Ta myšlenka je nezvyklá, způsobuje mi husinu, nutí mě napínat svaly, vystavovat na odiv svou sílu. Prudce otvírám dveře kanceláře pana Costina a přistihuju ho se zuby napůl ponořenými do marmeládové koblihy. Oči se mu rozšiřují zlostí, když si uvědomí mou opovážlivost.

S bouchnutím za sebou zavírám a on pokládá koblihu na papírový tácek.

„Co si to dovo –“ spouští, ale já nemám na jeho výtky náladu.

„Nechcete mě tady,“ skáču mu věcně do řeči. „Ve své kanceláři, v této budově a už vůbec ne na mém novém postu.“

„Na Tomově postu,“ zavrčí. „Pro vás pořád pan Love.“

„Ne,“ utnu ho a zavrtím hlavou. „Bylo to jeho místo a teď je moje. A víte co? Nakonec bude tahle firma díky mně silnější. Nemusí se vám to líbit, ale vaše narážky a neúcta k mé osobě končí.“

Pan Costin si dělá pohodlí. „Nebo co?“

„Nebo toho budete litovat po zbytek svého života.“ Obcházím jeho stůl, natahuju se a oprašuju mu zbytky cukru, které mu ulpěly na klopě saka. „Prosím, nepodceňujte tuto situaci. To, co se stalo Tomovi, nebyla nešťastná náhoda, bylo to varování.“

„O čem to mluvíte? Naznačujete mi, že bych se vás měl bát?“ diví se. Chtěl, aby to vyznělo vyzývavě, ale nakřáplost jeho hlasu mi prozrazuje vše, co potřebuju vědět.

„Nemusím žádat o to, co už mám,“ vysvětluju prostě. „Pořád jste můj šéf. Budu plnit vaše požadavky. Ale pamatujte si, že způsob, jakým se mnou Tom zacházel, byl nepřípustný. Mohla jsem ho zažalovat za sexuální obtěžování a jsem si jistá, že bych nebyla jediná. Ale jak jste si všiml, žádný soud se nekonal, pouze to jedno varování. Měl byste za to být vděčný. Měl byste být vděčný, že jsem vás nesesadila taky. Tedy, zatím.“

„Sesadila byste celou tuhle společnost jenom kvůli vlastním zájmům?!“

„Nebuďte směšný.“ Klidně obcházím stůl a sedám si naproti němu.

„Dokud mám tuhle práci, jsou moje zájmy a zájmy této společnosti jedno a to samé. Jste to vy, kdo podkopává její základy, když se úmyslně snažíte podrývat mou autoritu. Říkáte, že jste přišel o možnosti volby, ale to není tak docela pravda, že? Mohl jste to místo nabídnout někomu jinému. Byl by to obrovský risk, ale udělat jste to mohl. Nestalo se. Takže teď jsem tady. Nemůžete mě ignorovat. Vaše moc tak daleko nesahá.“

Zaváhám jenom setinu sekundy, když ta slova opustí má ústa. Cítím, že zářím jasněji; je v tom něco oslňujícího a nelítostného, ale supernova to není. Dokážu to ovládat. Všechny ty roky jsem se snažila hrát podle pravidel ostatních, abych se vyvarovala zapomnění, které potkalo mou sestru, ale Robert mi ukázal, že to jde i jinak.

Jeho cesta je děsivější a není mi úplně příjemná… ale vidím, že je mnohem účinnější než všechno, co jsem zkoušela dřív. Tahle dravost, ta demonstrace síly? Díky ní se nestanu neviditelnou a zároveň to bude moje obrana proti pádu do černé díry osudu, která čekala na mou sestru. Ta možnost mě pronásleduje každý den mého života.

„Vyspala jste se s klientem,“ ucedí pan Costin. „Takový čin má své následky.“

„Samozřejmě že má,“ usměju se a roztáhnu ruce ve všeříkajícím gestu. „Díváte se na ně, pane Costine. Řekněme, že následky, které nesu, jsou přesně ty, po kterých toužím. Možná to je odměna za to, že jsem k sobě přitáhla pozornost pozemského boha. To jsou vaše slova, ne moje.“

Pan Costin mě provrtává pohledem, ústa má semknutá do tvrdé linky prozrazující nenávist, kterou ale nesmí dát najevo. Znovu se usměju. On si bude můj úsměv vykládat jako povýšenecký nebo možná namyšlený. Ale na tom nesejde. Můžu se usmívat, jak chci. Tohle jsou moje pravidla.

Vstávám a chystám se k odchodu. Co jsem chtěla, jsem řekla, ale jakmile se začnu otáčet, pan Costin mě zaráží.

„Vy tady nejste ta, která tahá za nitky. To dělá váš milenec, pan Dade.“

Otáčím se a fixuju ho pohledem. „Pan Dade je můj milenec,“ připouštím. „V mé mysli je mým měsícem a já jeho oceánem. Můžete vinit měsíc z vysokého přílivu, ale bude to oceán, který vám zaplaví vesnice. Bylo by moudré nás respektovat oba. Jo, a pane Costine,“ dodávám, když se k němu opět otáčím zády, „tohle byla vaše poslední poznámka vztahující se k mému milostnému životu.“

S těmi slovy odcházím a vydávám se zpátky do své kanceláře. Do své nové kanceláře. Tam, kam patřím.

TOHLE JE MŮJ DEN. Narychlo svolávám improvizované porady jednotlivých oddělení. Obvykle se to tak nedělá, ale věci se teď řídí mými rozmary. Včera v noci jsem se podřídila, dnes vládnu. Jin a jang. Mohu vzkvétat mezi dvěma extrémy, dokud udržím rovnováhu.

Právě když sedím se svým starým týmem, volá mi viceprezident Maned Wolf. Jak už mi předtím naznačoval Robert, mají pro mě další projekt, jestli chci. Samozřejmě by byli rádi, kdybych se v tom angažovala, ale pochopí, když se nezapojím v takové míře jako posledně. Koneckonců, mám teď na starosti mnoho týmů. Mým úkolem teď není jenom vést, ale i vybírat lídry.

Asha mě vyčkávavě sleduje, rozumí všemu z mé poloviny konverzace. Zadívám se do jejích tmavě hnědých očí a vybavuju si, jak na mě hleděly v minulosti. S pohrdáním, krutostí, dokonce s nadřazeností… Vzpomínám si, jak stála vedle mě a dotýkala se mě, aniž bych ji k tomu vyzvala, jak říkala věci, kterými mě schválně ponižovala a kvůli nimž jsem se před ní cítila malá a zranitelná.

Zavěšuju a oznamuju Dameonovi, že tentokrát povede tým on. V tvářích všech poradců zaznamenávám překvapení. Než mě povýšili, byly jsme společně s Ashou dvě nejzkušenější členky skupiny, měly jsme nejvíc praxe a výsledků. Asha na Dameona čas od času dohlížela. Ona už to dávno pustila z hlavy, ale nechala ho, aby si myslel, že jí za to pořád dluží. A já teď předala pomyslné žezlo právě jemu. Ashina snědá pokožka růžoví a ústa se jí křiví v nepatrné grimase. Vždycky je tak vyrovnaná, dokonce i taková malá ztráta kontroly je vítězstvím.

„Děje se něco, Asho?“ oslovím ji. Nemůžu si pomoct.

„Vůbec nic,“ odpovídá. Nechce před svými kolegy vypadat ublíženě. To by byla známka slabosti.

Však ona tu slabost ukáže, odhalí ji před celým týmem. A udělá to, protože je to moje vůle.

Opírám se na židli dozadu. „Dáma protestuje až moc, zdá se. Máš snad problém s tím, že bude Dameon tvým nadřízeným?“

Tato slova jsem volila pečlivě.

Asha si toho všímá a nervózně si poposedá. „Nevadí mi, že Dameon povede tým.“

„Na to jsem se ale neptala,“ opravuju ji a nenuceně se pootočím na židli na obě strany. Je pevnější než ta, co jsem měla předtím. Je navržená tak, abych seděla víc vzpřímeně. To odpovídá mému rozpoložení. „Máš problém s tím, že bude Dameon tvým nadřízeným?“

„Ne,“ řekne Asha. To slovo je úsečné, zlost evidentní.

„Ne, co?“ trvám na celé odpovědi.

Ano, teď se rozhodně červená. Vidím to. Kdo by si pomyslel, že se královna Zloba začervená?

Ty se červenáš pořád, ozývá se tenký hlásek. Je to můj anděl, mluví navzdory roubíku, který jsem mu nacpala do úst. Trochu se nad jeho poznámkou zavrtím, ale Asha je tak zaujatá vlastním pokořením, že si toho nevšímá a odpovídá: „Ne, nemám problém s tím, aby byl Dameon mým nadřízeným.“

Teď je to Dameon, kdo sedí o něco vzpřímeněji. Usměje se na Ashu, trochu drze a s provokativním pohledem. Asha rudne ještě víc. Nakrčím nos. Zašla jsem příliš daleko a moje pomsta teď chutná spíš hořce než sladce.

„Takže jsme skončili,“ řeknu honem. „Dameone, zajistím, aby ti někdo z Maned Wolf zavolal a dal ti podrobnější informace k projektu.“

„Jistě, slečno Fitzgeraldová.“ Jeho hlas přetéká respektem. Řekla bych, že mě pořád chce, ale taky se mě trochu bojí. Nikdy by si nedovolil udělat první krok, aniž bych ho k němu vyzvala.

K Ashe má zcela jiný vztah. Ona s ním bude mít problémy. Mohla bych jí pomoct… pokud bych chtěla.

Dívám se, jak postupně vycházejí z mé kanceláře, a žasnu nad tím, jak je to možné.

Jak je možné, že jsem nikdy plně neocenila symbiotický vztah mezi strachem a mocí? Nejen strach těch, kteří mě mají následovat, ale můj vlastní strach, ten, který mě k jejich vedení inspiruje.

Strach motivuje a dodává mi odvahu jako obdivující milenec. Jako Robert Dade.

Kapitola 40

DOMŮ NEJEDU. Nemá to smysl, ne když můžu zůstat s ním, v jeho domě, který je větší než můj, v jeho posteli, která mi nabízí potěšení a uspokojení. Když k němu dorazím, je v černém obleku a bílé košili ze silné látky, kravatu nemá. Formalita a přístupnost v jednom. Okouzlující kontrast.

Ovšem zbytek mě zaráží. Na jídelním stole je bílý ubrus, prostírání pro dva a uprostřed svíčky. Je to romantické klišé hodící se spíš pro lásku, kterou charakterizují okvětní lístky a půlnoční procházky, než takovou, ve které se milenci přetahují o moc a dopouští se sexuálních výstřelků.

Z očí mi vyčte skepsi, ale přechází to smíchem: „Příležitostně si můžeme užít tradiční chvilku klidu. Můžeme dělat, co se nám zlíbí.“

To mě taky rozesměje, přesto si nervózně popotahuju rukáv blejzru. Když jsme spolu sami dva, moje sebevědomí stále kolísá.

„Ne že by to bylo nutné,“ nakousne, „ale nechtěla by ses na večeři převléknout?“

Podívám se na svůj bílý oblek. Hlavou mi proletí představy o červeném víně a olivovém oleji. „Ano,“ řeknu odhodlaně, „to bych asi měla.“

„Taky si říkám,“ souhlasí a jeho smích se zmírňuje do šibalského úsměvu. „Dnes jsem ti koupil něco jiného. Šaty. Čekají na tebe na mé posteli.“

Už se chystám něco říct, když zaslechnu někoho v kuchyni.

„My nejsme sami?“ Jenom ta otázka mě trochu rozechvěje. Vzpomínky na to zostuzení v baru… bylo to tak intenzivní, děsivé, vzrušující… nevím, jestli něco takového dokážu dvě noci za sebou. A myslím, že ani nechci.

Ale kdyby mě o to požádal, vyhověla bych mu? Musela bych to obětovat, abych udržela rovnováhu? Musím se podvolovat každou noc?

Když mě však Robert vezme za ruku, jeho dotek je povzbudivý, nikoliv žádostivý. „To je kuchař a jeho asistent. Najal jsem je na dnešní večer. Uvaří pro nás, to je všechno.“

Úleva je silnější, než jsem čekala. Chytám ho za ramena a zlehka ho líbám s pouhou špetkou vášně. „Děkuju.“

„Poděkuj mi za šaty,“ řekne tiše. „Události našich večerů určují tvoje nálady stejně jako moje odhodlání. Já jsem jenom lepší pozorovatel než ty.“

Nejsem si jistá, jestli chápu, co tím myslí, ale to nevadí. Zrovna teď je všechno fajn.

Šaty, které na mě čekají dole, jsou rudé. Rudé jako písmenka na dveřích ilegálního baru, rudé jako vlasy Genevieve, rudé jako rubín. Poslední přirovnání mě znepokojuje. Nějak dlouho jsem si na Da vea nevzpomněla. Propadá se hlouběji a hlouběji do mé minulosti. Kolik z toho, co si o našem vztahu pamatuju, je skutečné, a kolik pouze odráží realitu, která je pro mě přijatelnější? Vzpomínky se vyvíjejí rychle, spíš jako virus než živočichové. Letošní chřipka je tak nepodobná té, co před pár lety zabila tolik lidí. Virus se nějak vyvinul, my

se nechali očkovat a teď nám nemůže ublížit tak, jak by mohl dřív… když vypadal jinak, když jsme na něj nebyli připraveni.

Soukám se do šatů. Jsou sametové. To je látka, o které obvykle uvažuju jako o nevkusné a staromódní, jako o něčem, co jste mohli vidět v Louskáčkovi ze sedmdesátých let. I když to by asi nešlo, protože by se tanečníci moc potili.

Ale tyhle šaty jsou jiné. Jsou kvalitnější, látka je proložená vrstvami hedvábí, které tvoří výstřih zvaný voda, a podobně zdobí i velice

odhalená záda. Navrhoval je Antonio Berardi. Zušlechtil přitom látku a dodal jí moderní vzezření, propůjčil jí smyslnost a smělost.

Na chvíli se zamýšlím nad tím, jestli mě Robert taky nepřetvořil. Honem tu myšlenku odsouvám a spěchám nahoru.

Robert už sedí u stolu a čeká na mě. Další láhev šampaňského je otevřena, ale tentokrát z ní nalévá muž v šéfkuchařském obleku. Uctivě mě zdraví kývnutím hlavy, zatímco Robert vstává, aby mi odsunul židli.

„Vypadáš skvěle.“

„A je tu zas, to slovo,“ podotknu tiše.

„Hodí se k tobě.“ Otcovsky mě políbí na temeno hlavy. Díky tomu si připadám v bezpečí.

Sedá si a pozvedá sklenku k přípitku. „Na nás!“

Je to ten nejběžnější přípitek na světě. Tedy společně s „Na zdraví!“ a „Na to se napijeme!“. Ale z Robertových rtů ta slova zní poměrně sugestivně. Protože co to znamená my? My nejsme Romeo a Julie. Nejsme ani Cézar a Kleopatra, Jindřich VIII. a Anna Boleynová, Pierre a Marie Curie. Naše spojení ale bude mít následky, změní životy lidí… Například Tomův, Daveův, Ashin a pana Costina; pro ně je náš románek stejně radioaktivní jako vše, co Curieovi uvařili ve své laboratoři.

Jenže Kleopatra, Anna, Marie – ty všechny zničil osud, který si zvolily. Jejich životy zmařila jejich vášeň a moc. Pierre a César nedopadli o nic líp… a pak tu máme Jindřicha…

Pozoruju Roberta přes skleničku s šampaňským. Dokázal by mě někdy zavrhnout? Dívala jsem se, jak bez mrknutí oka zašlápl Toma, a nabízel, že to udělá i s dalšími. Co by ho mohlo přimět k rozhodnutí zničit mě?

Vrací se muž v kuchařském oděvu. Předkládá nám každému malou porci zvěřinového carpaccia servírovaného v lehké octové zálivce, která voní po rozmarýnu. Předkrm zdobí hříbková panna cotta přelitá tmavě červenou ovocnou omáčkou, červená řepa a pár šupinek parmazánu. To vše jsou kulinářské příkrasy, které však nezastřou holý fakt, že budeme jíst syrové maso. Maso tvora, jehož jsme zabili jenom

proto, že to vyhovuje našim choutkám. Zaváhám, než do něj zapíchnu vidličku. S Robertovým pohledem se střetávám ve chvíli, kdy si vkládá do úst první sousto.

„Ty nemáš hlad?“ ptá se.

Trvá mi jenom chvilku, než si připustím pravdu. „Šílenej.“ Dávám se do toho, co mi bylo předloženo. A pochutnávám si na tom, vychutnávám si to a s každým dalším soustem mě míň a míň znepokojuje symbolismus nebo morální zábrany. Prostě mi chutná. To je všechno.

„Jak to jde na novém postu?“

„Panu Costinovi se nejdřív moje povýšení moc nezdálo,“ řeknu s napůl plnou pusou, „ale teď už to pochopil. Seznamuju se s chodem jednotlivých oddělení a všichni moji bývalí kolegové už mě viděli jako novou vedoucí.“ Usrknu šampaňské. „Všechny je mám v lajně.“

Ta poslední věta byla myšlena jako vtip… tak nějak.

„To je dobře. Řekni mi, kdyby Costin dělal potíže. Nebo Freeland, když už jsme u toho.“

Obsluha nám sklízí talíře a servíruje druhý předkrm. „Je to zvláštní,“ zamýšlím se, když píchnu do zadělávaných žampionů, „pana Freelanda už jsem nějaký čas neviděla. Já vím, že se už delší dobu nepodílí na běžném chodu společnosti, ale dřív měl ve zvyku se občas zastavit. Zaskočil, aby pozdravil všechny manažery a ujistil se, že si všichni váží jeho postavení. Ale v posledních týdnech jsem ho neviděla.“

„Jo,“ připouští Robert, „je to zvláštní.“

Jenže způsob, jakým řekne, že je to zvláštní, mi napovídá, že mu to nepřipadá zvláštní ani náhodou.

Dělám si na židli pohodlí. „Ty o tom něco víš?“

Neurčitě zvedá obočí. „Jo,“ připouští potichu, „něco málo o tom vím.“

Paroduju jeho výraz tím, že vytahuju obočí a nakláním hlavu ke straně. „Tak zpívejte, pane Dade.“

„Já jenom vím, že měla tvoje firma potíže. Podle toho, co jsem slyšel, nebyl Tom špatný byznysmen, ale nebyl dost inovativní ani praktický. To není nikdo z vašich manažerů… nebo aspoň nebyl. Ty si s tím poradíš líp. Povídej, už jsi svolala poradu s každým oddělením?“

„Jak jsi to uhodl?“

„Znám tvůj styl,“ řekne prostě. „Vím, že nic nenecháš náhodě. Nejdřív poznáš jednotlivá oddělení do detailu a pak najdeš způsob, jak odlišit své lidi od ostatních poradců ve stejném odvětví.“

„Ty mi nějak věříš,“ podotknu a ptám se sama sebe, čím jsem si to zasloužila.

„Tvoje návrhy pro Maned Wolf byly vynikající,“ pokračuje. „Naservírovala jsi nám věci, které by se nikdo neodvážil předložit. Lidi se často bojí doporučit propouštění, rušení míst nebo reorganizace celých oddělení. Svět velkých společností není zdaleka tak nelítostný, jak si někteří myslí. Pořád za sebou vláčíme sentiment a spojení se starými ideály. Jsme hrdí na inovace, které jsme zavedli tak dávno, že už zdaleka nejsou inovativní. Polaroid, MySpace, Hostess, BlackBerry, všichni představují stejný příběh. Ale ty,“ usměje se a bere si další sousto, „ty jsi stejná jako já. Nejsi sentimentální.“

Nejistě si poposedám. To jsem slyšela už dřív, a nikdy ne jako kompliment. „Ale jsem, trochu…“

„Ne. Kdybys byla sentimentální, řekla by sis Daveovi o diamant. Na stole bys měla fotky. Byla bys jiná osobnost s jiným potenciálem a já bych o tebe stěží projevil zájem.“

Jemný dotek sametu jen těžko dokáže změkčit dopady jeho slov.

Věci, které mu na mně imponují… ty nejsou správné… nebo ano?

„Vkráčela jsi do zasedací místnosti v Maned Wolf a řeklas nám, co si myslíš, že bychom měli udělat,“ vysvětluje, když mu kuchař znovu sklízí talíř. „Nezdráhala ses to udělat, protože nejsi sentimentální a protože jsi věděla, že tvoje pozice není v ohrožení. Postupovala jsi rázně jako prezident v posledním volebním období, když necítí potřebu zvažovat politické následky. I teď budeš pociťovat stejnou svobodu ve všech aspektech své práce. Rychle se v ní zorientuješ a uděláš, co bude potřeba. Budou oběti. Pracovní ztráty. Ale nakonec nám bude tvoje firma dlužit velké poděkování.“

Odkládám šampaňské. „Mluvíš o mně jako o chladném člověku,“ zašeptám.

„Ne,“ opravuje mě, „já o tobě mluvím jako o silném člověku.“

Zatímco se v myšlenkách vracím k uplynulému dni, přichází další chod – jehněčí kotlety. Vybraně servírovaná a chutná dekadence. Pan Costin byl sentimentální kvůli Tomovi. Tím jsem si jistá. Ale možná má Robert pravdu. Možná byl jeho sentiment zástěrkou pro slabost. Pro nedostatek kreativity a neschopnost nahlížet na věci z větší perspektivy. Vždycky jsem obdivovala Tomův smysl pro obchod, ale dokázala jsem si ho představit, jak bere svět obchodu útokem, jak o tom sním já? Ne.

Pomalu dojídáme, večeři uzavíráme chutí hořké čokolády a ovocného sorbetu.

Všechny chody byly malé, ale velmi dobré. Kuchaři uklízejí a my zatím dopíjíme šampaňské. Poté jim Robert děkuje, platí a posílá je dál jejich cestou. Cítím se mírně opojená. Beru ho za ruku, přikládám si ji dlaní ke rtům a vtisknu mu do ní letmý polibek.

„A jsme sami dva.“

„To jsme vždycky,“ řekne. „I když jsou kolem nás další lidé, pokaždé je to o nás dvou.“

Trochu jednoduchý pohled na věc, lehce pohodlný svou nepřesností, ale líbí se mi, jak to zní. Nechávám si jeho ruku v dlani a vedu ho po schodech dolů do ložnice. Sleduje mě, když ho pouštím, když se vydávám okolo postele na druhou stranu. Sama se na něm pasu pohledem. Ani sako neskryje jeho svalnatou postavu. Široká ramena, silné ruce, dokonalý predátor. Šelma psovitá.

„Chci tě,“ promluvím tiše. „Se vším, co k tobě patří. S tvou velkorysostí, divokostí, romantikou, pragmatismem, dokonce i s tvými bezohlednými ambicemi.“

„Dokonce i s bezohlednými ambicemi?“

„Hlavně s tvými bezohlednými ambicemi,“ zasměju se. Ale pak zvážním. „Chci to všechno. Říkáš, že chceš být součástí mé moci?“ Natáhnu k němu ruce. „Tak mi dovol, abych objala tu tvou.“

Úsměv na jeho tváři je téměř smutný, bezmála tesklivý. „Dobrá,“ řekne. Svléká si sako, vydává se ke mně, ale zastavuje se půl metru ode mě. „Chceš všechno? Tak si to vezmi.“

Přistupuju k němu, rozepínám mu košili a svlékám mu ji. Pak je na řadě pásek. Dovoluje mi, abych ho postupně svlékala, a přitom jenom stojí, ochotný a svolný, dokud není úplně nahý a připravený. Přitisknu se svými šaty k jeho holé kůži, prsty mu pročísnu krátké vlasy a přitáhnu si ho k polibku. On zvedá ruce a přikládá mi je na bedra. Cítím, jak jeho touha roste. Dnes večer mi přenechává vedení, dovoluje mi otestovat nově objevenou sílu.

Odkláním se, beru mu obličej do dlaně a ustupuju o krok, abych se na něj mohla znovu podívat. Popást se na něm, co hrdlo ráčí. Sevřu mu mužství v pěsti a třu ho v ní tak dlouho, dokud se nezbarví vzrušením. „To je pro mě?“ zašeptám.

Znovu se usměje, ale teď už bez melancholického nádechu. „Jenom pro tebe,“ odpovídá.

Pouštím ho a zvedám mu ruce k ramenům, potom na ně lehce zatlačím a on se mi podvoluje a padá na postel. „Jestli je to pro mě, pak můžu i ochutnat.“

Klekám si na podlahu mezi jeho nohy a dělám, co jsem řekla. Nejdřív mu jazykem obkroužím hlavičku penisu a dráždím nervová zakončení, dokud nevzdychá. Potom mu pomalu sjíždím jazykem po celé délce přirození, centimetr za centimetrem a nechávám jeho očekávání růst. Prsty zlehka pohladím jemnou kůži vespod, beru ho do úst a celý pozvolný proces opakuju. Pak se stejně mučivým tempem vracím nahoru a teprve poté své pohyby postupně zrychluju. Znovu zavzdychá, ale tentokrát je to víc hrdelní, animální. Když se začne chvět, přestávám a zvedám se na nohy. Okamžitě si sedá a natahuje se po mně, ale já zůstávám stát těsně mimo jeho dosah.

„Tohle je samet,“ vysvětluju. „Moc fajnová látka. Nemáš dovoleno se jí dotýkat.“

„Já za ty šaty zaplatil,“ vypraví ze sebe přerývaně a zhrublým hlasem.

„A pak jsi mi je dal,“ opáčím medově. „Nikdy si nevezmeš zpátky, co jednou dáš, určitě ne ode mě. To ti nedovolím.“

Pomalu, s tichou pompou si svlékám šaty, podprsenku, kalhotky. Sedám si na něj, jeho boky sevřu mezi koleny, ale na klín mu nedosedám. Ještě ne.

„Ukaž mi, kdo jsi,“ zašeptám. „Nejen svou moc.“

V jeho očích zahlédnu záblesk něčeho, co hodně připomíná strach. Ale to pomíjí během chvilky, kdy se probouzí k životu. Popadá mě, otáčí se i se mnou a tlačí mě pod sebe do pevné matrace. Vráží do mě s dravou a nespoutanou energií. A já se jí jako vždy beze zbytku poddávám. Objímám ho pažemi a cítím, jak proniká tak hluboko, kde žádný muž před ním nebyl.

Ale pak se něco stane. Nejdřív mi odsune pramen vlasů z obličeje a pak se mi zadívá do očí, ale přitom se pořád pohybuje. Jemně, zlehýnka mi přejede konečky prstů po rtech. A já v jeho očích spatřím další záblesk – tentokrát je to zranitelnost, nejistota, kterou neskryje ani záplava primitivní touhy. V očích se mu zračí něco jiného, něco, co jsem tam v minulosti zahlédla jenom letmo. Pokládám mu dlaň na prsa a ucítím tlukot jeho vnitřního chaosu.

Je to jenom chvilka, ale stačí to. Když si vytáhne mou nohu na rameno a propne boky tak, že se do mě vmáčkne ještě víc, roste intenzita mých pocitů do závratných výšin. Jsem si jistá, že jsem spatřila to, co přede mnou viděla jen hrstka lidí, a neúmyslná povaha toho odhalení posouvá naši extázi do nových dimenzí. Vzpínám k němu boky a on mi zatíná zuby do ramena. Cítím jeho pot, vůni naší společné touhy.

Náhle se zaráží a převrací mě na břicho. V očekávání roztáhnu nohy, ale on se stahuje. Pokouším se přijít na to, co se děje, protože se narovnává a stoupá si do nohou postele. Jenže na to nemám dost času. Bleskově mě chytá za stehna a táhne mě dolů po matraci směrem k okraji postele, až se mi ocitá mezi nohama, které teď podpírají jenom jeho ruce, zatímco boky a trup mám pořád na posteli. A tehdy si mě znovu bere. Sice ho nevidím, ale cítím každý jeho centimetr. S nohama ve vzduchu jako bych nic nevážila, veškerou tíhu nese on. Nasazuje ostré tempo, jako by se mě nemohl nabažit, a s každým jeho pohybem se můj svět otřásá v základech. Nehty zatínám do prostěradla, protože se snažím najít kotvu, která mě udrží, aby mě neodnesla vlna extáze druhého orgasmu.

Ale tím jsme neskončili. Teď je na mě, abych se odtáhla. Otáčím se k němu a stahuju ho zpátky na postel, znovu si ho osedlávám. Ještě se třesu, pořád se mi točí hlava z těch vášnivých výšek, do kterých

mě vynesl, ale dokážu se ovládnout natolik, abych znovu nastolila náš rytmus. Rukama mě drží v pase a já na něj s hlavou zakloněnou pravidelně dosedám. Začínám se zase chvět, ale o to rychleji se pohybuju. Strhává mě další příliv rozkoše a já se nějakým zázrakem dokážu hýbat dál, i když se ve mně šíří požár, který mě rozpaluje v unikátní kombinaci uspokojení a triumfu, protože se k mému vyvrcholení připojuje Robert a vybuchuje uvnitř mě v něžné explozi.

Když se na něj zhroutím, dýchám nepravidelně a lapám po vzduchu jako běžec, který právě dokončil sprint. Přemýšlím o skutečné povaze ceny, kterou jsem získala.

A jestli na to někdy přijdu.

Kapitola 41

JEDNOTLIVÉ DNY DOSTÁVAJÍ JISTÝ ŘÁD. V práci jsem lepší a lepší. Dokonce i vynucený respekt pana Costina získal punc opravdovosti. Asha už si se mnou nezahrává, aspoň ne slovně, ale když ji potkám na chodbě, na schůzce, když mě míjí v garáži, pokaždé cítím, jak mě její oči ve tvaru mandlí sledují a studují, jak kalkulují a hledají slabé místo, do kterého by mohla ponořit čepel dýky. Nezazlívám jí to. Dostala jsem šanci na pomstu a chopila se jí. Donutila jsem ji platit. Proč by měla být jiná? Jediná věc, která nás teď odděluje, je příležitost.

Dnes je pátek a já si procházím potenciální zakázky a promýšlím strategii, jak získat nové projekty, o které teprve usilujeme. Co se zdálo nemožné, mi začíná připadat normální. Už se nezastavuju pokaždé, když jdu kolem zrcadla, a nezírám na sebe. Už si nedělám starosti s narůstající četností drobných výlevů agrese a nemilosrdnosti. Všechno je to součástí hry a hra je součástí toho, kým teď jsem.

S Robertem teď prakticky bydlím. Každý večer mě něčím překvapí. Včera mě přivítal sklenkou drahé skotské, připomínkou našich začátků. Připravil mi mléčnou koupel, takovou, jakou svého času používala Kleopatra. Vstoupila jsem do ní nahá a dívala se, jak mě pohlcuje krémově zbarvená tekutina. Vnímala jsem její šplouchání na kůži a mezi stehny a Robert mi přitom pečlivě omýval záda žínkou, líbal mě na ramenou, krmil mě grepy, které byly tak tmavě fialové, až se zdálo, že jsou černé. Zavřela jsem oči, když se mi přesunul na břicho. Rukou mi sklouzl na stehna a zase vystoupal nahoru, tam a zpátky, dokud se mě konečně nedotknul v klíně, kde postupně budoval vzrušení, až se smyslnost krémové koupele a prýštící dužnina rudých grepů staly dokonalou analogií ke šťávám a výbuchům mého vlastního těla.

Včera mi zavázal oči, připoutal mě k posteli a postaral se o to, abych nedokázala vnímat nic jiného než jeho. Doteky jeho prstů, zvuk jeho dechu, vůni jeho kolínské, a dokonce šimrání jeho odpoledního strniště. Bezmocná, bolavá touhou… to všechno kvůli němu. V tu chvíli byl celý můj svět.

U sebe zůstávám, jenom když má přijít Simone. Nevím proč, ale na představu, že ji pozvu k Robertovi, si teprve budu muset zvyknout. Tato část mého života je zatím příliš osobní, než abych ji sdílela byť s nejlepší kamarádkou, aspoň myslím… nebo možná nejsem připravená nechat ji spatřit, jaká jsem, když jsem s ním. Simone není ta, která by mě soudila, ale ta moje proměna… přinejmenším na ni bude mít vlastní názor a já si nejsem jistá, jestli jsem připravená si ho vyslechnout.

Našim jsem o Daveovi ještě neřekla. Když o tom přemýšlím, vlastně jsem jim nevolala od našeho rozchodu, což bylo… no, před dávnými věky. Oni mi párkrát volali, ale já jim to buď nebrala, nebo jsem přišla s výmluvou, kvůli které jsem hovor brzy ukončila. Takže jsme komunikovali prostřednictvím e-mailů a vyměnili si pár esemesek, ale pořád jsem jim nic neprozradila. Dokonce jsem jim ani neřekla o své nové práci a už vůbec nejsem připravená jim říct, jak jsem ji získala – pokud je mi známo, jsem pořád jejich dokonalá dceruška, která dělá všechny ty věci, co si pro mě vysnili. Nevědí, jak jsem se změnila. Nevědí, že žena, kterou znají jako svou dceru, je téměř k nepoznání. Skoro to působí, jako by odešla.

Skoro.

Zachvějí se mi ruce, jenom trochu, když mi ty myšlenky jdou hlavou, ale rychle je odsouvám stranou a otvírám další složku. Moji ochrannou hradbu stále tvoří čísla a znaky dolaru, a tak není divu, že se hned uklidňuju, když se ponořím zpátky do jejich neměnného světa.

Ano, všechno je v pořádku.

VÍM, ŽE DNES BUDE ROBERT dlouho v práci. Má schůzku s vývojáři a prodejci, kteří připravují k uvedení na trh nový a vylepšený bezpečnostní systém pro osobní bankovnictví. Má nás to ochránit před počítačovými piráty, když nakupujeme přes internet. Pokud to zabere, změní to celý svět… těm, kteří si tu změnu budou moci dovolit.

Rozhoduju se, že si vyrazím na večeři sama. Už nějaký čas jsem to neudělala. Můžu jít, kam se mi zachce. Můžu se třeba najíst v Urasawě, pravděpodobně té nejdražší restauraci v L.A. a možná v celém státě, nebo v Mélisse, v restauraci, kterou i Francouzi obdivují pro její atmosféru, kuchyni a kulinářské umění. Sehnat v jedné z nich místo je normálně nemožné, ale kdybych zavolala Robertovi, ujistil by se, že tam na mě bude čekat celý stůl. O svou moc i bohatství se se mnou podělil už dřív, tak co by pro něj byla jedna rezervace v restauraci?

Jenže se na jeho vliv nespoléhám. Ne dnes, ne na tuhle večeři. Místo toho vyrážím do Chipotle. Nevím proč – až na to, že nabízí kouzlo střední třídy, přirozené prostředí a jistý osobitý komfort. Není tu žádná přetvářka, žádné ovzduší, jenom decentní, přiměřeně zdravé jídlo za základní ceny. Je to jednoduchý návod, který má všechny přísady pro firemní úspěch, a… inu, firemní úspěch mě dokáže obšťastnit.

A tak si objednávám džus Izze a misku burrita s avokádovým dipem a sedám si k čistému stolu v rohu, kde si jídlo v klidu vychutnám.

Jsem teprve v půlce jídla, když dovnitř vejde Dave.

Dave. Můj bývalý snoubenec, muž, který mě téměř zlomil, než jsem mu to vrátila a zlomila mu srdce, muž, jenž mě chtěl ovládat, vymodelovat ze mě dokonalou ženušku jako z ostrova Martha’s Vineyard, muž, který si nadevše váží iluze kultivovanosti…

… muž, který by za normálních okolností do Chipotle vůbec nepřišel.

Stoupá si do fronty a tak si ho z rohu místnosti prohlížím. Nevypadá dobře. Pod očima má tmavé kruhy. Den, možná dokonce dva se neholil. Na sobě má džíny, nikoliv oblek. Dave si během pracovního týdne oblek prakticky nesvléká. Teď je sotva šest hodin. Možnost, že by jel domů a převlékl se do riflí jenom proto, aby v nich dojel zpátky do města a zašel si do Chipotle prostě nepřipadá v úvahu.

A přesto je tady.

Pomalu se šourá zároveň s postupující frontou. Čekám, dokud není na řadě, teprve pak se zvedám a nepozorovaně přistupuju blíž. Trochu bojuje s tím, aby se před osmnáctiletou obsluhou v černém tričku a bílé zástěře vymáčkl.

„Dám si wrap… teda… myslím, že jim tu říkáte burritos? Můžu ho dostat s nepálivým masem, nebo jsou všechna masa ostrá?“

„Vezmi si vepřový.“

Otáčí se, polekaný zvukem mého hlasu. Jakmile zjistí, že jsem skutečně tady a vidím ho takhle, vlévá se mu do tváří barva.

„Vepřový nepálí,“ vysvětluju. Když nereaguje, obracím se k jeho obsluze. „Dá si carnitas burrito s přírodní rýží a tmavými fazolemi.“

Zaměstnankyně přikývne a poslechne mě. Procházím s Davem místní imitací výrobní linky na burritos a instruuju její dělníky, aby mu dovnitř dali jemnou salsu a trochu avokádového dipu, ale žádný sýr ani smetanu. Dave mi dovoluje, abych ho provedla tím cizím rituálem, aniž by to nějak komentoval, pohybuje se, jako by napůl spal. Neprotestuje, když za něj platím a beru ho s sebou zpátky ke svému stolu.

V tichosti sedíme naproti sobě dobrou minutu.

„Změnila ses,“ promluví nakonec.

To zjištění má ironický podtón. To jeho obličej zestárl během čtyř týdnů o deset let. Milovala jsem ho a taky nenáviděla, ale právě teď se zmůžu na jedinou emoci a tou je starost… a taky ve mně probudil zvědavost.

„Jdeš z práce?“ naťuknu. Je zjevné, že to tak není, ale ta otázka se zdá být pro začátek bezpečná.

Zavrtí hlavou, zakousne se do burrita a pomalu žvýká.

„Takže jsi dnes nebyl v práci?“ přitlačím.

Dívá se na mě, jeho modré oči jsou prázdné a vyčerpané. „Ty přece odpověď znáš.“

„Jak bych mohla –“

„Vykopli mě.“

„Ty jo, Dave, to je mi –“

„Ušetři mě! Vykoplas mě ty. Ty a tvůj nový milenec.“

Atmosféra se rychle mění, hlasy hostů v našem okolí se tlumí až na nesrozumitelný šum.

„Nevěděla jsem o tom,“ zašeptám.

„Nikdo už si mě nenajme. On se o to postará. Ocejchoval mě.“

„Proč jsi tak přesvědčený, že v tom má prsty Robert?“

Oči mu zaplanou emocí, kterou už jsem v nich v minulosti zahlédla.

„Ty si myslíš, že jsem se nechal vyhodit schválně? Myslíš si, že je to moje vina?“

„Dave –“

Hosté se po nás začínají ohlížet. „Myslíš si, že v okamžiku, kdy jsem tě ztratil, se ze mě stal neschopný chlap?“ zvyšuje hlas. „Že bez tebe nedokážu žít, ani když vím, že jsi děvka?“

Nahlas vzdychnu, moje sympatie se poroučí k zemi jako zapomenutý papírový ubrousek. Tohle je jeho verze, kterou znám. Je to muž, jehož jsem nenáviděla. Ale to už taky neplatí. Teď mě jenom unavuje.

Zvedám se, hlad už mě přešel. „Dobrou chuť,“ řeknu. „Příště platíš ty.“

Nechává hlavu skloněnou, do obličeje mu nevidím, ale dokážu si představit, jak zarputile se tváří. To už jsem viděla, nepotřebuju si připomínat kroky na téhle blátivé cestě. Něco zamumlá, myslím, že je to určené mně, ale pořádně mu nerozumím.

„Co jsi to řekl?“ ptám se podrážděně.

Obrací ke mně zjihlý pohled, zlostný výraz, který jsem očekávala, nevidím. Ale to co vidím, mě znepokojuje mnohem víc.

„Pomoz mi,“ hlesne. „Prosím, Kasie. On mi vzal všechno.“ Cítím, jak se mi svírá hruď, a pomalu dosedám zpátky na židli.

„Oni tvrdí, že jsem zpronevěřil peníze. Kvůli tomu mě přinutili odejít. Obvinili mě, že jsem zloděj.“

„Ty bys přece nikdy –“

„Přesně, to bych nikdy neudělal. Neriskoval bych to. Já takový nejsem.“

Odněkud z restaurace se ozývá dětský pláč, křik, který malé děti spustí, když se potřebují podělit o svou bolest beze slov. „Vznesli proti tobě nějaké obvinění?“ zjišťuju.

„Ne, řekli, že když odejdu dobrovolně, neudělají to. Ale ujistili mě, že by mi to mohli dokázat, ukazovali mi záznamy… jsou falešné, ale i mně připadaly v pořádku. Tihle lidi, oni mě znají, pomáhali mi vybudovat kariéru, slibovali mi budoucnost. Vědí, že je to na mě narafičený… a je jim to jedno. Moje členství v klubu? Zrušeno. Ani mi neřekli důvod. Byli to moji přátelé… aspoň jsem si to myslel.“ Zírá dolů na ruce složené v klíně, carnitas burrito leží nakousané a nevábné na papírovém tácku. „Pomoz mi,“ zašeptá znovu.

Zatřepu hlavou. Nějak se mi zatočila. Za tohle přece nemůže být zodpovědný Robert. Sahá vůbec jeho moc tak vysoko?

Samozřejmě že ano. Je to, jak řekl pan Costin. Robert je členem mnoha správních rad v nejvýznamnějších společnostech v L.A. a ve zbytku je hlavním akcionářem. Byl schopný přimět ženy z několika společností spolupracujících s naší firmou k falešnému obvinění vznesenému proti Tomovi. Proč by neudělal to samé v případě Davea? Odpovídalo by to vzorci jeho chování.

To je poprvé, kdy si uvědomuju, že ten vzorec pravděpodobně zavedl, když viděl, jak se podobné věci děly jeho otci.

Ale udělal by to? Jaký by to mělo smysl? I kdyby nesdílel můj soucit k tomuto muži, ještě to neznamená, že by to udělal, nebo ne? Když už nic jiného, Robert ví, že nechci, aby Dave mluvil s mými rodiči, a i když je mi jasné, že Dylan Freeland už musí tušit, že se mezi námi něco semlelo, fakt nemám zájem, aby ho Dave krmil dalšími detaily. Pokud by Robert připravil Davea o všechno, na čem mu záleží, vystavil by mě nechráněnou jeho útokům…

… což mě přivádí k dalšímu zjištění.

„A tys jim nic neřekl,“ vydechnu. „Měl jsi pádné důvody mě zradit, ale neudělal jsi to.“

Zasměje se, je to ošklivý zvuk poznamenaný utrpením a jízlivostí.

„Nepleť si mě s někým, kdo nejsem. Za tu dobu, co spolu nejsme, se ze mě nestal samaritán. Šel jsem za Dylanem.“

„Ale to není možné, pan Freeland by –“

„Dylan Freeland se ke mně vždycky choval jako otec,“ řekne Dave děsivě plochým hlasem. „Vždycky mi byl k dispozici. Mám ho moc rád, Kasie.“

U poslední věty mu zakolísá hlas. Málem se po něm natáhnu, ale včas se zarážím, nejsem si jistá, jestli to naše společná historie dovoluje. Namísto toho jenom účastně přikývnu. „Já vím,“ hlesnu.

„Je úplně na dně. Nevím, co na něj ten tvůj pan Dade má –“

„Počkej, ty naznačuješ, že by to mohlo být něco víc než to, co se běžně děje ve světě obchodu –“

„Užívá si to?“ zasyčí a přitom mě umlčí. „Takhle Dylana ponižovat? Donutit ho, aby si připadal slabý, protože nemůže ani rozhodovat o chodu vlastní firmy? Tak slabý, že místo toho, aby pomohl svému kmotřenci, radši mu řekne, ať mlčí. Doslova mi řekl, že jestli vím, co je pro mě dobré, stáhnu ocas mezi nohy a uklidím se, než vytočím pana Dadea ještě víc. Tak řekni, jak si to pan Dade užívá?“ Chvíli zaváhá a pak dodává: „A ty?“

Snažím se zachovat bohorovný klid a nereagovat na to, co může být lež. Bylo by to možné, protože Dave je dobrý lhář. Ale… něco na tom příběhu je…

Proč je pan Freeland už nějakou dobu mimo firemní dění? Toma vyhodili, mě povýšili… pan Costin si na mě kvůli tomu došlápl, byl ochotný riskovat a dát to místo někomu jinému… na rozdíl od pana Freelanda. Podvedla jsem jeho kmotřence a on mi ani neposlal rozhořčený e-mail.

Proč?

Dave ti na to odpovídá, ozývá se můj anděl, jenže ty ho nechceš poslouchat.

Stahuje se mi hrdlo. „Řekls to mým rodičům? Pochopila bych, kdyby –“

Znovu přichází ten smích oproštěný od humoru, ze kterého mě píchne u srdce. „Neřeknu to vašim. Věř nebo ne, cením si svého života. Aspoň toho, co z něj zbylo.“

Dítě opět zapláče. „Tvého života? Chceš říct, že ti vyhrožovali fyzickým násilím?“ zašeptám.

Dave zase sklání hlavu. Myslím, že jsem spatřila slzu. „Co když mě doopravdy obviní?“

„Právě jsi řekl, že to neudělají, protože jsi v klidu odešel.“

„Ale mohli by. Copak to nechápeš? Jsem jim vydanej na milost a oni poslouchají jeho příkazy. Já to vím, Kasie. Netuším, jestli je podplatil nebo jim vyhrožuje nebo co, ale oni ho nechávají, aby rozhodl o mém osudu. A on mě chce zlikvidovat, Kasie.“

„Tak daleko by nikdy nezašel.“

Dave se na mě polekaně podívá. Nedivím se mu – říct takovou pitomost. Skutečně si nemyslím, že by Robert zašel tak daleko, ale taky jsem si nemyslela, že by udělal tohle. Nic z toho. Nikdy by mě to nenapadlo.

Dovolila jsem Robertu Dadeovi, aby od základů změnil celý můj život… a přitom vůbec nevím, s kým mám tu čest.

„Ty si myslíš, že bych ve vězení přežil, Kasie?“ odfrkne si. „Myslíš, že bych v lapáku zvládnul jedinej den?“

Ne, nemyslím. Dave je příliš měkký, příliš zranitelný. Znervózňují ho i potetovaní skejťáci na promenádě podél Venice Beach. Nedokázal by přestát život mezi drogovými dealery a pasáky.

Po tváři mu stéká další slza a já si říkám, jestli by nějaký malíř dokázal zachytit podstatu zoufalství, které se teď zračí v Daveově obličeji.

„Pomoz mi,“ hlesne.

Kapitola 42

TENTOKRÁT ČEKÁM JÁ na Roberta. Usazená v jeho koženém křesle. Ve sklenici mám jenom vodu, nic, co by mi otupilo hrany a zakalilo mysl. Svíce nezapaluju, v krbu nehoří oheň, nemám na sobě sametové šaty ani kožená pouta.

Dnes večer si fantazii zakazuju.

Dnes večer chci čelit pravdě. Když se vrátí domů, vycítí to. Trvá mu sotva dvě sekundy, než zaregistruje, že je čas konfrontace, nikoliv romantiky, a další dvě sekundy mu zabere, než se na ni připraví.

Jak tohle dělá? Jak dokáže vplout z jedné emoce do druhé s hbitostí sportovního vozu? Jak něco takového dokáže lidská bytost?

Jenže Robert měl odjakživa trochu nadlidské schopnosti. Tedy, některé nadlidské a některé trochu nelidské.

„Nemusel jsi Daveovi ublížit. Ničím nám neškodil.“

Chvíli mě upřeně sleduje, jako by z mých slov a ztuhlosti semknutých rtů odhadoval, kolik toho vím. „On už ti uškodil,“ pronese nakonec klidně a nevzrušeně. „Stejně by to udělal znovu. Jenom jsem mu zasadil nutný preventivní úder.“

„Ne,“ protestuju a vrtím hlavou. „Všechno se nedá vyjádřit bojovými termíny. Nejsme ve válečné vřavě.“

Nasazuje posmutnělý úsměv a sundává si kabát. „Nic si nenamlouvej. Každý z nás bojuje v nějaké bitvě. Válečná pole se mění stejně jako nepřátelé, spojenci i zbraně, ale válka trvá.“

„Já takhle žít nebudu.“

„Nemáš na vybranou.“ Sedá si na podnožku a bere mě za ruku.

„Nikdo z nás nemá. Tvou jedinou volbou je, jestli budeš vítěz, nebo poražený. Pěšák, nebo důstojník. To jsou tvoje možnosti. Já si ze svých vybral a myslel jsem, že ty taky.“

„Fajn, dělej, jak myslíš. Dave a já jsme uzavřeli příměří, dokonce mírovou dohodu. Nemusíme být zrovna spojenci. Šlo jenom o to nechat se na pokoji. Proč jsi nám do toho musel zasahovat?“ Každé slovo vyslovuju o něco rychleji a hlasitěji; cítím, že se blížím hysterii, ale potlačuju ji. Musím zachovat klid.

„Neříkej mi, že v tobě Dave vzbudil sentiment,“ podiví se a jeho tón se naopak nebezpečně blíží povýšenosti.

Robert se nikdy nechoval povýšeně. Ale nezastavuju se, abych přemýšlela o tom, co ten posun v jeho chování znamená. Vím jenom, že mě to pěkně štve.

„Se sentimentalitou v tomhle světě daleko nedojdeš,“ připomíná mi.

„Svatá pravda,“ ucedím tak sarkasticky, že těm dvěma slovům vtisknu úplně jiný význam. „Takže ty nemáš sentiment rád. V tom případě bychom neměli být sentimentální nikdo. Měli bychom být jenom stroje na ambice. Nikdy bychom neměli složit zbraně, dělat kompromisy, ohlížet se zpátky.“

„Není to tak zlý život,“ řekne tiše. „Ty to víš. Sama podle těch pravidel žiješ už nějaký –“

„Ztracený ráj.“

A je to tady. Ten záblesk emoce, kterou Robert tak nerad ukazuje. Přelétne mu po tváři tak rychle, že nedokážu odhadnout, co to je, ale byl tam a bylo to něco jiného než ctižádost.

„Já ti nerozumím,“ zamumlá pomalu. „Co má ta kniha společného s tím, o čem se bavíme?“

„Není to jenom kniha,“ opravuju ho. „Je to kniha tvé matky. Je támhle, v knihovně. Proč ji tam máš?“

Zatne čelist a pouští mou ruku. „Nechápu, proč bych se jí měl zbavovat.“

„Opravdu?“ Zvedám se a vytahuju knihu z police. „Je to jenom kniha, Roberte. Není důvod chovat se kvůli ní sentimentálně.“ Přecházím ke krbu. „Nespálíme ji?“

Další náznak emoce, ale tuhle poznávám. Netrvá dlouho, než rozpoznáte hněv. „Já knihy nepálím.“

„Prosím tě, papír a karton. Nic víc to není. A nespálíme všechny kopie. Jenom tuhle jednu, která patřila tvé matce. Tak pojď, Roberte. Buď bojovník. Všichni jsme koneckonců ve válce. Ve válce často vzplane oheň, věci se zničí, knihy shoří.“ Podržím knížku v ohništi nad hromádkou popela.

„Dej sem tu zatracenou knihu!“

„Tvoje máma byla oběť. Oba s tvým tátou prohráli se schopnějšími protivníky. Prohráli s lidmi, jako jsi ty. Naučil ses od nich mnoho, od těch, kdo podpálili život tvých rodičů, který si pracně budovali, který pracně budovali pro tebe. A ty sis z toho všeho vzal jediné – jak ospravedlnit zlo.“

Vyrazí se tak rychle, že sotva postřehnu, jak se ke mně dostal. Odtahuje mě od ohniště a knihu odhazuje přes pokoj, hrubě si mě k sobě přiráží, svírá mě tak pevně, až se dusím. Jednu ruku mi pořád tiskne na záda, zatímco druhou mě chňapne za límeček halenky a přitáhne ještě blíž k sobě. Vrchní knoflíček se trhá a následuje trajektorii letu knihy.

To je poprvé, co mi Robert připomíná Davea.

„V pořádku,“ řeknu. „Já to chápu. Tohle je válka. A ve válce se ženy znásilňují.“

Okamžitě mě pouští a ustupuje o tři kroky dozadu. „Ty si myslíš, že bych to udělal? Myslíš si, že bych ti ublížil?“

„Ale Roberte, tys udělal mnohem víc. Ty jsi zničil Kasii Fitzgeraldovou, dceru mých rodičů, ona je pryč.“

„Nebuď směšná. Jenom jsem ti pomohl poznat, jaká ve skutečnosti jsi!“

Zavrtím hlavou. „Celý svůj život jsem se bála toho druhu přehlížení, kvůli kterému se lidé stávají neviditelnými. Myslela jsem si, že

mě před tím chráníš,“ vysvětluju a nepatrně se přitom zajíkám. „Jenže když se teď podívám do zrcadla, nespatřím v něm ženu. Vidím něco mocného, nemilosrdného a nebezpečného; věc, která mění své nálady a chování podle větru, chvění země a přitažlivosti měsíce. Vidím věc, která nemá svou vlastní vůli! Takže si říkám… říkám si, že existuje víc než jeden způsob, jak se stát neviditelným.“

„Ne, ta rozhodnutí, která jsi učinila, byla tvá. Nikdo tě k nim nenutil.“

„Rozhodla jsem se být poslušná. Nechala jsem se vést. Ale teď?“ Taky od něj o krok ustupuju. „Teď učiním nové rozhodnutí.“

„Kasie…“ Jenže vyzní do ticha. Najednou neví, co by řekl.

Těch pár věcí, co tu mám, už jsem si sbalila. Čekají na mě v kufru auta. Zbývá mi sebrat kabát a kabelku, které mám položené na pohovce. Oblékám si kabát, s knoflíky si dávám načas. Vím, že když je budu zapínat pomalu, zapnu je dobře, nebudu po nich nešikovně šátrat. Nevšimne si, jak to se mnou zamávalo. Když se soustředím, dokážu svou bolest skrýt za masku klidu.

„Taky máš šanci se rozhodnout,“ řeknu tiše. „Můžeš mě porazit stejně, jako jsi porazil Toma a Davea. Bylo by to snadné. Ani bys tentokrát nemusel lhát. Stačí, když posvítíš na stopy, které jsem za sebou zanechala, když jim dáš vědět, že démon, který mě vedl, už mi nenabízí ochranu. Předhoď mě vlkům. Udělej ze mě poraženou.“

„To bych nikdy neudělal, Kasie.“

„Ne?“ Chvění mého hlasu je stále zřetelnější. Vydávám se k němu a zastavuju se, až když nás dělí sotva čtvrt metru. Zvedám ruku, dotýkám se ho na zarostlé tváři. „Vždycky jsi věděl, jak na mě,“ zašeptám.

„Ale já už tě taky znám, Roberte. Vím, jaký jsi. Máš povahu predátora.“

A pak se otáčím a odcházím. Není potřeba dalších slov. Nemůžu tu zůstat. Už nechci tvořit pravidla za pochodu. Nechci svými vlnami ničit mé nepřátele. Chci učinit jinou volbu.

Chci žít jako žena, ne jako oceán.

Kapitola 43

PRODÍRÁM SE SAMA NOCÍ zpátky domů… ale, bože, je to těžké. Chtěla bych pomoct Daveovi. Dokonce bych teď chtěla pomoct i Tomovi. Ale nevím, jestli to dokážu. Určitě se mi to nepodaří dnes večer. Ale řekla bych, že mě Robert naučil jednu věc, a to – když všechno selže, pomoz si sám. Jenže teď zjišťuju, že pomoct si sám znamená zařídit, aby mi bylo líp – ne díky moci nebo bohatství, ale úsilím, které vyvinu ke znovunalezení své vlastní lidskosti.

A pak je tu bolest… v mých útrobách, v mém srdci, je příliš silná a nedovolí mi usnout až do svítání. Ztratila jsem něco výjimečného, o čem jsem si začínala myslet, že je to pro mě nepostradatelné. Přišla jsem o měsíc.

Teď je ráno a já se v práci pokouším dívat na své spolupracovníky novýma očima. Všímám si, že se Barbara chová uctivěji, než bývalo v minulých letech jejím zvykem, nebo možná ještě před měsícem. Už se nesnaží se mnou společně drbat o všem možném, už nepřevrací oči, když někdo ze zaměstnanců řekne něco hloupého, tedy ne přede mnou. Je fakt, že jsem si o ní vždycky myslela, že je až moc familiární, ale teď si uvědomuju, že mi její uvolněné chování chybí. Možná mě teď víc respektuje… nebo se mě prostě bojí.

Ostatní kolegové se chovají podobně. Všichni jsou zdvořilí, a někteří by se pro mě rozkrájeli. Požádala jsem pár lidí o vypracování

zpráv a všechny jsem dostala o den dřív. Robert by na mě byl moc hrdý. Naučila jsem strach, aby pro mě pracoval.

Jenom zřídka respektujeme konkrétního jedince, který na nás uplatňuje moc.

To jsou Simonina slova. Ale kdybych v ně věřila, kdybych uznala její filozofickou úvahu na dané téma, musela bych akceptovat, že reprezentuju status quo, určitou normu. Musela bych připustit, že navzdory Robertovu vlivu vůbec nejsem nikým výjimečným.

Sedím u stolu a pročítám e-maily. Jeden z našich poradců mi píše, aby mě informoval o třech nových společnostech, se kterými v průběhu tohoto měsíce navážeme spolupráci; další mi podává zprávu o retenci našich zákazníků. Ty e-maily jsou tak zdvořilé a úhledné. Co se asi povídá v místnostech, kde byly napsány? Co asi říkají o ženě, kterou oslovují jako slečnu Fitzgeraldovou?

Když nás někdo ovládá, děláme maximum pro to, abychom odhalili jeho chyby. V duchu si je zveličujeme a to samé děláme, když o nich vedeme řeči. No… kolik zveličování by asi bylo potřeba? Našla si ho ve Vegas při hraní blackjacku a srkání skotské. Měla šaty, které odhalovaly všechna její tajemství. Šla s ním na pokoj, kde ji natřel skotskou na kůži a pak ji

ochutnával. Říkala mu pane Dade.

A to všechno se stalo, zatímco na ni její přítel, se kterým byla šest let, čekal doma. Důvěřoval jí a pyšnil se její cudností.

Ne, žádné přikrášlování není potřeba. Žádné detaily, které by si mohli domýšlet, nemohou být chlípnější než pravda. Barbara mi volá prostřednictvím pracovní linky a úslužným, odměřeným hlasem mi oznamuje, že dorazil balíček. Jedná se o nezveřejněné zisky a ztráty klienta, který by si nerisknul poslat elektronický soubor do divokého zlodějského západu, kterým je náš kybernetický svět.

Přesvědčujeme sami sebe, že si ve skutečnosti naši poslušnost nezasluhují. Že nejsou lepší než my.

Ale já si skutečně pozornost nezasluhuju. Nejsem lepší než oni. Možná mám talent a inteligenci potřebnou k vykonávání své práce, ale nic výjimečného jsem neudělala. Jsem tady, protože jsem se vyspala se správným chlapem. Všichni to vědí.

Došlou poštu mi zaplavují další a další e-maily. Další reporty, další požadavky na schválení té nebo oné zakázky. Všechny jsou adresované slečně Fitzgeraldové, všechny napsané s rutinní obezřetností.

Stejně respektujeme moc a stejně se před ní budeme sklánět bez ohledu na to, jak vnímáme toho, kdo ji drží v rukou.

Pohlédnu na své ruce a vzpomínám, jaké to bylo, když se dotýkaly Robertovy nahé kůže. Vzpomínám na potěšení a vzrušení.

Vzpomínám, jaké to bylo, když jsem ho poprvé sevřela v dlani, jak jsem v ní cítila všechny nerovnosti a žilky, když jsem ho v ní třela nahoru a dolů.

A taky vzpomínám, jaké to bylo, když jsem ani ne o týden později stejnou rukou vklouzla do Daveovy dlaně, zatímco mě láskyplně vedl ke zlatníkovi, abychom se poohlédli po zásnubním prstenu.

Svírám ruku do pěsti a znechuceně odvracím hlavu. Vím, jak se lidé dívají na mé ruce, které drží v rukou moc. Pro ně jsou to ruce děvky.

Jenže to není tak docela pravda, že ne? Protože je to Robert, kdo za mě drží moc. To se taky všeobecně ví. Celou tu dobu jsem si nalhávala, že se lidé bojí oceánu a respektují ho, ale v duchu tradic všech starodávných civilizací je to měsíc, co uctívají. Je to měsíc, který respektují a vzdávají mu hold, k němuž se modlí. A oceán? To je pouhý nástroj vyšší moci.

Ten strach, kterého tady využívám, to je jenom Robertova velkorysá půjčka. Jakmile se zjistí, že Robert přestal být součástí mého života, co ho udrží pohromadě?

Jak teď budu žít s vědomím, že se ho už nikdy nedotknu? Jak dokážu dýchat bez příslibu dalšího hříchu?

Z toho pomyšlení se mi dělá lehce nevolno. Snažím se soustředit na jiné věci – na zprávy, na složky, na účetní rozvahy –, ale nakonec se stejně v myšlenkách vracím k němu. Potřebuju jeho vedení, úlevu, kterou mi poskytuje jeho hlas.

Tupě zírám do složky otevřené na svém stole, ale pak ji prudce zavírám. Čísla jsou možná uklidňující, jenže já teď potřebuju rozptýlení, které mi může nabídnout například konfrontace.

Scházím dolů do Ashiny kanceláře. Nevolám jí předem, abych se ohlásila, i když bych měla. Její asistentka mě na cestě ke dveřím nezastavuje. Otvírám je bez zaklepání. Asha sedí u stolu zabraná do pročítání nějaké zprávy. Přes opěrku židle má přehozený kabát s liščí kožešinou, takový, pro jehož potřebu byste tady v L.A. nikdy nenašli ospravedlnění. Zvedá ke mně oči, aniž by pohnula hlavou, tmavé vlasy jí volně splývají po ramenou. Pomalu zvlní rty do zlověstného úsměvu.

Ach, Asho, u tebe se vždycky můžu spolehnout, že zavrhneš strach ve prospěch nenávisti. Překračuju práh a zavírám za sebou dveře.

Asha se lenivě narovnává. „Přišla jsi za mnou s nějakým novým mučením?“

„Za ty řeči bych tě mohla nechat vyhodit,“ odvětím nevzrušeně.

„To ti nevadí?“

„O tomhle už jsme se bavily, dokonce tady, v téhle kanceláři. Proč se hrabat ve starých věcech?“ Když neodpovídám, přitlačí: „Proč jsi přišla, Kasie?“

Vzdychnu, očima přelétnu po bílých stěnách kanceláře, po jejím stole z tmavého dřeva. Stejně jako já tady nemá žádné fotky svých blízkých, tak ji na to upozorním.

„Do práce si osobní život netahám,“ řekne prostě.

„Ty máš nějaký osobní život?“

Znovu se usměje. „Na to se mě zeptej v mém volném čase.“ Přikývnu, i když pochybuju, že by někdy zodpověděla otázku, na niž nechce odpovědět, bez ohledu na to, kdy jí byla položena. „Omlouvám se, že jsem tě nenechala vést tu další zakázku Maned Wolf,“ řeknu a ukážu na papíry, které má před sebou rozložené. „Dameon si to privilegium ještě nezasloužil.“

„Neomlouvej se, nepřinese ti to nic dobrého.“

Ta poznámka mě překvapuje. „Mluvíš, jako bys tady měla navrch ty.“ Asha se opírá dozadu a pootáčí se na židli na obě strany, napůl zamyšleně, napůl znuděně. „Jak už ses několikrát zmínila, mohla bys mě nechat vyhodit, a já si dokonce na chvilku myslela, že to uděláš. Když jsi pak dopřála Dameonovi vedení, které mělo být moje, myslela jsem si, že mě chceš potopit pomalu, bolestivě; tomu jsem věřila asi tak vteřinu.“

„Asi tak vteřinu?“

„Však víš, když jsi mě donutila uznat ho jako mého nadřízeného. To jsi postoupila o slušných pár stupňů na měřítku zla. Až na to, že jakmile jsi mě přinutila říct, co jsi chtěla slyšet, jakmile jsem se ponížila před mými kolegy, objevil se ti na tváři ten výraz –“

„Jaký výraz?“

„Výraz provinilosti, samozřejmě,“ zasměje se. „Ty se tak strašně snažíš být zlá, ale nějak to nedokážeš unést.“ Zvedá se, obchází stůl a opírá se o něj zadkem. „Myslím, že kvůli tomu jsi s panem Dadem. Nejdřív jsem si říkala, že ho využíváš, aby ses posunula výš. Ale pak? Pak mě napadlo, že ho máš ráda, protože ti dává svolení být ta špatná, a když to nedokážeš sama, je místo tebe špatný on. Udělá za tebe špinavou práci, láká tě, abys dělala, co chceš, ale k čemu bys bez něj nesebrala odvahu. Tím se dokážeš vyvarovat pocitu viny… taková je aspoň teorie.“

„Ty máš na mě teorii?“

„Ne já, to je tvoje teorie. Moje teorie je, že tvoje teorie nefunguje. Dovolilas mu, aby nad tebou převzal kontrolu, děláš, co ti poručí, necháváš ho, aby se tě dotýkal na různých místech a způsoby, za něž by ses měla stydět, a to všechno v naději, že si to užiješ bez pocitu viny. Jenže tvoje vina je trochu houževnatější než ty. Zotročuje si tě, taková už zkrátka je.“

„Chceš mi tvrdit, že jsem otrokem své vlastní viny?“ štěknu. Nějak mě tohle nařčení naštvalo víc než všechna ostatní. „Tom je pryč. Nevšimla jsem si, že bych za něj orodovala, aby dostal svou práci zpátky. Nenechala jsem se ponižovat od pana Costina. Nikomu jsem se za nic neomlouvala –“

„Právě ses omluvila mně.“

Zůstávám stát s otevřenou pusou. Dostala mě.

A ví to. Zvedá se, přechází ke mně, natahuje ruce a shrnuje mi vlasy na záda. „Proč ta fascinace mou osobou? Je to kvůli tomu, že chceš být jako já?“

„Nebuď směšná.“

„Protože já žiju bez pocitu viny. Vím, co chci, a netrápím se kvůli tomu. Někdy to sice nedostanu hned, ale dokážu být trpělivá, a když

je potřeba, dokážu být krutá a přitom se usmívat.“ Pouští mé vlasy, ustupuje a bezostyšně mi klouže pátravým pohledem po těle, dokud si v ochranném gestu nezkřížím ruce na prsou. „Kdybych byla na poslední poradě na tvém místě, taky bych tě přinutila uznat Dameona jako tvého nadřízeného. Ale já bych se kvůli tomu necítila provinile. A pak bych svolala další poradu, kam bych si pozvala jenom vás dva.“

„Proč bys to dělala?“

„Protože bych chtěla, aby Dameon viděl, co si k tobě dovolím.“ Znovu natáhne ruku, dotkne se mě prsty na hrdle a spustí je až ke křivce ňader. Ukročím dozadu.

Ukročím… ale ne úplně z jejího dosahu. Nekřičím na ni ani jí nevyhrožuju vyhazovem. Jenom udělám ten malý pohyb vzad. Je-li bázeň mou milenkou, pak mi tady v Ashině kanceláři vládne, zrychluje mi tep a svazuje mě na místě svou přitažlivostí.

„Dokážeš si to představit?“ ptá se Asha. „Kdyby támhle seděl Dameon,“ ohlédne se zpátky ke stolu, jako by se dívala na někoho, kdo tam není. „Představ si, jak by reagoval, kdyby viděl, jak nadskočíš, když udělám tohle.“ Znovu pohne rukou, tentokrát se mě dotkne mezi nohama, a já skutečně nadskočím a znovu ustupuju.

„Představ si, kdyby tohle viděl,“ zopakuje. „Už by ti nikdy nedal pokoj, ne jako tvůj nadřízený. Každý den by si tě volal do kanceláře, jenom aby tě otestoval, a pokaždé by se tě dotknul na jiném místě. Někdy by se ti rukou otřel o prso, zdánlivě náhodně. Tím by pravděpodobně začal. Pak by tě na odchodu poplácal po zadku, možná by ho i trochu zmáčkl. Na další schůzce by ještě přitvrdil. Všiml by si, jak ti pod blůzkou ztvrdly bradavky v očekávání jeho dalšího pohybu, přesně jako se to děje teď, když si to jenom představuješ.“

„Já si nic –“

„A požádal by tě, aby sis odložila blejzr, víš, aby sis udělala pohodlí. Trval by na tom… jako tvůj nadřízený. Obešel by tvou židli a masíroval by ti ramena, jenže pak by nechal ruce sklouznout níž, pořád by hnětl, jenže teď už tvá ňadra. Potom by rukama vklouzl pod halenku, aby si pohrál s těmi ztvrdlými bradavkami, a nakonec by ti jednou rukou zajel mezi nohy. Začala bys protestovat, ale on by tě zarazil, na-pomenul by tě, že ho máš oslovovat pane. A ty bys to udělala, protože právě to chceš, viď, Kasie? Být sváděna ke zhýralosti. Být laskána na veřejnosti bez pocitu viny. Stejně by ses mu nemohla vzepřít. Byl by to tvůj nadřízený. Nakonec by ses mu podvolila a ještě k tomu přiznala barvu, přede mnou, před všemi z práce. Vsadím se, že ti to pomyšlení stačilo k tomu, abys zvlhla. Strčil by ti ruku do kalhotek, zkusil by, jak jsi vlhká, a pak by do tebe strčil jeden nebo dva prsty. Palcem by ti dráždil klitoris. Dám krk na to, že by tě nechal udělat se hned na té židli, zatímco ty by ses pod ním svíjela a hlasitě volala pane.“

„Co si to dovoluješ? Mohla bych tě –“

„Nechat vyhodit? Jasně, já vím. Ale neuděláš to.“ Tu poslední větu skoro zazpívá. „Nenecháš mě vyhodit, protože mě musíš pořádně poznat. Jsem žena, kterou bys chtěla být. Možná ještě líp – jsem taková, jakou by tě chtěl mít pan Dade, žena v jakou se tě snaží přetvořit. Kdyby tak věděl, že se v téhle kanceláři nachází ještě lepší verze… copak by asi udělal, Kasie? Odkopl by tě? To víš, cestu misionářů lemuje odmítnutí a neúspěch. Proč by nešel tou snadnější a rovnou nekázal věřícím?“ Naklání se a šeptá mi do ucha: „Třeba mně. Já jsem taková věřící. Kráčím prošlapanou cestou. U mě by jeho evangelium padlo na úrodnou půdu. Já jsem skutečná, kdežto ty?“ Potichu se zasměje, zakroutí hlavou a vrací se ke stolu.

„Ty taková nikdy nebudeš.“

Na tom, co říká, je zrnko zneklidňující pravdy, jenže mě neznepokojuje, že nikdy nebudu jako ona. Znepokojuje mě, že jsem taková vůbec někdy chtěla být. Trápí mě pomyšlení na to, že když zůstanu tady, u této firmy, bude má budoucnost poznamenaná přesně takovými rozhovory. Pořád mám možnosti volby, jenom už ne tady.

Později toho dne vstupuju do kanceláře pana Costina a podávám mu výpověď.

Kapitola 44

ZBYTEK PRACOVNÍHO DNE se odehrává ve snové atmosféře. Pan Costin byl celý zmatený, když se rozhodoval, jestli má skákat radostí, nebo se klepat hrůzou. Rozzlobilo snad něco pana Dadea? Nebo mě?

Ne, odpověděla jsem. Všechno je v pořádku. Jenom to místo mi nevyhovuje; ne, nemyslím kancelář, ale pozici, tuhle firmu, ten život… ujišťovala jsem ho ještě jednou a trochu zajíkavě, zatímco on blekotal otřepané fráze… Musíme teď promyslet logistiku mého odchodu. Vždyť jsem se zapracovala v tak krátkém čase. Některé věci teď dotahujeme do konce a zároveň zahajujeme nové zakázky. Byla by taková škoda to všechno zahodit, a pan Costin to ví.

Jenže pan Costin taky ví, že můj odchod je dar z nebes. Je to dar jemu a mnohým dalším, kteří tu pracují a přitom si nechtějí budovat život a kariéru na pobřeží, které ohrožuje nebezpečný příliv. Je pochopitelné, že chtějí žít na místě, kde budou v bezpečí před úderem tsunami. Takže jsme se dohodli, že zůstanu ještě tři týdny, abych byla nápomocná svému nástupci. Taková fluktuace během tak krátkého období nikdy nevypadá dobře, a proto zajistíme, aby vše proběhlo tak hladce,

jak to bude možné.

Mým jediným požadavkem bylo, že pan Costin nedá mou práci Ashe. Přinutila jsem ho, aby s mou podmínkou souhlasil. To bylo naposledy, kdy jsem tady ukázala svaly, v jeho kanceláři, v této budově. Je jasné, že tohle poslední zneužití moci způsobí další praskliny ve zbytcích mé narušené morálky.

Ale stálo mi to za to.

Večer nemířím domů, a už vůbec ne k němu. Místo toho brázdím ulice města a nechávám se vést jeho světly v různých směrech. Vstříc velkému nákupnímu centru, směrem k jakési restauraci, kolem nějaké kulturní akce, která vysílá k nebi kužely světel, jako by volala Batmana. Nikde neparkuju ani nezastavuju kvůli ničemu jinému než kvůli semaforům. Prostě řídím tak dlouho, dokud se neocitnu v mlhavě povědomé uličce vzdálené od ostrých světel města a zářivých reklamních

poutačů. Zastavuju u retro nelegálního lokálu jménem Touhy.

Zaváhám, když přistoupím ke dveřím. Jsou právě tak bílé, jak si je pamatuju, a písmenka názvu jsou stejně rudá. Jako by byly touhy vykoupeny krví.

Otvírám dveře. Za barem stojí muž, který leští sklenici utěrkou. Několik mužů a žen spolu nenuceně rozmlouvá; hudbu v pozadí produkuje aparatura, žádní živí muzikanti. Blížím se k baru, jeho obsluha se mnou navazuje oční kontakt a nabízí mi zkusmý úsměv. „Čím vás mohu opít?“

„Třeba nějakou skotskou?“ opáčím a vytahuju se na barovou stoličku. Očima jenom letmo zalétám k malé plastové krabičce za pultem, k té, která přetéká dopředu nakrájenými plátky limetek.

„Pár jich tu mám,“ řekne a jmenuje mi několik značek, ale žádnou tak zvučnou, aby se vyrovnala té, kterou jsme si vychutnávali s Robertem ve Vegas. A tak zavrtím hlavou a místo toho volím vodku s tonikem. Zakrátko už přede mě staví pití a na sklence mám navléknutý plátek citronu, nikoliv limetky. Zvedám sklenici a pozoruju malé vlhké kolečko, které po ní zůstalo na baru. Není to tak dávno, co jsem

na něm ležela, na kůži mě šimrala sůl.

„Genevieve dnes nepracuje?“ Nejsem si jistá, proč se ptám ani proč jsem vlastně tady. Možná potřebuju něco pochopit. Co se to se mnou stalo? Opravdu byl večer, který jsem tu strávila, klíčovým okamžikem nebo spíš manifestací závažnějšího rozhodnutí, které jsem učinila

ještě dřív, než mě Robert provedl vchodovými dveřmi? Rozhodnutí otevřít se pokleskům a zavrhnout společenská pravidla, k jejichž dodržování jsem byla vychována.

Nebo jsem tady z prozaičtějšího důvodu. Možná chci vědět, co spolu Robert a Genevieve měli. Možná chci vědět, kolik žen leželo na tomto baru, kolik milenek spolu sdíleli. Nebo snad byly časy, kdy byli jenom oni dva? Zůstali teď spolu, když jsem vyklidila pole?

Usměju se na barmana, který je příliš zaneprázdněn počítáním drobných, než aby slyšel mou otázku. Ptám se ho tedy znovu a on na mě zmateně pohlédne.

„Genevieve? Nikdo takový tady nepracuje.“

„Ne?“ Pokládám sklenici, najednou mám pocit, že ztrácím půdu pod nohama. „Ta žena s rudými vlasy – jak se teda jmenuje?“

„My tu nikoho s rudými vlasy nemáme. Je tady Janey, to je Asiatka. No a pak Andrew… o tom by se dalo říct, že je světle zrzavý, i když už mu začíná pleš. Pak je tady Henry a já. Jo, a Elsie… to je Haiťanka. Na tu vám je pohled! Černá jako noc s lícními kostmi tak ostrými, že byste se o ně mohla pořezat. A když začne mluvit francouzsky, spropitný se jenom sype.“

„Takže žádná Genevieve?“ ptám se ochable.

„Jediná Genevieve, kterou znám, žije na Kamelotu,“ prohlásí s úsměvem a odchází, aby obsloužil ženu, jež na něj mává kreditkou.

Neslyší, když tiše poznamenám: „Myslíte Guinevru z Kamelotu… ta neexistuje.“

Rozhlížím se po prostoru baru a zaměřuju se na hosty. Vypadají celkem normálně. Sedí tu několik hipsterů, pár žen a mužů, kteří si dali až moc záležet, aby napodobili vizuální dokonalost hollywoodských hvězd. Ale většinou jde o běžné typy lidí, kteří pravděpodobně bydlí poblíž a zašli si do místního podniku. Na místo bez přetvářky, na místo, které se zdá být zasvěcené spíš pohodlí než pozlátku. Posledně jsme tu byli s Robertem středem pozornosti. Všichni si nás jistým způsobem všímali, jako by naši přítomnost brali na vědomí dřív než… se začaly dít věci.

I dnes na mě ulpělo pár pohledů, ale jenom takových, které se dají očekávat. Letmé pohledy doufajících mužů a soutěživých žen. Je tu úplně jiný náboj.

A hudba hraje ze sterea.

Když se na mě barman znovu podívá, kývnu na něj prstem.

„Chcete další?“ ptá se s pohledem upřeným na můj drink, kterého jsem se sotva dotkla.

„Ne, jenom by mě zajímalo, jestli tu dnes budete mít živou hudbu… víte, později.“

Opět se na mě zadívá s udiveným výrazem. „Tady ale živá hudba nehraje. Jeden večer jsme tu měli karaoke, byl to nějaký sváteční víkend… myslím, že Den obětí války… nebo Den Columba? Každopádně je to už pár let. Moc jsem se nechytal.“

Zavrtím hlavou, ztrácím trpělivost a taky se začínám bát. „Byla jsem tady. Já tu hudbu slyšela. Žena s kontrabasistou. On hrál, ona zpívala. Slyšela jsem je!“

Sklízím další tázavý pohled, ale pak mu konečně něco dochází.

„Vy jste musela být na té soukromé akci, co tu před časem pořádal majitel. Jasně, něco jsem o tom zaslechl. Pan Dade si na to všechny najal, použil vlastní lidi jako obsluhu za barem. Byl jsem nejdřív trochu naštvanej, protože si nemůžu dovolit jen tak přijít o spropitný za celý večer, ale pan Dade nám to všem proplatil jako dovolenou, takže si nestěžuju.“

Ostře se nadechnu, barová stolička se pode mnou znovu zahoupe. Barman si mě líp prohlíží, v očích mu svítí nový zájem. „Taky vám zaplatil?“ ptá se.

„Promiňte?“ odpovídám až moc rychle, moc zemitě. Nedokážu v hlase potlačit dotčenost.

„No tak, no tak, to je v pořádku. Řekl mi o tom jeden kamarád.

Taky mu zaplatil.“

„Váš kamarád…“ Zrazuje mě hlas, protože mě napadá šílená myšlenka. „Váš kamarád kontrabasista?“

„Né, o muzikantech nic nevím. Můj kamarád tu seděl jako jeden z hostů. Pan Dade nemá zdání, že se s ním znám, a on mu odpřisá-

hl mlčenlivost a všechno… dokonce na to musel podepsat nějakou dohodu, ale jak už jsem řekl, jsme kámoši. Kvůli kamarádům občas porušíte i nějaký to pravidlo.“

„Pravidla mají své opodstatnění,“ hlesnu. „Někdo by vás o tom měl poučit.“

„Jasně, jasně,“ zasměje se, protože si mou výtku vysvětlil jako odlehčený vtip. „Řekl mi, že dostal tři stovky jenom za to, že se tu ukázal. Měl tady sedět a předstírat, že je normální barový povaleč, a pak, když barmanka zazvonila na poslední drink, no, pak si mohl vybrat, jestli utratí něco z těch peněz za poslední pití, nebo se rovnou zvedne a vypadne. Ale s tím posledním pitím se nesměl loudat. A pokud ho nechtěl, neměl se jen tak sebrat a vyběhnout ze dveří, měl odejít beze spěchu, jako skutečný štamgast.“

„Proč?“ vydechnu. V mém hlase jsou pořád patrné emoce, už ne dotčenost, spíš něco slabšího, co připomíná hlubokou bolest. Ale hudba a šum v baru tu nuanci zamaskují, takže barman pokračuje.

„Kdybyste mě zabila, tak nevím,“ zvolá. „Ale ten můj kamarád říkal, že když dorazil pan Dade, přivedl si s sebou fakt žhavou kočku… ne nějakou placenou společnici, nic takovýho. Říkal, že měla drahý šaty a značkovou kabelku. Taky vám to zní, jako by si jedna z těch upjatých slečinek z Rodeo Drive chtěla užít trochu toho dobrodružství v divokém centru města, že jo? Ale víte vy, co já si myslím?“ Ztiší hlas a rozhlédne se kolem, najednou se tváří obezřetně.

„Co?“ projevím zájem.

„Né, to, co si myslím, by asi nemělo zaznít ve společnosti dámy,“ zasměje se.

Schválně zaváhám, než ho znovu pobídnu, a dělám, co můžu, abych si nasadila lascivní úsměv. „No ták, umírám zvědavostí! Podělte se se mnou o chlípné detaily. Co si myslíte, že se tu dělo?“

„Fakt to chcete vědět?“

„Sakra, jo!“

Nejsem si svým hereckým výkonem úplně jistá, ale barman není příliš bystrý, a tak pokračuje, aniž by se nad čímkoliv pozastavil.

„Dám krk za to, že si tu pan Dade s tou paničkou plnili jednu z těch zvrhlých zbohatlických fantazií,“ prohlásí a naklání se dopředu. „Vsadím se, že jak všichni hosti vypadli, opíchal ji a klidně se s váma vsadím, že ji opíchal na tomhle baru. A řekl bych, že ta barmanka… jak jste jí to říkala, Genevieve? Řekl bych, že do toho byla taky zapletená. A ještě muzikanti… kamarád říkal, že tu měli zůstat. Možná se těch malých orgií zúčastnili nebo se měli jenom koukat.“ Zakroutí nad tím hlavou, v duchu už je někde jinde. Ztrácí se ve své vlastní malé fantazii, která je pro mě o tolik víc než pouhou fantazií. Cítím, jak se mi rozpalují tváře, vzrušení mi zrychluje tep.

„Umíte si to představit?“ vydechne zasněně. „Dvě žhavý kočky si to spolu rozdávaj před publikem zrovna tady, na mým baru. Lidi, co já bych za to dal, abych to viděl. Sakra, ani by mi za to nemusel platit. Klidně bych je obsluhoval úplně zadara a taky bych mu celý to zatracený vystoupení natáčel! Vy jste tu holku viděla, že jo? Opravdu jste tady byla? Jak ta holka vypadala, byla sexy?“

Tváře mi nejspíš shoří; sklenici svírám, jako by to byla kotva, která mi má zachránit život. Barman se na mě tak zvláštně zadívá a pak se mu v obličeji pomalu rozlije široký úsměv. „Jasně že jste tu byla. Byla jste to vy, že jo?“ odtuší. „Vy jste si to rozdávala s jinou ženskou tady na mým baru a on se na vás koukal! Pane jo, kamarád říkal, že ta holka byla kus, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že byla tak pěkná jako vy.“

„Tak to nebylo!“ odseknu.

„Ne? Tak mi teda řekněte, jak to bylo. Nejdřív jste se s tou barmankou z Camelotu vzájemně svlíkly před očima všech? A co hudebníci, taky se do toho s váma zapojili? Nebo jste si to rozdala jenom s panem Dadem? Víte, já vždycky chtěl mít sex před jinejma lidma… ale, co vám budu povídat, taky se rád dívám. Kdybyste někdy –“

Ze stoličky seskakuju tak překotně, že málem zakopnu o vlastní nohy, když se dotknou země. Moje pohyby jsou tak trhané, že přitahují pozornost ostatních hostů, kteří mě až doteď ignorovali. Cítím na sobě jejich oči, když se potácím ven, ale nejvíc se do mě propalují ty barmanovy.

Lidé se ho budou ptát, co se stalo. A on? On jim to řekne. Bude jim to vyprávět v barvitých detailech, když nebude vědět, něco si vymyslí… což bude vlastně všechno. Jenže jeho představy jsou tak blízko pravdě. Nemůžu říct, že by nějak výrazně špinil mou pověst.

Ruce se mi třesou tak moc, že nedokážu vyndat klíčky z kabelky. Opírám se o auto a pokouším se udržet na nohou, snažím se popadnout dech a zbavit se pocitu ponížení.

Mohla bys ho nechat vyhodit.

To je hlas ďáblice. Už ho znám tak dobře.

Stačil by jeden telefonát panu Dadeovi a ten barman si tu už ani neškrtne. Neškrtne si nikde! Pan Dade by ho zdiskreditoval takovým způsobem, že by nikdo nevěřil tomu, co říká! Ty máš tu moc, Kasie. Jenom vytoč číslo a promluv si s měsícem.

Ďáblice má samozřejmě pravdu. Tohle jsou Robertovy způsoby. On umí žít, aniž by řešil následky. Jediná pravda, kterou uznává, je ta, na níž mu záleží. Ti, kteří se odchýlí od jeho předem připravené verze reality, za to zaplatí, takže se ve výsledku obklopuje pouze svými lidmi. Mohla bych toho využít. Kdybych s ním zůstala, moje chyby a nerozvážnosti by se nikdy neobrátily proti mně, aby mě pronásledovaly. Nikdo by se mě neodvážil znovu zostudit!

Zničilo by to další životy. Lidé by byli trestáni za to, že se nepohybují uvnitř kruhu, který jste vyznačili.

Tohle pochází od stále méně povědomého hlasu anděla. Tom a Dave… oba překročili mou hranici. Nebylo by tak pohoršující říct, že jsem měla právo na odplatu.

Stalin, Mao, Marie Tudorovna, Napoleon, Caligula… kolikrát si asi řekli to samé, než se začali mstít lidem, kteří nic neprovedli? Byli to muži a ženy, kteří vládli prostřednictvím strachu. Celé roky, někdy i desetiletí dostávali, co chtěli. Nikdo nesměl mluvit o jejich chybách a slabinách; takoví byli vymazáni z novinových stránek, bylo zakázáno o nich mluvit.

Jenže Marii Tudorovně se za jejími zády přezdívalo Bloody Mary. Můžete zakázat mluvení, ale šeptandu nezastavíte. To je cena za vládnutí strachem.

Můžu si dovolit zaplatit takovou cenu? Chci strávit život ospravedlňováním ničení lidských životů?

„Ne,“ řeknu nahlas sobě, noci, která mě obklopuje. „To radši žít s ponížením. Je lepší vyrovnávat se s následky.“

Nasedám do auta a odjíždím, tváře mi pořád planou studem. I když jsem na kilometry daleko, jsem si jistá, že slyším šeptaná slova barmana, slyším jeho hrubý smích, když těm cizím lidem vypráví o mém nejniternějším tajemství.

Ale tentokrát se nemusím stydět za to, jak jsem reagovala. Jsem dost silná, abych tu pohanu přežila.

Kapitola 45

DALŠÍHO RÁNA jsem připravená. Vím, že pan Costin nebude můj odchod moc rozmazávat, ještě ne, ale řeči se šíří rychle. Navíc to nejsou jenom řeči. Je to příběh o pádu obávaného rivala. Nezáleží na tom, že jsem se rozhodla odejít sama, příběh bude překroucený, tak už to chodí. Trochu se zdramatizuje a konec se upraví tak, aby vyvolával větší spokojenost. Donutili ji odejít, přece nedala výpověď jen tak, sama od sebe; pan Dade se jí nabažil, předhodil ji vlkům. Možná se bude říkat, že jsem podvedla pana Dadea s panem Costinem. Třeba se bude vyprávět, že když jsem šla do jeho kanceláře, vůbec jsem nemluvila, ale seděla mu na klíně, rozvalovala se na jeho stole a roztahovala před ním nohy. Nebo se bude mluvit o tom, že jsem povýšila na kolenou. Myslela si, že si tu cestu nahoru prošuká, ale tentokrát podvedla toho nepravého.

Usmívám se pro sebe, když si spínám vlasy do uzlu. Ten příběh se točí v určitém kruhu, ale funguje dobře. Dívám se do zrcadla. Nenalíčila jsem se. Tak to má Robert rád, ale taky má rád, když nosím rozpuštěné vlasy. Dave byl jeho pravým opakem. Chtěl, abych nosila vlasy pěkně sepnuté a upravené, ale dokázal ocenit kouzlo lehkého make-upu.

Jenže když mám vlasy vyčesané a nemám líčení… jako bych neměla žádnou masku ani štít. Jsem to jenom já, bez příkras. Jsem zranitelná, ale chci být dost silná, abych si to připustila. Chci se potýkat s následky svých činů. Chci se znovuobjevit a nechat se přitom vést jenom sama sebou.

Chci, ale hrozně mě to děsí. Nikdy se mi vlastně nepodařilo udělat z bázně svou milenku, přinejlepším se mi podařilo jí čelit.

Do firmy vcházím připravená na potupu, posměch a pomluvy, které už nebudou tak skrývané. Ale atmosféra se nemění. Všichni se chovají uctivě. Šepoty zůstávají za zavřenými dveřmi, příliš tiché, abych je zaslechla.

Když dorazím ke své kanceláři, Barbara vypadá napjatě. „Je tady,“ řekne jenom.

Nemusím se ptát, koho myslí. Pohledem ukážu na zavřené dveře.

„Vevnitř? Čeká na mě?“

Barbara přikývne, zrychleně zamrká a toporně se narovnává.

„Chceš, abych ti něco přinesla? Kafe?“

„Nabízela jsi kafe jemu?“

„Poručil si espreso.“

Musím se usmát. Ano, lidé budou vždy uctívat měsíc. Odmítám nabízenou kávu i cokoliv jiného a navrhuju jí, aby si udělala malou přestávku. Patnáct minut… možná půl hodiny, jak bude chtít. Dochází jí to a vytrácí se, zatímco já zírám na své zavřené dveře.

Je to moje kancelář. Neměla bych být nervózní, než do ní vejdu, a nezáleží na tom, kdo na mě uvnitř čeká.

Jenže ta kancelář už mi nebude patřit moc dlouho a ten, kdo tam čeká, není jen tak někdo. Je to On. Když jsem dnes ráno vstávala, cítila jsem se tak silná. Stejně jako včera večer, kdy jsem zavrhla potrestání barmana. Stejně jako když jsem podávala výpověď.

Jenže v přítomnosti Roberta se cítím silná málokdy. Je tak těžké mu říkat ne, odolávat našemu spojení.

„Je to pouhý měsíc,“ pošeptám si pro sebe. Beru do ruky kliku a s hlubokým nádechem vstupuju dovnitř.

Sedí před mým stolem, čelem k němu, vyhlíží ven prosklenou stěnou. Neotáčí se, když vcházím, ale vím, že o mně ví, že mě cítí…

Zavírám za sebou.

Opatrně přistupuju blíž, až jsem jenom krůček za ním. Pořád se neotáčí.

„Podala jsem výpověď.“

„Přestaň s těmi eufemismy. Nikdy ti moc nešly. Tys to vzdala – práci, nás dva, absolutně všechno, na čem záleželo.“

Tomu se zasměju. Nedokážu se ovládnout. Měním naše rozestavení a stavím se před něj, křížem se opírám o desku stolu. „Na světě záleží na hodně věcech, Roberte.“

„Měla by sis sednout,“ řekne, ale pořád se dívá z okna, „na svou židli.“

„Proč?“

„Protože je to tvoje židle!“ Nekřičí, ale řekne to tak zuřivě, až nadskočím. Odtrhává oči od výhledu z okna a zaměřuje je přímo do mých.

„Tohle je tvoje kancelář. Sem patříš, dokud nebudeš patřit někam jinam, do vyššího poschodí, na nový trůn ve větší říši! Patříš sem a patříš ke mně!“

Neodpovídám, nezmůžu se na jediné slovo.

Pomalu si stoupá a teď už je mezi námi sotva pár centimetrů. Bere mi obličej do dlaní a zvedá ho ke svému. „Patříš ke mně,“ zopakuje. Jeho zloba se najednou kamsi vytratila a nahradilo ji něco, co nejvíc ze všeho připomíná vyčerpání.

„To jsem si taky myslela,“ reaguju potichu, „dokud jsi mi neukázal svůj svět.“

„Nelíbilo se ti snad, cos viděla?“ zakroutí hlavou. „Toho jsem si nějak nevšiml.“

„Ale ano, je to lákavý svět. Měníš fantazii v realitu. V tom baru – Touhy.“ Pousměju se a ještě jednou to slovo zopakuju. „Touhy. Je to jako Faunův Labyrint – tak trochu pohádka –“

„Která je sakra zajímavější než Disneyho pohádky pro malý děti, ve kterých s tebou chtěl žít Dave.“ Zvedá mi ruku a dává mi polibek na vnitřní stranu zápěstí.

„To je pravda,“ odvětím a snažím se udržet pozornost, „až na to, že v té tvé pohádce dobro a zlo nemají žádný význam. Prostě si něco přeješ a ono se to vyplní. Ti, kteří nehrají podle pravidel, jsou vyhozeni

ze hry. Samozřejmě je to přitažlivé, když jsi ten, kdo ta pravidla určuje. Ale to je tvůj svět, Roberte, ne můj.“

Pouští mě a výraz v obličeji mu tvrdne. Hněv, vášeň, frustrace a ano, i láska, všechno tam vidím, všechno se to v něm mele a rve ho to na kusy. „Mohl by to být náš svět. Tak bych to chtěl, Kasie. Chtěl bych, abychom ho ovládali bok po boku. Chtěl bych, aby touhy, které bychom si plnili, byly naše. Mohlo by to tak být, jenom mi dej čas –“

„Bože, Roberte, můžeš přepsat minulost, ale nedokážeš přepsat přítomnost. Neopouštím tebe a tuhle práci kvůli tomu, že ještě nemám potřebnou moc, ale kvůli tomu, že nechci vládnout. Ne takhle.“

„Takže chceš hrát hru někoho jiného?“ zasyčí. „Chceš, aby tě převálcovali? Aby ti všechno vzali?“

Vztáhnu ruku a přiložím mu prsty na hruď, přesně na srdce.

„Vždycky jsem se snažila přijít na to, co nás dva tak spojuje. Nemohla jsem pochopit, proč nás to k sobě tak intenzivně táhne. Říkávala jsem si, že ty jsi jako měsíc a já oceán, že svou přitažlivostí zvedáš můj příliv.“

Poprvé se usměje. „Měsíc a oceán – to se mi líbí.“

„Je to hezká metafora,“ přitakám, „ale možná příliš jednoduchá.

Myslím, že jsem v tobě vycítila spřízněnou duši, parťáka na útěku.“ Pokrčí čelo a ustoupí z mého dosahu. „Ale já před ničím neutíkám,

Kasie. Nikdy jsem neutíkal.“

„Roberte, tys utíkal celý svůj život. A já taky. Jediný rozdíl je, že já jsem utíkala před chybami své sestry a ty před chybami svých rodičů. Tak tvrdě jsme pracovali na tom, abychom nebyli jako oni, až jsme zapomněli, jaké to je být sami sebou.“

„To teda ne,“ řekne skoro dětinsky. „Já tě před tím zachránil! To Dave se tě snažil předělat. On se tě snažil změnit na malou stepfordskou paničku! Já tě osvobodil!“

„Ne, Roberte. Jenom jsi mě přiměl utíkat jiným směrem.“

Pokládá si dlaň na žaludek, svírá v ní košili a já v něm na chvilku spatřím malého chlapce. Toho, který byl přinucen stát a přihlížet tomu, jak jeho otce vlečou do vězení za zločin, který nespáchal. Chlapce, který se díval, jak jeho matka počítá, kolik jablek smí dát do nákupního vozíku. Vidím chlapcovo zmatení. Vidím jeho bezradnost.

Znovu k němu přistupuju, znovu po něm sahám a on znovu couvá… ale ne o moc. Když zase natáhnu ruku, zůstává v klidu a dovoluje mi pohladit ho po tváři hladké po posledním holení. Zavírá oči a v tu chvíli se stane to, co jsem považovala za nemožné…

Měsíc uroní slzu.

Slíbávám mu ji z tváře a pak i tu další. Když si ho k sobě přitáhnu, uniká mu tichý vzlyk. Svírám ho v náručí a vlastními rty stírám slané kapky, které následují jedna druhou pokaždé v kratším intervalu. Chci utišit toho chlapce, jenž se nachází uvnitř. Chci ho obejmout a říct mu, že je to v pořádku, že se může uvolnit. Že smí přestat utíkat.

Vyhledává má ústa a nenasytně mě líbá, ovíjí kolem mě paže a tiskne mě k sobě víc, naléhavá potřeba, která z něj sálá, je tak intenzivní, že mi to bere dech.

„Pojďme přestat utíkat,“ zašeptám. Vzápětí se oba ocitáme na kolenou, vzájemně do sebe zavěšeni. Svléká mi sako. Jeho kůže pořád chutná slaně, když ho líbám na tváře, čelist, ústa.

Opatrně mě pokládá na podlahu, a když zašeptám jeho jméno, znovu vzlykne a já zaslechnu úlevný výdech, který zadržoval celé dlouhé roky.

Košile máme svlečené, je to kůže na kůži. Cítím to, ale nevidím. Naše pohledy jsou vzájemně zaklesnuté, oči zavíráme pouze během polibků, kterým se stále oddáváme.

Takové to mezi námi ještě nebylo. Nikdy to nebylo tak… vyrovnané. Jediná moc, kterou cítím, je moc naší nevyslovené lásky. Naplňuje celou místnost a šplhá po stěnách se stejnou jistotou, s jakou šplhají Robertovy ruce po mých stehnech. Všechno dostává snový nádech – všechno je najednou jemné, bohaté, nostalgické a nové.

Sukni mám vyhrnutou k pasu a vnímám, jak mi zatahá za vlasy, když je rozpouští. Chytám ho za svalnaté ruce a tisknu se k jeho pevné hrudi. Je tak silný, tento muž, můj chlapec. Je stavěný jako atlet. Jako běžec…

Přetáčíme se na tvrdé podlaze a já nedočkavě tahám za jeho pásek. Nic nás nerozdělí. Chci s ním být spojená všemi způsoby. Potřebuju ho mít v sobě, uvnitř, kde se cítí v bezpečí.

Stahuje si kalhoty. Je připravený, potřebuje mě. Vnímám, jak se mi tvrdě tiskne ke stehnu, zatímco nepřestává zkoumat má ústa, jako by mě nikdy předtím nelíbal, jako by každý polibek plnil jeden jeho sen. Když do mě proniká, jsem to já, kdo tiše zasténá. Netušila jsem,

jak moc to chci. Jak moc jsem se chtěla milovat s tímto mužem, s Robertem, kterého pan Dade před všemi schovává.

Vnímám jeho rty na krku, jeho doteky jsou tak hřejivé, tlukot srdce tak silný, stejně jako můj. Rytmus našich srdcí se spojuje do jednoho úchvatného nesouvislého bušení.

Najednou se zastavuje, pořád uvnitř ve mně. Něžně mi přikládá dlaně k tvářím a zadívá se mi do očí, jeho oříškově hnědé jsou plné úžasu, jako by nemohl uvěřit, že je tady, se mnou, že se spolu milujeme bez jeho masky a bez mého štítu.

A ta láska, která z něj vyzařuje… nejdřív mě to rozpláče, ale pak se musím smát, když napodobí mé předešlé chování a chytá mé slzy polibky.

Znovu se dává do pohybu, pevně mě drží a krouživými pohyby se dotýká každého citlivého místa. Jsme tak potichu. Ani kdyby stál někdo za dveřmi, nic by neslyšel. Tohle je intimní chvíle, důležitá, a přitom ohromujícím způsobem krásná.

Tisknu stehna k sobě, aby naše objetí bylo silnější, abych cítila každý jeho záhyb a využila vzájemné tření. Přetáčí nás na bok a já si proplétám nohy s jeho nohama. Naše těla jsou spojena jako dva kousky jedné skládačky, dokonale do sebe zapadají. Mačká se do mě, otírá se o mě, oba se navzájem pevně držíme v náručí. Zlehka ho škrábu nehty na zádech a on mě líbá na tvářích, na čele, ve vlasech.

Když to přichází, zabořím mu obličej pod bradu. Převalí se to přese mě jako pomalá vlna. Ano, znovu jsem oceán, ale tohle není bouře. Je to vlna, která láká ke svezení. Prohýbám se v zádech a rozechvěle jí podléhám.

Ve chvíli, kdy ve mně vrcholí, šeptá mé jméno a zasypává mě milujícími polibky, cítím, jak ve mně pulzuje naše vzájemná oddanost. Vnímám, jak ochabuje, jeho vášeň se konečně ukojila.

V ten okamžik mě napadá, jestli je tohle nový začátek.

To pomyšlení by mě mělo děsit, ale není to tak. Teď mě nic nevystraší. Ne teď, když držím Roberta v náručí a cítím jeho horký nepravidelný dech na kůži. Ne, tady není čeho se bát. Tady, v tuhle chvíli není nic, před čím bychom utíkali.

Zdá se, že tak ležíme celou věčnost, ale nejspíš to bude jen pár minut. Jenom my dva, objímáme se v něžné tichosti.

Kouzlo se vytrácí, až když zaslechnu, že se vrátila Barbara, protože něco upustila na stůl a bez okolků zavrzala židlí po zemi. Snový nádech se rozplývá. Tvrdá podlaha mě začíná tlačit do zad.

I v Robertovi se něco mění. Cítím, jak tuhne, aniž by hnul jediným svalem. Cítím, jak se ode mě vzdaluje.

Nic neříkám, když se zvedá. Nepromluvím, ani když se obléká a hází po mně mé šaty.

Nedívá se na mě.

„Měla bys říct panu Costinovi, že sis to rozmyslela,“ řekne. „Nebude tě kvůli tomu trápit. Na to dohlédnu.“

Mluví jako stroj, ale to mě nesužuje tolik, jako věci, které říká… jako by se celá naše konverzace, v důsledku které jsme se ocitli nazí na podlaze a láskyplně se pomilovali, nikdy neodehrála. Jako by si ji vymazal z hlavy. Nebo možná přesněji – dává mi najevo, že ji už nikdy nevezme v úvahu. Naznačuje mi, že momenty pravdy a záblesky muže schovaného za ambicemi nikdy nebudou ničím jiným než právě těmi momenty a záblesky. Že mají jepičí život. Nikdy výrazně nepromluví do našeho příběhu.

Natahuju si košili. Jsem tak unavená a nepopsatelně smutná. „Já odsud odejdu, Roberte.“ Ještě pořád sedím na podlaze. Vzhlédnu k němu. Tyčí se nade mnou ve svém typickém vůdčím postoji. „Vydávám se na novou cestu,“ připomínám mu. A pak ještě dodávám, jenom se špetkou naděje, zato s celou várkou naléhavosti: „Půjdeš se mnou?“

Podívá se dolů, ale ne do mých očí. Je to zvláštní, protože sotva před pár minutami vypadal velmi mladě a teď najednou působí tak staře. „Dělej, co uznáš za vhodné,“ řekne těžkým hlasem plným sklíčenosti. „Ty vždycky dopadneš na nohy. Jsi jedna z mála, kdo může

jít, kam se mu zlíbí, a pokaždé povede davy. Zato já? Já nejsem tak univerzální.“

„Roberte –“

Sklání se, líbá mě na čelo a vdechuje vůni mého parfému. „Je mi líto.“

Poté se sebere a odchází. Ujišťuje se, že přitom otevře dveře jenom na škvírku, ujišťuje se, že mě nikdo neuvidí v pomačkaných šatech a s rozcuchanými vlasy. Nikdo neuvidí, jak sedím na podlaze a pláču pro muže, kterému jsem teprve teď začala pořádně rozumět.

Všechny ty roky utíkal před svou minulostí, před bolestí… A teď utíká přede mnou.

Kapitola 46

ANI NE HODINU POTÉ, co Robert opustil mou kancelář, se na mě přišel podívat pan Costin a zneuctil místo, které bylo před pár desítkami minut zasvěcené vášni a lásce. Oznámil mi, že se za ním zastavil pan Dade. Ubezpečil pana Costina, že navzdory mému odchodu ze společnosti nehodlá stáhnout zakázky, které pro něj zpracováváme. Také mu ovšem řekl, že se tak děje na základě mé dobré vůle, a pokud se jenom slůvkem zmíním o tom, že se mi nelíbí, jak se ke mně v posledních dnech práce pro firmu chovají, všechno se změní.

Pan Costin pak strávil následujících dvacet minut tím, že mě zasypával chválou, lezl mi do zadku a ujišťoval se, že jsem dokonale spokojená.

Nemůžu se dočkat, až odsud vypadnu.

DNY PLYNOU a po Robertovi se slehla zem. Vlastně nečekám, že by se ozval. Tak to má být.

Láme mi to srdce.

Ale je tu spousta rozptýlení. Žádné z nich není příjemné. Na víkend jedu za rodiči. Rozhodla jsem se jim říct pravdu o všem.

Sedím v jejich obýváku, ruce sepjaté v klíně, hlavu skloněnou, obrázek kajícnosti.

Přiznávám se jim, že jsem podvedla Davea, že jsme se rozešli. Přiznávám, že jsem to před nimi tajila víc než měsíc.

Sedím na jejich pohovce se vzorem růží, mezi jejich krémovými stěnami a čekám na přirovnání. Na přirovnání k Melody.

Táta je s tím rychle hotov. Jsem ostuda, zklamání… běhna. Přesně jako ona.

Máma nemluví, ale její tiché slzy to vše vyjadřují za ni.

Táta mě dál vyslýchá, ale pak se stane něco divného. Něco ošklivého. Přihodí se to ve chvíli, kdy se mě ptá na muže, se kterým jsem Davea podvedla, na „toho chlápka Roberta Dadea“. Jakmile vyjde najevo, že je Robert bohatý a mocný muž, který má o mě víc než jen prchavý zájem, tátův tón se zmírňuje. Bude nám to s Robertem klapat? Vezme si mě?

A najednou si táta není úplně jistý, že byl Dave tak skvělá partie. Vlastně si odjakživa myslel, že se ke mně nehodí. Neměla bych se prodávat lacino, měla bych mířit vysoko, to mi říká pořád. Jestli ze mě tenhle pan Dade udělá váženou ženu –

„Přestaň,“ ucedím. Nezvyšuju hlas, ale to slovo řeknu s takovým důrazem, že táta skutečně zmlkne. Máma sedí vedle mě, na tvářích jí osychají slzy. Vrhá na mě pátravý pohled.

„Nezáleží na tom, jestli mi pan Dade navlékne prsten nebo ne,“ pronesu tiše. „Muž, který mi pomohl ponížit jiného muže, ze mě nikdy nedokáže udělat váženou ženu.“

„Já to chápu, ale jen se snažím říct –“ navazuje táta. Jeho hnědé oči stále jiskří nadějí a ctižádostí.

Ale já ho znovu přerušuju. „Ty se snažíš říct, že je v pořádku, když někoho podvedu a ponížím, pokud z toho něco vytěžím. Něco trvalého. Taky jsem tomu chtěla věřit, ale nejde to.“

Máma mi pokládá ruku na koleno a povzbudivě jej stiskne. „Kasie, nebuď na sebe tak přísná.“

Podívám se na ni, na její ruku pokrytou vráskami, avšak měkkou díky hojně používanému kosmetickému mléku. Tátovy ruce jsou mnohem větší. Žádný z nich nemá ani jeden mozol.

Kdysi jsem si myslela, že takové ruce vyjadřují počestnost, že můžou jako váhy spravedlnosti posuzovat provinění ostatních a navrhnout odpovídající rozsudek. Moje sestra si zasluhovala zavržení, nenávist, izolaci. Zasloužila si to, protože tak rozhodli naši rodiče. Pokud bych se vydala stejnou cestou, zasloužila bych si totéž.

Ale teď, když tady sedím na jejich gauči a zpovídám se ze svých hříchů, mě něco napadá. Myšlenka, která všechno mění.

„Ona potřebovala pomoc,“ řeknu pomalu, zkusmo ta slova převaluju na jazyku.

„Kdo?“ ozve se táta.

Pohlédnu na něj novýma očima. Zaznamenávám, že mu trochu visí břicho přes pásek kalhot. Všímám si ustupující linie vlasů, jejichž šednutí pečlivě maskuje světle hnědou barvou. Pohledem zalétám k jeho botám. S mámou jsme obě naboso, abychom chránily koberec. Ale nepamatuju, že by někdy máma požádala tátu, aby se při vstupu do domu vyzul, přestože to po nás ostatních chtěla.

Nikdy předtím jsem nepřemýšlela, proč tomu tak je. Nejspíš jsem si říkala, že je králem svého hradu, a tím pádem si zasluhuje určitá privilegia.

Ale když se nad tím zamyslím teď, napadá mě, že když je jediný, kdo tu nosí boty, možná mu to dodává pocit povýšenosti.

„Melody,“ odpovídám nakonec. „Moje sestra. Když jste ji přistihli s tím mužem v jejím pokoji a jak bere drogy… potřebovala pomoc.“

Mámina ruka se stahuje rychlostí blesku a otec rudne hněvem.

„Jméno té osoby v tomto domě nezmiňuj.“

„Té osoby?“ zopakuju nevěřícně. „Ta osoba byla vaše dcera. Byla to moje sestra a potřebovala pomoc.“

„Kasie, prosím tě,“ vydechne máma. Po tvářích jí stékají nové slzy.

„Nebudeme si to už připomínat. Ty nejsi tvoje sestra.“

„Ne, to nejsem. Ale vždycky jsem měla strach, že se jí stanu. Měla jsem hrůzu, že udělám nějakou příšernou chybu a vy mě odvrhnete, vyloučíte mě z rodiny stejně, jako jste to udělali jí. Myslím, že jsem se toho děsila ještě včera,“ uchechtnu se hořce. „Znám svou roli. Očekává se ode mě, že vám pomůžu žít váš sen. Já jsem ta dokonalá, dobře vychovaná dcera, která se skvěle provdá. Můžete na mě ukázat prstem a předvést celému světu, že to, co se stalo Melody, byla pouhá náhoda.

Nic z toho nebyla vaše chyba. Její smrt nebyla následkem jejího vyhoštění… Jenže tak to bylo, protože jsme odmítli připustit, že je nemocná a potřebuje psychiatrickou léčbu!“

„Byla to špinavá coura,“ zavrčí otec s očima přilepenýma na boty, které mu dodávají pocit nadřazenosti. „Pohrdala disciplínou, nectila žádné morální hodnoty… přísahám, že se někdy divím, jak mohla taková ženská zdědit mé geny!“ Zvedá oči k mámě a vrhá na ni vyčítavý pohled. „Vždyť mi ani nebyla podobná –“

„Pro boha živýho, byla tvoje!“ vyštěknu a vyskakuju na nohy. „Nemusíš vymýšlet nový a nový způsoby, proč ji zavrhnout! Byla to tvoje krev, měl jsi za ni zodpovědnost, jenže byla větším soustem, než jsi dokázal zvládnout, a tys to podělal.“

„Kasie!“ vykřikne máma, zatímco táta si stěžuje na můj slovník.

„Tys to podělal!“ vmetu mu znovu do tváře. „My všichni jsme to podělali. Nevěděli jsme nic o duševních chorobách a závislostech. Byli jsme zmatení, bezradní, a nejvíc ze všeho vyděšení. Takže jsme dělali chybu za chybou a ona je teď mrtvá!“

„Kasie!“ okřikne mě znovu máma. „Nemůžeš svého otce vinit z její smrti!“

Utnu ji tvrdým pohledem. „Nejsem tu, abych někoho vinila, ale kdyby ano, nevinila bych jenom jeho.“

„Kasie!“ oboří se na mě táta.

„Jde o to, že musíme nést následky svých činů. S Melody jsme udělali chybu. Možná že když si to připustíme, dokážeme se s tím vyrovnat. Možná dokážeme přestat předstírat, že neexistovala! Přijela jsem za vámi, abych uznala svoje chyby. Udělala jsem chybu, když jsem přijala Daveův prsten, chybovala jsem tím, že jsem se zapletla s někým jiným, než jsem to ukončila s ním… jo a dopustila jsem se tolika pochybení vůči své osobě ve vztahu s Robertem Dadem. Zpackala jsem to a tím jsem způsobila, že to ovlivnilo všechny oblasti mého života. A nakonec jsem kvůli všem těm chybám odešla z práce.“

„Počkej minutku,“ zaráží mě táta a jeho zlost se rychle mění v obavy. „To je nejlepší poradenská společnost v zemi! Pokud tedy nechtěli, abys sama rezignovala…“

„Ne, to nechtěli, ale zůstat tam nemůžu. Všichni tam vědí, co jsem udělala; nedůvěřují mi, nerespektují mě, nechtějí se mnou pracovat. To jsou důsledky mých činů. Možná to není spravedlivé, ale takový je život. Život, který chci žít, tati,“ řeknu lehce rozechvělým hlasem.

„Chci ho žít takový, jaký je. Už jsem tak strašně moc unavená z toho předstírání.“

Máma se po mně znovu natahuje. „Zlatíčko, ty jsi přetažená. Jestli je tenhle pan Dade tak úspěšný, jak nám ho líčíš, a jestli o tebe má zájem, pak byste to spolu mohli nějak zvládnout. Nikdo nemusí vědět, jak to všechno začalo. Vždyť bys ani nemusela pracovat! Můžeš se věnovat třeba charitě! Mohla bys říkat, že to byla tvoje volba, protože…“ Mluví dál, ale já už ji neposlouchám. Jenom maluje další pěkný obrázek, další portrét, který skrývá všechny mé nedostatky… ale i moje silné stránky, když už jsme u toho. Zírám na krbovou římsu. Jsou tam

moje fotografie, jejich fotografie, fotografie prarodičů…

Fotografie Melody tam nikdy nebude. Nikdo v této místnosti není vyvolený k tomu, aby mě učil, jak čelit realitě. Dívám se na mámu, jak mluví, na tátu, který se dusí ve své zahořklosti… nemá smysl se na ně zlobit. Nic by mi to nepřineslo.

Pouštím máminu ruku a s hlubokým očistným nádechem, který mi má pomoct obnovit vnitřní rovnováhu, líbám tátu na tvář. „Děkuju, že jste mě vyslechli,“ řeknu tiše, rezignovaně. Skláním se a líbám i mámu. „Mám vás ráda,“ adresuju jim oběma.

Beru si kabelku a odcházím do haly, kde na mě čekají moje boty.

Máma zmateně vzlykne, ale následuje mě jenom táta.

Usedám na jejich prošívané kožené křeslo a zapínám si přezky bot na vysokém podpatku.

„Ty víš, že to nebyla naše chyba,“ řekne táta o něco mírněji, ale pořád dost odhodlaně. „Prostě nás nechtěla poslouchat. Žádný psychiatr by nám s tím nepomohl. Říkám ti, že není nic, co bychom mohli udělat jinak. Ani jedna zatracená věc, která by nám pomohla. Kdyby něco takového bylo… věděl bych o tom. Nečekal bych, až… věděl bych o tom. Nedalo se nic dělat.“ Každé slovo je o něco tišší, o něco zoufalejší.

Zvedám se, objímám ho o něco pevněji, než je potřeba, a taky o něco déle.

„Já vím,“ přisvědčím. „Udělal jsi všechno, co bylo v tvých silách.“ Znovu ho líbám a loučím se s ním.

Protože ho nedokážu změnit. Žije v iluzi, kterou nosí jako záchrannou vestu, a já nemám na to, abych mu ji jen tak svlékla a dívala se, jak se topí.

Kapitola 47

UBÍHÁ DEN ZA DNEM. Chodím do zaměstnání, dělám svou práci. Pan Costin se stará o to, aby drby zůstávaly za zavřenými dveřmi. Dokonce ani Ashiny pohledy už mě nestraší. To se stane, když se postavíte pravdě čelem, když se rozhodnete chvíli žít s bolestí. Je tak těžké ublížit někomu, kdo už se svíjí v agónii.

Ale nesmím si dovolit propadnout depresi. Mám moc povinností. Právě jsem podala výpověď, a i když dokážu nějaký čas vyžít, budu si muset sehnat novou práci. Vím, že bych mohla jít do mnoha jiných poradenských firem. Pan Costin by si nedovolil dát mi jiné než skvělé doporučení, ale přiznejme si, že po místě, které opouštím, může být každé další jenom horší. Jak poznamenal táta, tohle je nejlepší nadnárodní poradenská společnost v zemi. Pokud se nechci stěhovat jinam, budu se muset spokojit s nižším postem.

Ale to je v pořádku. Myšlenka, že budu velkou rybou v menším rybníku, se mi celkem líbí.

Ale bože, jak moc mi chybí on. To je ta ztráta, která mě nutí otvírat každý večer novou láhev vína. Zaslechla jsem, jak lidé říkají, že když ztratili milovaného člověka, pořád ho vídají. Například když kolem nich projde někdo úplně cizí, musejí se podívat dvakrát, jestli to náhodou není on. Potom zaslechnou jeho hlas v kavárně, jenže

vzápětí zjistí, že to byl jenom nějaký podobný baryton rozhlasového moderátora.

Akorát že já nemám tenhle typ halucinací. Robertův hlas, jeho vizáž, jeho všechno… je příliš unikátní. V životě bych si ho s nikým nespletla. A protože řídí Alfu Romeo, není možné, abych si zaměnila jeho auto za jiné.

Prostě je pryč.

Dochází mi to, když jsem sama doma a v půlce láhve Cabernetu z roku 1996. Příliš dobré víno, abych se jím opila, a přesto mě to svádí. Tenhle rozchod už není dočasný a prázdnota pokoje naplňuje mé srdce podobným pocitem prázdna.

I když nejsem nikde poblíž, jsem uvnitř tebe. Dokážu se tě dotknout pouhou myšlenkou.

Tohle mi jednou řekl, a tak zavírám oči a snažím se tomu znovu uvěřit. Opírám se o polštáře na pohovce a dotýkám se na prsou, představuju si, že je to on.

Myslíš na mě, Roberte?

Znenadání se mě zmocňuje takový smutek, až doslova zaúpím a schoulím se pod jeho tíhou do klubíčka. Netuším, jestli je ostrý pocit tísně jenom můj, nebo jestli vnímám i ten Robertův na dálku. Ve spojení s mým by dostal novou sílu. Každopádně je to víc, než dokážu unést sama. Sahám po telefonu a vytáčím Simone.

Netrvá jí dlouho, než dorazí. Už si zvykla na moje volání o pomoc na poslední chvíli. Tentokrát nepřiváží láhev hříchu. „Protože se rozcházíte,“ vysvětluje a bere mi Cabernet z ruky, aby ho zavřela zátkou a uklidila. „Alkohol je super na překonávání strachu, ale na deprese je zrádnej.“

„Já nemám depresi,“ bráním se mrzutě. Ona se tomu zasměje, sedá si do tureckého sedu na pohovce a vyzývá mě, abych se posadila vedle ní. „Co se stalo, Kas? Zabloudila jsi?“

Přikývnu, oči se mi zalévají slzami.

„Zavolal ti od té doby?“ Na to zavrtím hlavou.

Vzdychne a zavírá oči, jako by meditovala. „Taky mu chybíš,“ pronese uvážlivě. „Jenže má strach.“

„Jak to víš, že má strach?“ ptám se překvapeně.

Usměje se, ale oči nechává zavřené. „Chlapi ho maj pořád. Budou ti vykládat o hrdinství, slibovat, jak tě udrží v bezpečí, ale stačí náznak emočního konfliktu a peláší pryč jako vyděšení králíci.“

S povzdechem si opírám hlavu o kolena. „Robert není žádný králík.“

„Všichni jsou králíci,“ zdůrazní a otvírá oči. „Čmuchají kolem, obskočí, co se před nima vyskytne, a pak utečou. Zkurvený králíci. A my jsme jako Elmer Fudd, nechtěně přicházíme o svoje životy, zatímco se snažíme aspoň jednoho z nich chytit.“

Uchichtnu se. To je poprvé za dlouhou dobu, co jsem se alespoň trochu zasmála. Pro Simone je to malé vítězství, které ohodnotí drobným povzdechem.

„Víš určitě, že to skončilo?“ ověřuje si.

Neodpovídám. Nejsem připravená to říct nahlas, ale moje slzy to říkají za mě. Simone mě bere kolem ramen.

„Myslím, že jsem ti neporadila dobře, ten večer jak jsme pily zmrzlinovou vodku.“

„Cože?“

„Vyprávěla jsem ti o švédské trojce, protože jsem si myslela, že by ses mohla taky něčeho podobného zúčastnit, pokud bys na to měla. Jenže jsem zapomněla zdůraznit, že na to nemáš.“

Uraženě syknu.

„Ne, nevysvětluj si to špatně, ty na to budeš mít a stane se to už brzy. Ale zrovna teď se nacházíš ve fázi objevování svého já.“ Zaráží se a pak se obezřetně ptá: „Jak to jde v práci?“

„Sekla jsem s tím.“

„Díkybohu!“

Zakoulím očima. „Sama jsi mi říkala, ať tam zůstanu! Radilas mi, že bych měla zvážit, jestli přijmu vliv bez respektu. Bylas to ty!“

„Ale ne, já ti říkala, že to buď vydržíš, nebo odejdeš jinam. A taky jsem ti navrhovala, že můžeš dělat na sebe.“

Zavrtím hlavou a toužebně se zadívám na vinnou sklenku, která je až na pár kapek u dna vyschlá. „Na to nejsem stavěná,“ ujišťuju ji.

„Navíc je v naší firmě zvykem trestat ty, kteří by to chtěli zkusit. Zvlášť

když si myslí, že bych jim mohla přetáhnout klienty nebo vytvářet konkurenci. Pohřbili by mě dřív, než bych se postavila na vlastní nohy.“

„Hmm, jasně, ale oni to neudělají,“ zasměje se.

„Simone, já viděla, jak to dělají jiným…“ Ale vyznívám do ticha. Je jasné, že mně tohle neprovedou. Je to jako kolínská, která mi ulpěla na kůži po našem milování. Vůně jeho ochrany je trvalá. Lidé ji cítí. Vědí, co znamená.

„Co se tím změní?“ konfrontuju svou kamarádku. „Pokud se ostatní budou bát na mě zaútočit jenom kvůli tomu, že on –“

„Kasie, všichni máme na startu nějaké výhody a nevýhody. Děcko ze slumu použije vlohy pro atletiku, aby se odtamtud dostalo. Žena s ošklivými zuby použije peníze své rodiny, aby je utratila u ortodontisty. Politik se slabostí pro sexy buchty použije svůj vliv, aby ututlal skandál.“

Podívám se na ni úkosem a ona se znovu zasměje. „Tak jo, možná je to poslední přirovnání trochu přitažený za vlasy. Jenom chci říct, že si taky vlečeš svůj spravedlivý příděl nevýhod.“

„Jako například?“

„Jako například rány, které se nikdy nezahojí,“ utrousí potichu.

Obě zmlkneme. Venku cloumá vítr větvemi, které mi škrábou na okno. Představuju si, jak do jeho skla vyrývají jméno „Melody“.

„Nemůže ti vybudovat celé podnikání,“ vrací se k Robertovi.

„Vzhledem k okolnostem pochybuju, že by se o to vůbec pokusil. Ale váš bývalý vztah tě může chránit před zákeřnými útoky. Tvoje stará firma nemá právo mařit tvoje nové úsilí. Nedej jim k tomu příležitost.“

Sklopím pohled k tvrdé podlaze jenom zčásti pokryté perským kobercem. „Pomilovali jsme se u mě v kanceláři.“

„Ty a kanceláře,“ zasměje se Simone a odkazuje tím na moje poslední vyprávění o tom, jak jsme si užívali sex na Robertově stole.

„Tohle bylo jiné.“ Natáhnu nohu a chodidlem okusím měkkost koberce. „Nebylo to brutální nebo hravé nebo předem naaranžované, jak to někdy mezi námi bylo. Opravdu jsme se milovali, jenom já a on, dotýkali jsme se něčeho, co v sobě oba ukrýváme, těch ran, co se nikdy nezahojí… Bylo to tak syrové a něžné a…“

Ani tu větu nedokončím. Spíš tu vzpomínku cítím, než vidím. Cítím teplo jeho úst na svých, jeho ruce na mé holé kůži. Cítím svou tvář zabořenou do jeho krku, na jazyku mám pořád slanou příchuť jeho slz. Schoulená v jeho silné náruči jsem byla zároveň chráněná i ochraňující. Na krátký okamžik mi připadalo, že celý svět konečně dostává řád. Věci dávaly smysl, bylo mi jasné, kdo jsem, co mám udělat, jaký je smysl mého života.

A věděla jsem, kam patřím. Právě tam, na podlahu mé kanceláře, do jeho náruče, všechno to bylo… správné.

Simone ze mě nespouští oči. Nemusím se na ni podívat, abych si všimla, že se tváří ustaraně. „Je to další taková rána,“ vydechnu.

„A bolí. Bolí tak moc, že sotva stojím, sotva dýchám.“

„Ale dýcháš, Kasie,“ konejší mě. Na uklidněnou mě zlehka pohladí po paži. „Rozdýcháváš bolest.“

Přikývnu a znovu se rozbrečím. Ale teď je tu Simone, aby mě podržela.

Simone. Moje sestra.

Kapitola 48

DNY SE MĚNÍ V TÝDNY, týdny v měsíce. O Robertovi žádné zprávy. Rána zůstává, kde byla, vyrytá do mých plic, takže ji cítím při každém povzdechu.

Jenže už nevzdychám tak často.

Nejdřív jsem si myslela, že je Simonin návrh, abych rozjela své vlastní podnikání, hloupý, dokonce pitomý. Nebyl to náhodou důvod našeho rozchodu s Robertem? To on chtěl, abych hrála podle vlastních pravidel, zatímco já chtěla používat ta, která už přede mnou někdo vytesal do kamene.

Trvalo mi pár týdnů bez zaměstnání, než jsem pochopila, že je to všechno úplně jinak. Robert vlastně chtěl, abych hrála podle jeho pravidel. Dave chtěl, abych hrála podle pravidel, která vznikla v jiné době, na jiném místě, ve světě, který skutečně existuje pouze v pánských klubech, kam už sám nemá přístup.

Nic z toho jsem ale nechtěla já. A tehdy jsem si uvědomila, že vůbec poprvé v životě nemusím žít v extrémech. Nemusím si nutně dělat z bázně milenku, ale taky není potřeba, abych před ní utíkala. Kdybych jí dokázala čelit, pokaždé jenom na chvilku, a najít tu neviditelnou zlatou střední cestu… stezku, na které budu ustanovovat jenom důležitá pravidla… pak bych to možná dokázala zvládnout.

A tak jsem tu výzvu přijala a rozhodla se nastartovat svůj vlastní byznys. Pronajala jsem si malou kancelář ve velké budově. Pátrala jsem po klientech s dosud nevelkými zisky, kteří podnikali v odvětví se skrytým potenciálem, zelenáče ve svém oboru, z jejichž převratných myšlenek se dá vybudovat zlatý důl. Sdělovala jsem jim své postřehy a oni mi za to platili. A krok za krokem ke mně přicházel úspěch, rostl podobně, jako stoupá hladina překapávané kávy. Taky to chvíli trvá, ale během neuspěchaného procesu vzniká o něco bohatší nápoj, který je chutnější a jehož konzumace přináší nesrovnatelně větší uspokojení. Se Simone jsme si zvykly vyrážet jednou týdně do světa. Někdy zajdeme na večeři. Jindy si navlékneme ty nejtěsnější šaty a obrážíme nejluxusnější salonky L.A. Dovolím mužům, aby se dívali, užívám si jejich pozornost, ale tím to končí. Znovu jsem ustanovila hranice, ale jsou to moje hranice. Jediná očekávání, která se snažím plnit, jsou moje vlastní. Je to pro mě zcela nová zkušenost a někdy mě to znervózňuje. Pořád o sobě občas pochybuju a přemýšlím, jestli něco nedělám špatně. Ale muži v barech mě dál obdivují, přátelství se Simone sílí a noví klienti mě respektují. Chyby, které jsem udělala, nevedly k absolutnímu

opovržení. Nebyla jsem zavržena… dokonce ani rodiči.

Ano, stále mě považují za svou dceru. Jednou za čas spolu promluvíme, vždycky jenom pár vět. Nerozumějí mi a bojí se ptát, proč jsem se tak změnila. Mají strach, že se znovu zmíním o Melody. Takže by se asi dalo říct, že pro mě strach pořád pracuje a svými chapadly udržuje případné námitky rodičů v uctivé vzdálenosti.

Dny prožívám tak nějak v pohodě. Jsou to spíš večery, kdy se přistihnu, jak ležím potmě v posteli a zkroušeně vzdychám. To jsou okamžiky, kdy se ke mně škvírou pode dveřmi vplíží bolest.

Někdy si s ním povídám. Po špičkách se v županu vykradu na dvorek za domem. Schoulím se do zahradní židle a zírám na měsíc. Ptám se ho, jaké zázraky viděl od té doby, co jsme spolu naposledy mluvili. Ptám se, jestli se zlobí. Jestli se cítí ublíženě. Když jsem zahořklá, chci vědět, jestli ten kus kamene, kterému říká srdce, ještě pořád bije pro mě. Vyzvídám, jestli už ho jeho uctívači neunavují, jestli mu někdo nebo něco dokáže rozumět tak dobře jako oceán. Zda všechny ty ša-manky a celé kmeny mužů, kteří pro něj rituálně tančí a skládají mu oběti a oslavné písně… zda se některé z těch darů dají přirovnat k vlnám oceánu, jež jsem mu věnovala já.

V takových chvílích zavírám oči a vnímám, jak se můj příliv zvedá. Představuju si, že Robert stojí za mnou. Ruce má ponořené v mých vlasech, potom mi je pokládá na ramena, klouže jimi na prsa a hraje si s bradavkami, dokud nejsou tvrdé jako jeho srdce.

V poryvech větru slyším jeho šepot. „Ještě jednu bouři, jenom pro nás.“

A tehdy se objevuje jeho silueta ve tmě. Rukou si vklouznu mezi nohy, do županu, který mi obepíná stehna. Vnímám, jak si polibky razí cestu dolů po mé páteři a kolem boků. Cítím, jak mě rukama hladí na břiše, jak mě chytá v pase. Silnýma rukama s něžným dotekem.

Rozevírám nohy, zvu ho, aby se ponořil do mých vod. Jsem vlhká a připravená, dychtivá a dostupná. Když si přejedu prsty v klíně, je to jeho jazyk, co mě laská, co si se mnou hraje, než do mě pronikne, ochutnává mě, a já se stávám roztřesenou hromádku touhy.

Potom se zvedá a líbá mě na čele podél linie vlasů, na čelisti, na tváři. Jemně stiskne v zubech můj spodní ret. Ano, sem patříme, právě sem do chladivé brízy časného podzimu. Podívám se k nebi a všechno, co vidím, je temně purpurová půlnoční obloha. S několika hvězdami, které se topí ve světle měsíce. Všechny až na jednu a tou je Mars a jeho rudý svit.

Mars. Bůh války.

Cítím Robertův dech ve vlasech, je to vítr. A taky cítím jeho náruč. V takových chvílích mám zesílené smysly. Vůně trávy je jeho kolínská a kapky rosy jsou jeho pot, když si na mě lehá, když se mě

zmocňuje právě tady, za mým domem.

Svážím se na židli o něco níž, a když použiju prsty, měsíc jako by zazářil o něco jasněji – jeho gravitační přitažlivost je stejně silná a působivá jako bývala odjakživa. Vodstva se vzdouvají, když rozhýbu boky v rytmu, který mi udává. Nedokážu říct, kdo z nás to ovládá. Naše pohyby – někdy procítěné, jindy divoké – nepředvídatelné změny tempa, to všechno jsme my. Všechno se nám podřizuje. Když ho líbám, zvedá se vítr ve větvích, když se prohnu v zádech, stromy se ohýbají.

„Tak silná je naše vášeň,“ připomíná mi a já vykřiknu v takové agónii, kterou dokáže vyvolat jenom láska.

Jeho ruce jsou náhle všude. Na mých ňadrech, na mém pasu, na hýždích; palcem si přejíždím po citlivém výstupku a prsty dál nořím do svého klína… ale je to jeho palec, co mě laská, jeho penis v mém lůně.

Ta rozkoš je skoro nesnesitelná. Otřásá mnou, rozpaluje mě zevnitř, a to mi připomíná, že i měsíc má své vulkány.

„Vybuchni ve mně,“ zašeptám. „Ať je to dokonalé.“

A on to udělá. Vlny se tříští o útesy. Krása, síla, zkáza… život. To všechno je v nás, když se pevně objímáme. Pořád cítím, jak ve mně pulzuje, a s každým jeho záchvěvem můj příliv ustupuje.

Jenom tak je můj orgasmus konečně úplný.

V takových nocích mi chvíli trvá, než popadnu dech, dalších pár okamžiků mi zabere, než se vynořím z fantazie, a několik minut, než ustoupí melancholie.

Vracím se do ložnice, ve které není nikdo, kdo by mi slíbal slzy. Ale ani smutek netrvá věčně. Za svítání se zmírňuje a během dne,

zatímco pracuju a žiju, se postupně rozpouští docela. Nacházím v tom samu sebe. Když podepisuju smlouvu s dalším klientem, když si můžu dovolit najmout prvního zaměstnance, když jsou moje pořadače plné složek obsahujících krásná čísla, zjišťuju, že nemůžu zabloudit. Možná mám před sebou pár strmých stoupání, několik výstupů v rozeklaných skalách, kde se budu muset zorientovat, ale mám u sebe kompas.

Jsou dny, kdy si na svou minulost sotva vzpomenu; kdy jsem příliš ponořená v přítomnosti, v budoucnosti, v životě samém.

Ale pak jsou dny, jako je tento.

Začal celkem dobře. Přijímám hovor od potenciální klientky a zapisuju si údaje do počítače. Žena, s níž mluvím, je majitelkou tří úspěšných restaurací, které se všechny nacházejí v losangeleském okresu. Chtěla by expandovat i za jeho hranice, ale než svůj plán uskuteční, chce využít služeb malé poradenské firmy. Je to typ zakázky, které jsem dostávala na starost v začátcích kariéry, kdy jsem se teprve rozkoukávala. Byly tak malé, že vlastně nikomu nezáleželo na tom, jestli

se něco pokazí nebo ne. Ale teď je to moje podnikání a takové zakázky jsou palivem, díky kterému moje firma udržuje konstantní rychlost. A tak od ní získávám další detaily, domlouvám si s ní osobní schůzku v horizontu několika dnů a ptám se jí, jak se o mně dozvěděla.

„Byla jste mi doporučena,“ sděluje mi laskavě. „Mým daňovým advokátem. Davidem Beasleyem.“

Prsty mi zůstávají viset nad klávesnicí. „Davem,“ vydechnu.

„Ano, to je on.“

Píšu jeho jméno do příslušné kolonky. Doporučení Davem Beasleyem. Ani když na ta slova na obrazovce upřeně zírám, nedokážu to tak docela pochopit.

„Kdy vám o mně říkal?“ ověřuju si.

„Hmm, bude to pár dnů… možná týden. Ten čas hrozně utíká.“ Což je to samé, co jsem si myslela o Daveovi, že přede mnou utíká.

Jenže on musel vědět, že ta žena zmíní jeho jméno. Musel vědět, že si ho najdu. „Můžete mi říct jméno firmy, pro kterou teď pracuje?“ zeptám se nenuceně, jako by to byla jen další otázka do mého formuláře. Prozrazuje mi název společnosti, kterou dobře znám. Je to přímý konkurent té, ze které ho vyhodili. Je to přesun na stejnou úroveň, ale

vzhledem ke stavu, v němž se nacházel posledně…

Končím hovor s ženou na druhém konci linky, zamykám kancelář a vydávám se navštívit Davea.

Kapitola 49

TRVÁ MI SLABOU PŮLHODINKU, než se dostanu k nevýrazné budově v Culver City, kterou obývá Daveova právnická firma. Nebyla jsem si jistá, jestli by se mnou neodmítl mluvit po telefonu, a tak jsem mu radši nevolala. Ale pokud neprodělal celkovou transplantaci osobnosti, přijme mě, když se objevím osobně, už jenom proto, aby předešel scéně v zaměstnání.

U vchodu se ohlašuju recepční a snažím se znít uvolněně a profesionálně, ale hlas mi zbarvuje nervozita. Ne že by na tom záleželo. Většina lidí zní nervózně, když jde navštívit daňového advokáta.

Vychází za necelé dvě minuty. Muže, kterého jsem potkala v Chipotle, nahradil jiný, který mnohem víc připomíná mého bývalého snoubence.

Zdraví mě naučeným úsměvem, potřásá mi rukou, jako bych byla klientka, a vede mě do své soukromé kanceláře. Jakmile za námi zaklapnou dveře, jeho úsměv mizí a nahrazuje ho obezřetný výraz, což jsem přesně čekala. Co už jsem však nečekala… nebo jsem si tím aspoň nebyla jistá, je kultivovanost kanceláře samotné. Je pěkná, možná ještě hezčí než ta, kterou měl předtím. A tolik toho o něm vypovídá. Stěny jsou bílé, stůl uklizený, ani papírek na něm není. Pořadače na šanony se lesknou, jako by je právě přeleštili. Nejsou tu žádné rostliny. Žádné

obrázky. Ve vitrínce je vystavený golfový míček podepsaný samotným Jackem Nicklausem. Dave není až takový fanoušek golfu, ale myslí si, že by měl být. Je to taková malá lež, kterou poukazuje na to, že se obklopuje samými lepšími lidmi.

„Vypadá to, žes dostal práci,“ odtuším a zkoumám autogram. Kdyby nebylo certifikátu zarámovaného přímo nad míčkem, v životě bych nerozluštila, kdo je tam podepsaný. Psát na golfový míček fixem nemůže být nic jednoduchého.

Dave neodpovídá hned. Dává si načas a obchází stůl ke své židli, aby se ujistil, že je na místě, kde má největší autoritu. „Letmý pohled na firemní internetové stránky by ti na tu otázku odpověděl taky,“ poznamená.

„To jistě,“ souhlasím a otáčím se k němu čelem. „Ale nevysvětluje to, proč jsi mě doporučil jedné ze svých klientek.“

Pomalu přikývne. Je jasné, že tu otázku čekal. „Takže ti Lynn Johnsová zavolala?“ usměje se trochu škodolibě. „Je to drobná zakázka, ale předpokládal jsem, že teď bereš, co se ti naskytne. Pověz, Kasie, jaké to je hrát si znovu na malém písečku?“

Pozorně studuju jeho výraz. „Ne, tys mi ji neposlal jenom proto, abys viděl, jestli beru i malé zakázky, jestli jsem zoufalá. Tak co v tom je? Je to nějaká past, kterou nevidím?“

Oplácí mi pohled, ale asi jenom pět sekund, než jím ucukne jinam.

„Potřebovala konzultanta. Doporučit jí tebe mi připadalo rozumné.“

„Rozumné?“

„Rozhlídni se kolem!“ štěkne. „Jsem zpátky tam, kde jsem byl. Jiná scéna, ale stejná pozice, stejná prestiž. Povídačky o mé zpronevěře najednou zmizely asi týden po tom, co jsme spolu naposledy mluvili. Pošeptalas tomu chlapovi do ucha svou prosbu a voil?! Moje kariéra se zvedla ze stoky, čerstvě vymydlená a vonící po šeříku.“ Upravuje si pozici na židli, tváře má zrudlé hněvem a studem. „Takže je to teď i můj hrdina, co?“ poznamená jízlivě. „Pan Dade, muž, který ošukal mou snoubenku, se nyní ve své nekonečné milosrdnosti rozhodl, že nezničí celý můj život. Řekl bych, že jsi tady, abys mi připomněla, že mu mám poděkovat. Ponížit se ještě trochu víc.“

Nechávám ta slova dosednout na správné místo a přemítám, co vypovídají o Robertovi a mých citech k němu. „Ne,“ řeknu pak. „Nikdy bych po tobě nechtěla, abys děkoval jinému muži za to, že se rozhodl nezničit ti život. Nemusíš děkovat ani mně. Ne slovy, a už vůbec ne klienty.“

„Jasně, jenže já radši hraju na jistotu, pokud ti to nevadí.“

Ještě pořád se na mě nepodíval. Je to trochu legrační. Vždyť jsme spolu v jeho kanceláři, která je o tolik hezčí než ta moje. Má z ní široký výhled na město až k horám. Má za sebou sílu dobře zavedené společnosti právníků. A pořád je to on, kdo se bojí mě. V takovém postavení nejsem už nějakou chvilku a podobně jako bývalý kuřák, který s potěšením nasává kouř, jež vyfoukl někdo jiný, budu vždy provinile nasávat vůni moci.

Ale tentokrát po nabízené cigaretě nesáhnu. „Dělej, jak myslíš, jenom ti říkám, že tvoje budoucnost nezávisí na tom, jestli mě podpoříš.“

„Já tě nepodporuju, Kasie,“ odsekne. „Prostě ti občas dohodím nějakého klienta. Zkus se s nimi nevyspat, jo?“

Jeho drsnému vtipu se usměju, měl na něj právo. A já mám právo odejít. Takže to dělám a přenechávám Davea jeho úspěchu a zahořklosti.

NEMÁM NÁLADU jet domů. Místo toho zamířím do malého hotelu nedaleko Daveovy kanceláře. Nacházím místní bar, klidné místo s temnými kouty. Sedím sotva minutku, když se přede mnou zjevuje servírka. „Co vám mohu nabídnout?“ řekne trochu moc vysokým a lehce afektovaným hlasem.

Dívám se na speciální nabídku koktejlů: mojito s açaí, broskvový Bellini, zázvorové martini s hruškou… alkoholické hříchy schované do antioxidačního pozlátka. Dnes si nechci nic namlouvat.

„Dala bych si skotskou, prosím,“ řeknu tiše.

„Nějakou konkrétní značku?“

Zavrtím hlavou. „Nějakou drahou,“ dodávám s potutelným pousmáním.

Její obličej se rozjasňuje, hned je trochu ochotnější. Zapisuje si mou objednávku do bloku a jde ji zkonzultovat s barmanem.

Zavírám oči a připomínám si ten okamžik. Robert a já sedíme v baru s prosklenými stěnami. Nabídl mi šampaňské. Ale já chci něco silnějšího…

Vrací se servírka a přináší mi pití. Neptám se, kolik bude stát, a ona mi nesděluje cenu. Nejspíš budu muset kvůli vzpomínce zastavit dům, ale stojí mi to za to.

Zacinkám kostkami ledu. Vzal jednu právě takovou, namočenou ve skotské, a pomalu jí putoval po mém krku podél horního okraje šatů Herve Leger, potom po stehně, mezi mýma nohama…

A pak ze mě tu skotskou ochutnal.

Zvedám sklenku a dívám se na tekutinu zlatavě hnědé barvy. Na co bych tak dnes připila? Na nás? Žádné my ale není. Na zdraví? Jak můžu být zdravá, když mám pořád srdce napadrť?

Zvedám sklenku o něco výš. „Na vzpomínky,“ vydechnu pro sebe a přikládám si pití ke rtům.

Chutná po kouři a luxusu a… ano, nutí mě na něj myslet. Nutí mě myslet na sex.

Bylo by lepší, kdyby mi Dave řekl, že se všechno změnilo před týdnem, včera, před hodinou. Jenže ono se to stalo před mnoha měsíci; Robert to dal do pořádku hned, jak jsme se rozešli. Dokud mu na mě záleželo, dřív než se pohnul dál. A teď? Kdo ví, jak se cítí teď. Možná už je s nějakou jinou.

Při tom pomyšlení zavírám oči.

Další usrknutí, další vzpomínka, další slza.

„To vypadá na dobrý stůl.“

Nechávám oči zavřené, nejsem si jistá, jestli ten hlas patří vzpomínce nebo muži stojícímu za mnou. Ne tak ledajakému muži…

Svírám sklenici o něco pevněji, dýchám o něco rychleji. Slyším, že něco pokládá na stůl.

Nepodívám se nahoru, ale na stůl juknu. Balíček karet. Na otevřené krabičce jsou znázorněné piky, ven kouká napůl vytažená osamělá srdcová královna, jako by se snažila uniknout pryč. Nepodívám se nahoru, přesto vidím jeho nohy a silné ruce svěšené podél boků, jako by čekaly na příležitost něco uchopit.

„Chcete, aby to bylo napínavé?“

Teprve tehdy se přinutím čelit jeho pohledu. Byl pokaždé tak vášnivý? Tak naléhavý? Chtěla bych se po něm natáhnout, ale místo toho sahám po kartách.

„Myslela jsem, že už to napínavé bylo,“ řeknu a vytahuju balíček karet z krabičky. Zručně je míchám. On usedá naproti mně a dívá se, jak v mé ruce tančí.

„Bude to ještě napínavější,“ říká svou repliku. „Když budu mít šťastnější ruku než vy, odejdeme od stolu a vy si se mnou zajdete na skleničku.“

„A když budu lepší já?“ hraju s ním jeho hru. Ale je těžké to vyslovit, protože mi emoce znemožňují udržet klidný hlas.

Pokládá mi ruku na ruku a taky na karty, čímž jejich pohyb zastavuje. „Pak si dám sklenku já s vámi.“

Mozoly na jeho dlani se zdají být trochu hrubší, než si pamatuju, a napětí mezi námi trochu hustší.

Zlehka se odtáhnu. „Sklenku si dám, ale nejsem připravená zvednout se od stolu.“ Dál míchám karty a začínám je pečlivě rozdávat. „Ještě ne.“

Pozoruje mé pohyby. Zatváří se zmateně a ptá se, co to hrajeme.

„Heads up poker,“ odpovídám trochu stroze.

„Ne blackjack?“

„Ne.“ Sbírám své karty. „Jiné místo, jiný čas, jiná hra.“ Zvedám k němu oči a neuhýbám pohledem. „A jako všechny hry, i tahle má svá pravidla. Jste připraven hrát podle pravidel, pane Dade?“

Povytáhne jeden koutek úst a pomalu si bere karty. „Budeme hrát o peníze?“

„O tajemství,“ oznamuju mu, „a odpovědi.“

„Skutečně?“ podiví se. Do baru vstupuje dvojice, muž a žena, jejich hlasy zní příliš vesele na atmosféru takového prostoru. Koutkem oka zahlédnu, jak se na podlaze míhají lodičky s kovovou špičkou.

„To zní, jako bys tvořila pravidla za pochodu, Kasie,“ podotkne.

„A změním je, kdy se mi zachce,“ dodávám. „Ale základní pravidla hry zůstávají neměnná. Rozumíš? Můžeme být vynalézaví v tom, jak a co budeme riskovat, ale hrajeme poker. Ten má pravidla jasně daná.“

Robert přikývne a koukne se, co dostal do ruky. „Nejsem si jistý, jestli umím prohrát tajemství.“

„Naučím tě to,“ ujišťuju ho s pohledem upřeným do svých karet. Pokládám ruku na stůl, jako bych pod ní podržela něco neviditelného.

„Vsázím jedno tajemství.“

Usměje se. „Dorovnávám a zvyšuju o odpověď.“

Je zvláštní, že dokážeme být tak hraví, když nás dělí tolik času, bolesti a nejasností. Ale cítím, že je to nejlepší způsob, jak naši propast překlenout. Nech se řídit kartami, Kasie, zašeptá anděl. Čísla ti poskytnou záchytný bod.

Můj anděl se učí. Začíná rozumět mé nové osobnosti.

A tak se hra rozbíhá a sázky se zvyšují, je nabídnuta další odpověď. Robert má stejně nehybný výraz jako skutečný hráč pokeru. Jenže ruce se mu chvějí, sice jenom trochu, ale já to vidím. A vím, že to nemá co dělat s kartami.

První hru vyhrávám já, když flushem přebiju jeho čtveřici. Žena s okovanými lodičkami do sebe hází panáka a její partner kleje do telefonu.

Robert se opírá dozadu. „Myslím, že ti něco dlužím.“

„Jistě, nejdřív chci tvoje odpovědi.“ Pomalu sbírám jeho i moje karty a skládám je na úhlednou hromádku. „Jak jsi mě tu našel, Roberte? Tys mě sledoval?“

„Ano.“

Dlouze se nadechnu a pouštím se do míchání karet. „Jenom dnes?“

„Ne, předtím ještě dvakrát.“

Nechávám hlavu skloněnou, srdce mi skáče společně s vířícími kartami. To, co popisuje, je chování stalkera.

Stalkery ale charakterizuje, že jim na pronásledované osobě záleží. Jak mi jednou vysvětlovala Simone, stalkeři nemají problém se vázat.

Na druhou stranu je pravda, že oddanost nám žádný zásadní problém nečinila.

„Ještě ti dlužím jedno tajemství.“

Přestávám míchat a vyčkávavě se na něj zadívám.

„Potřebuju tě,“ řekne tak tiše, že se musím naklonit, abych ho slyšela. „To je moje tajemství. Potřebuju tě víc, než jsi ty potřebovala mě.“

„To není pravda.“

Pokládá prsty na vršek nehybného balíčku karet. Žena u baru si objednává další rundu. „Přemýšlel jsem o té tvé metafoře. O oceánu a měsíci. A napadlo mě, že to není příliv, co dělá oceán tak důležitým. Je toho mnohem víc. Ale měsíc? Co by byl bez oceánu? Jenom pustou skálou. Chabým odrazem slunečního světla.“

„Chceš říct, že tvůj život beze mě nemá smysl?“ zeptám se suše.

„Ne, já říkám, že jsi jediná na tomhle světě, která mě drží ve spojení se zemí. Když jsem s tebou, vím, co je skutečné. Cítím to, můžu se toho dotknout. Když jsem s tebou, jsem víc než … někdo. Ale když s tebou nejsem, chodím s hlavou v oblacích.“

„A tak to máš rád,“ připomínám mu. „Kvůli tomu jsme se přece rozešli. Chtěl jsi žít své sny, aniž bys po sobě zanechával stopy. Bez těžkopádných pozemských pravidel, kterými se řídíme my ostatní. Bez pravidel, podle kterých se řídím já.“

„Rozešli jsme se, protože jsem dostal strach.“ Ta poslední slova ze sebe vysype bez rozmyslu. Poprvé, co Roberta znám, ho vidím zčervenat. Pomalu stahuje ruce zpátky.

„To bylo druhé tajemství,“ uvědomuje si. „Přeplatil jsem.“

Dávám si chvilku na rozmyšlenou a pak znovu zvedám karty. „Ne,“ nesouhlasím. „Podle mého názoru jsi ani zdaleka nezaplatil dost.“

Zachytávám jeho prchavý úsměv a rozdávám další kolo. Tahle hra postupuje rychleji. Zjišťuju, že budu muset blafovat, což je moje silná stránka. Přesto vyhrává on s full housem proti mým dvěma párům.

Natahuju se po skotské. „Musím znát tvoje otázky, abych ti mohla poskytnout odpovědi.“

„Když se pokusím hrát podle pravidel,“ nakousne pomalu, „když ponesu následky svých činů, odpustíš mi? Můžeme to zkusit znovu?“

„To byly dvě otázky.“

„Dlužíš mi odpověď na tři.“

Odkládám sklenku a sahám po kartách. „Tyhle ani nezněly jako pořádné otázky.“

„Ale –“

„Opravdu mi tu tvrdíš, že se dokážeš změnit?“ skáču mu do řeči. Hlas mám napjatý a zvučný a řeknu to tak nahlas, že si vysloužím ohlédnutí nevkusně oblečené dvojice u baru.

„Celý svůj život jsi strávil tím, že jsi posiloval svoji moc a schopnost dominovat. Tvoje jméno možná nemá takový zvuk jako Kochovo nebo Gatesovo, ale za zavřenými dveřmi si všichni špitají, že jsi to ty, komu se nesmí zkřížit cesta. Že můžeš zničit a taky ničíš životy lidí za pouhou urážku. Takový jsi, Roberte!“

„To je muž, kterého znají,“ opravuje mě trpělivě. „Ptám se tě, co se stane, kdybych byl mužem, kterého jsi zahlédla ty. Viděla jsi ho, že ano, Kasie? Podívala ses za oponu. Znáš pravdu o čaroději ze země Oz.“

Brada se mi chvěje, i když zatínám zuby. Karty mi padají z ruky a rozlévají se po stole ve vlně srdcí a křížů.

Barman zapíná stereo. Simon a Garfunkel zpívají o zvucích ticha. Robert otáčí ruce dlaněmi vzhůru, jako by mi chtěl ukázat, že v nich nic neskrývá.

„Když posledně v Maned Wolf prezentoval Dameon, nešlo to dobře. Nerozuměl detailům našich potřeb tak jako ty. Služeb tvé bývalé firmy už nebudeme využívat.“

„A?“

„Asha se pak zdržela. Zahlédl jsem ji, když jsem vyjížděl z garáže. Řekla, že se jí porouchalo auto. Schylovalo se k dešti, tak jsem jí nabídl odvoz.“

Ztuhnu. Žaludek se mi zkroutí, až se mi udělá lehce nevolno. Jsem taková, jakou by tě chtěl mít pan Dade.

„Žádný auto se jí neporouchalo,“ řeknu potichu.

„Já vím.“

„To víš teď.“

„Věděl jsem to i tehdy,“ vzdychne a vrhne toužebný pohled na mou skotskou. „Chtěl jsem pochopit, co na nich vidíš. Na Daveovi, Tomovi, Ashe – ti všichni se k tobě chovali, jako bys byla prostitutka. Děvka placená za ukojení choutek a zneužívání. Coura, která si nezaslouží jejich respekt, natož pak úctu. A stejně jsi mě požádala, abych je ušetřil. Chtěl jsem pochopit, co tě k tomu vedlo.“

Je to Robert Dade a já bych byla ochotnou a dychtivou účastnicí jeho postelových hrátek. Ne proto, že bych tolik toužila po jeho asistenci, ale proto, abych zjistila, jestli ho dokážu zlomit.

Sahám po skotské a posouvám ji jeho směrem, pobízím ho, aby se napil. „Takže ti Asha… pomohla?“

Robert si bere pití do ruky, ale k ústům ho nezvedá. „Tak trochu.“

Zavírám oči před obrazy, které ve mně jeho slova vyvolávají. Robert s Ashou v náručí, ona je pod ním a objímá ho nohama, jak jsem to dělávala já. Zatíná mu nehty do kůže. Asha, která používá sex jako nůž.

„Je to psychopatka,“ ozývá se Robert.

Ta slova mě probouzí. Opatrně otvírám oči.

„Záleží jí jenom na sobě,“ pokračuje, „nikoho dalšího nebere v úvahu, vyžívá se v pomstě víc než v citech. Určitě nechceš být jako ona. Poprosilas mě, abych ušetřil ji, Toma a Davea, protože jsi lepší než všichni tři dohromady. A taky jsi lepší než já.“

„Roberte, prostě mi řekni, jestli –“

„Jestli jsem se s ní vyspal?“ Zavrtí hlavou. „Ne. I když o to jí zřejmě šlo. Zapomněla si u mě v autě kabát, abych měl záminku se s ní znovu setkat.“

„Jak ten kabát vypadal?“ ptám se. Vlastně na tom nezáleží, ale chci si to umět představit.

„Měl límec z liščí kožešiny.“

Přikývnu. Pamatuju si ho. „Vrátils jí ho?“

Znovu zavrtí hlavou. „Nepřipadalo mi správné se s ní zase setkat. Ne proto, že by mě lákalo vyspat se s ní, ale kvůli tomu, jak s tebou zacházela, a taky proto, že kdybych ji zase viděl, svádělo by mě to, abych ji zašlápnul, jako jsem to málem udělal s tvým bývalým snoubencem. Snažím se chovat slušně, Kasie. Polepšit se.“ Odmlčí se, aby se napil.

„Takže jsem se rozhodl to trochu odlehčit a místo ničení její kariéry jsem ho vzal a odnesl do Goodwillu.“

Vyprsknu smíchy. Byl to kabát za dobrých sedm set dolarů. To nejsou zrovna drobné pro někoho v Ashině postavení. Myšlenka na to, že ho nosí nějaká nezaměstnaná odrostlá puberťačka, která obráží noční kluby, mě jistým způsobem těší.

Podívám se na karty rozházené po stole. „Děkuju, žes nechal Davea plavat.“

Přikývne a znovu zvážní. „Ani Tom Love už není na černé listině.

Zasloužil by si to, ale taky ho nechávám být.“

Zvedám oči a beru si zpátky skotskou. „Proč?“ chci vědět.

Pokrčí rameny, najednou vypadá skoro ostýchavě. „Jak už jsem řekl, snažím se polepšit. Myslím, že možná… možná nastal čas přestat utíkat.“

Zadívám se mu do očí a usrknu si. „Zrovna začínám žít podle sebe,“ řeknu tiše. „Tak, abych na sebe mohla být hrdá. Jestli navážu tam, kde jsme skončili… Nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad, Roberte. Nevím, jestli to opravdu chci.“

Vidím, že ho to zraňuje, ale tentokrát se neodvrátí ani nezatvrdí.

„Tak co bys chtěla, Kasie?“

„Chci stát na svých vlastních nohách. Chci poznat nezávislost. Chci… chci si zvolit vlastní tempo. Mám jenom jeden život, chci si ho vychutnat a chci, aby za něco stál.“

„Takže nemůžeme pokračovat tam, kde jsme skončili,“ zamumlá,

„protože pak by tvůj život nestál za nic?“

„Ne. Protože jsme špatně začali. S Davem jsem budovala vztah na základech mého podrobení a s tebou… s tebou jsem ho založila na zradě.“

Přikývne a roztočí jednu z karet po stole. „Myslel jsem si, že něco takového řekneš. A tak jsem vymyslel… co kdybychom to zkusili úplně od začátku?“

„Prosím?“

„Vždyť víš,“ uculí se. Je to takový svěží chlapecký úsměv, kterým si mě okamžitě získává. „Tentokrát bychom to udělali správně. Když jsme se seznámili, nosíval jsem masku. Schovával jsem za ni všechno, co připomínalo… řekněme sentiment.“

Významně vytahuju obočí, ale nepřerušuju ho.

„Skrýval jsem za ni to, co by se dalo vnímat jako vřelost nebo zranitelnost. Byl jsem…“

„Byl jsi cizinec,“ dokončuju za něj.

Přikývne. „To ano. Pro tebe jsem byl cizinec… a ty sobě cizinkou.“

Při té vzpomínce si povzdechnu. „Dovolila jsem cizinci, aby mě odvedl od stolu, kde se hrál blackjack.“

„Ano,“ připouští váhavě. „A teď se tě ptám, jestli dovolíš příteli, aby tě odvedl z baru.“

Zasměju se. Nedokážu si pomoct.

Podívá se mi do očí a způsob, jakým na mě hledí… probouzí všechny staré city. Rozechvění, touhu, vzrušení, zkrátka všechno.

„Pořád jsi mým oceánem,“ zašeptá. Zavrtím hlavou. „Ne,“ vydechnu.

Vadne mu výraz, ale opět se nezlobí. „Tak jo. Nebudu na tebe tlačit –“

„Nejsem tvůj oceán,“ opravuju ho, „ale jestli to půjde dobře, mohla bych uvažovat o tom, že bych byla tvou přítelkyní.“

Zaráží se.

Ale pak jeho úsměv – větší než ten poslední – rozsvítí celý prostor baru.

Rozsvěcí i mé srdce.

Aniž by ze mě spustil oči, přivolává servírku. „Tahle skotská, co jste nám nalila…“ řekne jí, „Rád bych si na pokoj koupil celou láhev.“

„Ale to my nesmíme.“

Robert vytahuje z peněženky čtyři stovky a pokládá je na stůl. „Já myslím, že smíte.“

Servírka zaváhá asi na půl vteřiny, ale pak shrábne bankovky a za další minutu se vrací s papírovým sáčkem ukrývajícím láhev skotské.

Rychle opouštíme bar a procházíme rozlehlou chodbou vedoucí do vstupní haly.

„Nemůžu uvěřit –“ začínám, ale než stihnu dokončit větu, přitahuje si mě k sobě. Objímá mě a vášnivě mě líbá. Rukama mě něžně hladí ve vlasech a pak po zádech. Já ho držím za ramena a pevně ho svírám, skoro se bojím ho pustit.

Kolem nás prochází pár dospívajících kluků. „Dejte si pokoj!“ zakřičí jeden z nich.

Robert se mírně odtáhne.

„Ten chlapec je na svůj věk moudrý.“

Zachichotám se a on mě odvádí zbytek cesty k recepčnímu pultu, kde skoro stydlivě postávám stranou, než nás zapíše a dostane klíč od pokoje. Sleduju ho, jak poskytuje recepční nutné informace, a dopřávám si chvilku na zamyšlení. Tohle je lehkomyslné… víc než ta první noc ve Vegas, protože teď vím, do čeho jdu. Co když se to všechno znovu pokazí?

Ale když otočím hlavu, spatřím svůj odraz v zrcadle na zdi. Ten odraz znám. Teď už vím, kdo jsem.

Už se nenechám nikým ovládat. Mám dost odvahy být sama sebou. Už samotná skutečnost, že si to uvědomuju, dokáže změnit mé smýšlení… a to něco znamená. Znamená to, že tentokrát nezabloudím.

Takže když se Robert otočí a nabídne mi svou ruku, beru ho za ni bez váhání, bez třasu a místo toho, abych se nechala vést, kráčím po jeho boku. Během několika minut se ocitáme v našem pokoji. Tento je méně okázalý než ten v hotelu Venetian, ale taky je hřejivější, jeho barvy a linie jsou měkčí a podmanivější. Robert mě zvedá do náruče jako princeznu z pohádky a pokládá mě na manželskou postel tak jemně, že přitom vzdychnu.

Opatrně si lehá vedle mě a dotýká se mé tváře. „Kasie,“ oslovuje mě.

„Copak?“

„Slib mi, že už se nikdy nenecháš odvést do pokoje cizincem, ano?“

Popadám polštář a beru ho s ním po hlavě. V tu ránu se válíme po posteli, smějeme se, vzájemně si muchláme oblečení a já ho znovu a znovu líbám.

Konečně se mu daří mě přišpendlit pod sebe a přitisknout mi ruce k matraci. S úsměvem se mi zadívá do očí a sklání se, aby mě políbil na krku. „Dnes bez parfému.“

„Je to problém?“ zasměju se.

„Vůbec ne,“ řekne o něco hlubším hlasem. „Mám rád tvou přirozenou vůni. I když…“

Nedokončí větu a skulí se ze mě. Zvedá se a odchází k prádelníku, na který postavil láhev skotské a bere si ji s sebou zpátky do postele.

Oči se mi zastřou vzpomínkou na to, jak mi poprvé nalil sklenku skotské… když byl ještě cizincem.

„Vy si se mnou nedáte?“ zeptala jsem se.

A on se usmál, oči se mu zaplnily tajemnem a rošťáctvím. „To víte, že ano.“

Jenže teď tady žádná sklenka není. A tak si sedá na kraj postele, otvírá láhev a strká do ní prst. Když ho vytáhne, je pokrytý vrstvičkou nápoje. Opatrně mi otírá chladný prst o citlivou kůži pod uchem. Ležím bez hnutí, protože vím, co bude následovat, a zároveň vibruju nedočkavostí.

Sklání mi obličej k vlasům a já vzápětí cítím, jak mě jazykem šimrá na kůži, odkud stírá whisky. Potom mi oštipuje lalůček a pak mě ochutnává a ochutnává, dokud nelapám po dechu a nenatahuju se po něm.

Jenže on uhýbá. Ještě si mě dost neoznačkoval tím zvláštním parfémem.

„Svlékni si halenku,“ řekne tiše. A já ho poslechnu.

Dnes mi nic nebrání. Žádná vina, žádná zrada, žádný strach. Vím, co chci. Prohýbám se v zádech, abych mu umožnila sundat mi podprsenku. Bradavky mi tvrdnou, když je poťukává prstem namočeným v pití. Zasténám, když přes ně zakmitá jazykem a přejede po nich zuby. Celou tu dobu zkoumá rukama moje kontury.

Znovu vnoří prst do alkoholu, ale tentokrát mi jej vkládá do úst, abych okusila jemnou pálenku s příchutí kouře smíchanou se slaností jeho kůže. Prstem klouže dovnitř a ven a já ho jemně ocucávám a sbírám z něj kapky skotské. Volnou rukou mi sahá mezi nohy a tiskne mi ji do klína. V pěstech svírám látku jeho košile. Laská mě a já se svíjím na měkké pokrývce pod sebou.

Odtahuje se, jenom aby si honem svléknul košili, a já po něm zase sahám. Teď už se mi poddává, a tak ho stahuju k sobě. Mírným tlakem mu naznačuju, aby si lehl na záda, a šplhám se na něj.

„Teď já,“ zašeptám.

Povoluju mu pásek, ale pořád se mu dívám do očí. Jemně mi hněte prsa v dlaních a já mu rozepínám knoflíky kalhot, stahuju mu je a vzápětí i boxerky. Dělám si z dlaně kalíšek a nalévám si do ní loužičku skotské. Než mi prosákne mezi prsty, nanáším mu chladivý nápoj na erekci a pak hned zaměním chlad za teplo svých úst.

Tohle je chuť, po které toužím.

Zavzdychá a vplétá mi prsty do vlasů. Vychutnávám si ho a laskám ho mezi rty po celé délce, rukama teď zkoumám já jeho. Vnímám příjemné pocity, které ve mně vyvolává tření ňader o jeho pevná stehna.

Robert se z nás jednou snažil udělat bohy. Ale podobně jako staří Řekové i já uctívám dokonalost lidského těla. Je mým olympijským atletem a já se nemůžu dočkat, až si ho podmaním.

Opouštím jeho klín, zvedám se a pomalu si před jeho zraky svlékám zbytek oblečení. Sálá z něj touha, která překlenuje celou vzdálenost, jež nás dělí. Pouhá intenzita jeho pohledu mi vyvolává chvění po celém těle. Stačí jediný pohled tohoto muže a jsem vzrušená. Je to normální? Budeme vůbec někdy normální?

Možná ano, možná ne. Ale možná ani nemusíme. Teď, když už víme jak na to, můžeme prostě být sami sebou.

Stojím vedle postele, teď už nahá a velmi připravená. Sedá si a znovu mi tiskne ruku mezi nohy, sám cítí, jak moc jsem na něj připravená. Stoupá si a sklání se pro něžný polibek, ale vzápětí mě popadá a jako divoch mě hází zpátky na postel. Tohle se mi líbí, ta vzrušující kombinace něžné romantiky a drsné vášně. To jsme my.

Lehá si na mě a znovu mě líbá. Svírám ho v pažích a tisknu se k němu. Jeho tělo je tak důvěrně známé… je to domov.

Něžně mě přetáčí na břicho a já si natahuju ruce nad hlavu a rozevírám nohy, ale jenom trochu. Tentokrát ho o nic neprosím ani mu nepřikazuju, aby se předvedl. Jenom vnímám polibky, kterými si vyznačuje cestu mezi mými rameny. Každý z nich je trochu jiný, každý z nich rozpaluje mou rostoucí vášeň.

Když se do mě konečně vtiskne, zalapám po dechu. Žádná vzpomínka se tomu pocitu nevyrovná. Křížím si nohy v kotnících a zatínám svaly, abych ho v sobě víc sevřela a vnímala každý jeho záhyb, každý záškub. Společně se kolébáme a skládáme naši vlastní tichou píseň lásky. Jazykem mě laská na uchu a rukama se vrací k mým ňadrům, která hladí, až se mi bradavky ještě víc stahují.

Když zašeptá mé jméno, svět kolem se mění v ohňostroj.

Jenže já ho přitom chci vidět, chci vidět skutečného Roberta Dadea. Muže, kterého spatřilo tak málo lidí.

Jako by to vycítil, narovnává se, sedá si na paty a otáčí mě na bok, abych na něj viděla. Tak otevřený výraz jsem u něj ještě nikdy neviděla. Jak se na mě dívá… on mě miluje.

Miluje mě.

S jednou nohou stále nataženou na posteli zvedám druhou nahoru a opírám mu ji o rameno. Rukou ho něžně pohladím na hrudi a vábím ho, aby se znovu pohnul dopředu.

A tak si mě vkleče na posteli znovu bere.

Dívám se mu do očí, a zatímco on se nade mnou pohupuje, zmocňuje se mě závrať a mého těla záplava pocitů. Ale i když se kolem mě všechno točí, pohled z něj nespouštím.

Procítěně se hýbe a hladí mě po stehnech. Moje štěstí se mění v nepopsatelnou extázi. Hlasitě vzdychám, když mě dovede až k vrcholu. Uvnitř se kolem něj stahuju a navenek se chvěju. V odpovědi na to mu uniká souhlasné zamručení. Ten pocit je o tolik lepší než jakákoliv fantazie. Tenhle orgasmus není jenom intenzivní…

… je krásný.

Zašeptám jeho jméno, on vykřikne mé a mohutně a zároveň tak intimně ve mně vrcholí. Cítím, jak se do mě vlévá, a vím, že jsem s ním spojená způsobem, jakého jsem doposud nikdy nedosáhla. Pulzuje ve mně a já pomalu spouštím nohu dolů.

Jako by se už nedokázal udržet ve vzpřímené poloze, hroutí se vedle mě, ztichlý a s rukou kolem mého pasu.

Několik minut mlčíme.

„Jestli spolu začínáme znovu,“ ozve se pak potichu, „je moc brzy na to, abych řekl, že tě miluju?“

„Možná,“ připouštím s vyčerpaným úsměvem, „ale já tebe taky.“

Samozřejmě postupujeme příliš rychle. Ještě dnes odpoledne jsem si myslela, že je Robert minulost. Vidím ho poprvé za několik měsíců. Říkat něco takového přináší do našeho vztahu další chaos.

Ale možná že trocha toho chaosu neuškodí. Koneckonců jde hlavně o rovnováhu. A láska není něco, čemu bych mohla poručit. Robert mě přitahuje svou gravitací.

Už není cizincem. Je mým měsícem.