Avram Davidson
Za vlády Kar-chee
dokončení
(The Kar-Chee Reign)
VIII.
Dvakrát v dálce zahlédli Kar-chee, ale nedokázali říci, zda byli sami zpozorováni nebo ne. A jednou zdvihl hlavu drak a blýskl po nich svýma složenýma očima; ale pak hlavu zase položil a až na naříkavé zabučení si jich přestal opět všímat. Jednou zaslechli lidské hlasy a poněkud odbočili, aby se s nimi nesetkali nebo aby nebyli spatřeni. A jednou jim do cesty bez výstrahy vběhlo malé děvče a ještě mnohem menší chlapec. Jeden z mužů promluvil, ale než vyslovil první slabiku svého zbytečného Nebojte se, dívka dítě popadla a beze slova uprchla. Jen dlouhá slabika chlapcova nářku za nimi visela ve vzduchu ještě poté, co zmizeli z dohledu.
Nepotřebovali hledat tu správnou díru v průčelí útesu, která by je zavedla do správné jeskyně - neboť skála se roztrhla ve dví jako zteřelý kus hadru; od vrcholu k úpatí se táhla obrovská puklina jako díra ve zkaženém zubu. A v ní, daleko vzadu za sutí a rozdrcenými skalami, spatřili, co chtěli vidět.
Jeskynní dóm, ve kterém byli předtím, se dal poznat podle rozesetých kusů strojů, vyčnívajících zpod zříceného stropu. S velkou pravděpodobností sklad hromových střel, odpálených zřícenými kameny, nadělal větší škody než samo zemětřesení. Liam se bál, že cesta dolů mohla být zatarasena úplně, a vlastně si nikdy nebyl jistý, zda tomu tak nebylo, protože když konečně jednu štolu našli, nacházela se na úplně jiném konci toho, co bývalo obrovským dómem, a její vrata ležela pokroucená a roztrhaná vedle zejícího ústí.
Podivné a zvláštní lampy, které kdysi naplňovaly jeskyni směsí syčení, bezbarvých světel a nahromaděných stínů, byly nyní z větší části zhasnuté a tiché, pokud nezmizely úplně... ale jen z větší části. Tu a tam ležela některá na zemi, vyčnívala z nerovné stěny nebo nebezpečně visela ze skalnatého stropu, zvuk ztlumený do jemného ševelení a světlo do matného žhnutí... ale jim to stačilo, aby si mohli dostatečně pečlivě vybírat cestu.
Pach draků zde chyběl, zato pach Kar-chee byl zatuchlý a silný - ne že by si toho všimli Duro a Tom, navlečení do slupek Kar-chee a napůl zadušení zápachem svého přestrojení/Kráčeli, upírali zrak do šera, sunuli jednu nohu před druhou, ohledávali cestu a klopýtali kalnou a poničenou chodbou. Země se lehounce chvěla. Cesta je vedla stále dolů a stále se zatáčela.
Najednou se Liam zastavil a rozpřáhl ruce, aby zarazil ostatní. Po chvilce je vybídl: "Poslouchejte...," zdvihl hlavu a zahleděl se na skálu nad sebou.
Za chvíli to uslyšeli i oni. Nejdřív slaboučký šum. Pak ten zvuk zesílil... ustal... opakoval se slaběji... a znovu a znovu...
"Co to je?" otázal se Lors.
"Příboj. Jsme teď pod vodou. Ne příliš daleko, ale..."
Lors dokončil větu za něj. "Ale čím dál půjdeme, tím dál pod vodou budeme."
Liam přikývl. Ještě chvilku naslouchal dlouhému zvuku vln tam nahoře nad nimi. Pak pokrčil rameny a opět vykročili.
Chvění země však kupodivu neustávalo s tím, jak šli dál. Liam si zprvu myslel, že to je tím, že snad sklon pláže odpovídá sklonu tunelu. Netrvalo mu však dlouho, než si uvědomil, že by to znamenalo až příliš dlouhou pláž, jejíž nepatrný sklon by vyčerpal energii jakkoliv mohutného příboje. A chvění postupně nabralo rytmus, který se od rytmu příboje naprosto lišil.
A protože tedy jeho zdroj neležel nahoře, musel ležet dole.
Zabýval se touto myšlenkou tak intenzivně, že si neuvědomoval plně další zvuky ještě chvíli potom, co je - jak mu potom došlo - zaslechl poprvé.
Na okamžik si myslel, že ví, co jsou zač: šoupání nadpočetného páru nohou Kar-chee, neoživeného nohama Toma a Dura. Šust... škrt... chřest... škráb... Znovu se zastavil a pokynul ostatním, aby zastavili také.
Škrt... chřest...
Škrt... chřest...
Tom a Duro se zastavili, ale ty zvuky se ozývaly dál - aby náhle utichly. Vykročil dál a pokynul ostatním, aby šli za ním.
Šust... škráb...
Šust... škráb...
A pak...
Šust... škrt... chřest... škráb...
Teď už věděl, které zvuky pocházejí od Toma a Důra. A také věděl, které zvuky pocházejí od toho, co je za nimi. A bylo také zřejmé, že to, co je za nimi, ví, že má něco před sebou: proto se to zastavilo a čekalo, když se zastavili a čekali oni. Má to, co je za nimi, jasnou představu o tom, co má před sebou? Je to jen opatrné a vyhýbá se to kontaktu jen pro jistotu? Nebo to ví přesně, co jsou Lors, Liam, Duro a Tom zač? - a sleduje je to?
Takhle přemítat mohl do nekonečna, aniž by z toho byl o něco moudřejší; mohl se dohadovat, ještě až dopadne klacek, nebo spadne strop, nebo... Rozhlédl se před sebou a kolem sebe po příhodném kousku místa. Šust... škrt... chřest... škráb...
Sinalé chvějivé světlo zůstalo daleko za nimi. Kolem se krčily stíny napodobující kameny, dveře, nestvůry, zvířata, tůně. Ovzduší bylo napjaté, sevřené a zhoustlé... zhoustlé stejně jako stíny. Šust... škrt... chřest... škráb... Ale jen na části těch zvuků teď záleželo. Zkusmo strčil nohu do nakupení stínů; obrátil se, pokynul ostatním, aby šli dál a stáhl se do stínů do rozsedliny ve skále, tichý jako ty stíny a jako sama skála.
Sledoval, jak Lors jde dál, sledoval, jak ty dvě maškary jdou za ním s hlavami skloněnými, přední končetiny mají složené, dvě dolní končetiny se jim pomalu a ztuha pohybují a dvě se vlečou za nimi a drhnou o dno chodby.
Liam se ukryl. Čekal.
Před ním v polosvětle a polotmě zeslábly zvuky šust... škráb...; zvuky škrt... chřest... zesílily. Už když k němu ten zvuk pronikl poprvé, věděl, co to musí být. Před očima mu vyvstávalo množství obrazů: starý Gaspar zahalený v plášti na výpravě za odhalením rouhačských vzpurníků. Někdo z voru, kdo chová nenávist k Liamovi za jeho vedení a touží po pomstě. Přítel nebo příbuzný mladého Rickara, kterému leží na srdci, že Fatima změnila objekt své náklonnosti a obdivu... A jiné. A jiné. Mnoho jiných. Ale po celou dobu věděl, že to jsou jen přeludy. A nyní přichází pravda.
A pravda přišla přesně tak, jak věděl, že musí přijít. V podobě jednoho Kar-chee.
Zšeřelou štolou, točivou chodbou o kruhovém průřezu, kterou museli prorazit nájezdníci, a to stejně rychle, stejně přirozeně a stejně snadno, jako mravenci budují mraveniště nebo vosy své hnízdo, scházel dolů zvláštní průvod. Jako první šel Lors. Člověk: zajatec. Pak šli Duro a Tom. Lidé: maskovaní za věznitele. Za nimi šel živý, skutečný Kar-chee. Procesí uzavíral Liam, který ani tak nepronásledoval pronásledovatele, jako spíš sledoval zvěda.
Bylo nemožné říci jistě, zda ten tvor má podezření, nebo zda je poplašený, nebo zda přesně ví, co se děje. Jak by tohle mohl vědět kterýkoliv člověk? Všechno však nasvědčovalo tomu, že ten Kar-chee si je vědom, že věci nejsou ani v pořádku, ani normální. Už nějaký čas je sledoval. Záměrně na sebe neupozorňoval. Když se zastavili oni, zastavil se také. Liam se snažil si představit... řekněme, že by dva menší Kar-chee zabili a stáhli dva lidi a ukryli se do jejich kůží - nějak... Ten obraz byl nepředstavitelný; Kar-chee byli na takový podvod ještě nevhodněji stavění, než tomu bylo v opačném směru. A přece... přesto... bylo by možné, aby se on, Liam, nechal takhle oklamat?
Drak je zřetelně viděl za denního světla a neudělal nic. Nevypadal ani v nejmenším podezřívavě. Tak proč by je - tady v té tmě - měl stopovat tenhle Kar-chee? Ale hned jak si tu otázku položil, přiznal si, že to není správně položená otázka: srovnávala jablka s cibulemi nebo tuleně s liškami. Draci patřili ke Kar-chee a nikdo z lidí nevěděl, jak těsné vlastně vztahy mezi nimi jsou... ale draci jsou, konec konců, draci. A ne Kar-chee. Co si tedy Kar-chee mysleli, věděli a mohli vědět jen oni sami.
A onen Kar-chee jim to brzy měl dát najevo.
Stíny se začaly pomaloučku, avšak viditelně prodlužovat směrem k Liamovi. Zakrátko se před nimi objevilo světlo. A ten Kar-chee "promluvil"! Ti tři vpředu, když zaslechli hlasitou výzvu, cvrčení a cvakání ještě znásobené ozvěnami, sebou trhli, uskočili a začali se otáčet - rychle a v jediném okamžiku...
Ale Kar-chee se pohyboval ještě rychleji, vrhl se kupředu na svých čtyřech zadních nohách a zdvihl obě mohutné přední končetiny jakoby k úderu.
Liam se rozběhl a vrhl se na něj, vrazil do něj nízko, ale jakmile Kar-chee zavrávoral, okamžitě ho chytil. Zatímco Kar-chee štěbetal a tloukl sebou, Liam se vrhl celou vahou kupředu. Kar-chee vrávoral, zoufale se snažil udržet rovnováhu, rozhazoval a cvakal "rukama" a nakonec padl dopředu.
Lors mu vrazil nůž těsně pod hlavu, otočil jím a řízl. Kar-chee se zazmítal a zůstal tiše ležet.
"Kdybych si nebyl toho měkkého místa všiml, když jste je stahovali..." oddechoval ztěžka Lors. "Kdybych si ho nebyl všiml...!"
Liam na něj zasyčel, aby byl zticha. Tom a Duro stáli vedle, stejně bezmocní, jako byli během toho krátkého zápasu. Zpředu a zdola k nim doléhaly jakési zvuky. Liam a Lors odtáhli mrtvolu dozadu do stínů a mladík opět schoval nůž do pochvy, zavěšené za košilí; pak on i Liam zaujali opět svá místa vpředu a všichni vyrazili dál.
Zalilo je světlo.
Vynořili se ve stěně obrovské šachty, která se zdánlivě zdvíhala stejně vysoko nad nimi, jako se propadala pod nimi. Chodba, kterou přišli, i další, které viděli, ústily na spirálový ochoz, který se vinul odshora dolů a obtáčel celou šachtu dokola, dokola a dokola. Nahoře se klenula obrovská kopule, pod její základnou neustále prosakovala a protékala voda a řítila se dolů v podobě širokých vodopádů i stružek. Po lešení podél základny se stále dokola zvolna plazily podivné stroje vydávající cvakavé a klepavé zvuky; kudy některý projel, přestala voda protékat; po chvíli začala zase odkapávat. A dole...
Už při prvním pohledu do té gigantické studny Liama napadly dvě - tedy přinejmenším dvě - možnosti. Buď toto obrovské dílo vzniklo za tu krátkou dobu, co Kar-chee přišli na ostrov... anebo si je připravili při předešlé návštěvě: patrně v době, kdy tuto oblast odlomili od hlavní pevniny a poté, co většinu horniny vysáli, vymačkali, rozdrtili, propláchli a spotřebovali, potopili větší část do moře.
Potom ho napadla ještě třetí možnost: že to vůbec nebyla práce Kar-chee, nýbrž pozůstatek prastarého lidského díla. To všechno však byly jen hypotézy a spekulace a v dané chvíli to nemělo žádný bezprostřední význam, ani jim to nemohlo pomoci. Protože dole se prostírala scéna, která zastiňovala i to, co viděli ve velkém dómu nahoře. Sběrné kanály zachycovaly a odváděly příval vody - to bylo důležité, ale samo o sobě to neznamenalo mnoho v porovnání s ostatním, neboť na dně té nesmírné jámy dole se Kar-chee hemžili a lopotili jako mravenci. Ze dna se zdvíhala gigantická rampa a při pohledu shora neviděli její konec, protože se jim ztrácela z dohledu v otvoru na boku šachty. O jejím účelu a o tom, kdo ji používal v poslední době, však nemohlo být pochyb. Nebeské lodě měly matně černou barvu, která vypadala jako popření veškerého světla. Dokonce i z téhle výšky se zdály obrovské. Jedna z nich jako by ležela poněkud nakřivo a v místě, kde se kolem ní Kar-chee a stroje hemžili nejhustěji, vypadal její obrys maličko nesymetricky. Druhé se dostávalo přinejmenším stejné pozornosti a z části jejího trupu byl odstraněn potah. Bylo to jako dívat se do hmyzího hnízda - buňky a chodbičky kypící rychlým, nelidským životem. Středem a očividným zdrojem vší té horečné energie byla třetí loď. Té se podle všeho nic nepříjemného nepřihodilo a očividně sloužila jako hlavní zdroj energie pro opravy, kterými procházela její sesterská plavidla; s nimi a se shlukem strojů ji propojovalo množství pulsujících pupečních šňůr.
Třebaže otřesy a sesuvy připravily Kar-chee o	jednu podzemní chodbu, měli k dispozici ještě
další a jejich stroje se plahočily dovnitř, uvnitř ní i ven z ní. Pohled na ty mihotavé přísvity plamenů a vzpomínka na výrony horka a rozpařeného zápachu mořského bahna Liamovi, navzdory vší jeho skepsi, přivedly na mysl nechtěný dohad: že snad těch několik Pekel, o kterých brebentily a žvanily pramatky, má někde tady dole protějšek... A jako předtím jinde, i touto cestou se plazily a soukaly velké opancéřované stroje, až zmizely z dohledu.
"Támhle," ozval se Lors a lehce kývl hlavou, aby naznačil směr, "támhle jsou ty věci, které jsme viděli na nebi tu noc, než připlula archa. Ty velké černé věci... co vládnou hromem a bleskem... Co jsou zač, Liame? Víš to? A jak se tam dostaly? A co to s nimi provádějí?"
Liam stejně tiše odpověděl: "Myslím, že v těch věcech sem Ďáblové přilétli... že to je nějaká, ehm, loď... která pluje vzduchem místo po vodě. Nevím jak. Shora sem musí vést nějaký velký průchod. Tady mají Kar-chee hlavní sídlo, o tom není pochyb. A tady opravují škody, které nadělalo zemětřesení. Tady jsou... a my jsme tu také. A co uděláme teď?"
"Podíváme se po Rickarovi?"
"Ano... proto jsme přece přišli. Tady na dně není, aspoň pokud vidím. Takže kde? Myslím, že je sice možné - i když doufám, že to není pravda - že ho zabili, než ho sem přivedli - tedy, chci říci, že ho sem nepřivedli vůbec. Ale nějak o tom pochybuji. Ne... A očividně tam dole právě teď nemají náladu na hry. Ale až budou hotovi...
Takže. Když není tady, kde je?"
Náhle si začal pohvizdovat a hvízdal a hvízdal. Žádný z Kar-chee, ani tam dole, ani nikde na vinutém ochozu, nijak nereagoval. Na dně možná hluk opravárenských prací hvízdání přehlušil. Ale určitě je bylo slyšet na velkou vzdálenost a rozhodně pak v patrech, která byla dostatečně vzdálená od mechanického hluku. Dost možná pro Kar-chee ten zvuk nic neznamenal. Bylo nepravděpodobné, že by si před nimi nějaký člověk začal schválně pohvizdovat; je to přece počin, který vyžaduje uvolněnou a klidnou mysl. Anebo snad ten zvuk jejich sluchové ústrojí nevnímalo... ať už bylo jakékoliv a pokud nějaké vůbec měli. Právě tak, jako existují zvuky, které psi a jiná zvířata slyší, zatímco lidé ne, bylo docela dobře možné, že tento konkrétní zvuk, vydávaný lidmi a slyšitelný pro lidi, byl pro Kar-chee jednoduše neslyšitelný.
Tu a tam se jeden nebo dva Kar-chee, zabraní do svých úkolů, podívali na chvilku směrem k nim nahoru, dolů nebo přes rozměrnou jámu; ale nikdy ta chvilka nebyla dlouhá. Za okamžik se vždy pohledy i samotní Kar-chee odvrátili. Navzdory všemu, co Liam dosud pozoroval opačného, jeho naděje a plány, že ostatní Kar-chee budou prostě mít za to, že on a Lors jsou zajatci dvou předpokládaných Kar-chee za nimi, zatím vycházely.
Zavedly je pěkný kus cesty do nepřátelského tábora. Zdali jim tam pomohou splnit jejich poslání a dostat je bezpečně ven, to se teprve uvidí.
Lors se ozval: "Stát."
Liamovi se zdálo, že odkudsi zdaleka v tom těžkém vzduchu slyší slaboučký ječivý zvuk. Odkud přichází? Z chodby, jejíž ústí právě minuli? Nebo odjinud? Liam znovu vykročil dolů po ochozu.
Duro se ozval: "Stát."
Jeho hlas tlumila skořápka, ve které byl ukryt. Otočil se tak, že hleděl přes jámu. Stál tam Kar-chee obrácený k nim. Jeho štěbetání a cvrčení bylo sotva slyšet, ale i když bylo nesrozumitelné stejně jako přesný význam jeho gest, směr, který jim naznačoval, byl více než jasný. Zpátky, ukazoval posunek. Nahoru... Zpátky...
Liam pronesl pár slov. Všichni čtyři si vyměnili místa, obrátili se, vykročili zpátky nahoru stejnou cestou, kterou přišli, a vešli do chodby, kterou předtím minuli. Kar-chee šel dál svou cestou stejným rozvážným krokem jako dříve.
Nebyly tam dveře, jen otevřený průchod. Liam nedokázal říci, zda je to obvyklé nebo ne. Jak odhalily letmé pohledy, v oněch hluboko zavrtaných podmořských jeskyních vrata byla, a ne jedna. Žádná zdejší chodba však dveře neměla. A co se týče štíhlých černých hradů Kar-chee, které tu a tam legendy kladly do vzdálených zemí, žádná legenda nemluvila o někom, kdo by se odtamtud vrátil, aby mohl vyprávět o takových podrobnostech, jako jsou dveře.
Chodba se opět vinula dolů a do oblouku, třebaže s menším sklonem než hlavní ochoz, vznášel se v ní pižmový pach Kar-chee a byla osvětlena stejným zvláštním způsobem jako jejich ostatní prostředí; Liam přemítal, zda by to mohlo být způsobeno nejen rozdíly v technice, ale i rozdílem mezi zrakem lidí a Kar-chee... a ještě intenzivněji přemítal, zda ten Kar-chee, který je sem posunky poslal, to udělal proto, že prohlédl jejich přestrojení a chladně je poslal na smrt, nebo zda...
Lors řekl Stát a Duro řekl Stát, avšak Liam tentokrát jen zdvihl ruku a přidržel ostatní zpátky. Nedaleko před nimi, nicméně neviditelný za zatáčkou chodby "mluvil" jeden Kar-chee. Druhý mu sotva postřehnutelně odlišným zvukem "odpověděl". Pak zareagoval zase ten první... nebo každopádně "promluvil" znovu. Ozvalo se zasténání a v jeho průběhu se opět ozval druhý Kar-chee. Podivný dialog pokračoval stejným způsobem dál. Jen další sténání se už neozvalo. Liam začal prudce gestikulovat. A věci se daly do pohybu.
On i Lors pomohli tak rychle, jak jen dokázali -byl to pro ně nezvyklý úkol - Durovi a Tomovi vyvléci a vykroutit se ze skořápek Kar-chee. Ti se vynořili ulepení a zapáchající a s výrazem, ve kterém se mísilo potěšení, že jsou venku, se znechucením, že vůbec byli uvnitř. Samostříly, které sloužily jako výztuha horních částí strašáků, nyní vydolovali ven a Liam si stáhl košili, aby je jí mohli otřít - narychlo, spěšně a ne zcela dokonale, ale dostatečně na to, aby se tětiva nesmekala, nebo aby se šipka nepřilepila.
Pak se všichni čtyři vydali dál... Tom a Liam se plížili první a drželi jeden z pozůstatků Kar-chee vystrčený před sebou. Nyní to šlo snadno a oni pomalu postupovali... pomalu... pomaličku...
Není těžké odhadnout, jaké pocity by měli dva lidé zabraní do rozhovoru, kdyby se náhle z ohybu chodby vysunulo torzo jiného člověka - hlava pokleslá, tělo pravděpodobně v nemožném úhlu - a stejně rychle opět zmizelo z dohledu. Lidé, kteří by se stali svědky něčeho takového, by si mohli myslet... cokoliv.. Ale je důvodně jisté, že bez ohledu na to, co by si mysleli, by jejich přirozená reakce byla jít a podívat se, co...
A totéž udělali Kar-chee.
První se vystavil plnému a téměř bezprostřednímu pohledu, neopatrně, a jak se ukázalo, téměř ihned na to doplatil: Duro, který měl přidělenou první ránu, jej zasáhl šipkou, která probodla oko a vynořila se skrz temeno mozkovny. Druhý se ukázal právě v okamžiku, kdy první padal, postřehl z té scény dost na to, aby ho to varovalo, a stáhl se - ale ne dost rychle. Nebyli si jistí, jestli jej druhá šipka zasáhla, tak rychle se otáčel, zmítal sebou a bil kolem sebe; neztráceli čas zkoumáním, nýbrž vrhli se na něj s noži v rukou a hledali měkká nechráněná místa pod chitinem, škvíry v brnění, a snažili se přitom vyhnout úderům mohutných a vražedně vyhlížejících předních končetin.
Našli, co hledali.
A také našli v komoře, která se otevírala do chodby, nahého, krvácejícího a svázaného... a ne docela při smyslech... Rickara.
Rozvázali mu podivně upravená pouta (měla vlastně jen jeden uzel vzadu, v místech, kam by sám nikdy nedokázal dosáhnout, ale poddal se na jediné zatažení za krátký vyčnívající konec a pouta sama spadla) a on sténal; třeli mu údy a on kvílel; mluvili na něj... jemně... ostře... obracel oči v sloup... a nakonec ho políčkovali.
Přestal obracet oči v sloup a fňukat. Zahlédl mrtvého Kar-chee a zaječel - ten výkřik je tak překvapil, že měl čas nabrat dech podruhé, než mu ucpali rukama ústa.
Co mu Kar-chee udělali nebo co měl za to, že mu udělali, nevěděli a neměli čas se na to vyptávat. "Poslouchej, Rickare," promluvil Liam naléhavě, "tím, že jsme sem přišli, jsme riskovali životy, a přišli jsme sem pro tebe. Tak se seber a hned -abychom se všichni dokázali dostat odsud!"
Rickarovy oči se začaly zaměřovat a zdálo se, že už je při smyslech; přikývl.
"Můžeš chodit?"
"Ano..."
Pomohli mu vstát a on zasyčel náhlou bolestí a odtáhl se. Na jeho pažích spatřili nelidské stopy v místech, kde ho věznitelé uchvátili, když ho vlekli pryč. A pak, třebaže spěchali, se zastavili. Před nimi leželo cosi, na co zapomněli - slupky mrtvých Kar-chee, do kterých byli předtím dva z nich navlečeni. A oba současně prohlásili: "Já už ne!"
Váhali sotva vteřinu, než Liam rozhodl: "Nemáme čas, nikdo z nás."
Vraceli se chodbou zpět a po vinutém ochozu nahoru a tiskli se ke stěně v naději, že je snad nikdo nezahlédne zespodu, a ve strachu, že by mohli potkat někoho, kdo by scházel dolů. Neustálý lomoz oprav z hloubky pod nimi dosvědčoval, že se tam stále pohybuje množství Kar-chee. Nad nimi, viditelný skrze vzpěry a příčky kovového lešení, se podél základny kopule neustále dokola a nekonečně pomalu plazil velký a těžkopádný stroj a utěsňoval a opravoval místa, kudy dovnitř prosakovala a pronikala voda z moře, jež svým nesmírným a věčným tlakem bez ustání doléhalo na kopuli shora.
Zdálo se však, že ve středních výškách, kudy vedla jejich cesta, není nikdo a nic kromě nich samých, jak se pachtili kolem dokola po vnitřní stěně jámy jako hmyz po závitech obrovské matice. A pak zdola, ale nepříliš hluboko pod nimi, dolehl k jejich uším nový zvuk, jakoby noční hmyzí koncert, ale tisíckrát zesílený.
A kulisa náhlého a ohlušivého ticha stoupajícího z nejvzdálenější hlubiny jim dala na vědomí, že mechanický hluk oprav ustal.
Duro a Rickar buď nedbali Liamova výstražného zasyknutí, aby se nezastavovali, anebo je ani neslyšeli, instinktivně se přiblížili k okraji ochozu a shlédli dolů. Níže a stranou stál jeden Kar-chee, hlavu silně zakloněnou, a hruď se mu viditelně chvěla; od něho se šířil ten ječivý poplašný cvrkot. V předních končetinách svíral vydlabanou slupku jednoho ze zabitých Kar-chee. Znovu a znovu zněl ten uši rvoucí ryk, a pak ustal... a náhle se ozval nanovo jiným tónem, když se Kar-chee gestem jedné přední končetiny dožadoval pozornosti a druhou ukazoval nahoru přes šachtu na ty dva, kteří stáli jako zkamenělí na místě, kde zůstali stát - na okraji ochozu, vystavení všem pohledům.
"Pojďte zpátky! Pryč! Pojďte pryč!" vykřikl Liam, třebaže věděl, že už je stejně pozdě.
Oni se však ani nehnuli, stáli na místě a vzduch ve velké šachtě stále naplňovalo obviňující a poplašené štěbetání a cvrlikání a trhalo jim ušní bubínky. Liamovi prolétlo hlavou, že ten zvuk nemusí sloužit jen k tomu, aby upozornil Kar-chee na nebezpečí, ale i k tomu, aby omámil tvora, který to nebezpečí ztělesňuje... pravděpodobně instinktivní směrovaná reakce - a k jakému vnitřnímu poznání nyní, teď, náhle, pravé v tomto okamžiku! muselo v myslích Kar-chee docházet, když poprvé tímto způsobem reagovali na lidi nebo některé lidské činy...
Liam a Lors se vrhli kupředu, popadli neposlušnou dvojici, strhli ji nazad a pryč a tím zlomili kouzlo; všichni se dali na útěk a utíkali, utíkali a utíkali, prchali a hlasitě, rychle a ztěžka oddechovali, plně si uvědomujíce nebezpečí: Liam a Lors tím, co udělali, ovšem odhalili nepříteli i svou přítomnost...
Zespodu se ozval mohutný vibrující a chřestivý zvuk, který rozechvěl i samotný vzduch, jak všichni Kar-chee propukli v poplašný lomoz - a nechali být vozidla, stroje i nářadí, zapomněli na opravy a proudem se vyhrnuli na vinutý ochoz, aby lidi pronásledovali.
Lidé to zachytili jedním letmým pohledem a pak už se neodvažovali dívat za sebe ani dolů, nýbrž s roztřeseným dechem kmitajícími končetinami zdolávali svah a pokoušeli se nemyslet na to, kolik ještě okruhů zbývá a podle čeho vlastně mají odhadovat okruhy, než doběhnou k chodbě, která je nakonec vyvede ven a (jak možná nepříliš oprávněně doufali) do bezpečí.
"Rouhači!" vykřikl Gaspar.
"Kacíři! Rebelové!" křičel Lej.
A zahradili cestu.
"Jestli vám záleží na životě - na našem i na vašem! - tak nás teď nezastavujte!" křikl Liam, popadl starého Vědomce a snažil se ho buď odhodit stranou nebo strhnout s sebou do běhu. Ale Gaspar stál nehybně, pevně a neochvějně jako skála. A Lej vedle něho právě tak.
"Otče, otče," stkal Rickar. "Co mi to udělali...! Nech nás projít!" naléhal úpěnlivě.
V Gasparově tváři se však nezračila naprosto žádná radost nad tím, že vidí svého syna mezi živými; Liam později jasně pochopil, že stařec z větší části - ne-li úplně - želel nikoliv skutečné ztráty syna, nýbrž jeho pochybení. "Bezbožné dítě," prohlásil a zavrtěl hlavou tak divoce, že mu dlouhé vlasy a vousy švihaly okolo, "cožpak ti, kteří sestoupili do hrobu, z něj zase vylézají, aby nařizovali živým?"
Lors se s výkřikem "Podívejte se tam dolů! Podívejte! Podívejte!" vrhl na Leje, který ho odhodil tak prudce a silně, že málem ztratil rovnováhu a spadl do jámy.
"Tam dole není nic jiného než váš zasloužený rozsudek a trest!" vykřikl Lej.
"Zasloužený nebo ne, ten trest nás stihne všechny," zařval Liam, k nepříčetnosti rozzuřený při pomyšlení na to, že až dosud unikli všem nebezpečím jen proto, aby jim teď hrozila záhuba vinou těch dvou fanatiků. Jakkoli byly argumenty starého Gaspara absurdní, dosud je alespoň předkládal klidně a s jistým zdáním logiky. Nyní se však starý Vědomec choval jako nepříčetný.
"Darebáci!" ječel. "Mizerové! Rebelové! Nestačí vám škoda, kterou jste už nadělali? Pro vaši špatnost a vzdor nás ochromily ničivé otřesy a vlny, které odložily naše nutné odplutí. A teď chcete Přírodu pokoušet a provokovat ještě víc a zničit nás všechny!"
Na rtech se mu objevila drobná pěna a rukama máchal ve vzduchu; pak náhle přeběhl na okraj ochozu a hlasem, který zněl jako něco mezi vřískáním a vytím, křičel: "Ďáblové! Ďáblové! Váš hněv je spravedlivý, ale zaměřte jej proti těmto, kdo se vám vzepřeli, a ne proti nám. My jsme po celý život žili ctnostně, Lej a já a my ostatní jsme vám nikdy nevzdorovali, nikdy..."
Liam zvedl ruku a vrhl se k Lejovi, který se napjal a připravil se odrazit ránu; a Liam ho uchopil a hodil ho tvrdě na zem. "Pojďte! Pojďte!" Doslova vystřelil nahoru a pryč odtamtud a Lors, Duro a Tom za ním.
Za sebou stále slyšeli Gaspara vřeštět jeho šílené litanie. Pak znenadání přešel do jiného tónu a téměř chladně prohlásil: "Ať si běží; před Projevy Přírody na dlouho neutečou... Ďáblové, Lej a já se postavíme stranou, abychom vám nepřekáželi v pronásledování: ale ušetřete ostatní nahoře -nebo alespoň ty, kdo..."
Vzdálenost, vlastní dupání a rezavé cvrčení zabránily uprchlíkům vyposlechnout zbytek jeho proslovů. A pak se ozval zvuk, který je vyvedl z tempa - a nato další, který je přiměl zastavit: Gasparův hlas, zvýšený a protažený v jedinou dlouhou a nevěřícnou samohlásku protestu; a přehlušený Lejovým hlasem, šplhajícím do výšky, kterou by jinak pokládali za nemožnou, křičícím hrůzou...
A bolestí...
Rickar vyvalil oči; ústa se mu roztáhla v příšerné grimase, která téměř připomínala škleb lebky; napůl se obrátil. Tom a Liam ho popadli pod paží, Lors ho táhl, Duro tlačil a všichni se dali znovu na útěk; tentokrát už jejich kroky nezastavilo nic.
IX.
Když před sebou trhlinou ve skalní oponě spatřili denní světlo, podivné a bledé, zastavil se Malý Tom, aby vyslovil svou první radu. Hrudník mu namáhavě pracoval a leskl se potem a hlas měl slabý; ruka, kterou ukazoval za sebe, se mu třásla.
"Kdyby... kdybychom... kdybychom měli ohnivou střelu... neměli... neměli bychom..."
Vyhodit za sebou do vzduchu průchod? - tak to pochopil Liam. Roztřeseně se nadechl a zavrtěl hlavou. Prchali dál, klopýtali a smekali se, ale neodvažovali se zastavit. Pádili zmírajícím dnem jako zvířata, která se neodvažují zastavit a ohlédnout po psech, které už neslyší...
Později, o hodně později, když našli útočiště ve slepé jeskyni a její úzký vchod uzavřeli navalenými balvany, Liam poté, co popadl dech, vysvětlil své důvody.
"Nevíme, jestli oni vědí, že to je cesta, kterou jsme se dostali dovnitř," řekl a v krku ho stále pálilo a plíce ho bolely. "A za další, stejně by jim to nezabránilo vylézt ven. Znají jiné cesty ven. Ale... co my?... známe nějaké jiné cesty dovnitř?"
Zdálo se, že Rickar ho neslyšel. Hlavu měl skloněnou ke straně a vypadalo to, jako kdyby se snažil zaslechnout něco jiného; jeho tvář stále nesla stopy šklebu, který ji zachvátil, když zaslechli to, co mohlo být smrtelným výkřikem jeho otce. Mohlo, ale také nemuselo: a asi všichni před sebou měli obraz Gaspara zbaveného šatů, víry i důstojnosti a vrženého do ringu kruté zábavy - potrhaného a zakrváceného...
Lors si rukama shrnul vlasy z očí, příliš unavený i na to, aby to udělal pohozením hlavy. "Jiné cesty dovnitř?" opakoval zděšeně. "Zešílel jsi stejně jako tamti dva? U mléka mé matky, co by nás mohlo nutit vracet se tam?"
Duro se ozval: "Neříkej 'nás'."
A Tom dodal: "Ne, mě vynechte. Já ne. Nikdy."
Ale Lors, stále hledící na Liama, se se stále výraznějším nevěřícným tónem v hlase zeptal: "Na co myslíš? Kvůli čemu se tam chceš vracet?"
Liam se bezcílně a nervózně poškrabával mezi zpocenými chloupky na těle. "Nevím...," odpověděl. "Nevím, na co myslím... Ale to neznamená, že bych nemyslel vůbec." Pak méně filosoficky a mnohem osobněji prohlásil, přičemž postupně zpříma pohlédl všem do očí: "A každý, kdo se necítí na to, aby šel tam, kam jdu já, může jít... no, někam jinam... Já jsem nikoho přes koleno nelámal," dodal rozmrzele.
Rozhostilo se ticho rušené pouze jejich namáhavým oddechováním. Prolomil je Lors. "Šli jsme, kam jsi šel ty," zdůraznil, "ne proto, že by nás k tobě poutala přísaha, nebo že bychom s tebou prohráli ve hře na fanty, nebo že bychom ti dlužili dědičnou poslušnost, nebo něco takového... ne, nic takového... Šli jsme za tebou, protože jsi měl rozumný cíl, nebo jsme si to aspoň mysleli... tedy já si to stále myslím. Zjistit toho víc o Ďáblech: nebyl to snad náš cíl? Takže dobrá. Řekněme, že teď dáme hlavy dohromady a shrneme si, co jsme se o nich dozvěděli - než se začneme zapřísahat, že už se tam nikdy nevrátíme, nebo než se začneme vypravovat zpátky hned teď. Co? Duro? Tome? Souhlasíte? Tak dobrá... Liame?"
Liam si všiml, že Lors pominul Rickara, ale už letmý pohled mu potvrdil, že ho přinejmenším pro tuto chvíli mohou skutečně vynechat. Skutečně to vypadalo, že Gasparův syn nejen neposlouchá, co říkají, ale že toho ani není schopen.
"Takže dohodnuto," řekl. Zdvihl hlavu a odkašlal si.
Co se to vlastně o Ďáblech dozvěděli?
Za prvé to, že Kar-chee a draci se nevyskytují vždycky spolu; třebaže je viděli oboje na povrchu a v jeskyni, kde se činily hadovité vrtné soupravy, ve velké válcové šachtě viděli jenom Kar-chee. Co to dokazuje? Nebo, pokud to nic nedokazuje, může to alespoň něco naznačovat? Že by draci nebyli podstatní pro základní úkoly Kar-chee a sloužili jenom nebo především jako vojsko či stráž?
A dále - viděli velké lodě, ve kterých Kar-chee (a nutno předpokládat, že i draci) cestovali vzduchem... a podle některých legend i prostorem bez vzduchu mezi hvězdami. Viděli tyto lodě poškozené, z čehož vyplývá, že se dají poškodit. A viděli, jak je Kar-chee opravují. A co plynulo z toho, byl určitě více než jen pouhý náznak...
"Máš snad za to, že chtějí odletět pryč?" otázal se Lors.
"Mám za to, že chtějí být schopní odletět pryč! Tím chci říci, že nevypadají, jako by se tu chtěli usadit," odpověděl Liam.
Ale už když tento závěr tak jasně a rozhodně pronášel, začala jeho okraje nahlodávat pochybnost. Ta pochybnost kroužila dokola a dokola a dokola a - kupodivu! - ať se snažil sebevíc, nedokázal na ní postřehnout žádný jiný pohyb, ani ji nedokázal chytit a zastavit, aby se podíval, co v tom vězí...
"Něco se děje?" zeptal se Lors a střelil po něm poplašeným pohledem.
Liam se probral. "Ne... ne... vlastně nic. Takže abychom pokračovali..."
Takže aby pokračovali, potvrdili si na vlastní oči informaci, kterou Lors přinesl s sebou z Britlandu: že ozbrojení lidé dokáží fyzicky zničit Kar-chee. Nyní zbývalo zjistit, zda po tomto zabíjení bude následovat okamžitý útok - jak tomu bylo v Novém Severním Britlandu od Uistu po Ulst.
"Ale řekl bych, že tomu tak asi nebude," dodal.
Rickar cosi zamumlal; rychle se ohlédli po něm a potom po sobě navzájem. Duro si přesedl do jiné polohy a zeptal se: "Proč ne?"
"Protože by byli jednali už po našem prvním útoku na ně, pokusili by se pomstít smrt těch prvních dvou Kar-chee, které jsme zabili... nebo... pokud by si nebyli jistí, že jsou mrtví, nepokusili by se je snad zachránit? Ale stejně... ať už jsme se o nich dozvěděli cokoliv, není toho mnoho. Jejich chápání odpovědnosti za druhé nemusí být stejné jako naše. Na druhou stranu, pamatujete si, jak reagovali tam dole v jámě? Kdo by to byl předpokládal? Bylo to jen proto, že jsme udeřili tak hluboko na jejich území?"
Jeskyně byla temná a malá a bylo v ní cítit netopýřím trusem a zasychajícím potem. Bylo to dost zvláštní místo na to, aby se zde s téměř akademickým odstupem diskutovalo o psychologii mimozemského druhu... a přece na této diskusi mohl záviset osud tohoto ostrova a všech lidí, kteří se na něm nacházeli.
Liam vyložil, že neví přesně proč, ale že si myslí, že Kar-chee veškerou svou energii vynakládají na opravy lodí, aby mohli brzy odletět. A snad je přivedl k zuřivosti strach z toho, že by lidští vetřelci snad byli schopní nějakým způsobem ještě více poškodit lodě Kar-chee.
"Takže ty lodě," prohlásil Lors zamyšleně, "jsou jejich slabé místo. Možná dokonce nejslabší..."
"Dokud je neopraví. Pak to docela dobře může být jejich nejsilnější zbraň."
Tom podle všeho zápasil s nezvyklou myšlenkou; obrátil se k Rickarovi, jako by zapomněl, že Rickar byl z diskuse mlčky vyloučen. "Vy lidé z archy... Vědomci... dokážete ovládat velké lodě. Myslíš, že byste zvládli i ty velké lodě Ďáblů?"
Lors na něj pohlédl téměř opovržlivě, Duro vyhekl překvapením, avšak Liam...
Rickar k překvapení všech odpověděl: "Nemám tušení jak. Naše jsou poháněny větrem nebo vesly a tyhle mají motory. Naše plují po vodě a ty jejich létají vzduchem. Ne... ne..."
Tom se zatvářil zklamaně. "Hm. Škoda... Napadlo mě, že kdybyste to uměli - kdyby to někdo z nás uměl - mohli bychom se dostat prostě kamkoliv, všude vyburcovat lidi a potom..."
"Kdybychom dokázali řídit jejich lodě, dokázali bychom vybít Ďábly obou druhů sami," ozval se Lors netrpělivě.
Ale Liam se díval na Toma a hlava se mu zvolna zvedala a zase klesala, jak si jí pomalu, pomaličku pokyvoval sám pro sebe.
Stejně úporně jako se Kar-chee lopotili při opravách svých lodí, tak se na opravách těch svých lopotili Vědomci, staří i noví. Když se mezi nimi objevil Rickar, zprvu to jejich robotu a lopotu nijak nenarušilo; někteří ani nevzhlédli, aby se po něm vůbec podívali, jiní ani nevěděli, kdo to je, někteří už zapomněli, že byl pohřešován, někteří prostě došli k závěru, že zpráva o jeho odvlečení nebyla pravdivá, další zase...
Tu se však k němu s výkřikem radosti rozběhla žena s rozzářenou pohublou tváří a mávala vztyčenýma upracovanýma rukama: Matka Nor.
"Synku, synáčku! Já jsem to věděla, synáčku; já jsem to věděla! Tvůj otec se nemohl dívat, jak trpíš, a netoužit přitom ti pomoci a zachránit tě - ach ne..." Hladila ho po tváři, jak tam před ní stál; a tu se kolem nich začali ti ostatní shromažďovat -i když nikdo vlastně nezanechal práce, ale někteří se prostě zastavili poblíž i s břemenem, které nesli. "Jednal jsi špatně a tví přátelé samozřejmě také jednali špatně: Gaspar to věděl - a kdo by to nevěděl - ale kvůli tobě by třeba obrátil peklo naruby!" Její pohled, plný slz a důvěry, zatěkal po shlukujících se lidech. "Tvůj otec? Gaspar? Kam šel?" A opět upřela pohled na svého syna a výraz její tváře se prudce a strašlivě změnil.
"Co se mu stalo?"
Tu otázku přímo zaječela. Rickar se roztřásl, tělo se mu začalo chvět a poškubávat. Otevřel ústa, ale vycházelo z nich jenom nesrozumitelné huhňání a štěkání. Kroutil rukama a nohama, hlavu měl ztuhle skloněnou na stranu a na tvář se mu vrátil ten strašlivý škleb se staženými rty. Okolním hloučkem proběhla vlna znechuceného a ustrašeného mumlání. A Rickar stále nebyl schopen souvisle mluvit.
A tak zůstalo na Liamovi, aby mluvil za všechny. Velmi zhluboka si vzdychl. "Matko Nor," začal za okamžik, "věci se nemají tak, jak si myslíš. Gaspar nešel za námi, aby zachránil Rickara před Ďábly, ale proto, aby ho zahnal zpátky k nim. Ach, Matko...
Bylo by možné, abys na chvilku uvážila možnost - ne ji přijala za vlastní, to bych chtěl příliš, ale jen na chvilku o ní uvažovala - že Kar-chee mohou mít i jiný cíl než jen být Ďábly hříšnému lidstvu? Jenom si to na chvilku představ... dokážeš to? Předpokládej, že Kar-chee jsou živí tvorové jako my a že sem přišli za vlastním cílem, který s námi nemá nic společného - ani s námi zde, ani s jinými muži a ženami kdekoliv jinde. Představ si, jenom tak předpokládej, že sem nepřišli trestat, ale s cílem, který by zůstal stejný, i kdybychom všichni dávno zemřeli..."
Musel jí připsat k dobru, že se skutečně snažila si to představit; bylo to na ní vidět. Poznala, že se děje něco neobvyklého, a pro tuto chvíli sice svou víru neopustila zcela, ale oprostila se od ní a zůstala kousíček mimo ni. Pohybovala tenkými rty, stále přitom hladila zmučenou tvář svého syna a pak se zeptala: "A co by tím předpokládaným cílem mělo být?"
Liam řekl: "Viděli jsme je ve velké jeskyni, jak vrtají díry do skály, sbírají kamení, drtí je a promývají; a způsob, kterým to dělají, Matko, je stejný, jakým jsem ve své staré zemi, v těch částech, které se vynořily z moře v těch dávných, dávných dnech, kdy se její zbytek potopil, viděl postupovat lidi zvané těžaři. Promývají horninu, aby viděli, zda obsahuje dost částeček kovu na to, aby stálo za to pustit se do těžby v plném rozsahu. A podle toho, co jsem slyšel, se po celém světě dají nalézt stopy po dávné těžbě velkého rozsahu; nám se může zdát, když je kov dnes tak vzácný a málo rozšířený, že celý svět byl úplně vytěžen. Ale víš, že i potom, co mrchožrouti ohlodají mršinu na holé kosti, zbývá uvnitř kostí ještě morek.
Já věřím, že tohle je pravda, ale po tobě chci jen, abys předpokládala, že to snad může být pravda: že Kar-chee sem přišli odjinud, aby rozdrtili kosti naší země a vysáli dosucha její morek. Až na to, že morek, po kterém pasou, není skutečný morek, nýbrž kov! Dokážeš si to, třeba jen na okamžik, představit?"
Hlouček zahučel. Matka Nor svraštila čelo. Uplynula chvilka. Pak řekla: "A tudíž...?"
"A tudíž, Matko, tudíž všechny ty velké příšerné stroje, které jsme pod zemí viděli...," popsal je a obracel se přitom na Lorse, Dura a Toma, aby mu potvrdili, co všichni viděli, "...ty věci slouží k těžbě, Matko. Kar-chee sem přišli těžit kov. Kopou hluboko, protože jenom v hlubinách země se nacházejí horniny, které stojí za to těžit. Potápění jedněch zemí a vyzdvihování jiných neslouží k jinému účelu, než že to nějak souvisí s těžebními pracemi. Že to má vliv na lidstvo, je souhra okolností; pokud jde o Kar-chee, lidstvo stojí stranou jejich zájmu. Oni nepřišli se záměrem nám působit utrpení, ale to, zda v důsledku jejich příchodu trpíme, je nezajímá. Je jim jedno, jestli zůstaneme nebo uprchneme. Jenom ve dvou případech, Matko, nás vůbec vezmou na vědomí...
Jedním případem je, když je ohrožujeme, nebo když mají za to, že je ohrožujeme: potom proti nám udeří. To je nejspíš jen přirozené. Nemáme s nimi nic společného kromě života, smrti a přání obsadit tentýž prostor; náš druh se nemůže dohovořit s jejich druhem. A tak co jiného zbývá, když jeden udeří na druhého, nebo když se zdá, že udeří, než úder opětovat?
Říkám, že to je přirozené. Nikoliv 'dobré' - 'přirozené'.
Ale je ještě jeden případ, Matko, kdy je zajímáme, a ten mi připadá méně přirozený, v tom smyslu, že není nevyhnutelný. Oni nás občas používají pro zábavu."
Tvář starší ženy se změnila; tichým hlasem opáčila: "Mé dítě, ty žvaníš nesmysly."
Lors se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou. Vypadal o deset let starší než onen výrostek, který ještě přednedávnem neměl jiný zájem než ulovit jelena či povalit děvče. Z jeho tváře zmizely měkké tahy, hlas měl hlubší a hrubší a pohyby opatrnější i důraznější zároveň. "Vůbec nežvaní, matko," řekl přímočaře. "Všichni jsme to viděli. Nedokážeme na to zapomenout. Obávám se, že to je to, co rozrušilo tvého syna. Viděla jsi někdy, jak si kočka hraje s myší nebo s hodně mladou krysou? Je to opravdu hra? Není to třeba také druh trestu? Kočka působí bolest a má z toho potěšení. A nakonec, bez ohledu na to, jak dlouho to trvá, menší tvor zahyne.
Tak právě tohle jsme viděli dělat Ďábly. Viděli jsme, jak drak přinese člověka, vždy jednoho, a ostatní draci a Kar-chee utvoří kolem kruh, chápeš? Pak začne štvanice nebo zábava, hra, mučení, nebo jak to nazveš. Drak chytá člověka a třepe s ním a trhá ho asi jako pes krysu. Ale dává si pozor, aby člověka hned nezabil, stejně jako si kočka dává pozor, aby hned nezabila myš. Dokonce člověka občas pustí a nechá ho, aby se pokusil o útěk. Kar-chee toho člověka zaženou zpátky. A pak se do něj zase pustí drak. Zuby a drápy, drápy a zuby... Viděli jsme to. My jsme to všichni viděli."
Duro se přidal: "Viděli jsme to."
Tom potvrdil: "Ano. Všichni jsme to viděli."
A Rickar tichým, tichounkým hlasem řekl se skřípěním zubů: "Viděli jsme to. Na vlastní oči. Já jsem to také viděl."
Hlouček zašuměl. Matka Nor si olízla rty. "Když jste to všichni viděli, není třeba si nic představovat a předstírat, že? Ale to je jenom jiná podoba trestu, který Ďáblové vykonávají na lidech za to, že porušují zvyklosti spravedlnosti a rovnosti. Můj muž by neřekl nic jiného, tím jsem si jistá." Vzala svého syna za ramena. Díval se na ni s tím strašným šklebem stále utkvělým ve tváři. "Rickare, teď mi pověz - kde je tvůj otec?"
"V pekle," odpověděl.
Rozhostilo se dlouhé ticho. "Sledovali nás dolů, on a Lej, ne proto, aby mi pomohli ven, ale proto, aby se ujistili, že se už nedostanu ven. Myslel si, že bude lepší, když umřu, aby mohl vykládat, že měl celou dobu pravdu, než když se dostanu ven a tím dokážu, že se celou dobu mýlil..."
"Ne, Rickare, synku, ne..."
"A pak se všichni vyrojili, všichni Ďáblové Kar-chee, a vrhli se na nás a my jsme prchali - my jsme prchali - moji přátelé, kteří riskovali životy, aby mě zachránili - ale oni neprchali. Otec a Lej neprchali, ne, oni ne. Zůstali za námi, víš? Zůstali za námi, aby se modlili k Ďáblům, aby vzývali Ďábly, aby jim řekli, jak oni jsou spravedliví a jak my jsme špatní, a pobízeli Ďábly za námi... Ale Ďáblové nechytili nás! Chytili je! A oni křičeli - křičeli - a my jsme je slyšeli křičeti"
A zaklonil hlavu a vykřikl sám, a křičel znovu, znovu a znovu a pak se převážil kupředu a dopadl na tvář s očima obrácenýma v sloup. Jeho matka poklekla, vzala ho do náruče, hladila ho a konejšila a stále dokola mumlala: "Synáčku, synáčku... Synáčku, synáčku..." Musela si uvědomit, že ztratila manžela navždy - a v jeho osobě nejen manžela, nýbrž i svého vůdce, průvodce životem v duchovním i světském rozměru, náčelníka svého lidu, a to za těch nejkrutějších okolností: krutých v tom, jakým způsobem ho ztratila, a snad ještě krutějších v tom, že pokud jeho učení bylo správné, jak vždycky slepě věřila, pak on sám byl hříšník, kterého ona vždy považovala za spravedlivého, a pokud jeho učení správné nebylo, pak žil a zemřel pošetile - a všechny jeho následovníky nyní čekala prázdnota a chaos.

V noci se rozezněl poplašný křik. "Draci! Draci! Ďáblové! Ďáblové! Draci! Draci!" Lidé se vytrhli z dřímoty, vyskočili z lůžek, navršili dřevo na oheň a pak zmatení, v hrůze a obavách pobíhali sem a tam, jistí si pouze svým strachem a samotnou nejistotou, která je děsila do stejné míry.
Liam si nešel lehnout. Pojedl se svými přáteli a pak si povídali, dokud neusnuli tam, kde byli. Probudil se, aby zjistil, že má kolena vlhká od potu z tváře a matně se rozpomínal, že v té poloze napůl vsedě, napůl v dřepu chvilkami podřimoval. Nebyl si potom vůbec jistý, zda skutečně videi na okraji tábora draky, vztyčené na zadní a ve světle ohně a měsíce nabývající obrovských rozměrů, anebo zda ten obraz nebyl nic jiného než noční vidina, výtvor temnoty a nejistého osvětlení, sen, ze kterého byl vytržen, či strach, který na něho dotíral a doléhal.
Nicméně draci tam určitě byli. Vhodili své příšerné poselství do nepřátelského tábora, do tábora lidí, a pak se stáhli do mlh a temnot, ze kterých přišli.
Poselství?
Poselství!
Kámen hozený do mraveniště nezpůsobí takovou paniku, hemžení a úprk, jako způsobilo tohle. A zvědavost. Liam viděl, jak ty věci přilétly vzduchem, dopadly na zem, poskočily, rozvinuly se a zůstaly ležet; to viděl, ale v tom okamžiku ozářeném mihotavým ohněm a stříbrným měsícem nepoznal, co to je. Netrvalo však dlouho, než se místo vyčistilo od lidí, kteří odtamtud s jekotem a šílení hrůzou prchali do tmy - a než on se odvážil přijít blíž a naklonit se nad to. Pak spatřil zcela zřetelně, co to je, a poprvé za celý ten dlouhý řetěz událostí ho přepadl pocit, který se nejvíc ze všeho, co kdy cítil, blížil pocitu viny. Neměl pocit viny v Britlandu, když vedl své následovníky na moře a (jak si myslel) do bezpečí; neměl jej na voru, ani když je krutě svíraly hlad, žízeň a smrt; ale cítil něco takového nyní...
"Gaspar..." To promluvil Tom, přidušeným, stísněným hlasem.
A Lors se strnule pootevřenými ústy ze sebe vypravil další poznání: "A také Lej..."
Duro neříkal nic. Rickar se dal do pláče. Liam se upřeně díval. Věděl, co vidí, a okamžitě také věděl, proč to vidí. Byl to přece jeho nápad stáhnout oba mrtvé Kar-chee a z jejich skořápek vyrobit to maškarní přestrojení. Ostatním Kar-chee tehdy šlo především o to, odvléci Rickara, to je pravda. Ale určitě si byli vědomi toho, že lidé zabili dva jedince z jejich počtu. Ani tehdy, ani potom se však nezdálo, že by je to nějak zvlášť vzrušovalo. A když se v té obrovské válcové šachtě zdvihl ten strašlivý a pronikavý poplach, poté co se jeden z Kar-chee objevil s vydlabaným krunýřem jednoho z těch dvou a podržel jej nad okrajem ochozu, aby jej viděli i ostatní, a když se ozval ten ostrý zvuk, dlouhý, opakovaný, odrážený ozvěnou, který vycházel (podle všeho) od všech přítomných Kar-chee - když ti zanechali svých opravárenských prací a proudili vzhůru, aby lidi pronásledovali...
Ještě tehdy Liam tak nějak předpokládal, že je tak vyburcovala a rozrušila pouze samotná smrt jejich druhů a nic víc.
Když však nyní shlížel k zemi se srdcem divoce bušícím, s ústy plnými ošklivé pachuti a se zaťatými čelistními i břišními svaly, aby nezvracel, a zvuky paniky v táboře k němu doléhaly jen jako halasné bzučení, když nyní hleděl na pečlivě stažené kůže Gaspara a Leje, kůže, ve kterých už nebyla těla - nyní to konečně pochopil lépe.
Co se spojilo nebo rozhýbalo v mozkovnách Kar-chee po objevu, co lidé provedli s těmi dvěma, jaké reflexy nebo reakce to spustilo, jaké hluboko ukryté instinkty nebo emoce se probudily k životu, to Liam nevěděl a patrně se to nikdy nedozví. Mohlo mu však být jasné, a také vskutku bylo, že musely být nadmíru silné. Napadla ho matná hypotéza: možná právě díky tomuto skutku jeho a jeho přátel Kar-chee náhle, anebo definitivně, dospěli k přesvědčení, že lidská rasa je inteligentní, schopná inteligentního, tj. záměrně nepřátelského, tj. nebezpečného jednání; že už to nejsou jen štípaví mravenci nebo kousaví psi...
To však byl jen dohad a nic jiného; nebyla to fakta. Fakta ležela před nimi - prázdné slupky, které kdysi pokrývaly Gaspara a Leje.
"Takhle to nemůže jít dál," řekl kdosi. "To se nedá vydržet. Jestli tohle mohlo postihnout Gaspara a Leje, tak už není bezpečný nikdo."
Liam se otočil, aby se podíval, kdo to mluví. Podivil se jejímu sebeovládání. "Nikdo také není bezpečný, Matko Nor. A nikdy nebude, dokud..."
Její tvář vyhlížela ve světle pohasínajícího ohně a ubývajícího měsíce jako maska. Její hlas se ztišil. "Když se takové věci staly v zeleném lese, co se pak stane v suchém...?" Vztáhla ruce. "Co uděláme? Co jen uděláme? Co můžeme udělat? Řekla bych: Prchnout; prchneme znovu, bez ohledu na to, jestli jsme připravení nebo ne. Řekla bych: Opusťme tuto prokletou pevninu! Ale celá Země je prokletá a není na ní místo, kam bychom se mohli uchýlit, aby nás tam tihle Ďáblové nemohli pronásledovat a znovu mučit. Vždycky jsem věřila, že následování čisté a spravedlivé stezky Projevené Přírody, stezky pilné zbožnosti a spravedlnosti a rovnosti nakonec učiní konec utrpení, trestu a útěku..." Tvář se jí poškubávala a náhle se zase zklidnila, ztuhla a opět nabyla podoby masky. Liam se pohnul, ale ona napřáhla ruku, aby ho zadržela. A zatímco přihlížel, toužil se pohnout a něco podniknout, ale nedokázal se na ni přestat dívat a žasnout, její tvář se zvolna, pomaloučku měnila, až se na ní opět usadil sebejistý, spokojený a odhodlaný výraz, přesto však velmi odlišný od jejího výrazu v dřívějších dnech.
Promluvila. "Teď vidím zcela zřetelně, jak se věci mají. Ďáblové se zpronevěřili svému poslání. Přestali být nástroji a začali jednat po svém, místo aby se nechali vést Přírodou. Následky jsou pochopitelně zlé, ošklivě zlé...," mávla rukou k tomu, co leželo na zemi, ale nepodívala se tím směrem, "...ale aspoň nám nyní dávají volnost. Odpor už není hříšný, protože nyní je to odpor proti hříchu samotnému." Pohlédla na Liama. "A musíme uvážit, a rychle uvážit, jakou podobu na sebe ten odpor vezme. Ty už jsi o tom přemýšlel, a jakmile se lidé vrátí a shromáždí, povíš nám o tom. Vedení musíš převzít ty, protože já jsem příliš stará."
Liam zavrtěl hlavou. Ona sklonila tvář a napřáhla k němu ruce. "Shromáždi lidi všemi prostředky, Matko Nor. A sděl jim své nové prozření. Ale já se nemohu zastavit a čekat. Jednu věc musím udělat hned... asi jsem ji měl udělat už dřív, ale okolnosti... Ale jedno ti musím zdůraznit a ty to musíš zdůraznit všem ostatním: Odejdete co nejdál od vody a držte se od ní, co nejdál to půjde. Rozumíš?"
Lehce se zamračila. "Rozumím slovům," řekla a přikývla. "Ale nechápu, co se za nimi skrývá. Chceš po mně, abych jednala jen na základě víry? Podle víry jsem jednala celý život, ale nikdy jsem přitom nevycházela jen z víry, protože vždycky byl po ruce dostatek důkazů, že cesty věřících vedou k lepším výsledkům než cesty nevěřících."
Řekl jí, že má jen málo důkazů, které by bylo možné s klidem zvážit a porozumět jim. Ale nějaké má. A řekl jí, co má v plánu udělat a co očekává, že se následkem toho stane a jaké budou nevyhnutelné bezprostřední důsledky tohoto následku. Po celou dobu naslouchala. Pak vzhlédla a přikývla. "Staniž se tedy," pravila. "Já jim to řeknu. A..." Náhle v ní převážila matka nad vůdcem. Liam pochopil její pohled i její gesto.
"Ne, Rickara nebudu potřebovat. Ať zůstane tady a ať doplní tvůj výklad o své zážitky." Už se neobtěžoval dodávat: Kromě toho není v takovém stavu, aby mohl někam jít a dělat něco jiného. "Duro - ty běž do sídla svého otce, rozšiř ten vzkaz všude v okolí a postarej se, aby jej i ostatní rozšířili co nejdál. Tome - totéž platí pro tebe a sídlo tvého otce a postarejte se, aby se ta zpráva rozšířila po celém pobřeží a všech nížinách. Slyšeli jste? Ještě vám to zopakuji. Poslouchejte. Odejděte co nejdál od vody a držte se od ní, co nejdál to půjde."
Vzduch byl stejně těžký jako předtím a stejně jako předtím se zachvíval pulsem strojů, který sem doléhal z velké dálky odkudsi zdola. "Doufal jsem, že se sem už nebudeme muset vracet," zamumlal Lors, zatímco velmi rychle a velmi opatrně kráčeli další z mnoha chodeb vycházejících z mnoha jeskyní... do nitra země... do hlubin.
Liam opáčil: "Nu, je zatraceně jisté, že se už nebudeme znovu vracet." Odfrkl a kysele zkřivil ústa. "Tak nebo onak..." Hlas mu odumřel. Spěchali dál a otáčeli ostražitě hlavami ze strany na stranu.
Za chvíli se opět vynořili na spirálovém ochozu uvnitř obří válcové šachty. Tentokrát neshlíželi přes okraj dolů; to by bylo zbytečné a neužitečné riziko. A ještě jedna věc se od minula lišila - tentokrát vedla jejich cesta vzhůru.
Podivné lampy vrhaly své podivné světlo. Pohlédli přes šachtu nahoru: nikoho tam neviděli. Zrychlili krok. Stoupali nahoru. Stále výš a výš. A nakonec došli k první vzpěře. Nevěděli, co to je za kov, nebo jakým postupem byl odlit a opracován. Byla pevně usazena ve stěně a kolem celé jámy byly v tomto patře i ve vyšších patrech zakotvené dokola další vzpěry. Ty podpíraly příhradovou konstrukci lešení, které se zvedalo zdánlivě až téměř do nekonečna, až ke kopuli, jež zastřešovala celý dóm.
Lors na ni téměř uctivě poklepal dlaní. "Tolik kovu," řekl s nábožnou bázní.
"Šplhej nahoru, nebo mě pusť," odsekl Liam stroze. Lors se se zasyknutím nadechl; vztáhl ruce, zachytil se, sestoupil na vzpěru pravou nohou a potom i levou. Liam lezl za ním. V nosníku byly podivné prohlubně a výřezy, jejichž funkci neznali, nicméně skýtaly jim vynikající stupy a úchyty. Lezli nahoru a od stěny a konečně dospěli k první vodorovné výztuze. Tady se nakrátko zastavili, aby si odpočinuli. V poměrném tichu zaslechli zvuk crčící vody a přes něj ještě něco jiného.
Hlas. Lidský hlas.
Povylezli ještě o kousek, aby měli lepší výhled dolů. Ten hlas cosi mumlal. Pak cosi hučel. A pak řekl docela zřetelně: "Já vím, že tam jste!"
Lors popadl Liama za zápěstí. Liam sevřel rty a zavrtěl hlavou.
"Já vím, že tam jste. Neschovávejte se. Proč se schováváte? Nemá to cenu. Já vím, že tam jste. Najdu vás. Proto jsem sem přišel. Slyšíte? Slyšíte mě, Ďáblové? Ďáblové? Slyšíte, že jsem tady?" Ten člověk dole se zasmál, nejdřív potichu, a pak, jak ztrácel kontrolu, stále hlasitěji a hlasitěji, hýkavým zvukem, který náhle ztichl jako uťatý sekerou.
Jenom vzdálené dunění strojů, kapání vody...
"Hej, Ďáblové, já vás dostanu za to, co jste provedli mému otci. Byl to nejlepší otec, jaký kdy žil. Nezasloužil jsem si ho. Je to moje vina, že je mrtvý. Choval jsem se špatně. Ale to vy jste ho zabili, Ďáblové." Slova se rozplynula v brebentění, které skončilo tichým a mučivým zakvílením, z něhož Lorse zamrazilo na zátylku.
On i Liam opatrně ještě popolezli a opatrně shlíželi dolů. Byl to ovšem Rickar. Občas se pohyboval s přehnanou, téměř směšnou opatrností, vysoko zdvíhal nohy a pečlivě našlapoval. Občas se bokem jako krab sunul po stěně. Jednou klopýtl a Lors zaryl prsty do Liamova zápěstí - ale Rickar nepřepadl přes okraj. Přistál na kolenou a tak, jak byl, po čtyřech pokračoval v cestě, lezl, plazil se a pobroukával přitom svou šílenou výhružku. Dolů. Dolů. Stále níž, níž... níž...
Liam vzdychl. Znovu zavrtěl hlavou. Tentokrát nemohli pro Rickara udělat nic. Vůbec nic.
Jejich cesta vedla dál vzhůru. Šplhali po nosnících, výztuhách a vzpěrách jako neohrabané opice; pozemní opice, které se docela ostýchavě vracejí na dávno zapomenuté stromy. Zvuk pod nimi buď ustal, anebo potichl natolik, že už jej neslyšeli. Opět nebylo kolem nic jiného než pozvolné odkapávání vody. A pak se do jejich vědomí postupně začal prodírat jiný zvuk. Pomalé, nekonečně pomalé, avšak vytrvalé a neustálé klepání. Zdálo se jim, že se to tupé jednotónové poselství opakuje stále do nekonečna, jak tak šplhali a šplhali...
Mezi mřížemi lešení konečně postřehli konec a tam nad nimi celou konstrukci korunovala kolejnice, která obepínala celý obvod šachty kousek pod základnou kopule. A po té kolejnici pojížděl jakýsi stroj, jako by ji na jedné straně polykal a na druhé vypuzoval... a těsně za ním byl připojen další stroj... a těsně za druhým byl připojen třetí... a dál už nic. Stroje se tyčily až ke spodku kopule. Přejížděly po základně a cosi s ní dělaly. Stroje se pohybovaly pomalu, nesmírně, nesmírně pomalu; zdálo se, že se téměř vůbec nepohybují. Jejich snažení bylo dlouhé a pomalé. Voda prosakovala pod základnou kopule a lila se dovnitř tenkými pramínky. Stroje se přiblížily... pracovaly... nakonec, po delší době, než Liam dokázal pro sebe napočítat, se stroje plazily dál.
Před nimi byl okraj jámy pod kopulí mokrý. Za nimi byl suchý.
Oba muži vztáhli ruce, zachytili se a učinili několik posledních kroků vzhůru.
Samotná kolejnice nebyla jen kovovou tyčí stočenou do kruhu. Část podvozku stroje zapadala hluboko do ní a zůstávala tam, zatímco se stroj rozvážně a odhodlaně pomaličku plazil dokola. Liam přelezl co nejblíž za odsouvající se třetí stroj. Nahlédl do prohlubně pod něj a zdálo se mu, že nezřetelně zahlédl kola... Vsunul ruku za košili a zase ji vytáhl. Něco v ní zaplálo jako modrý oheň. Liamova ruka nesmírně opatrně zmizela ve středové prohlubni kolejnice. Opět se vynořila. Opakoval ten pohyb znovu. Znovu. Znovu. A znovu. Až nakonec sáhl za košili a nic tam nenašel. Zamručel a slezl o něco níž. Jeho místo zaujal Lors.
Za celou tu dobu se stroj pohnul jen o několik palců.
Znovu se zaleskl modrý oheň a ještě mnohokrát. Pak už ani v Lorsově košili nezbývalo nic. Slezl z kolejnice. A nyní, střídavě rychleji, než lezli nahoru, a zase pomaleji, když opatrnost převážila nad strachem, se propracovávali dolů a přes šachtu. Jenom jednou, než dospěli na pevnou zem, si dovolili jediný poslední pohled do propasti. Nerozeznali však nic nového: tři černé trupy kosmických lodí, drobounké tečky hemžících se Kar-chee, matné pableskující odlesky, když se nakrátko otevřely a zase rychle zavřely záhadné brány do spodních pater jeskyní - všechno bylo jako dřív.
A po Rickarovi nebylo ani stopy.
"Půjdeme tudy," řekl Liam a ukázal na otvor ve skalní stěně.
"To není ta cesta, kterou jsme přišli," namítl Lors.
"Ale je to cesta, kterou vyjdeme ven," opáčil Liam a zamířil tam. "Tedy, jestli se vůbec dostaneme ven... Tak jdeš?"
"Nestůj a přidej," řekl Lors.
X.
Jow si předloktím otřel zpocené čelo a podíval se na svého syna. "Neděláme nic jiného, než že stavíme čluny," řekl částečně rozmrzele, částečně vyplašeně... a nemálo zmateně. "A proč, když ne proto, abychom je spustili na vodu a sedli do nich? A ty si teď jen tak přijdeš a řekneš: držte se dál od vody!"
"Snad jsem ti to dobře zdůvodnil, ne? Táto, nemáme mnoho času. Nemáme mnoho času!"
Jeho otec si zhluboka povzdechl. Pak řekl: "Asi bych ti měl spíš věřit. Tak pojď, chlapče!" Vyskočil na nohy, popadl dlouhý kus dřeva, jen částečně opracovaný do podoby pádla, a zamířil přes dvůr k místu, kde z větve stromu visel velký dřevěný gong. Udeřil do něj jednou... podruhé... potřetí. Pozor! Udeřil jednou... podruhé... potřetí. Pozor! Všude kolem ustala práce a všichni vstali a vzhlédli. Na břehu jej zaslechli rybáři a přestali vytahovat sítě. Ženy, které sbíraly ústřice v mělkých zátokách, se napřímily a začaly se brodit ke břehu. Člunaři, kteří se na pláži chystali spustit na vodu novou kánoi, zaváhali a přitáhli ji kousek nazpět... naslouchali. Všichni naslouchali.
Jow udeřil do zvučícího dřeva dvakrát rychle po sobě. Pak ten dvojitý tón zopakoval. A znovu máchl improvizovanou palicí; a znovu. Bum-bum... bum-bum... bum... bum...
Nebezpečí!
Rybáři ztuhli, sběračky ústřic zůstaly stát s jednou nohou zdviženou, člunaři navzájem přejížděli pohledem z jednoho na druhého a jinak se ani nepohnuli. Čekali. A čekali.
Bum-bum... bum-bum... bum... bum...
Nebezpečí!
Pak velká vydutá ozvučná deska vydala trojici dlouhých tónů. A další trojici. A další trojici. Pak opět vyslala signál Nebezpečí; potom opět následovaly tři dlouhé tóny a potřetí tři dlouhé tóny. Pak zmlkla. Jow, Tom, loďaři, rybáři, sběračky ústřic, člunaři, dřevorubci, starci i děti - všichni do jednoho - rozuměli významu posledního signálu.
Do kopců...
Do kopců...
Do kopců...
Síť zůstala ležet na místě, kde ji upustili. Košík poskakoval na vlnách a ústřice si začaly matně uvědomovat, že jsou opět ve vodě, kánoe zůstala ležet na boku a neuvědomovala si nic. Hrnec překypěl a uhasil oheň, o který se už nikdo nestaral. Papoušek několikrát hašteřivě vykřikl, naklonil hlavu v údivu nad tím tichem a nakonec s brumláním odletěl.
Den byl neobvykle jasný. Daleko a daleko na Výšinách se tři muži, kteří se vydali stopovat guanacos, na okamžik vytrhli ze svého pátrání a shlíželi dolů. Po chvíli jeden z nich promluvil.
"Vidím mnoho lidí, kteří velmi rychle utíkají," pravil Nefi.
"Mnoho, mnoho lidí a utíkají velmi, velmi rychle," řekl Lehi. Odmlčel se, zastínil si oči a zamračil se. "A také," dodal, "mnoho draků, kteří také běží velmi rychle. Bojím se, že dostihnou a zabijí ty lidi."
"Anebo možná ne," pravil Moroni.
Ústup z Rowanova sídla probíhal mnohem méně zbrkle, protože bylo od vody poněkud dál než Jowovo sídlo. Vlastně tam ani nezůstalo mnoho lidí -někteří odešli, aby se připojili k Jowovým lidem, a někteří odešli, aby se připojili k Vědomcům. Ale byl tam starý Ren a jeho žena, jejich syn Carlo se svou rodinou a několik dalších.
Ren vyhlížel velmi staře a velmi nejistě. Kdyby ho jeho žena spolu s jeho syny nezvedla na nohy, asi by se ani nehnul.
"Vstávej, táto!" volal Duro. "Neslyšel jsi, co jsem říkal? Nevěříš mi snad?"
Jeho otec se nevzpíral, ale ani příliš nespolupracoval. "Já nevím...," zasténal a nechal se postrkovat. Zdvihl ruku a chytil se koše jedné naložené lamy, ani ne tak proto, že by se potřeboval opřít, jako spíš proto, aby nalezl útěchu ve známém předmětu. "Já nevím... Řekl bych, že v tom nebude žádný rozdíl... Tady, tam... dnes, zítra... Co na tom záleží? Hmmm... Nezáleží na tom."
Země se začala znatelně zdvíhat vzhůru a pro jednou viděli horu Tihuaco celou bez mraků, když tu ve střední vzdálenosti zaslechli křik pátrajícího draka. Starý Ren se vylekaně syčivě nadechl a zachvěl se.
Duro ho vzal za paži a jemně, ale pevně ho postrčil kupředu. "Ten je daleko, táto," dodával mu odvahy. "A určitě nejde po nás." Malá karavana šla dál.
Když však zaslechli druhého draka a třetího a čtvrtého, vždy blíž a z jiného směru, vyslovil Carlo nevyhnutelný závěr: "Duro, oni možná nejdou po nás, ale stejně nám přetnou cestu. Měli bychom odbočit ze stezky..." Nato, jako by chtěli potvrdit jeho slova nebo ho zcela zmást, ozvali se snad všichni draci světa ze všech stran okolo, kakofonie syčení, ryku a bučení. Stará žena vyjekla hrůzou a jedno z malých dětí se dalo do pláče.
Duro chytil otěže vedoucí lamy, obrátil ji napříč stezkou a táhl ji za sebou pryč. Zvířeti se viditelně nechtělo, ale poslechlo a ostatní zvířata šla za ním. Duro v tu chvíli váhal, zda má pomoci svému roztřesenému starému otci nebo svému bratru Carlovi, jehož chromá noha nebyla stavěná na prodírání podrostem a šplhání do strmých svahů.
Ren rozhodl za něj. "Pomoz bratrovi," vybídl ho. Ve tváři měl náhle odhodlaný výraz. "Možná nás chytí, ale než se jim to povede, tak je pěkně proženeme."
Křovím a houštinami, které jim rozdíraly lýtka, přes kamení, které jim rozdíralo chodidla, sehnutí a hledající sebemenší oporu, mezi balvany, které sotva dovolovaly lamám se prodrat, se lidé drápali dál, šplhali nahoru a nakonec dospěli na sice dosud svažitý, avšak již povlovnější terén. Zde, jako by jim to někdo nařídil, se všichni ohlédli dolů...
Draci postupovali v poněkud rozházené, nicméně na první pohled účelné formaci, seřazení do nepravidelné linie pod úhlem pětačtyřiceti stupňů ke směru pohybu. Tu a tam se některý z nich vztyčil na zadní a rozhlížel se kolem sebe. Přitom se zablýskl jeho rozštěpený jazyk, který šlehal ven a zase mizel, jak drak ochutnával vzduch, a ničím nezastíněné sluneční světlo se od složených očí odráželo mnoha barvami. Změna trasy lidi naštěstí odvedla z přímého směru postupu draků a naštěstí jim přál i vítr.
A pak se země zachvěla a roztřásla.
"K zemi!" vykřikl Duro. "K zemi, všichni k zemi!"
Ozval se rachot, hřmění a burácení. Země se pod nimi propadla, zase se zvedla a udeřila je, házela s nimi sem a tam. Pak na chviličku všechno ztichlo. Carlo zalapal po dechu a ukázal na moře...
Nebo spíš tam, kde bývalo moře.
Na jeho místě se do dálky, do veliké dálky, prostírala země, kterou nikdo dříve nespatřil. A za ní se točil obrovský vír. Za sebou uslyšeli tři náhlá a ostrá zahřmění. Obrátili se právě včas na to, aby spatřili, jak se vrchol hory Tihuaco roztrhl a zmizel jim z dohledu za hustými černými mraky, kterými prošlehávaly blesky, jež až dosud spaly v hlubinách země a nyní plápolaly jako jazyky obrovských draků. Spatřili, jak se jim rozlehlá náhorní plošina rozlámala před očima, jako když se udeří prknem o skálu, a zasypala údolí. Pak před nimi všechno zahalil výtrysk prachu a nastalé šero a oni se slezli k sobě, aby navzájem hledali útěchu a povzbuzení. Opět pohlédli k místu, kde bývalo moře, a třebaže sotva dýchali a byli jako omráčení, to, co spatřili, je přimělo vykřiknout, ani ne tak hrůzou, jako čirým úžasem: neboť vody oceánu, jako by je nakupila obří ruka, se nyní valily, řítily a hnaly zpátky, aby znovu dobyly ztracené území.
Země a sopka se na okamžik ztišily a lidé v tu chvíli velmi jasně uslyšeli burácení blížícího se, útočícího a vše pohlcujícího moře.
Liam a ti, kdo byli s ním, nalezli útočiště na úzkém hřebenu bez stromů. Znovu si všechno v hlavě probíral. Trojitý stroj, který se tak pomalu a rozvážně sunul po palcích podél vnitřních základů kopule. On a lidé z tábora Vědomců, jak se snaží nalézt záchranu ve vyšších polohách ostrova. Ne však všichni z tábora Vědomců, protože... Nenabádal nikoho k běhu, aby se nevyčerpali dřív, než dosáhnou bezpečí, ale pobízel je k rychlé chůzi. A stroje pod zemí se pozvolna, pomaličku proklepávaly po své okružní cestě kolem základny kopule. První náznaky, že Kar-chee nezapomínají a nepromíjejí a že urputně pracují jak na opravách v šachtě, tak prostřednictvím draků na rozsévání odplaty na povrchu. Neúnavně postupující draci. Neúnavně dokola pojíždějící stroje. A pak, než se dalo něco zahlédnout nebo zaslechnout, první varovný záchvěv země.
Stroje konečně dokončily okruh, dospěly k první ohnivé hlavici, dotkly se jí a rozdrtily ji.
Země se okamžitě zachvěla...
Začala se sesouvat...
A otřásla se...
První výbuch spouští druhý... třetí... Jeden výbuch za druhým, tam v podzemí...
A dole Kar-chee, jak vzhlížejí v náhlém úleku... Kar-chee, kteří se pokoušejí uniknout...
Všechny opravy kopule naráz přišly vniveč a nejen to; kopule praská, puká a drolí se a nad kopulí již ničím nezadržovaný strašlivý tlak oceánu... kopule se řítí a za ní se dovnitř valí oceán...
Samotný tlak vzduchu, v první vteřině stlačeného přívalem vody, je musel všechny zabít, smést a rozdrtit o dno a o stěny a vymáčknout z nich krev a rozstříknout ji všude kolem...
Jen proto, aby ji v další vteřině spláchla voda. Všechno jejich dílo, jejich stroje, jejich velké černé lodě lámal a drtil hřmící a vířící příval moře a tlaková vlna vzduchu, těžká jako skalní stěna, vnikala do každého tunelu a chodby a zabíjela a strhávala každého Kar-chee, který se tam nacházel.
A Rickar? Byl tou dobou ještě naživu? Ubohý Rickar...
Šachtu zaplnil gigantický vír a vody tohoto maelstromu se vedraly do horkého tunelu pod jeskyněmi, plného páry a zalitého plápolavým světlem, který vedl... kam vlastně?
Když hora Tihuaco začala soptit, Liam už věděl kam.
Moře vniklo do hlubin země, dotklo se podzemní lávové řeky, jezera taveniny hluboko pod mořem i pevninou, a proměnilo se v páru se zvukem, který neměl kdo slyšet, se zvukem, který musel zpočátku znít jako syčení a potom jako řev a bučení sta milionů draků...
Moře a země zaklesnuté do divokého objetí; zmítají se v křečích, křičí, bijí sebou, svíjejí se a třesou se. Chvilkové utišení. A pak moře útočí proti zemi a valí se na ni a stoupá stále výš a výš a výš a výš...
Každičký kousíček země se otřásá, ale ta nepovoluje a nakonec svrhuje moře a zatlačuje je daleko nazpět...
Země leží vyčerpaná, rozdrásaná, zkrvavená a strhaná.
Některé už nikdy nespatřili ani živé, ani mrtvé, a tak se mělo za to, že při té zkáze zahynuli. Ani po těch, kdo odmítli rady Matky Nor jako zradu pravého a čistého učení kázaného Gasparem a Lejem -a kdo odmítli i zjevné důkazy v podobě stažených kůží svých mrtvých starších jako přelud určený k jejich oklamání - a kdo přes všechna varování vzdorně spustili archy na vodu a vypluli s nimi na moře, ani po těch už nenašli žádnou přesvědčivou stopu. Polámané trámy a rozbité mrtvoly, vyplavené na břeh, mohly právě tak patřit nespuštěným archám a těm, kdo sice hledali útočiště na vyvýšených místech pevniny, ale nedostihli jej včas, než moře dostihlo je.
Trvalo celé dny, než se uklidnilo poslední vzájemné přetahování země a moře; a celé týdny, než se do života lidí vrátilo cosi jako řád. Ale nakonec Liamovi poslové našli většinu těch, kdo přežili, a většina z nich se dostavila na velké shromáždění, které svolal. Jeho průběh se držel schématu, které vtiskl již předchozím schůzkám se svými stoupenci - jednání začalo shrnutím toho, co bylo známo o utrpení lidí způsobeném Ďábly a o bezmocnosti lidí před drtivou převahou Ďáblů; přednesl je Liam. Mluvil o tom, že byl mezi prvními lidmi, kteří toho věku povstali proti Ďáblům, a o první bitvě proti nim v Britlandu a o tom, jak po ní vedl ty nejstatečnější z nejstatečnějších do této země; Cerry to potvrdila a její výmluvnost nijak neutrpěla vědomím, že se věci ve skutečnosti neodehrály tak úplně přesně takhle...
Cerry věděla téměř od samého začátku, že Liam je jeden z těch, o kterých se budou zpívat písně a vyprávět pověsti, a tohle a její láska k němu byly důvody, proč ho následovala. Věděla, že píseň či pověst nejsou nikdy přísně vázány podrobnostmi události, která je zrodila, nýbrž že píseň či pověst samy tvoří své vlastní hodnoty a nelze je ochromovat a mrzačit pouhým seřazením pouhých faktů.
Lors a Duro a po nich Tom (který už nadále nebyl nazýván Malým Tomem) potvrdili, že je Liam neochvějně vedl na výzvědy mezi Ďábly, aby poznali tajemství jejich jeskyní a štol, jejich Pekel a děr a jejich tajných ohňů a zbraní; že Ďáblové týrali lidi a že je lovili, aby je týrali; že oni mnohokrát unikli jen o vlásek; mluvili o vlastní neochvějné odvaze a o tom, jak čerpali svou sílu z Liamovy.
Fatima dosvědčila, že Liam mezi Vědomci shromáždil skupinu, která odmítla poučku o neodporování, a mluvila o tom, jak Rickara, třebaže bolestivě zraněného Kar-chee, odvedli Liam a jeho lidé do bezpečí a jak Rickar, místo aby se zotavoval, později vstal ze svého lůžka a následoval je, aby jim pomohl v závěrečném díle zkázy a záchrany, a jak přitom zahynul mučednickou smrtí.
Matka Nor promluvila krátce o tom, jak jí Liam otevřel oči k poznání, že se Ďáblové zvrhli, a jak ona díky tomu dokázala přesvědčit mnohé z Vědomců, aby vyhledali útočiště a záchranu na zemi místo smrti a zkázy na moři; pak promluvila o nutnosti hledat principy spravedlnosti a rovnosti... ale o tom nemluvila dlouho, protože byla stará, unavená a příliš ji zasáhla smrt jejího syna.
A pak promluvil opět Liam. Mluvil vsedě v křesle, jež bylo vyrobeno zvlášť pro něho, vyřezávaném z vonných dřev, vystlaném měkkými vypranými rouny a drahocennými kůžemi guana-cos a opatřeném na míru vyrobenou podnožkou pro jeho zraněnou nohu, která byla rozdrcena při zemětřeseních.
"Od té doby nikdo nespatřil živého Kar-chee," řekl mimo jiné a rozhlédl se kolem sebe s výrazem chmurné vítězoslávy. Jeho ženy Cerry a Fatima (neboť v oněch raných dnech měl jen tyto dvě a udělil jim stejné postavení) seděly vedle jeho křesla. "Zdá se být jisté, že ty, kteří se neutopili, sežrali žraloci a jiné mořské nestvůry; lidé dosvědčili, že viděli, jak k tomu dochází, a byl také nalezen mrtvý žralok, který měl v žaludku pozůstatky Kar-chee. Ukázal jsem vám, jak zničit Kar-chee zde, a ukáži také, jak je zničit i všude jinde!"
Nato všichni vykřikli a Liamovi zasvítily oči a jeho prsty se zatoulaly k jizvě na hlavě, kde utrpěl své druhé posvátné zranění (ani to se mu nikdy zcela nezahojilo, takže Liam trpěl za všechny ty, které zachránil).
"Je pravda, že draci stále zůstávají," připustil, "ale sami vidíte, jak se stáhli. Vyhýbají se nám. Ale nebude jim to nic platné, neboť vám v budoucnu ukáži, jak je můžeme lovit a týrat a zabíjet, jako oni kdysi lovili, týrali a zabíjeli nás!" A všichni vykřikli ještě hlasitěji a vycenili zuby.
Právě na této velké radě byly položeny základy velkých plánů. S pomocí mapy Kar-chee zobrazující moře i země, ve které uměl číst a kterou se uměl řídit jen sám Liam (a tudíž, jak vysvětlil, to nijak nepotřeboval ukazovat ostatním) a s pomocí těch, kdo bývali Vědomci a znali umění navigace na velké vzdálenosti, měl Liam a ti, kdo byli dost stateční na to, aby pluli přes moře s ním, navázat spojení se všemi ostatními zeměmi obydlenými lidmi. A tak se i stalo, země za zemí, rok za rokem. Na některých místech byli Liam a jeho gentlemani (jak vešli ve známost) přijati náležitě a utvořili spojenectví v boji proti Kar-chee a drakům. Nenacházeli již nikde velké množství Kar-chee, neboť většina z nich zahynula při velké zkáze a nad zbývajícími lidé vždy zvítězili... dříve nebo později.
Bohužel ne vždy však lidé v cizích zemích vítali gentlemany, jak náleží, a pak bylo nutné překonat jejich nepřátelství a rozdělit jejich zemi a ženy mezi ty, kdo přišli pouze ve jménu míru a jednoty proti přirozeným (či nepřirozeným) nepřátelům celého lidstva. Nicméně tyto boje a rozptýlení nezabránily lidstvu vybít své mimozemské nepřátele hnízdo po hnízdu a tábor po táboře. Lidé je stopovali, sledovali a ničili je jejich vlastními zbraněmi. Nakonec modré ohnivé střely samozřejmě došly. Ale tou dobou už ti Kar-chee, kteří žili daleko, předaleko v mrazivé noci ve svých doupatech okolo Hvězdného prstence, chladně rozhodli, že přestanou posílat posily: existovaly jiné planety, na kterých se dalo těžit, osídlené formami života, se kterými se dalo vyjít snáze, a od té doby Kar-chee soustředili pozornost výhradně na ně. Na zemi byli vždy posíláni jen dělníci Kar-chee, bezpohlavní jedinci, neschopní se množit, takže rozhodnutí jejich domovského světa pro ně znamenalo definitivní rozsudek smrti.
Na druhou stranu draci se rozmnožili a jejich vejce, písklata a výrostci byli k nalezení v každém lesnatém kraji... zdálo se však, že po vymření jejich dřívějších pánů je lidé stále více dostávají pod kontrolu. Když Liam zestárl a zpohodlněl, s oblibou sledoval lovy na draky a mnoho jich bylo uspořádáno zvlášť na jeho počest.
Matka Nor si stále udržela několik přívrženců a nadále hlásala své moralistické ideály, avšak bez oné přísnosti a kázně, která v sektě Vědomců panovala za režimu starého Otce Gaspara, se skupina stále zmenšovala. Kromě toho nebyla schopná soutěžit v přitažlivosti s divokým a dobrodružným způsobem života, jaký vedli Liamovi gentlemani. On sám však nikdy nedovolil, aby se staré ženě vysmívali nebo jí spílali a díky jeho šlechetnému souhlasu se ona i hrstka jejích nepraktických následovníků směli usídlit v jedné zemi, kterou dostali sami pro sebe. Vyskytlo se podezření, že tam po svém zmizení v pozdějších létech odešla i Fatima, ale nikdo se to nikdy nedozvěděl jistě; Liam o tom nikdy nemluvil, ani nedovolil, aby o tom mluvili jiní.
Tak lidstvo obnovilo svou sílu a osvojilo si nejnovější způsoby života na svém nejstarším světě, zapomenutém svými dětmi ještě po mnoho budoucích staletí. Na vyprávění toho, co se stalo, když se nové světy rozpomněly, zde není místo; a pokud jde o pozdější a poslední Liamovy roky, jak snášel všechno, co ho ještě čekalo, jak zabil Velkého Kar-chee, který ve své skryté jeskyni držel v zajetí dceru náčelníka Braná, a jak si také ji Liam vzal za ženu, pokud jde o všechny jeho skutky a triumfy a o velké činy Lorse, Dura a Toma, o těch lze slyšet všude, kde muži pějí písně a kde ženy vyprávějí pověsti.
přeložil Jiří Engliš ilustroval Karel Zeman