Kniha byla zakoupena vrámci O2 Čtení na portálu, nebo v aplikaci O2 Active.

Zakoupeno dne: 10.02.2018

ID transakce:

2077-38789278388674889522-154101-7396

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Copyright © TANJAS DARKE, 2001, 2007

Translation © Eva Konečná, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FLIGHT OF THE DANCING BIRD

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-744-2

Věnování

Nespočetným ženám, mužům, děvčátkům a chlapcům žijícím za zataženými závěsy ve strachu, co přinese den, co chystá budoucnost. Pro vás jsem napsala tuto knihu.

Navzdory zdánlivě beznadějným vyhlídkám se mi podařilo uniknout a doufám, že vám tato kniha alespoň trochu pomůže najít sílu, abyste vyvázli z temnoty „noční můry“ do prosluněné svobody.

Sdílíme úžasný dar – přežití. Fakt že přežíváme, je důkazem, že můžeme dosáhnout i zdánlivě nemožného.

Děkuji Robu Hannaovi za víru ve mě a radu, ať jdu domů a začnu znovu psát. Nějak jste mě přesvědčil, že mohu, a já to udělala.

Zejména pak chci poděkovat Billovi, svému manželovi, hrdinovi a nejlepšímu příteli za neselhávající podporu a pochopení a za sdílení nejšťastnějších let mého života.

KAPITOLA 1

Vyvolali mé jméno a já zamířila do soudní síně. Vešla jsem do místnosti plné obličejů – tolik lidí, pomyslela jsem si cestou ke svědecké lavici.

Roztřeseně jsem se podívala na tým žalobců. Nepohlédla jsem na porotu. Nepohlédla jsem na soudce. Věděla jsem, kde sedí můj otec, mezi dvěma strážci za skleněnou stěnou. Slyšela jsem ho, jak si odkašlal.

Soudní úředník mi vložil do rukou bibli a já z opotřebované kožené vazby prsty nabírala odvahu.

Konečně nastal ten čas. V mysli mi spontánně vyskočila slova Lewise Carrolla: „Nadešel čas,“ řekl Mrož, „popovídat si o mnoha věcech…“

Narodila jsem se 4. října 1960 ve Wellingtonu na Novém Zélandu. Moje nejranější vzpomínka se vztahuje k malému domu. Stojím ve dveřích a přidržuji se jich. Matka sedí nedaleko a šije. Dveře bouchnou a vylekají mě. Udělám několik klopýtavých krůčků k ní, než upadnu. Mé úplně první kroky. Moje první slovo bylo „hapala“. Zjevně jsem padala tak často, že toto slovo přišlo dříve než máma a táta.

Byla jsem nejtlustší dítě ve čtvrti, ale to možná říkají všechny pyšné matky. Nevím, jestli ta moje na mě byla pyšná – podle určitých zmínek šlo o nechtěné těhotenství. Možná bylo štěstí, že mou existenci zjistila až po pěti a půl měsících. Když to sdělila otci, šel si lehnout, přetáhl přikrývku přes hlavu a zůstal tak několik dní.

Matka vyzkoušela staré metody. Otec ji prý nutil sedět ve vroucí vodě a pít hojné množství ginu. Jeho verze byla poněkud odlišná; tak či onak, přežila jsem. Nakonec pochopili, že nehodlám odejít.

První dětské fotografie odhalují baculaté, spokojené mimino. Pamatuji si zejména jednu – sedím na podlaze a v tlustých ručičkách držím tehdy zakázanou knihu Lolita. Původně mi to připadalo vtipné, ale při zpětném pohledu to vlastně byla mrazivá předpověď budoucích událostí.

Otec přesídlil do Austrálie a já s matkou jsme ho následovaly. Pronajali jsme si tam byt ve zchátralém domě. Když mi bylo šest, zemřel dědeček z matčiny strany. Byly jsme s matkou na zahradě, když přišel pošťák s černě orámovaným telegramem. Matka roztrhla obálku a při čtení se musela posadit na betonové schody. Zeptala jsem se, co se stane, když někdo umře, a ona mi řekla, že se promění v prach a popel.

Následující dva dny strávila s koleny pod bradou a kolébáním se dopředu a dozadu. Chvílemi mluvila sama se sebou – přála si, aby u ní byl Ronald. Tak jsem se dozvěděla otcovo jméno, jenže nebyl doma. Nacházel se v australském vnitrozemí s nějakou ženou z finského velvyslanectví v Canbeře. Údajně otěhotněla, podala výpověď a vrátila se do Finska. Pokud je mi známo, tak kontakt s mým otcem neudržovala.

Moji rodiče se v té době opět rozešli. Matka a já jsme se odstěhovaly do malého, ošumělého bytu a otec posléze odjel do tropů. Matka pracovala dlouhé hodiny v malém butiku a živily jsme se jogurty, chlebem a sýrem. Během týdne jsem chodila do školky, odkud mě vyzvedávala kolem šesté hodiny.

Hodně času jsem trávila sama. Zpočátku jsem prozkoumávala náš chátrající byt. Jednou jsem vylezla na jakousi starou kredenc a našla tam sbírku houslí, zaprášených, ale krásně vyřezávaných. Hrála jsem si s nimi, dokud nepopraskaly struny.

Měsíc před Vánocemi se stala úžasná věc. Jedna matka dala paní Manahamové, majitelce školky, krabici oblečení pro mě. Uvnitř byly několikeré nádherné letní šaty, teplé vlněné svetry a dvě pyžama, potištěná malými oslíky. Zeptala jsem se, kde ta hodná paní bydlí, a dozvěděla jsem se, že jen přes ulici. Rozhodla jsem se jí poděkovat. Nebyla jsem si přesně jistá vchodem, a tak jsem druhý den ráno chodila ode dveří ke dveřím a ptala se obyvatel, jestli mi darovali oblečení. Ale nikdo z nich to nebyl, takže jsem jí nikdy nepoděkovala.

Pak přišla vánoční besídka. Několik dní jsme vystřihovali hvězdy a anděly, vymalovávali je stříbrnou a zlatou barvou a paní Manahamová je rozvěsila kolem místnosti. Besídka se konala v sobotu odpoledne. Oblékla jsem si jedny z darovaných šatů a vzrušeně čekala na matku, protože jsme všichni měli dostat nějaký dárek.

Matka přišla domů, jak slíbila, a řekla, že za chvilku půjdeme. Potom dorazil David. Byl zamilovaný do mojí mámy a vždycky na mě byl moc hodný. Měla jsem ho ráda. Navrhl, že nás doveze ke školce. Už jsme byli skoro na místě, když se rozhodl, že místo toho navštívíme jeho rodiče. Strašlivě mě to zklamalo, ale smutek mi nikdy dlouho nevydržel a líbila se mi dlouhá jízda autem.

V pondělí mi kamarádi vyprávěli o besídce a mém dárku, úžasné mrkací panence. Matka mě přišla vyzvednout a vysvětlila paní Manahamové, že jsme v sobotu nepřišly, protože jsem zlobila. Nechápala jsem, proč lže. Paní Manahamová mi řekla, že zlobivé holčičky si dárky nezaslouží, a bylo to. Nevím, co se s tou panenkou stalo, asi ji dostal někdo jiný.

Na podzim, po překrásném dopoledni stráveném skákáním v napadaném listí, jsem si našla cestu do kostela. Zavedli mě do místnosti plné dětí, a tak jsem začala tajně navštěvovat nedělní školu a získala Obrázkovou bibli pro děti. Krásné příběhy mě okouzlovaly, zejména když nám učitelka řekla, že jsou pravdivé. Také nám vyprávěla, že Bůh je s námi po celou dobu a ví o všem, co cítíme a děláme. Setkání s Bohem mě naplnilo velkým štěstím. Jeho přítomnost mě nesmírně uklidňovala.

Měsíce plynuly až do jedné neděle, kdy matka nebyla v noci doma. Neznepokojovalo mě to. Věděla jsem, že když je s Davidem, tak se někdy na noc nevrátí domů. Zjistila jsem, že jsem zaspala, proto jsem se rychle oblékla a utíkala do kostela. Bohužel těsně před ním kolem mě projížděli matka s Davidem. Hodně se zlobili a zakázali mi nedělní školu navštěvovat. Bibli jsem schovávala pod matrací a strachovala se, že mi ji vyhodí. Četla jsem ji každý večer při baterce. Obsahovala sice některá slova, jimž jsem nerozuměla, ale většinou jsem s tím neměla žádný problém. Nechtěla jsem, aby si Bůh myslel, že jsem na Něho zapomněla, protože jsem si nepřála, aby On zapomněl na mě.

Zhruba v téže době jsem začala chodit do školy. Nenáviděla jsem ji. Nesnášela jsem, že musím být dlouho zavřená v místnosti, zbavená možnosti se volně potulovat. Seděla jsem u okna a trávila většinu času pozorováním světa za ním. Nudila jsem se; uměla jsem abecedu a četla už od čtyř let.

Pamatuji si, že jsme dostali cvičení z matematiky a já začala sčítat. Byly to jednoduché příklady, takže po chvíli jsem se zahleděla z okna a úplně jsem zapomněla, co mám dělat. Nechápala jsem, proč se učitel zlobí, že jsem úkol nedokončila. Vždyť když zná výsledky, tak přece nemá smysl, abych příklady počítala.

Poslali mě na kobereček k ředitelce, velmi obézní ženě s brýlemi v obroučkách z želvoviny. Tajně jsme jí říkali Dračice a já žila v neustálém strachu z ní. Zatímco jsem čekala před její kanceláří, nějaký malý kluk vedle mě mi podrobně vyprávěl o rákosce. Už ji zažil a neměl daleko k pláči. Pak se objevila Dračice a vtáhla ho do ředitelny. Slyšela jsem svištění rákosky a jeho výkřiky mě naplnily hrůzou z toho, co přijde.

Když se dveře otevřely, vylezl z nich vzlykající chlapec, otíral si obličej a utíkal chodbou pryč. Začala jsem se třást. Ředitelka mě vyzvala, ať jdu dovnitř, jenže nohy mě neposlouchaly. Vztekle mě popadla za paži a zvedla z lavičky.

Jakmile za mnou zavřela dveře kanceláře, zírala jsem na rákosku, položenou na jejím psacím stole. Potom jsem udělala neodpustitelnou věc. Počurala jsem se. Teplá moč mi stékala po nohou a tvořila louži, která se pomalu šířila po podlaze. V její tváři se objevil nevěřícný šok. Znejistěle jsem přešlápla z nohy na nohu. Dlouhou chvíli jsme na sebe jen tak hleděly. Potom vyběhla na chodbu a zavolala uklízečku, která louži vytřela. Ředitelka mi sdělila, že jsem špindíra. Ale o matematice nepadlo ani slovo a ještě lepší bylo, že mě zapomněla zmlátit rákoskou.

Ráda bych řekla, že jsem potom dávala v hodinách větší pozor, ale nestalo se tak. Dny se vlekly a splývaly v děsnou jednotvárnost. Blížil se svátek Anzac Day a já dostala formulář, který jsem měla nechat doma podepsat. Celá škola se měla zúčastnit bohoslužby za duše Australanů a Novozélanďanů, kteří padli během první světové války. Moje matka ho nepodepsala – zřejmě jsme byly agnostičky, což byl pro malé dítě neznámý pojem. Chápala jsem ho tak, že nemluvíme s Bohem. Přemýšlela jsem, jestli se matka s Bohem pohádali. Myslela jsem si, že je moudřejší neprozradit jí, že k Bohu mluvím každý večer.

V den tohoto svátku byla škola prázdná, až na dvě malá děvčata. Karina chodila do stejné třídy jako já a její rodiče také formulář nepodepsali, takže nás svěřili Dračici.

„Doufám, že se tady nehodláš znovu počurat,“ znělo její uvítání. Odešla si udělat kávu a mumlala: „Žádný vděk, žádné vlastenectví, naši chlapci za vás umírali ve válce.“ Nakonec se usadila k nějaké práci za katedrou a chvílemi na nás zlostně zírala zpoza svých brýlí.

Karina a já jsme seděly a šeptaly si. Pokoušely jsme se rozluštit, co je agnostik a o čem byla ta válka. Staly se z nás nerozlučné kamarádky. Zpráva o naší neúčasti na bohoslužbě se rozšířila a najednou jsme se staly lovnou zvěří pro školní neurvalce. Po nějaké době je to kromě jedné holky přestalo bavit.

Byla o několik ročníků výše než my a opravdu byla protivná. Měla značnou nadváhu a nakadeřené blond vlasy. Pronásledovala nás na hřišti, vysmívala se nám a tahala nás za vlasy. Dělaly jsme, co jsme mohly, abychom se jí vyhnuly. Jednoho dne mě chytila za vlasy a začala mě bít pěstí. Držela jsem jako vždycky, protože jsem věděla, že ji to nakonec přestane bavit. Potom se otočila ke Karině a také ji tloukla a škrábala. Karina se rozplakala a já se proměnila v divokou kočku.

Vrhla jsem se na tu holku, ječela z plných plic, mlátila ji, kopala a kousala, dokud se jí neroztřásl dolní ret a po tlustých tvářích netekly slzy. Ale já ještě neskončila. Pronásledovala jsem ji, když se snažila najít útočiště v blízkosti učitelů. Donutila jsem ji, aby si sedla a do nosních dírek si strčila utržená kvítka. Když zaváhala, pohrozila jsem jí dalším výpraskem. A tak si za nepřetržitého pláče cpala do nosu jeden květ za druhým. Poté nás už nikdy neotravovala. Vlastně nás už nikdy neotravoval žádný ze školáků.

Po vyučování jsem nadále pokračovala v průzkumu naší čtvrti a do školní družiny jsem se vracela až kolem sedmnácté hodiny, aby mě matka vyzvedla cestou z práce. Nikdo nic neříkal, dokud jsem se jednou neopozdila a nedorazila až po šesté hodině. Matka na mě čekala s paní Manahamovou. Obě zuřily a zpohlavkovaly mě, což jsem vnímala jako obrovskou nespravedlnost. Musela jsem si vyslechnout dlouhatánskou přednášku o tom, co se stane malým děvčatům, která se potulují sama. Současně se mi dostalo důrazného varování, jaký trest mě postihne, jestli se budu dál toulat. Pak jsem musela chodit rovnou do školy a ze školy okamžitě domů, žádné lelkování a courání po okolí.

A tak jsem si doma hrála na hospodyňku, zametala a utírala prach, myla nádobí a stlala postele. Občas jsem šla do obchodu na rohu a koupila čokoládové tyčinky. Doma jsem je pečlivě nakrájela a s chlebem namazaným máslem jsem je mámě přichystala na stůl. Tohle jídlo milovala a byla šťastná, ačkoliv ji šíleně bolely nohy.

Jednoho dne přišel od otce balík z ostrovů. Byl plný překrásných mušlí s tečkami a pruhy, hladkými a lesklými. Hrála jsem si s nimi celé hodiny. V dalším balíku byly šampony pro mámu a pro mě knihy psané anglicky nebo francouzsky. Četla jsem ráda, ale měla jsou pouze dvě knížky, Bambi a bibli schovanou pod matrací.

***

K devátým narozeninám jsem dostala ten nejúžasnější dárek. Byla to panenka skoro stejně vysoká jako já. Měla mrkací oči, a když jsem zatáhla za krátkou šňůrku na jejích zádech, říkala: „Mama, je suis fatiguée.“

Matka mi řekla, že je to francouzsky. Sama mluvila francouzsky, anglicky, německy a nizozemsky. Svěřila jsem se s tím Karině. Také jsem jí řekla, že jednou pojedu na Nové Hebridy (nyní Vanuatu) navštívit otce a že až se vrátím, taky budu umět francouzsky.

V tu chvíli jsem neměla tušení, jak jsou moje slova prorocká. O dva dny později jsem seděla v letadle mířícím do Port Vily na Nových Hebridách. Mé večerní modlitby byly vyslyšeny.

Den před naším odjezdem přišel David a přinesl mi kokosový ořech. Poučil mě, že na Nových Hebridách je uvidím růst. Rozbil skořápku a odlomil kus bílého ořechu. Byl lahodný. Dále povídal, že když nikdy nezapomenu na svůj první kokosový ořech, tak nezapomenu ani na něho. Měl pravdu v obou případech. Cestou na letiště mi ještě řekl, že mi začíná nový život a moje mamka s taťkou budou žít zase spolu. Budu bydlet uprostřed tropů v domě obklopeném zahradou.

KAPITOLA 2

Let jako kdyby trval věčnost. Matka se začetla do nějakého časopisu, proto jsem vyhlížela okénkem ven. Hluboko pod námi plula nákladní loď a nechávala za sebou dlouhý bílý pás pěny. Směrem k horizontu jsem viděla vířící kaleidoskop zářivé tyrkysové modři a smaragdové zeleně. Kam oko dohlédlo se táhly malé atoly a podmořské korálové útesy a přes písčité mělčiny se přelévaly vlny. Tento pohled bral dech. Zatahala jsem matku za rukáv a ona se naklonila, aby měla lepší výhled. V tom okamžiku zaznělo francouzské hlášení a matka mi řekla, že za chvilku přistaneme. Zanedlouho uvidím otce.

Moře ustoupilo členitému pobřeží a husté džungli. Přelétali jsme nad plantáží podivně vypadajících stromů, zasazených v řadách. Matka mi vysvětlila, že to jsou kokosové palmy. Už jsme téměř přistávali, když se letadlo nečekaně prudce vzneslo a zaznělo další oznámení. Matka se zasmála a řekla mi, že nějaký blázen zaparkoval auto na přistávací dráze. Zatímco letadlo opisovalo ve vzduchu oblouk, spatřila jsem na ranveji červené auto a muže s hlavou vzhůru. K autu přibíhaly drobné postavičky a zběsile mávaly pažemi. Oblétli jsme celý kruh a letadlo pak klesalo, dokud nepřišel uklidňující náraz oznamující dosednutí na zem.

Na svůj první den v ráji nikdy nezapomenu. Jakmile jsme vykročily do sálajícího vedra, zapomněla jsem na Sydney. Zapomněla jsem na chlad a chudobu, šedivost a odlupující se tapety v našem malém bytě. Dokonce jsem zapomněla, že jsem svoji bibli nechala pod matrací.

Sestupovala jsem po viklajících se kovových schůdcích vstříc novému životu. Vkročila jsem na asfaltovou dráhu a do nové země, jež opanuje mou mysl, tělo a duši jako žádná jiná předtím a ani potom. Skrze podrážky sandálů jsem cítila žár asfaltu, zatímco nad hlavou nám přelétalo křičící hejno červenozelených papoušků.

Matka mě držela za ruku a mým tělem proplouval uklidňující pocit. Nevěděly jsme, že jde o zlomový bod našeho vztahu, že životy nás obou se navždy změní. Zatímco jsme se držely za ruce, netušila jsem, že už teď se nám drolí půda pod nohama a zanedlouho nás oddělí obrovská propast. A i kdybychom to věděly…? Co pak? Naštěstí jsme to nevěděly. Možná to byla jedna z laskavostí života.

Matka položila pas na pult imigračního úředníka. Já jsem svůj zatím neměla, byla jsem zapsaná v jejím. „Francouzka, nebo Britka?“ zeptal se.

„Ani jedno, jsem Holanďanka.“

„Jsme anglo-francouzské kondominium, takže si musíte zvolit dodržování zákonů jedné z těchto zemí.“

„Aha, rozumím,“ odvětila matka, přestože tomu vůbec nerozuměla.

„Zvolte si tedy anglické,“ navrhl vlídně, „když hovoříte anglicky.“

Vybrala si anglické zákonodárství, dostala do pasu razítko a vyšly jsme ven vstříc slunci. Téměř okamžitě jsem uviděla muže, jak běží k nám, a než jsem si plně uvědomila, že je to můj otec, zvedl mě do náruče a opět jsme byli rodina.

„Omlouvám se za to auto,“ řekl s pohledem na matku. „Kvůli vám jsem ho umyl, ale nečekal jsem letadlo tak brzy. Pro všechny to byl trochu šok.“

Ruku v ruce jsme zamířili k parkovišti. Usedla jsem dozadu a stáhla okno, abych vypustila ven dusivé horko.

Jeli jsme po úzkých silnicích, vysypaných korálovou drtí a obklopených hustým tropickým porostem. Vzduch voněl džunglí a sytým pachem zeminy, prosyceným parfémem exotických květů. Všechno bylo tak živé. Drůbež hrabala v hlíně a přes cestu přecházela prasata. Za autem se vznášel hustý bílý mrak prachu. Často jsme míjeli skupinky pestře oděných a usmívajících se snědých lidí. Přerušovali svou práci, mávali na nás a my mávali na oplátku jim. Otec mi řekl, že to jsou Novohebriďané.

Projeli jsme kolem zátoky s jiskřivě modrou vodou a vjeli do města Port Vila. To tvořila jedna hlavní ulice s několika menšími ulicemi, lemovanými stromy s červeným listím a starými koloniálními budovami. Jedna z prvních budov, kolem nichž jsme projížděli, byl Hotel Rossi s obrovskou plumérií před vchodem. Otec zastavil, vystoupil a jeden květ utrhl. Podal ho matce a auto zalila sladká vůně. Matka mně poté podala voskový žlutobílý květ a já jím točila v prstech, až se mi lepily bílou mízou.

Pokračovali jsme v jízdě malým městem, zatímco otec nám průběžně vyprávěl o okolí. O něco dále jsme stoupali do kopce a míjeli nádhernou budovu uprostřed zahrady plné ibišků a plumérií. Po dřevěné budově rostla divoce bouganvilie a pokrývala ji záplava výrazných růžových a červených květů. Otec nám vysvětlil, že je to pošta a že tam máme box číslo 243. Nikdo tady neměl adresu, protože zde neexistovala čísla domů ani názvy ulic.

Stále ještě cestou do kopce jsme míjeli rozlehlou travnatou plochu. I přes nesmírné vedro tam několik mužů zaníceně hrálo kriket. Ze stínu pod obrovskými mangovníky je netečně pozorovaly ženy a děti.

Pak se ulice zúžila v úzkou vozovou cestu klikatící se mezi sloní trávou tak vysokou, že konce jejích stonků se dotýkaly a tvořily klenbu nad střechou auta. Cesta se narovnala a sloní tráva ustoupila džungli po levici a třem domům po pravici. Odbočili jsme na příjezdovou cestu k poslednímu domu, k mému novému domovu. Vystoupila jsem z auta a spatřila něco ohromujícího, aniž bych si pořádně všimla domu.

Plot tvořily sloupky s drátem nataženým mezi nimi. Na tom by nebylo nic zvláštního, ale to, co upoutalo moji pozornost, byl hustý kvetoucí porost z listů ve tvaru srdce a žlutých květů na vrcholu každého sloupku. Plotové sloupky kvetly! A čekalo mě mnohem více překvapení. Otec mě zavolal, a když jsem se přikrčila vedle něho, ukázal mi drobnou rostlinku se zpeřenými listy a malými růžovými kuličkovitými kvítky. „Tohle se jmenuje citlivka. Podívej, co se stane, když se jí dotknu.“

Jemně přejel prsty po listech a ty se svinuly a zase rozložily. Vzpomínám si, že jsem se smála – země s trávou vyšší než domy, rostoucími plotovými sloupky a rostlinami, které se pohybují!

Přišla k nám velká zrzavá kočka a otírala se otci o nohy. „A tohle je Monsu, náš kocour.“

Pohladila jsem ho po břiše a on hlasitě zapředl a slastně přivřel oči. Pak se náhle otočil a bez jediného ohlédnutí odkráčel do porostu. Brzy jsem zjistila, že takhle se chová většina koček.

Dům byl rozlehlý, prosluněný, střídmě zařízený, s bílými stěnami. Vešla jsem do prostorného obývacího pokoje. Jednu jeho stěnu pokrývala velká prosklená knihovna z týkového dřeva, plná knih a podivných řezeb. Okny pronikal do pokoje lehký vánek a zvedal okraje mušelínových záclon.

Otevřenými balkonovými dveřmi jsem prošla na terasu z terakotových dlaždic. Po celé délce terasy se táhl betonový květináč, přetékající oranžovými aksamitníky. Dívala jsem se na rozlehlou plochu porostlou sloní trávou, oceán elegantně vlajících stonků. Z jednoho konce na druhý přelétaly pestře zbarvení papoušci amadiny a stonky se pod nimi ohýbaly. Náhlý závan větru je polekal, vzlétli jako oblak červené a zelené barvy.

Otec přišel za mnou. „Pojďme si prohlédnout dům.“

Matka už vybalovala naše věci. Nejdříve mi ukázal moji ložnici. Byl to hezký pokoj s výhledem na polní cestu, vedoucí do džungle a do spleti popínavých rostlin. Velké okno pokrývala jemná síť. Vysvětlil mi, že je tam proti moskytům. Pod oknem byla rozložená skládací postel se světle modrou přikrývkou. Uprostřed pokoje stál můj malý kufr.

Vrátili jsme se na chodbu a vešli do další místnosti. „Tohle je koupelna.“

V jednom rohu stál velký prosklený sprchový kout, také tam bylo umyvadlo a toaleta z modrého porcelánu a nějaké podivné zařízení, něco jako toaleta s kohoutky. Otočila jsem jimi a zeptala se otce, na co to je. Řekl mi, že se to jmenuje bidet a používají ho hlavně ženy na umývání zadků. Udělalo to na mě dojem, ale nebyla jsem si jistá, jestli by měl používat slovo zadek. Když jsem tento výraz vypustila z pusy já, musela jsem si ji vymýt mýdlem.

Potom jsme se šli podívat do ložnice rodičů. Matka věšela svoje oblečení na ramínka do velké skříně. Tvářila se šťastně a usmála se na nás. Pokoji dominovala obrovská týková postel s nízkými sloupky. Posadila jsem se na pelest a houpala nohama, zatímco otec popisoval, jak ji vlastnoručně vyrobil.

Taková postel se dala získat jedině tak, že se musela měsíce dopředu objednat a pak nezbylo než doufat, že ji naloží na Polly, což byl místní název pro nákladní loď Polynesia, která připlouvala podle počasí zhruba každých šest týdnů. Přejížděla jsem prsty po jemně vláknitém dřevu a těšila se ze saténově hladkého povrchu. Neměla jsem ponětí, jak moc budu tuto postel nenávidět.

Kuchyň byla moderní, s velkým dvojdřezem, novým sporákem a obří chladničkou, naplněnou podivnými potravinami – exotickými sýry, paštikami, šunkou, zvláštně vypadající zeleninou a tropickým ovocem včetně dvou ananasů. Matka a já jsme na to jen zíraly. V naší staré, rezavé chladničce jsme měly pouze jeden nebo dva jogurty, občas pár plátků lančmítu, ale nic více.

Otec se pustil do krájení veky, zatímco matka chystala talíře. Jedli jsme v obývacím pokoji a dívali se ven francouzskými okny. S matkou jsme opatrně ochutnávaly různé ovoce, každý druh byl lahodnější než ten předchozí.

Uslyšeli jsme otevírání vstupních dveří a do obývacího pokoje vešla štíhlá žena, následovaná další ženou a dvěma muži. „Ahoj, jmenuju se Tisha,“ představila se cestou ke stolu a podala nám ruku. „Vítejte na Nových Hebridách. Jsem jedna z těch, kteří tenhle dům připravovali na váš příjezd.“

Pak představila svoje společníky. „Tohle je Grant, pilot u Air Mélanésie, tohle Mike a jeho žena Sue. Mike také pracuje u Air Mélanésie.“

Všichni si potřásli rukama, přitáhli si židle ke stolu a přisedli si. Otec šel pro další talíře a chléb a brzy se rozvinul hovor.

Matka dostala chuť na kávu, a tak ji šel otec připravit. Já šla za ním a dívala se, jak staví vodu na sporák a odměřuje kávu do velké zelené smaltované konvice. Zapomněla jsem, jak otec vypadá. Byl vysoký, měl černé vlasy a hnědé oči a hodně se usmíval. Jeho brýle se širokými černými obroučkami byly tenkrát v módě.

„Tak co si myslíš o Nových Hebridách?“ zeptal se mě, zatímco sypal cukr do nerezové misky.

„Myslím, že jsou překrásné a vymalované úžasnými barvami,“ vyhrkla jsem snaživě.

Zasmál se mému výběru slov. Opatrně jsem odnesla misku s cukrem do obývacího pokoje a pak jsem se vrátila pro šálky.

Když kocour Monsu zamířil s mňoukáním ke kuchyni, otevřela jsem mu dveře a oba jsme vyšli do odpoledního žáru. Strávili jsme přibližně hodinu průzkumem zarostlé zahrady. Kocour se honil za zajímavými šustivými zvuky a já výskala vzrušením.

Objevila jsem klec s papouškem, jenž při pohledu na mě mohutně vřískal a nafukoval zelené peří na hrudi. Přistoupila jsem ke kleci a řekla mu ahoj. Po chvilce jsem prostrčila prsty mezi dráty a poškrábala ho na hlavě. Monsu se šel posadit do stínu nízkého keře a těžce dýchal. Souhlasila jsem s ním, na pobyt venku bylo příliš horko.

Ten večer jsme jeli do Hotelu Rossi, kolem něhož se točil život místní evropské populace. Vlastnila ho a vedla madam Rossi s objemným poprsím a velkým srdcem, jež se mateřsky starala o všechny svoje hosty. Její korsická kuchyně byla legendární a nejlepší jídlo, jaké jsem kdy jedla, se připravovalo právě v její kuchyni.

Tento večer se mi mísí ve vzpomínkách s mnoha dalšími večery, ale pamatuji si, že jsem jedla burek, smaženou housku plněnou sýrem, a humra. Na humra jsem zaútočila s velkým gustem, rychle jsem se naučila zacházet s kleštěmi na klepeta. Po bradě mi teklo horké máslo, ale nikomu to zjevně nevadilo, všichni byli zaneprázdnění vlastními porcemi. Po moučníku mě poslali, ať si jdu hrát ven. Byla už tma. Noc se snesla najednou již kolem šesté hodiny odpoledne, neexistoval žádný soumrak. Od přístavu vanul větřík, jenž přinášel mořský vzduch s příchutí soli a vystřídal kruté denní vedro. Nedaleko si hrálo několik francouzsky mluvících dětí a já se k nim připojila. Houpala jsem se na houpačce a při letu k obloze a dolů k zemi jsem se dívala na přístavní světla.

Tu první noc jsem se po ulehnutí do svojí postele zeptala, jestli by Monsu nemohl spát v mém pokoji. Přinesli ho ochotně dovnitř a položili na postel. Matka mě políbila na dobrou noc a zhasla světlo. Ležela jsem ospale pod prostěradlem, na přikrývku bylo příliš horko.

Monsu chvíli předl na polštáři u mé hlavy, ale potom se rozhodl, že chce jít ven. Odtáhla jsem síť proti moskytům a pustila ho oknem. Zřejmě měl něco na práci a toužil po setkání s kočkami. Usnula jsem při neznámých zvucích nočních ptáků a dalších tvorů. Spala jsem tvrdě a neprobudila se, ani když někdo položil na podlahu vedle postele odpuzovač moskytů.

Jeden nádherný den následoval za druhým a týdny míjely. Sluncem zalité šťastné dny a nové objevy, začínající relativně chladnými, svěžími rány, kdy jsem běhala bosa po zahradě a hrála si s Monsuem, a končící západem slunce, kdy se na pozadí oranžového, červeného a sytě růžového světla rýsovaly siluety netopýrů.

Většinu dne ponechaná o samotě jsem mohla prozkoumávat džungli. Občas se mnou šel Monsu. Lezla jsem na stromy, pod kameny hledala hady, ale nikdy jsem žádného nenašla. Trhala jsem si oblečení o trnitý podrost a nikdy jsem si nečesala vlasy, pokud to bylo možné. Dařilo se mi vypadat stále umolousaně. Když jsem měla hlad, vrátila jsem se domů a podívala se do chladničky. Rodiče jsem vídala málo, pokaždé odněkud přicházeli nebo právě odcházeli. Jednoho pozdního odpoledne jsem se vrátila dříve, abych je viděla nasedat do auta. Byli pozvaní k Mikemu a Sue. Zavolali na mě: „Pojeď s námi, zvou i tebe.“ Rozběhla jsem se a rychle ze sebe stírala blátivé šmouhy s nadějí, že si mé ušmudlanosti nikdo nevšimne.

Dorazili jsme na místo a Mike mi oznámil, že mi chce něco ukázat. Vešli jsme dovnitř a otec a já jsme ho následovali chodbou do pokoje pro hosty. Mike otevřel opatrně dveře a já ke svému úžasu uviděla malého králíčka, čenichajícího u okraje dveří. Vypadal jako koule načechraného bílého chmýří. Mike mi ho dal do náruče. Králíček byl tak hebký. Zabořila jsem obličej do jeho srsti, voněl čistě a jemně.

Tak jsem se stala pyšnou majitelkou bílého králíka s růžovýma očima. Celou cestu domů jsem se starala, kde ho budu mít, ale k mému údivu byl problém už vyřešený. Na travnatém pásu blízko vchodových dveří stála perfektní králičí klec. Oka drátěné sítě na dně překrýval měkký koberec trávy a vzadu se nacházel dřevěný domeček pro spaní. Vstupním otvorem jsem viděla, že je vystlaný senem. Později večer jsem vyklouzla ven, abych králíka zkontrolovala. Ležel zachumlaný v seně a spal.

Druhý den ráno jsem si hrála s králíčkem, když se za plotem objevila malá holčička a dívala se na mě. Byla to běloška s tmavými vlasy ostříhanými na mikádo.

„Ahoj, jsem Claire. Ty jsi tu nová, že jo? Mamka říká, že bych si měla s tebou hrát. Jsme Angličané, emigranti. Určitě jsi nová. Mamka povídala, že ponožky nosí jenom noví lidé. Tvrdí, že tady je na nošení ponožek moc horko, dostaneš z nich vyrážku. Jsme přece v tropech.“

Oněměle jsem na ni zírala a držela králíka v náručí. Nevzrušeně pokračovala: „Můj bratr Stephen chtěl, abys byla kluk, ale já jsem ráda, že jsi holka, protože tady moc holek není. Taky mám králíka, ale můj je větší.“

Její králík byl nesporně větší, tak velký, že se málem nedal vytáhnout z boudičky. Obrovský a navíc kousal. Můj králík nikdy nekousal. Po nějaké chvíli jsme vrátily králíky do klecí, posadily se na přední verandu a klátily nohama. Claire najednou vyskočila a dřepla si. „Pojď se podívat na tuhle rostlinu, je moc chytrá.“

Popošla jsem k ní a dívala se, jak hladí listy. „Ha!“ zvolala vítězoslavně, když rostlina odtáhla listy z jejího dosahu. „Vsadím se, že tohle neznáš.“

Odpověděla jsem jí, že znám, že mi ji otec ukázal hned první den.

„Aha,“ poznamenala sklíčeně, ale téměř okamžitě se rozveselila, protože zahlédla keř rostoucí na vzdálenějším konci domu. „Tohle už jsi jedla?“

Dívala jsem se na plody podobné mrkvi se škálou barev od sytě zelené po ostře červenou a oranžovou. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nejedla. Jsou dobré?“

„Mňam,“ přikývla, „zejména ty červené, ty jsou fakt sladké. Tu máš, ochutnej.“

Utrhla jeden plod a nabídla mi ho. Vypadal chutně a já ho strčila do pusy. Trvalo jen sekundu nebo dvě, než v mých ústech vzplál oheň a vylétl mi nosem. Vyplivla jsem ho a oči se mi zalily slzami. Pokoušela jsem se utřít si jazyk o hřbet ruky a na doporučení Claire jsem se napila vody.

„Alespoň nebrečíš,“ poznamenala. „Robin brečel a dostal mě tak do potíží. Nepovíš to nikomu, že ne?“

Docela jsem se urazila. „Já nežaluju.“

Později jsme se na vysokém stromě v jejich zahradě dělily o ananas a smály se té příhodě. „Vypadalas tak legračně, když sis utírala jazyk o hřbet ruky.“

Potom Claire zvážněla. „Chovala ses hloupě, mohlo to být jedovaté. Mamka říká, že tady roste spousta jedovatých bobulí a nesmím žádné jíst dříve, než jí je ukážu.“

Asi o týden později jsem začala chodit do školy. Otec šel se mnou a držel mě za ruku. Nebyla jsem si chozením do školy jistá, věděla jsem, že znovu omezí moji svobodu.

Škola stála u Britského Paddocku. Byla to jednoduchá budova – tři třídy rozmístěné v nepravidelném tvaru písmene U. Před každou třídou se vršila chaotická hromada žabek, což zřejmě byla zdejší univerzální obuv. Cítila jsem se v kožených sandálech s bílými ponožkami nepříjemně.

Ředitel byl ve sborovně a vyučování mělo začít až za deset minut. Potřásl si s otcem rukou a pak vážně podal ruku i mně. Chvíli se na mě díval s trochu znechuceným výrazem, než se otočil k otci.

„Takže tohle je Tanja.“

Otec přikývl.

„Ve kterém ročníku byla?“

Otec zaváhal. „Ve třetím,“ vmísila jsem se, když bylo zjevné, že to neví.

Ředitel mě zcela ignoroval. „Dobrá, nejlepší bude, když projde třídami a tak jistíme, do které zapadne,“ navrhl.

Měl poněkud neotřelý způsob určení úrovně mého vzdělání. „Tohle je čtvrtý ročník,“ vysvětlil, když jsme vešli do jedné ze tříd. Jakmile se všichni ztišili, představil mě: „Tohle je Tanja, přišla k nám z Austrálie.“

Znělo to tak, jako kdyby hovořil o jiné planetě. Potom požádal žáky, aby povstali. Následovalo hlučné skřípání židlí a zvědavé pohledy neznámých černých i bílých tváří.

„Ne, tohle není dobré,“ oznámil ředitel mému otci, „tyhle děti jsou mnohem vyšší.“

Řekl žákům, ať se posadí, a pokračovali jsme dál, zatímco za námi zazníval šepot.

Při vstupu do další třídy mě příjemně překvapilo, že v ní vidím Claire. Ředitel mě opět představil a požádal žáky, ať vstanou. Tentokrát jejich průměrná výška odpovídala mojí, a tak jsem nastoupila do třetího ročníku. Našli mi volné místo v lavici a otec odešel do práce.

Když jsem se rozhlédla po třídě, Claire se na mě široce usmála. Pečlivě jsem si položila na lavici novou tužku a gumu. Přemýšlela jsem, kdo mě bude učit. Zakrátko jsem zjistila, že mým učitelem je sám ředitel a že se jmenuje Proctor.

Nikdy jsme si vzájemně nepohlédli do očí. Velmi brzy jsem se naučila mu nedůvěřovat. Měl ve zvyku připlížit se k žákům zezadu, a pokud nedávali pozor nebo měl podezření, že si povídali, dostali políček. Poprvé mi to udělal, když jsem mluvila s klukem sedícím vedle mě. Právě jsem si podepsala sešit, když se ten kluk ke mně naklonil. „Van der Plaat – to je holandské jméno.“

Přikývla jsem. „Ano, jsem Holanďanka.“

Vzrušeně vyhrkl: „Spreek je Nederlands?“

„Natuurlijk!“ zvolala jsem překvapeně, že jsem našla někoho, kdo mluví holandsky.

Bavili jsme se dál – moje holandština nebyla tak plynulá jako jeho, ale dobře jsem mu rozuměla. Tak jsme se ponořili do hovoru, že jsme si nevšimli smrtelného ticha, protože pan Proctor se zastavil za našimi zády. Následoval úder na moji tvář. Nebyla jsem si dokonce ani jistá, co mě praštilo. Ohromeně jsem ztichla. „Při vyučování se nemluví,“ byl jeho jediný komentář.

Den předtím jsem poprvé dostala od otce. S Claire jsme se vydaly přes mýtinu na kraj džungle, kde rostla změť drobných keříčkových rajčat. Byly jich tam stovky, každé velké jako skleněná kulička. Bylo už dost pozdě, létali první netopýři, a tak jsme se rozhodly, že se tam vrátíme druhý den.

Sešly jsme se brzy ráno. Tentokrát jsme měly domorodý pletený košík, který jsem si pověsila přes rameno. Vyrazily jsme po cestě, a když jsme za sebou uslyšely zvuk auta, uhnuly jsme ke kraji, tiskly jsme se na křoví lemující cestu. Byl to můj otec, právě jel do práce. Zastavil a vyklonil se z okna. „Divil jsem se, kde jsi,“ usmál se. „Můžeš nakrmit papouška? Nemá v kleci nic k jídlu. V chladničce jsou pawpaw.“

Odpověděla jsem, že ano, a on s veselým máváním odjel. Rozhodly jsme se nakrmit papouška hned a vrátily se do domu. Papoušek měl plnou misku ptačího zobu, ale miska na vodu byla prázdná. Umyla jsem ji a naplnila čerstvou vodou. Chvilku jsme si s ním hrály a škrábaly ho na hlavě, než jsme znovu vyrazily na cestu.

Brzy jsme našly rajčata. Plnily jsme košík a další si strkaly do pusy. Bylo obrovské vedro a vzduch prosytila vůně listů, které jsme pomačkaly při hledání plodů. Košík byl plný do poloviny a obě jsme se koupaly v potu.

Zamířily jsme hlouběji do džungle a hledaly chladnější místo. Posadily jsme se na velký kořen stromu, mávaly sukněmi nahoru a dolů, abychom si zchladily nohy, a pozorovaly malé ještěrky pobíhající kolem nás.

Náhle jsme si uvědomily lákavý zvuk tekoucí vody. Nechaly jsme košík s rajčaty mezi kořeny stromu, opustily stín džungle a odhodlaně jsme vyrazily přes oblast hustě porostlou plazivými rostlinami.

Zurčení vody bylo stále hlasitější. Šla jsem jako první. Plazivé rostliny najednou zmizely a já překročila hranu strmého útesu a šlápla nohou do prázdna. Porost byl tak hustý, že nebylo možné poznat, kde ještě roste ze země a kde pokrývá nejvyšší větve vysokých listnatých stromů rostoucích pod útesem.

Větve mě zachránily před vážným zraněním. Nohavičkou kalhotek jsem se za jednu z nich zachytila a tak jsem nespadla dolů. Visela jsem ve vzduchu a nejasně si uvědomovala bolest břicha, protože mě tam poškrábala větev.

Pod sebou jsem viděla odraz slunečních paprsků od hladiny potoka, který jsme hledaly. Pak jsem ucítila bolestivé zatahání za vlasy. Claire se natahovala přes okraj srázu a pokoušela se mě chytit za copy. Nakláněla se nebezpečně nad propastí, dokud se jí nepodařilo popadnout mě za vlasy. Potom se opatrně stáhla kousek zpátky do bezpečnější pozice a začala mě vytahovat nahoru. Měla jsem pocit, že mi vlasy vytrhne i s kořínky. Ale bylo mi to jedno, příliš jsem se bála pádu na skaliska pode mnou.

V panické hrůze jsem vykopávala volnou nohu a snažila se ji dostat na jednu z větví, abych se mohla zvednout vzhůru. Nakonec se mi podařilo chodidlem opřít a dostat se zpět do bezpečí.

Jakmile jsem popadla dech, pocítila jsem bolest na břiše. Zvedla jsem sukni a podívala se na místo, kde mi větev propíchla kůži. V ráně uvízl úlomek kůry. Když jsem ho vytáhla, zůstala po něm asi centimetr velká díra. Viděla jsem, že je poměrně hluboká, navíc začala silně krvácet.

Rozhodly jsem se jít domů ke Claire, protože její matka měla náplasti. Claire mi nadzvedla sukni a odhalila krvácející ránu na břiše, její matka šla okamžitě pro lékárničku. Seděla jsem na kuchyňské židli, zatímco mi opatrně čistila ránu smotkem vaty namočené v nějakém dezinfekčním prostředku. Pak ránu osušila a zalepila velkou náplastí. Neřekly jsme jí, jak jsem ke zranění přišla, a ona se neptala. Zato mě pozvala k obědu. Mnohem později jsem si vzpomněla na košík s rajčaty, jenž zůstal pod stromem. Našly jsme ho tam nedotčený. Cestou zpátky jsme snědly další plody a celou dobu si povídaly.

Pak jsem zmlkla uprostřed věty, protože jsem zahlédla otce, stojícího před branou. Tvářil se vztekle a zcela ignoroval, že ho moje kamarádka vesele pozdravila.

Místo toho mě popadl za zátylek. Zatímco mě klopýtající vlekl skrze bránu, jeho nehty se mi zaťaly do kůže. Košík mi sklouzl z ramene a rajčata se rozsypala. Claire stála ohromeně na cestě.

„Podívej na tohle,“ zařval otec. Postrčil mě před papouščí klec a bolestně mi přitiskl tvář k drátům. „Podívej, ty pancharte, co jsi provedla.“

Podívala jsem se dovnitř. Papoušek visel za krk ve vidlici větve a jemně se pohupoval. Vánek čechral peří na jeho mrtvém tělíčku.

„Nechalas ho umřít hlady.“ Při těch slovech mnou třásl.

Pokusila jsem se bránit. „Vždyť měl v krmítku zob, a hodně,“ ukázala jsem na misku.

To ho rozzuřilo ještě více. „Jsi blbá? To byl papoušek, který se živí ovocem, zrní nežere.“

Stála jsem chvíli mlčky, vyděšená myšlenkou, že papoušek umřel hlady, zatímco já se cpala rajčaty. Pak jsem se podivila, proč měl v kleci zob, když ho nežral.

„Proč…,“ začala jsem, ale zvučný políček mě umlčel. Pokořená jsem zalétla pohledem ke Claire, ta už však utíkala po cestě pryč.

Otec mě znovu uhodil a postrčil dopředu. Vběhla jsem do domu, do útočiště svého pokoje, ale šel za mnou. Prohlásil, že mě musí potrestat, a já si všimla, že drží v ruce matčin kartáč na vlasy. Hrubě si mě přehodil před koleno, stáhl mi kalhotky a začal mě kartáčem bít. Při každém úderu jsem křičela a ječela bolestí i dosud nepoznanou potupou, protože mi stáhl kalhotky. Matka nebyla doma. Nemohla mi pomoct. Nakonec mě přece jenom odstrčil. Zakázal mi vyjít z pokoje a zabouchl dveře. Za okamžik jsem ho viděla, jak couvá autem na cestu, rty stažené do tvrdé linky, a odjíždí.

Opatrně jsem si sedla na postel a stále se třásla, jeho nečekaná hrubost mě zaskočila. Po tvářích mi kanuly slzy, když se u okna objevila matka Claire. „Chtěla bys jít s námi na nákup?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemůžu, nesmím ven z pokoje.“ Mezi vzlyky jsem jí řekla o papouškovi.

„To je směšné! To nebyla tvoje chyba, od dítěte tvého věku nelze očekávat takovou zodpovědnost. Tak pojď, pojď s námi na nákup, rozveselí tě to.“

A já navzdory otcovu příkazu opustila pokoj. Utřela mi slzy a objala mě, pak jsme spolu s Claire naskočily do auta. V kavárně nám koupila mléčné koktejly a zastavily jsme se u čínského krejčího, kde měla poslední zkoušku nových letních šatů. Prohlížely jsme si s Claire balíky tkanin a vymýšlely si různé úžasné oděvy, které bychom z toho hedvábí a krajek zhotovily.

Už jsme byly téměř doma, když jsme zahlédly těsně před námi odbočovat otcovo auto k našemu domu. Srdce mi pokleslo. Matka Claire tiše dojela ke vzdálenějšímu konci naší zahrady. Přelezla jsem plot s nadějí, že se dostanu přes zeď terasy a do svého pokoje dříve, než otec vejde do domu.

Příliš pozdě. Čekal mě pod terasou. Neřekl ani slovo, vlekl mě za paži kolem domu a přes kuchyň. Uvnitř mi vlepil několik facek s takovou silou, až mi zvonilo v uších. Obličej měl zkřivený vztekem. Dotáhl mě do mého pokoje a mrštil se mnou na postel. Nyní používal pěsti a nepřestával, ani když jsem křičela. Nakonec vyšel z pokoje a zabouchl za sebou dveře. Slyšela jsem, jak otočil klíčem v zámku.

Nemotorně jsem vstala. Bolestně jsem dokulhala ke dveřím a nevěřícně zkusila kliku. Zamkl mě. Posadila jsem se na podlahu osvětlenou paprskem slunce a dívala se oknem na oblaka. Pokoj se postupně zaplňoval stíny a já pořád seděla. Naslouchala jsem naříkavému volání přelétajících nočních ptáků. Tyto zvuky zněly ozvěnou v mé hlavě a odrážely pocity v mém srdci.

Stíny se prohloubily v noční tmu, a když jsem v ní neviděla své ruce, oblečená jsem vlezla pod přikrývku. Usnula jsem téměř okamžitě.

Ráno jsem se probudila a se strachem stanula před dveřmi. Opatrně jsem zkusila kliku. K mému ulehčení bylo odemčeno. V domě panovalo ticho. Vplížila jsem se do kuchyně, vzala si z chladničky jablko a cestou z domu jsem ho okusovala.

Bylo časně, na trávě stála ještě rosa. Tiše jsem kráčela k červenému autu, zaparkovanému na příjezdové cestě, a čekala jsem, že mě každou chvíli zavolají zpátky. Potom jsem s pocitem svobody prošla branou na cestu, abych počkala na Claire a Stephena.

Claire byla zvědavá a chtěla vědět, co se dělo. Řekla jsem jí o výprasku a ona mi opatrně vyhrnula zadní část halenky. „Jsi samá modřina,“ zvolala vyděšeným tónem.

Ležela jsem na břiše na příjemně chladivé podlaze svého pokoje a pozorovala svoji sbírku živých brouků. Podél stěny jsem měla vyrovnanou řadu nejméně deseti zavařovacích sklenic. Opatrně jsem odšroubovávala proděravělá víčka a kropila zelené listy vodou. Rodiče jsem slyšela mluvit v obývacím pokoji. Znovu se hádali.

Jeden duhově modrý brouk velký zhruba jako nehet na mém palci přelezl přes okraj otevřené sklenice a spadl na podlahu dříve, než jsem ho stačila zastavit. Vrátila jsem víčko opatrně zpátky, abych nerozmačkala další brouky, a sledovala, jak uprchlý brouk zamířil pod postel.

Claire tvrdila, že jsou to smrduté ploštice, ale ti brouci byli příliš krásní na to, aby se říkalo, že jsou smrdutí, takže jsem jí nevěřila. Našly jsme je ukryté v listí rostoucím na plotových sloupcích. Mým nejcennějším úlovkem byl list posetý malými oranžovými vajíčky. Nemohla jsem se dočkat, až se z nich něco vylíhne. Doufala jsem, že k tomu dojde, když budu doma a ne ve škole.

Hádka byla stále hlučnější a rušivější. Mír mezi rodiči nikdy neměl dlouhého trvání, nevydržel ani tři týdny. Po mém šestinohém utečenci nebylo ani stopy. Nakonec jsem odtáhla postel od zdi a našla ho na ochranné podlahové liště. Jemně jsem ho chytila mezi ukazováček a palec a držela pod ním dlaň druhé ruky pro případ, že by mi vypadl. Zběsile mával černýma zadníma nožkama a pokoušel se o útěk. „Půjdeš zpátky, divochu,“ zamumlala jsem, pustila ho zpět do sklenice a zašroubovala víčko. Vrátila jsem sklenici do řady k ostatním, usadila se a začala pozorovat, jak brouci pijí vodu. Matka ječela hlasem blížícím se zuřivosti. Pak zazněla děsivá rána, zvuk tříštění skla a následně hlasitý klapot matčiných vysokých podpatků kolem mých dveří a dál po dlážděné chodbě. Dveře manželské ložnice bouchly tak, až se otřásl celý dům. Potom zavládlo tíživé ticho.

Po chvíli jsem otevřela dveře svého pokoje a vystrčila hlavu. Nikde nebylo ani známky života, proto jsem vyšla na chodbu a vydala se do obývacího pokoje. Otec seděl u stolu a klidně si připravoval sendvič. Na podlaze poblíž francouzského okna ležely rozbité pozůstatky křišťálové vázy. V kaluži vody se válely africké kopretiny s pestrobarevnými lístky posypanými roztříštěným sklem. Nebyla to první věc, kterou moje matka za posledních pár měsíců rozbila. Přemýšlela jsem, jestli mám vzít lopatku a střepy zamést.

Jakmile jsem vstoupila do pokoje, otec ke mně vzhlédl. „Už jsi jedla?“

Zavrtěla jsem hlavou a pokračovala ke stolu. Dávala jsem pozor, abych nešlápla na střepy. Měla jsem hlad, takže jsem si odtáhla židli a posadila se. „Proč jste se s mámou hádali?“

Neodpověděl, ale nabídl mi tenký plátek sýra hustě posypaného malými černými semínky. Bylo to lahodné. „Chceš vědět, odkud pochází?“ Pak dodal: „Historku o původu tohohle vzácného a úžasného sýra zná jenom málo lidí.“ V očích mu přitom jiskřilo.

„Prosím, řekni mi to,“ žadonila jsem zvědavě.

„No,“ začal, „ten sýr je od jednoho divokého horského kmene v kraji vzdáleném mnoho dní cesty od civilizace.“

Okouzleně jsem naslouchala jeho vyprávění, jak tento kmen vyrábí sýr z kozího mléka. Jelikož nemají papír, tak kousky sýra obalují do semínek, aby se k sobě nelepily během dlouhé a nebezpečné cesty horami do míst, kde vyměňují sýr za jemné látky a dárky pro svoje rodiny.

Milovala jsem otcovy historky, věděla jsem, že jsou směsicí pravdy a bujné fantazie. Ale i tak jsem si představovala divoké jezdce na koních, cválajících s drahocenným nákladem po hřebenech hor.

Nějakou dobu jsme seděli ponoření ve vlastních myšlenkách; já jsem se proháněla po horách. Kde se toulaly otcovy myšlenky, nevím. Možná myslel na hádku s mojí matkou. Najednou se zeptal, jestli se nechci projet autem.

Přikývla jsem, měla jsem ráda výlety. „Pojede i máma?“

Vstal od stolu. „Běž se jí zeptat.“

Matku však bolela hlava a nechtěla se k nám připojit. Otec a já jsme nasedli do malého červeného auta. Rozhodl se, že pojedeme do Lelepa Landingu, což mě překvapilo i potěšilo, protože je to několik hodin jízdy. Jakmile jsme opustili  obytnou čtvrť, silnice se zúžila a proplétala hustou džunglí a občas vedla podél pobřeží. Otec rozhodl, že si zahrajeme nějakou hru. Myšlenka spočívala v tom, že jeden z nás řekne druhému, aby něco udělal, a ten to musí okamžitě provést. Přiměla jsem ho, aby se dotkl nosu, pustil stěrače. Smála jsem se s dětinskou radostí, když rozmazaly korálový prach po celém předním skle a na chvíli jsme jeli poslepu. Potom jsem mu přikázala, ať zavře a zase otevře okno. Infantilní hra, ale byla jsem ještě dítě a bylo snadné mě zabavit.

Mým zlatým hřebem bylo zaječení: „Zastav auto!“ Brzdy zakvílely a já sjela dopředu ze sedadla, zatímco auto se naklonilo na bok a zastavilo uprostřed cesty. Otevřeným oknem jsem slyšela příboj moře na skalách a bušení srdce v hrudi. Netušila jsem, že opravdu zastaví, alespoň ne takhle.

Když se usadil prach, otec otočil klíčkem v zapalování a pomalu se rozjel. „Víš, proč je tak důležité hrát tuhle hru?“ zeptal se s očima upřenýma dopředu na cestu. Nevěděla jsem.

„No, představ si,“ pokračoval klidně, „že právě chceš skočit do řeky a já zařvu, ať stojíš. Co se stane, když přesto skočíš?“

Pokrčila jsem rameny. „Asi nic.“

„Co když jsem si všiml, že řeka je plná krokodýlů, kteří čekají, až tě budou moci sežrat?“

To mě přinutilo k zamyšlení.

„Teď je řada na mně,“ prohlásil. „Je velmi důležité, abys udělala přesně to, co řeknu, bez váhání. Jednoho dne ti to může zachránit život, i když to v tuto chvíli nebude dávat smysl. Auto jsem zastavil tak prudce, protože jsi třeba mohla vidět někoho přebíhat přes cestu. Kdybych nezastavil, ten někdo by tam teď mohl ležet mrtvý.“

Zavrtěla jsem se na sedadle. Začínalo to znít jako další výtka. Řekl mi, ať si položím obě dlaně na temeno, a já poslechla. Potom jsem se měla dotknout nosu palcem u nohy, jenže na to jsem se příliš smála. Ujeli jsme mnoho kilometrů a střídali se v příkazech. Nakonec jsme sjeli z hlavní silnice na cestu vedoucí k Lelepa Landingu. Cesta byla tak úzká, že větve a větvičky škrábaly z obou stran po autě a tlačily se na okna. Otec nečekaně zastavil a vypnul motor. Chvíli jsem tiše seděla a přemýšlela, proč tu stojíme.

Taková poslední chvilka dětství je vzácný okamžik. Zachytila jsem poslední pohled na svět přetvářky, v němž všichni vyrůstáme a zapomínáme mu zamávat. Pak mi otec přikázal, ať si svléknu kalhotky. Otcové tady nejsou od toho, aby mluvili o kalhotkách.

„Ty ses nic nenaučila?“ zvolal a podíval se na mě zvláštním pohledem. Nervózně jsem přejela prstem po stroupku na koleně. Zlobí se? Nevěděla jsem a nechtěla jsem to zjistit. Pořád jsem si pamatovala ten kartáč a jeho pěsti.

„Řekl jsem, ať si sundáš kalhotky. Tak poznám, jestli ti můžu věřit, že mě posloucháš.“ Při těchto slovech přehodil lem mých šatů nahoru a odhalil moje stehna. Znovu jsem se neklidně zavrtěla a kousla se do rtu. Pomalu jsem si sundávala kalhotky. Nadzvedla jsem se, abych je stáhla z hýždí, a potom jsem je přetáhla přes kolena až ke kotníkům. Pokusila jsem se je odkopnout. Na okamžik se zachytily o jednu z přezek na mých sandálech a já se musela předklonit, abych je uvolnila. Zaraženě jsem se posadila zpět na sedadlo a mačkala bílé bavlněné kalhotky v rukách, protože jsem nevěděla, co s nimi mám udělat. Otec mi je vzal, naklonil se, otevřel schránku v palubní desce a strčil je dovnitř. Uhladila jsem si sukni.

„Víš, všechno má svůj důvod,“ pronesl nenuceně, důvěrně. „Už jsi velké děvče. Docela vzrostlé na svůj věk.“

Nedbale mi položil ruku do klína.

To je pravda, pomyslela jsem si poněkud méně zmateně, už je mi skoro deset.

„Je čas, aby ses dozvěděla něco o sexu,“ pokračoval a rukou mi znovu vyhrnul sukni. Strnula jsem.

„Uvolni se,“ zasmál se, „to je v pořádku, jenom ti chci něco ukázat.“ Sklouzl rukou mezi moje nohy. „Víš, děvčata mají tady dole dírku, do které jim hoši strkají svoje penisy.“ Šátral neodbytnými prsty, až našel, co hledal. „Tady je.“

Vzdor mým rozpakům mě to na okamžik zaujalo. Nevěděla jsem, že mám tam dole dírku. Nebyla jsem si moc jistá ani tím strkáním penisu. Jeden malý kluk mi řekl, že mi ukáže svůj penis, jestliže mu ukážu svůj. Ochotně jsem souhlasila a on si stáhl šortky. Byl tak ošklivý, fialový a namodralý, až jsem znechuceně vykřikla a utekla.

Nicméně moje zvědavost trvala jen krátce. To, co mi otec dělal, začalo bolet. „Au,“ vykřikla jsem a on odtáhl ruku pryč.

„Nebylo to příjemné?“ zeptal se měkkým tónem. „Má to být příjemné, možná jsi příliš suchá.“

Potom udělal nechutnou věc. Plivl si na ruku a část sliny mu visela na bradě, zatímco mokré prsty vsunul mezi moje nohy a třel jimi nahoru a dolů.

„Tak co, je to lepší?“

Nebylo, ale nevěděla jsem, co mám říct, proto jsem se dívala oknem ven a ignorovala, co se děje. Vítr zachytil jeden lístek a třepotal s ním tam a zpátky. Později jsem se dozvěděla, že to dělají duchové, když jsou nablízku a chtějí vám dát o sobě vědět. Tehdy jsem to ale netušila; kdyby ano, možná bych se necítila tak osamělá.

Po chvíli jsem o kus dál na cestě zahlédla nějaký pohyb. Dva muži přicházeli z pláže a mířili k nám. Otec je spatřil ve stejném okamžiku, vytáhl ruku a rychle mi stáhl sukni přes nohy.

Kdybychom začali couvat, vypadalo by to divně, proto pomalu pokračoval na pláž, přičemž zamával na vesničany, kteří nás míjeli. Vystoupil z auta, ale já zůstala sedět. Cítila jsem se trochu rozbolavěle a hodně rozpačitě. Nemohla jsem vystoupit, kalhotky byly pořád v přihrádce.

Cesta domů proběhla většinou mlčky, bez smíchu, který jsme sdíleli dříve. Když jsme byli jen několik kilometrů od domova, řekl mi, abych to neříkala matce. Chtěla jsem vědět proč.

„Zase se pohádáme. Nechce, abys už něco věděla o sexu, myslí si, že jsi pořád dítě. Nezná tě dost dobře, všichni vidí, že jsi skoro dospělá.“

Asi měl pravdu. Toho dne moje dospívání hodně pokročilo.

KAPITOLA 3

Tisha se vdávala. Večer předtím, zatímco moje matka byla v práci, se otec rozhodl, že ji navštíví. Byla jsem ještě vzhůru, seděla jsem na posteli a četla, když se vrátil a zamířil do koupelny.

Byl nejvyšší čas, aby jel vyzvednout matku z hotelu Le Lagon. Měla večerní směnu a občas se vracela až ve čtyři ráno, protože otec usnul a nechal ji jít pěšky. Vylezla jsem z postele, abych se ho zeptala, jestli smím jet s ním. Neviděla jsem matku celý den a stýskalo se mi po ní. Vlastně v posledních dnech jsem ji vídala jen zřídka.

Otec stál v obývacím pokoji nahý. To bylo poprvé, kdy jsem ho viděla svlečeného, ale jemu to nevadilo. Zeptala jsem se ho, jestli ví, kde má spodky, a on odpověděl, že být nahý je naprosto normální. Jeho penis sebou škubal, když jsem se na něho podívala. Vzal ho do ruky. Stál a díval se na mě, načež mi řekl, že právě měl sex s Tishou. „Pomstil jsem se tomu mizerovi, teď se ožení s poškozeným zbožím.“

Nerozuměla jsem, co tím myslí, proto jsem mlčela.

„Vzala si tabletku na spaní a já ji odnesl do postele. Vrazil jsem ho do ní celého.“

„Vždyť je tak hrozně velký,“ zvolala jsem při té představě trochu pochybovačně a trochu vyděšeně.

„Do tebe by se nevešel, jsi příliš malá, ale Tisha ne.“

Chvíli bylo ticho a já si vzpomněla, proč jsem přišla. „Můžu jet s tebou vyzvednout mámu?“

„Jenom když mi slíbíš, že jí nepovíš, co jsem ti řekl. Je to naše malé tajemství, které nesmí vědět.“

Ujistila jsem ho, že nic neřeknu.

Tisha se vrátila z líbánek a pyšně ukazovala snubní prstýnek. Jednou v poledne přišla k nám domů s mojí matkou a byla silně rozrušená. Při večerním plavání ten prsten ztratila. Navrhla jsem jí, že ho půjdu najít. Všichni se smáli, mezitím byl příliv a odliv, nebylo to možné. Trvala jsem na svém s tím, že když poprosím Boha, možná mi pomůže. To vyvolalo další vlnu smíchu, ale nakonec jsme se nahrnuli do Tishina auta. Na místě jsem s nimi musela souhlasit. Byl to nesplnitelný úkol. Písek byl nesmírně jemný, že něco tak drobného jako snubní prstýnek v něm muselo zmizet. Hledání mě zakrátko přestalo bavit, proto jsem si svlékla šaty, nasadila si šnorchl a ploutve a vlezla do vody. Lovila jsem drobné rybky podél pobřeží a občas jsem zahlédla Tishu a ostatní, jak dál prohledávají pláž.

Malý oranžový klaun s bílými pruhy vyrazil a zaútočil na můj šnorchl. Tyto rybky jsou velmi teritoriální a tahle musela uvidět svůj odraz v mých brýlích. Spokojená se svým výkonem se potopila do bezpečí.

Zahlédla jsem menší plochu bílého písku – dobré místo pro zavinutce s krásnými ulitami. Plavala jsem blíže a ve zrezivělé plechovce zpola zaplněné pískem se něco zatřpytilo. Vrátila jsem se na hladinu pro vzduch a znovu se ponořila. Opět jsem uviděla ten třpyt. Popadla jsem plechovku, která se mi v ruce rozdrolila. Zatímco mi písek protékal mezi prsty, ohromeně jsem zírala na zlatý snubní prsten v dlani.

Měla jsem takovou radost, že jsem začala volat ještě před vystrčením hlavy nad hladinu a nabrala jsem si plnou pusu mořské vody. Vynořila jsem se s kašláním, pliváním a vzrušeným křikem. Lezla jsem z vody a všichni běželi ke mně. „Co se stalo?“ ptali se znepokojeně, protože si mysleli, že mě něco kouslo.

„Našla jsem ho, našla jsem ho!“ ječela jsem.

Jakmile jsem otevřela pěst a ukázala svůj poklad, začali ječet i oni. Skákali jsme radostí a já předvedla menší válečný tanec. Byla ze mě hrdinka. Učitelka v nedělní škole měla pravdu. Bůh naslouchá!

Pořád jsem nemohla uvěřit, že se mi podařilo prsten najít. Možná kdybych byla věděla, co vím teď, tak bych ho hodila zpátky do moře a přetrhla tak jedno z vláken, které se kolem mě právě začaly splétat a tvořily past.

Většinu odpolední jsme si po vyučování s Claire hrály s našimi králíky, pozorovaly je při uždibování trávy a radovaly se z jejich volnosti. Můj králík byl načechraný, nádherně bílý a rychle rostl.

Jednoho rána těsně před svítáním mě probudil hrůzostrašný zvuk – pronikavé ječení, kroky běžící po chodbě a bouchnutí vchodových dveří. Vyskočila jsem z postele a našla matku stát na chodbě s obličejem bílým jako stěna. „Králík,“ bylo jediné, co ze sebe dostala.

Vyběhla jsem do zahrady. Budka byla prázdná, jednu stranu měla rozbitou a drátěné pletivo bylo vytržené z dřevěného rámu. Otec stál nahý na cestě, držel pozůstatky mého králíka se zřetelnou šmouhou krve na bělostné srsti. Rudá na bílé. O kousek dál na cestě jsem viděla dvojčata Ellyova, jak táhnou svého psa do zahrady. Otec křičel: „Tohle tomu psovi neprojde!“

Hladila jsem mrtvého králíka po hlavě a uších. Měl zlomený vaz. Vrátili jsme se do domu a položili ho na stůl. Otec byl pokousaný a matka hledala něco na obvázání ran.

Králíka jsme pohřbili vzadu za domem, pečlivě zabaleného do nového ručníku, aby mu hlína neušpinila kožíšek. Malý čumáček jsem mu přikryla hromádkou květů aksamitníku. Odříkávala jsem modlitbu a otec mi vysvětlil, že zvířata nemají duši a nepřijdou do nebe. Ale já to přesto udělala. Vnímala jsem to jako nespravedlnost, nebe by přece bylo velmi smutné a osamělé místo, kdyby v něm nebyla zvířata.

Cestou do školy jsem vyprávěla Claire, co se stalo. Stiskla mi ruku a slíbila, že si smím hrát s jejím králíkem. Jenže já chtěla vlastního. Chtěla jsem nořit prsty do jeho hebkého kožíšku a šeptat mu do dlouhých sametových uší.

O dopolední přestávce došlo k nemilému překvapení. Dvojčata Ellyova si během vyučování pořád něco šeptala. Také jsem zahlédla, jak Jerry předal psaný vzkaz čínskému klukovi, jenž seděl za mnou. Když konečně zazvonilo, spěchala jsem ven na slunce, vděčná za chvilku volna. Ale okamžitě mě obklopila pošklebující se parta.

„Tvůj táta běhá po ulici nahý,“ zaječel Jerry.

„Viděli jsme jeho penis,“ ušklíblo se jeho dvojče.

„Snažil se zachránit mého králíka před vaším psem,“ křičela jsem, „neměl čas se obléknout, byl ještě v posteli.“

Tím to bylo ještě horší. Pokračovali řečmi o tom, že je sprosté nenosit pyžamo. Rozplakala jsem se a přitiskla si ruce na uši, cítila jsem se nesmírně zahanbená. Nakonec jsem to nevydržela a utekla domů. Jejich posměšky mě pálily v uších.

V těch dnech jsem vídala rodiče málokdy. Jejich hádky pokračovaly každý den a přestávaly jen tehdy, když jeden z nich musel do zaměstnání. Nikdy na mě nepromluvili a pořád se zdálo, že nemáme nic k jídlu.

Jasně si vzpomínám, jak moji rodiče kroužili kolem konferenčního stolku a vypadalo to, že se vzájemně uškrtí. Křičeli na sebe hrozné věci a vůbec si neuvědomovali moji přítomnost. Jednou otec zařval: „Kdybys nemrdala s každým na dohled…“ Poposedla jsem. Opravdu to řekl? Možná řekl jenom nedrbala, proto jsem se zeptala: „Řekls nemrdala, nebo nedrbala?“

Nastalo hrobové ticho a dva páry očí zamířily mým směrem. Je zbytečné uvádět, že mi neodpověděl. Oba se zase odvrátili a pokračovali tam, kde skončili.

Nejvíce mě rozrušila hádka kvůli tomu, že otec začernil moje jméno v matčině pasu. Matka stála uprostřed obývacího pokoje a mávala mu před obličejem pasem tak rozčilená, že mi chvíli trvalo, než jsem porozuměla, co říká: „Ty parchante, neměls právo to udělat…,“ opakovala pořád dokola. Odtud, kde jsem seděla, jsem rozpoznala tlusté černé linky v místě, kde otec zamazal moje jméno. Zlověstný důsledek jeho činu jsem pochopila až mnohem později, ale rozuměla jsem matčiným dalším slovům. Totálně mě šokovala. „Už není moje dcera, od teďka nemám žádnou dceru. Jsi spokojený?“ Šílená vztekem mrštila pasem přes místnost. Bez jediného pohledu na mě se otočila a s klapotem vysokých podpatků odešla.

Otec zvedl pas a položil ho na stůl. „Máma už mě nemá ráda?“ zeptala jsem se opatrně, hledala jsem nějakou útěchu.

Podíval se na mě se zlostným výrazem v tváři. „Ne, nemá, nikdy tě ráda neměla.“ Říkal ještě něco dalšího, ale já utekla za Claire. Nebyli doma, proto jsem seděla venku a mluvila s jejím králíkem. Nemohla jsem uvěřit tomu, že mě matka nemá ráda, ale musela to být pravda, protože to řekl otec, a navíc jsem slyšela její strašlivá slova. Nebrečela jsem, asi jsem byla příliš otupělá.

Od té chvíle jsem se rodičům vyhýbala. Přibíhala jsem ze školy, našla si v kuchyni něco k jídlu a vylezla s ním na velký strom, rostoucí u plotu. Z toho místa jsem viděla jejich příchody a odchody a věděla jsem, kdy je čistý vzduch.

Jednou nebo dvakrát mě hledali, ale nenapadlo je podívat se vzhůru. Matka Claire to zjistila a několikrát týdně ji posílala, aby mě pozvala k obědu. Uléhala jsem do postele před návratem rodičů a četla si při baterce pod přikrývkou. Pokud nakoukli do mého pokoje, předstírala jsem spánek. Ale jednoho dne se to vše změnilo.

Krmila jsem se na své vyhlídce jablky, házela jádřince na cestu a čekala, až červené auto odjede. Nakonec, když už se mi zdálo čekání neobvykle dlouhé, jsem uslyšela bouchnutí dveří od auta a viděla ho odjíždět. Po chvilce jsem slezla ze stromu a šla do domu. Představte si můj šok, když jsem uviděla rodiče. Byla to léčka. Couvala jsem, připravená k útěku, ale otec mě chytil. Zkrátka a dobře to skončilo domácím vězením. Směla jsem chodit do a ze školy s Claire, neměla jsem dovoleno pouštět se do sporů se spolužáky, zakázali mi lézt na stromy a tak dále. Skončili sdělením, že se rozhodli najmout služebnou na úklid domu a dohled nade mnou. Pošťák ji přivedl ještě tentýž den večer.

KAPITOLA 4

Lidia vstoupila do mého života, když jí bylo čtrnáct. Byla překrásná – pleť měla jako nejjemnější lesklé týkové dřevo. Pokud jsme byly spolu samy, často se smála, zakrývala si ústa rukou s dlouhými, štíhlými prsty a obrovské, rozpustilé hnědé oči jí jiskřily. V blízkosti dospělých držela oči stydlivě sklopené. Mého otce oslovovala masta a matku paní.

Pozorovala jsem ji, když uklízela první den. Krásně voněla dětským pudrem a toaletní vodou. Odešla v šest večer a nechala psaný vzkaz pro mého otce.

Drahý masta, prosím, musíte koupit 1 čisticí prášek Vim, 1 kartáč na drhnutí podlah, 1 balení pracího prášku Bonux. Velice děkuji, vaše věrná Lidia, služebná.

Přes svou plachost byla velmi praktická – vedla domácnost výkonně a dělala všechno, co považovala za nutné. Nikdo jí nemusel říkat, co má dělat. Jakmile skončila, lehly jsme si do stínu, četly si a jedly čínský moučník oomais.

Dům byl plný přátel. Byla neděle a panovalo nesnesitelné vedro. Matka koupila elektrický ventilátor, který postavený na stole poskytoval alespoň chvilkovou úlevu, než se otočil a ovíval někoho dalšího. Uždibovali jsme plátky paštiky nebo camembertu. Monsu seděl jako obvykle s námi. Otec odešel pro další vody značky Evian. Zatímco byl mimo pokoj, Tisha se ke mně naklonila. „Mám pro tebe dáreček,“ řekla a podala mi malou červenou krabičku.

Uvnitř se skrýval zlatý prstýnek s vyrytou kosočtvercovou sítí. Navlékla jsem si ho, padl mi perfektně. Natáhla jsem ruku před sebe a obdivovala třpyt zlata ve slunečním světle.

„Je to pravé zlato,“ poznamenala Tisha, „nenapadlo mě nic lepšího, jak ti poděkovat za nalezení mého snubního prstenu.“

Naklonila jsem se, abych jí dala pusu, ale najednou nás všechny poprášila jemná mlha. Monsu si zvolil tento okamžik k označkování ventilátoru. Všichni jsme vykřikli a vyskočili ze židlí. Monsu byl v nemilosti vyhnán ven a my se rychle utírali.

Konečně dorazily školní prázdniny, dva měsíce v období největších veder. Moje domácí vězení bylo zapomenuto. Možná si rodiče mysleli, že Lidia mě uhlídá, nebo byli příliš zaneprázdnění vlastními životy.

S matkou jsme se odcizily. Příležitostně jsme se potkaly na chodbě nebo u snídaně. Občas se mě zeptala, kdy jsem se naposled česala nebo jestli si nemyslím, že bych se měla osprchovat.

Přestala jsem se sprchovat. Myla jsem se jenom tehdy, když jsem měla jistotu, že nikdo není doma. Otec mě začal pozorovat při sprchování. Zpočátku mi to nevadilo. Seděl na toaletě a mluvil se mnou skrze dveře sprchového koutu. Ráda jsem si povídala o věcech, které jsem viděla a dělala. Potom jednoho dne odsunul sprchové dveře a bez varování mi strčil ruku mezi nohy. Dost hrubě. „Musíš se pořádně mýt i tady.“

Ucouvla jsem ke stěně sprchového koutu.

„Mýdlem,“ dodal.

Přikývla jsem, ale asi mi nevěřil, protože se sehnul a zvedl mýdlo. Voda mu tekla na hlavu a rameno a stříkala na podlahu. Přejel mýdlem mezi mýma nohama. „Takhle.“

Zamlžily se mu brýle, proto mi mýdlo podal a začal si je utírat cípem košile. Mýdlo bylo kluzké a vypadlo mi z ruky, ale nezvedla jsem je. Štípalo mě a já se je snažila co nejrychleji spláchnout, i když nemotorně, protože se na mě díval.

Od té doby jsem neměla ráda, když vcházel do koupelny. Začala jsem se v ní zamykat, jenže klíč potom záhadně zmizel. Matka a já jsme strávily hodiny jeho hledáním, ale nikdo netušil, kam se poděl.

Bez klíče jsem se nemohla zamykat a otec zakrátko přicházel i ve chvílích, kdy jsem seděla na toaletě. Zvykla jsem si sedět pod určitým úhlem tak, aby proud moči stékal po stěně porcelánové mísy a on mě neslyšel. Pokud jsem se netrefila a proud narazil na vodní hladinu, jakoby ozvěnou se rozléhal po celé koupelně a já zrudla. Všimla jsem si, že když je matka doma, tak otec nikdy nepřijde. Toaletu v domě jsem používala co nejméně. Častěji jsem mizela ve sloní trávě a dávala přednost společnosti plazivého hmyzu. Často se objevil Monsu a otíral se mi o nohy. Jednou dokonce přidřepl vedle mě a přiměl mě k smíchu nad tím, jak se oba krčíme ve vysoké trávě a čuráme.

Při jedné návštěvě u Claire jsem dostala dvě kačenky. Pyšně jsem si je nesla domů, každou strčenou pod jednou paží. Otec souhlasil, že jim o víkendu vyrobí výběh, ale do té doby musely zůstat v domě. O víkendu si otec přivezl plotové sloupky a roli drátěného pletiva. Několik následujících hodin jsme strávili kopáním děr pro sloupky a upevňováním pletiva. Do rohu jsme postavili upravenou králičí budku. Jakmile to bylo hotové, poodstoupili jsme a obdivovali celé dílo. Ohradu jsme postavili kolem mého stromu, aby kačeny měly v tom vedru stín. Otec mě pro ně poslal. Proběhla jsem celým domem a nakonec jsem mu musela oznámit, že jsou pryč.

„Nemůžou být pryč,“ zvolal podrážděně, jenže byly. Plotová vrata zůstala otevřená a jim se nějak podařilo dostat ven a projít přímo kolem nás.

Otec zuřil a já měla při pohledu na jeho tvář nepříjemný pocit zvedajícího se žaludku. Věděla jsem, co přijde. Popadl mě za vlasy a zatřásl se mnou. „Jak můžeš být tak pitomá a nechat otevřená vrata?“

Seděla jsem pak v zamčeném pokoji, zadek mě pálil od ran vlasovým kartáčem, a pozorovala jsem zapadající slunce.

Druhý den ráno jsem se probudila s plánem. Usoudila jsem, že prázdná ohrada by sloužila jako připomínka mého špatného uvažování. Místo kachen si pořídím slepice. Všude bylo plno divokých slepic, stačilo chytit pár kuřat. Bohužel otec s tím nesouhlasil. Plán ztroskotal.

Promluvila jsem si o chovu slepic s Claire a ta přišla s vynikajícím nápadem. „Vezmeme nějaká vejce z chladničky a vysedíme je.“

Vešly jsme do jejího domu a vytáhly z ledničky dvě vajíčka. U nás doma jsme se rozhodly, že nejlépe se vylíhnou, když je vysedím já. Vložily jsme vejce do ponožky, kterou jsem ukradla z otcova prádelníku. Další dva týdny jsem je nosila vpředu na těle. V noci jsem je dávala pod polštář.

Po uplynutí této doby jsem musela připustit, že mě péče o vejce začíná zmáhat. Jednoho rána, když rodiče snídali, jsem uviděla na stěně gekona. Vylezla jsem na židli, abych se na něho podívala zblízka. V tom spěchu jsem nějak šlápla mimo a při snaze udržet rovnováhu se židle převrátila a já upadla.

Vajíčka se rozbila a promočila mi tričko. Matka se na mě zděšeně podívala, protože místnost naplnil strašlivý zápach. Byla jsem zničená. Po kuřatech nebylo ani stopy, místo nich to byla jenom hustá černá a smradlavá hmota. Matka otevírala okna a otec mě vlekl ven k vaně na praní, kde ze mě stáhl tričko. Když se pak vracel do domu, šla za ním Lidia s kbelíkem a mopem.

Jakmile jsem byla převlečená a zápach z domu vyprchal, otec řekl, že bych mohla chovat nějaké slepice. Objednal tucet rodajlendek ze zámoří. Vejce dorazila na místní zemědělskou stanici a tam se z nich měla vylíhnout kuřata. Napjatě jsem čekala, dokud otci konečně nezatelefonovali, že kuřata jsou na světě. Byla jsem nadšením bez sebe. Měla jsem třináct malých kuliček se žlutým chmýřím. Vlastní kuřata.

Každý den začínal horkým a prašným svítáním a prázdniny se blížily ke konci. Kuřata ztratila chmýří a pomalu se vybarvovala do syté hnědi. Bylo to hejno devíti slepic a čtyř kohoutů.

Jednoho dne bylo ještě nesnesitelnější vedro než obvykle. Lidia a já jsme si hrály na zahradě. Vzájemně jsme se postříkaly vodou z hadice, potom jsme se posadily do trávy a vychutnávaly si chladivé mokré oblečení. Ve vzduchu viselo přízračné ticho, dokonce zmlkli i ptáci. Slepice seděly ve stínu s otevřenými zobáky a mírně roztaženými křídly. Monsu nebyl nikde vidět.

„Asi přijde zemětřesení,“ poznamenala Lidia. „Takhle je to před každým zemětřesením. Stromy a zvířata čekají.“

„Jak to můžou stromy a ptáci vědět?“

„Řeknou jim to duchové, zprávy z jejich světa přinášejí ještěrky.“

Věřila jsem jí bez nejmenších pochybností a náhle jsem pochopila její strach z gekonů a ještěrek. Vyprávěla dlouhé hodiny a já jí okouzleně naslouchala.

Toho dne se mi otevřel úplně jiný svět. Povídala mi o životě duchů v banyánech a ujistila mě, že je v pořádku, když lezu na stromy, ale jenom za předpokladu, že se nejdříve dovolím duchů a nebudu stromy poškozovat. Také mi pověděla o malých lidech, kteří žijí v buši a mají dlouhé blond vlasy. Jeden muž z její vesnice se pokusil jednoho chytit, ale při zápasu s ním si zlomil paži. Byla to jeho chyba, měl to vědět. Poučila mě o šamanech zvaných cleva, o kouzelné léčbě bylinami a mnoha projevech přítomnosti duchů, jako třeba třepotání jediného listu ve větru nebo noční šeptání. Duchové jsou všude kolem nás, dobří i zlí, je možné je vidět, jenom se musíte naučit po nich dívat.

Den pokračoval v tichu a vyčkávání. V pět hodin odpoledne jsme seděly v obývacím pokoji a četly. První známkou zemětřesení bylo vzdálené rachocení podobné hromu. Zdálo se, že přichází z hlubin země. Po něm následovalo řinčení ozdob a nádobí. Lidia vyskočila, až jí spadla kniha na podlahu, a táhla mě do dveří vedoucích na chodbu. „Rám dveří je nejbezpečnější místo,“ vydechla úzkostně. Zpočátku to na silné zemětřesení nevypadalo, dva nebo tři záchvěvy a po nich chvilkové zahoupání země. Právě jsme chtěly opustit bezpečí dveřní zárubně, když se znovu ozval rachot. Tentokrát to byl jediný otřes, při němž se týková knihovna posunula a prorazila okno.

Sypání skla, létání knih a různých ozdobných předmětů po celém obývacím pokoji a ven na trávník působilo děsivý hluk. Potom se vrátilo ticho a prach se začal usazovat. Takže tohle bylo zemětřesení! Začaly jsme sbírat knihy a nosit je zpátky. Několik ozdob se rozbilo, ale dřevěné řezby zůstaly nepoškozené. Pokusily jsme se posunout knihovnu zpět na místo, ale byla příliš těžká. Nechaly jsme to na otci, až přijde domů.

Krátce poté začala škola. Zůstala jsem ve třetím ročníku, ještě pořád jsem neuměla násobilku. Bylo mi to jedno, nikam jsem nespěchala. Chodit do třetího nebo čtvrtého ročníku pro mě neznamenalo žádný rozdíl. Teď byl v mojí třídě Robin a seděli jsme vedle sebe. Už jsem neměla sedadlo u okna. Myslím, že za to mohl pan Proctor.

Náš okruh přátel se postupně rozšiřoval. Otec se seznámil s obchodníkem jménem Maurice, jenž měl manželku Jeanne a dvě dcery, Gabrielle, o rok mladší než já, a Yvonne, o rok starší.

V té době jsme o víkendech podnikali výlety po ostrově. Trávili jsme dlouhé dny na pobřeží, plavali jsme a užívali si přepychové pikniky, které organizovala Jeanne. Často jsme jezdili do parku Tukutuk u Devil’s Pointu. Někdy jsme také rybařili. Natahovali jsme sítě a vytahovali je propletené rybami, které pak sebou plácaly na písku.

Maurice udělal jednou v písku brázdu a vyložil ji kameny. Postupně se zaplnila vodou a do ní jsme vypustili náš úlovek. Seděla jsem a pozorovala plovoucí ryby s vědomím, že je to jejich poslední den. Plameny už uhasly a uhlíky byly správně rozžhavené, na jejich těla čekal rozprostřený alobal. Nemohla jsem to snést. Chytila jsem jednoho pestře zbarveného ploskozubce. Opatrně jsem ho pustila do moře a dívala se, jak rychle odplouvá. Pak jsem zvedla dalšího. Maurice se přišel posadit vedle mě. „Proč to děláš?“

„Jsou příliš krásní na to, aby umřeli.“

„Proč jenom ti krásní? Mají snad být zachraňovaní jenom ti krásní?“

Na to jsem mu neuměla odpovědět. Mlčky jsem hleděla do vody a kousala se do rtu při pohledu na hnědého ostence plovoucího mezi zářivě barevnými rybami. Nepřála jsem smrt ani jedné rybě.

Chvíli jsme mlčeli a pak Maurice odstranil kameny, které bránily vodě k odtoku. Ta se pak jako jedna vlna hnala ven i s rybami. Společně jsme se vrátili na pláž.

„Oheň je připravený, kde máte ryby?“ Jeanne rozhrnovala klackem uhlíky a do vzduchu létaly malé jiskry. Mlčela jsem.

Maurice odpověděl za mě: „Uplavaly, hráz se prolomila.“

Podívali jsme se spiklenecky na sebe. Při pomyšlení, že ryby mají před sebou další den života, mě hřál příjemný pocit. Ostatní byli otrávení. Těšili se na grilované čerstvé ryby s bagetami potřenými máslem. No, tak měli místo toho paštiku a šunku a já si nemyslela, že je to až tak špatné.

Během týdne jsem trávila večery o samotě. Lidia odcházela v šest a já čekala na rodiče. V té době jsem četla všechny možné knihy. Někdy jsem si povídala s kocourem Monsu a svými brouky. Jejich vajíčka se už dávno vylíhla. Prošvihla jsem proces jejich líhnutí, našla jsem však další a pozorovala je. Nebyla větší než špendlíková hlavička, ale rostla rychle.

Jednou jsem zůstala na noc u Claire. Byl to úžasný večer, po koupeli jsme si oblékly pyžama a vlezly do postele. Paní Masonová přišla za námi a přečetla nám nějakou povídku.

Následující večer jsem se doma sprchovala a otec přišel do koupelny. Vyptával se mě na předchozí večer a já mu pověděla všechno, co se dělo. Vyprávěla jsem mu, že jsme jedli pečené kuře, hranolky a pudink. Potom jsem mu povídala o společném koupání s Claire a nevinně jsem dodala, že normálně se Claire koupe se svým bratrem. Ale minulý večer Stephen vlezl do vany až po nás.

Tahle informace zavedla otce na starou, dobře známou kolej. Řekl mi, že Claire a její bratr spolu určitě mají sex. Pokračoval s tím, že to dělá většina bratrů a sester, že je to naprosto normální. To mě rozčílilo a nevěřila jsem mu. Nemohla jsem pochopit, proč říká takové věci. Dům Claire byl pro mě místem dobra a slušnosti a já nemohla něco takového připustit. Otec prohlásil, ať se jí tedy zeptám. Nikdy jsem to neudělala, ale blízkost, kterou jsem ke Claire pociťovala, se nějak vytratila. Netušila jsem, proč se to mezi námi pokazilo, asi se změnily moje city k ní. Vídala jsem ji stále méně, a když její otec přestal dohlížet na stavbu nového přístaviště, vrátili se do Anglie a Claire zmizela z mého života nadobro.

Jednoho dne jsem přišla ze školy a našla všechny zavařovací sklenice s brouky prázdné a sušící se v dřezu. Obývací pokoj byl plný krabic. O pár let později jsem se dozvěděla, že nás vyhodili z bytu. Otec byl mnohokrát varován kvůli zahradě. Majiteli se nelíbila sloní tráva a požadoval udržovaný trávník, ale otec ji odmítl posekat.

Najít nový dům bylo velmi obtížné, proto jsme se nastěhovali na Mauriceovu jachtu, zakotvenou u mola poblíž jeho domu. Večer jsme chodili krmit moje slepice. V té době tam přibylo asi patnáct koroptví, které se mi podařilo chytit. Muselo vypadat legračně, když jsem běžela po cestě se sukní plnou koroptvích kuřat a za mnou se hnala jejich šílená máma s roztaženými křídly. Nakonec jsem jí tři kuřata vrátila, a to ji uklidnilo. Asi neuměla počítat.

Také jsem měla dvě perličky. Seděla jsem na svém stromě, když do zahrady přišel pár perliček, obklopený asi dvaceti nebo třiceti zpola dorostlými kuřaty. Ve svém vzrušení jsem málem spadla ze stromu. Zavolala jsem Lidii a otce a všichni tři jsme se rozběhli po zahradě a snažili se je pochytat, ale kuřata byla moc rychlá a většina vylétla na můj strom.

Lidia navrhla, ať je postříkáme vodou z hadice, protože mokré nebudou moct létat. Nakonec dvě promočené perličky přistály ve slepičí ohradě. Do rána ostatní perličky zmizely, ale tyhle dvě se rozhodly zůstat. Nejsem si jistá proč, mohly kdykoliv odletět. Perličky zuřivě hlídaly zahradu a strašlivě křičely, kdykoliv někdo procházel kolem.

Život na Mauriceově jachtě byl zvláštní. Ráda jsem seděla na palubě a pozorovala východ slunce. Hladina byla tak klidná a pluly na ní naftové skvrny a ve slunečním svitu hrály duhovými barvami. Občas zčeřila hladinu ploutev tuňáka, nebo z ní vyskočilo hejno třpytivých stříbrných sardinek, prchajících před větší rybou. Kolem velkého svitku lana, pověšeného na boku lodi, kroužily malé modrožluté rybky a mořské dno pokrývaly ostnaté ježovky.

V poledne jsem chodila do Mauriceovy kanceláře a obědvala s Mirabelle, která tam pracovala. Zacházela jsem tam i po vyučování a čekala, až mě otec vyzvedne. Někdy tam zůstal i on a pil s Mirabelle víno, zatímco jsem si hrála venku s vietnamskými dětmi ze sousedství.

Když jsme šli nakrmit moji drůbež, už se stmívalo. V ubývajícím světle jsem vyplachovala misky, nalévala čerstvou vodu a sypala krmení. Monsu se objevoval jen zřídka. Prosila jsem otce, abychom ho vzali s sebou na loď. Moc mi chyběl a nepochybovala jsem, že i jemu se po mně stýská. Otec o tom nechtěl ani slyšet, asi čekal, až najde jiný dům.

Jednoho večera jsem šla krmit bosa, protože jsem opět ztratila sandály. Zpátky na jachtě jsme byli asi hodinu. Seděla jsem na palubě, když se z křoví vynořil Monsu a mňoukal. Musel mě vystopovat díky tomu, že jsem šla bez bot. Zavolala jsem na něho. Stál na kraji vody a žalostně mňoukal. Odmítal vejít na lodní lávku, a tak jsem pro něho nakonec zašla. Předl mi v náručí, otíral si hlavu o moji tvář a celou dobu mňoukal, jako by mi toho chtěl spoustu říct. Plakala jsem a plakala. Měla jsem kocoura zpátky. Po nějaké době jsme šli do podpalubí a já spokojeně usnula, zatímco Monsu ležel na polštáři, umýval se a občas mi olízl tvář. Ani na chvíli nepřestal příst.

Ráno byl kocour pryč. Už jsem ho nikdy neviděla. Otec si myslel, že možná spadl přes palubu a sežrali ho žraloci. Hrozná představa, hrozný konec mého kamaráda.

Matka se zamilovala do Maurice. Otec o tom neměl tušení. Dozvěděla jsem se to tehdy, když nás Jeanne pozvala na odpolední svačinu a otec byl v práci. Někde mezi druhým a třetím šálkem kávy Jeanne obratně změnila téma. „Nemyslíš, že by bylo dobré, kdybys nechala mého manžela na pokoji?“

Matka opatrně odložila dezertní vidličku a chvíli na ni zírala. Následovala poměrně dlouhá diskuse ve  francouzštině, místy hodně vášnivá. Pak Jeanne uvařila další konvici kávy a hovor se vrátil k normálu, jako by se nestalo nic neobvyklého. Proběhlo to velmi civilizovaně.

Naši přátelé se zvolna rozprchli, všichni věděli o mé matce a Mauriceovi, ale nikdo to nehodlal říct mému otci. Víkendový dav postupně mizel, dokud nezůstali pouze otec s matkou, Maurice, Mirabelle a já.

KAPITOLA 5

Znovu jsme se stěhovali, tentokrát do bytu na Tebakor Corneru v patře nad čínským obchodem. Bylo to hezké místo. Můj pokoj byl malý. Pod oknem trčela zrezivělá plechová střecha skladiště patřící k obchodu. Výhled byl na zahradu a rám okna nepokrývala síť proti moskytům, ale jenom kovová žaluzie. Okamžitě jsem si svůj pokojíček oblíbila. Hned vedle něho byla koupelna s vanou, ale bez sprchy. S ulehčením jsem si všimla, že v zámku dveří je klíč. U toalety byl také.

Před obchodem pokaždé postávali lidé, kteří bez výjimky mávali nebo zdravili Lidii i mě, a my jim odpovídaly stejně.

Často jsem se nakláněla z balkonu a povídala si se služebnou z přízemí, zatímco zametala kolem domu a zvedala oblaka prachu. Fascinovala mě, protože měla pravou nohu oteklou do abnormálních rozměrů. Z dálky to vypadalo, jako by nosila na jedné noze obrovskou gumovou holínku. Zvesela mi sdělila, že je to elefantiáza. Zeptala jsem se jí, jestli to bolí, ale řekla mi, že tu nohu vůbec necítí.

Rodiče si vybrali větší ze dvou ložnic, jejíž okno vedlo do ulice. Třetí pokoj používal otec jako skladiště svých oděvů, protože skříně v ložnici zaplnilo matčino oblečení.

Zahradu tvořila hustá spleť plevele a divokých lilků, rostoucích přes dávno opuštěné betonové základy. Majitelé nám dovolili chovat v ní slepice.

Mirabelle ušila do obývacího pokoje oranžové závěsy s jasně červenými květy a černými listy. Matka se také činila. Na kuchyňský stůl postavila šicí stroj a všude se povalovaly špendlíky a jehly. Bylo to už dávno, co ho použila. Bývala návrhářkou oděvů a často šila i pro nás. Vypadalo to jako znamení, že náš život se vrací do normálu. Otec obdržel úřední dopis s informací, že délka sukní mé matky vyvolává pobouření. Matka pečlivě popustila lemy všech svých sukní o centimetr – rezidentní komisař neuvedl, jakou mají mít délku.

Rachel byla mnohem starší než ostatní spolužáci, ale byla pozadu, protože její rodiče hodně cestovali. O přestávkách jsme se shlukovali kolem ní, jelikož legračně mluvila, neustále měla v puse žvýkačku, líčila se a lakovala si červeně nehty na nohou. Její výstřednost spočívala v tom, že nenosila kalhotky. Zpočátku se o tom jenom šuškalo, ale jednou jí vítr nadzvedl sukni a já zjistila, že tahle šeptanda je pravdivá.

Neustále vyprávěla pobuřující historky o místech, na nichž se ocitla, a o lidech, s nimiž se setkala. Možná byly pravdivé. Kdo ví? Jednoho dne přišla do školy a tvářila se veledůležitě. Viděla rodiče, jak „to“ dělají.

„Jo, jasně,“ ušklíblo se jedno z dvojčat Ellyových.

„Táta se mě zeptal, jestli se chci dívat, a já chtěla.“

Byla jsem v šoku. Ještě večer jsem to řekla otci a očekávala jsem odpověď, že je to výmysl. Místo toho mě ujistil, že to dělá většina rodičů. Je to způsob jak poučit děti o sexu.

Pořád jsem o tom nebyla přesvědčená, ale bylo mi jasné, že nechci vidět otce s mámou při sexu. O několik nocí později mě otec třesením probudil z hlubokého spánku. Chtěl, abych vstala. Rozhlédla jsem se. Bylo hodně pozdě. Měsíc stál jako pevná koule bílého světla vysoko na obloze. „Co se děje?“ zeptala jsem se, ještě stále ne zcela probuzená.

„Pojď se podívat,“ bylo jediné, co řekl.

Následovala jsem ho chodbou k rodičovské ložnici. Matka ležela nahá na posteli, nohy široce roztažené. Kolébala hlavou a sténala.

Otec přistoupil z druhé strany k posteli a klekl si nad mámu. Jeho penis byl obrovský, a když ho do matky vsunoval, zvedl jí nohu tak, abych všechno dobře viděla. Nechtěla jsem tam být. Nechtěla jsem vidět matku nahou. Když do ní vnikl, zasténala. „Ne, nedělej to,“ zamumlala.

Divila jsem se, proč ho neodstrčí, ale jenom tam ležela a dívala se na opačnou stranu. Otec se na ní pohyboval tam a zpátky a šeptal, jak je to sexy.

„Chci se vrátit do svého pokoje,“ požádala jsem, protože jsem se bála odejít bez jeho svolení. Otec slezl z postele a přistoupil ke mně. Tiskla jsem se ke stěně vedle dveří. Stáhl mi pyžamové kalhoty, strčil mi ruku mezi nohy a druhou si držel penis. Potom se prohnul v kolenou, vsunul mi penis mezi stehna a pohyboval jím tam a zpátky. Třásly se mi nohy.

Matka znovu zasténala. Vytrhla jsem se mu a za běhu si natahovala pyžamové kalhoty. Vběhla jsem do svého pokoje a zamkla dveře.

Slyšela jsem ho za nimi dýchat, pak nastalo ticho, až nakonec zaskřípala postel v ložnici, kde pokračoval s mou matkou. Po nějaké chvíli jsem uvolnila několik lamel žaluzie a prolezla oknem ven. Zbytek noci jsem strávila u své drůbeže a vrátila se domů až v době snídaně. Nikdo se ani slovem nezmínil o tom, co se v noci odehrálo.

Byla jsem odhodlaná oslavit svoje desáté narozeniny s hosty a dortem. Rodiče souhlasili, a tak jsem pozvala celou třídu. Pyšně jsem všem rozdala ručně psané pozvánky. Naplánovala jsem různé hry, sestavila menu a předala otci seznam věcí, které bylo třeba nakoupit. Matka řekla, že zajistí dort.

Oslava měla začít ve čtyři hodiny odpoledne. Fábory byly rozvěšené, otec byl doma a vše probíhalo dle plánu. V pět hodin jsem začala propadat panice, protože matka s dortem stále nedorazila. Hráli jsme hry, potom jsme bláznivě běhali po zahradě při slepé bábě a nakonec jsme si sedli ke hře Monopoly.

Před půl šestou jsem měla s otcem válečnou poradu a on krátce poté zmizel. Jeho úkolem bylo najít matku s dortem, případně koupit jiný. Byl pryč asi pět minut, když matka dorazila i s dortem. Moc se mi ulevilo.

Dodnes nevím, co se přesně stalo. Matka začala najednou hystericky křičet a moje kamarádky se rozběhly, protože rozházela Monopoly po celé pohovce. Nastal naprostý chaos, děti křičely, domky, hotely a peníze létaly vzduchem.

Stála jsem s dortovými svíčkami v ruce, které jsem zrovna chtěla umístit na dort, a nevěřícně hleděla, co se to děje. Matka popošla ke konferenčnímu stolku, zvedla dort a mrštila jím takovou silou, že přeletěl přes celou místnost a narazil do stěny. Pomalu klouzal dolů a zanechával za sebou hustou šmouhu z čokolády, šlehačky a ořechů.

Potom mě popadla za vlasy, třásla se mnou jako s bláznivým psem a stále ječela. Zahlédla jsem její zdivočelé oči. Vytrhla jsem se jí a se spolužačkami Laurou a Anitou jsem utíkala do svého pokoje. Zabouchla jsem za námi dveře a zamkla. Další kamarádky jsem slyšela panicky křičet v obývacím pokoji a potom následovalo bouchnutí vchodových dveří. Příliš jsem se soustředila na uvolnění žaluzie, abychom mohly prchnout, než abych tomu věnovala větší pozornost.

Později, mnohem později se otec vrátil domů. Vešli jsme do domu společně. Matka odešla dlouho předtím. Konferenční stůl byl převrácený, talíře rozbité, nápoje rozlité a některé fábory stržené. Posbírali jsme peníze, zelené domky a červené hotely z Monopolů. Potom jsme seškrábali dort ze stěny a vyhodili ho spolu s rozbitými talíři. Nepoužité svíčky jsem uklidila. Otec nic neřekl, ani se nezeptal, co se stalo, a já byla pořád v šoku, abych mu dokázala cokoliv vysvětlit.

Znovu se ze mě stala samotářka – byla jsem totiž dcera té ženy. Zpočátku jsem byla strašlivě rozrušená, ale nedalo se s tím nic dělat. Trávila jsem čas s drůbeží a stále dokola přehrávala svou jedinou desku Sadie the Cleaning Lady, dokud ji otec nezlomil o koleno.

Jednoho dne jsem se vrátila ze školy a našla matku sedět na pohovce. Neodpovídala na moje otázky, nereagovala, ani když jsem jí odhrnula vlasy z čela a nebo zamávala rukou před jejím obličejem. Měla nepřítomný pohled, pokleslá ramena a mlčky se kolébala dopředu a dozadu, ztracená v nějakém vlastním světě. Skončila na tři měsíce na psychiatrii ve francouzské nemocnici, kde mlčky seděla v pokoji. Občas jsme ji šli navštívit, ale lékaři nás většinou posílali pryč.

Matka byla doma několik týdnů a zdálo se, že se věci zvolna vracejí k normálu. Někdy připravila jídlo a seděli jsme u večeře jako rodina. Jednou večer upekla jehněčí kotlety a postavila na stůl svíčky. Byla to úžasná večeře. Když jsme potom pili kávu, matka řekla, že půjde dolů koupit nějaké sušenky. Čekali jsme. Uplynulo pět minut, pak deset. Po půlhodině otec vstal od stolu. „Půjdu dolů zjistit, co se stalo.“

Za pár okamžiků se vrátil pro klíčky od auta. „Vzala si taxi do města, chci se po ní podívat.“

Našli jsme ji téměř hned, před hotelem Vate. Zpočátku jsme ji neviděli, protože tam byl dav lidí. Jakmile jsme se mezi nimi prodrali, zjistili jsme, že ona je příčinou tohoto shromáždění. Maurice, Jeanne a moje matka stáli a křičeli na sebe. Tedy křičely Jeanne a matka, Maurice se je snažil uklidnit.

Ať se hádaly kvůli čemukoliv, pro mého otce to bylo příliš. Prostrkal mě davem zpátky, beze slova mě vysadil doma a zase odjel. Vrátil se za několik hodin sám a zamířil rovnou do postele.

Ležela jsem ve svém pokoji a čekala na rozbřesk. Přikrývku jsem shrnula do nohou postele a byla jsem celá zmáčená potem. Spala jsem neklidně, s úlekem se probouzela, lovila jsem moskyty, bzučící ve tmě, a naslouchala zvukům, jestli mi neřeknou, že se matka vrátila. Ale takové zvuky nezazněly.

Ráno jsem měla hodně práce. Nakrmila jsem drůbež a nasbírala tři tucty vajec, které jsem odnesla do obchodu na prodej. Zbytek času jsem strávila na balkoně s nadějí, jestli nezahlédnu matku. Vrátila se v době oběda. Maurice čekal dole pod schodištěm a před čínským obchodem parkovalo jeho nové červené sportovní auto. Matka mi neřekla ani slovo a zamířila přímo k otci, který smažil vajíčka.

„Opouštím tě. Přišla jsem si jenom pro svoje oblečení.“ Hovořila velmi klidně, ačkoliv jsem předpokládala, že je uzlíček nervů.

To zběsilé poledne si budu pamatovat do smrti. Otec ji popadl, prudce s ní třásl a řval na ni: „Ty děvko, ty couro, jsi dobrá jenom k šoustání kdekoho.“

Matka se mu pokoušela vymanit a chtěla odejít pryč. Na to, co následovalo, nebyla vůbec připravená. Otec ji s rychlostí hada popadl za vlasy a uvolnil tím hřeben, který v nich stále nosila. Matka vykřikla údivem a bolestí, když jí kroutil prsty a tahal za vlasy. Strhl ji zpátky a pak prudce zvedl z podlahy, zatímco se mu bránila.

Matka neměla šanci, nebyla odpovídajícím soupeřem jeho vzteku. Stále bojující ji vlekl kolem mě a nepřetržitě křičel „děvko“ a „couro“. Jak matka kopala nohama, ztratila jeden střevíc. Bílá lodička na vysokém podpatku se otáčela a letěla vzduchem, dokud nezůstala ležet v polovině chodby.

Utíkala jsem za nimi a dostala se ke dveřím ložnice zrovna v okamžiku, když otec hodil matku obličejem dolů napříč přes postel. Minisukně se jí vyhrnula na záda a já zahlédla její bílé krajkové kalhotky, zatímco otec ji pořád držel za vlasy a tlačil jí tvář do matrace. Na jedné noze měla pořád střevíc. Otec si volnou rukou odepnul pásek a vyvlékl ho z poutek.

Matka se mu celou dobu pokoušela vykroutit. Otec ječel pronikavým hlasem, tvář zkřivenou vztekem, a při proudu nadávek mu létaly z úst sliny. Nervózně jsem stála ve dveřích a vyděšeně zírala, jak pásek vyletěl vzhůru, svištivě prořízl vzduch a poháněný otcovým vztekem dopadl na matčiny hýždě. Matka vykřikla.

Prchala jsem po chodbě, zatímco výprask pokračoval. Matka křičela, otec funěl námahou a celou dobu zazníval ten hrozný zvuk dopadu pásku na její kůži.

„Pomoz mi, Tanjo,“ křičela matka, „pomoz mi. Bože, Tanjo, prosím, pomoz mi!“

Ale já se nemohla pohnout. Šokem a neuvěřitelným zděšením mi bušilo srdce a z očí proudily slzy. Pořád volala hlasem plným agonie: „Tanjo, pomoz, pomoz mi!“ Byla jsem jako zkamenělá, chtěla jsem se pohnout, chtěla jsem něco udělat, ale můj mozek jako by se zavařil. Přitiskla jsem si dlaně na uši a pokoušela se neslyšet ten strašlivý zvuk pásku a svou vůlí donutit otce, aby toho nechal.

Netuším, jak dlouho ji bil, ale nakonec přestal. Prohnal se po chodbě kolem mě, pot mu stékal po obličeji a promáčel mu tílko.

Pořád jsem se nemohla pohnout. Po chvíli jsem slyšela matku, jak se zvedá z matrace. Vyšla na chodbu a pečlivě si urovnala sukni. Pohybovala se toporně a strnule. Stále v jedné lodičce došla k zrcadlu a pokusila se upravit si vlasy. Na jejích šatech prosakovala malá skvrna krve. Ustoupila jsem do stínu. Když udělala s vlasy, co se dalo, obula si druhý střevíc. Viděla jsem, že má bolesti. Celá se třásla, když došla ke mně a zastavila se. Dívala se na mě, obličej mokrý od slz. „Ty potvoro,“ sykla s tváří zkřivenou hněvem, zklamáním a ponížením, „neslyšelas, že volám o pomoc?“

Přikývla jsem, zahanbená sama sebou. Nedostala jsem však ze sebe ani slovo. Otevřela jsem ústa, jenže z nich nevyšel žádný zvuk.

„Pro mě za mě klidně shnij v pekle, nenávidím tě.“

Prošla obývacím pokojem a vchodovými dveřmi vyšla z domu. Slyšela jsem klapot jejích podpatků na betonových schodech. S rostoucím zděšením jsem si uvědomila, že se již nevrátí. Odešla s Mauricem a mě nechala tady. Nehodlala mi odpustit. Copak mohla? Po všech těch letech nemůžu stále uvěřit, že jsem pro ni nic neudělala.

Opustila mě a zanechala svému osudu. Samozřejmě že neměla nejmenší tušení o letech utrpení a zoufalství, k nimž mě odsoudila. Kdyby měla, nepochybuji, že by se po tom schodišti vrátila a unesla mě z otcových spárů, protože mateřská láska převyšuje nenávist. Alespoň jsem doufala, že by to opravdu udělala.

KAPITOLA 6

Na to bití jsem nemohla zapomenout. Hlavou se mi honila matčina slova o mém shnití v pekle. Uchýlila jsem se do drůbeží ohrady, ukrytá mezi hustou spletí zeleně.

Panoval tam klid – slepice hrabaly v hlíně a spokojeně kvokaly. Kohouti se naparovali, chodili sem a tam a natřásali si peří.

Otec se vrátil domů těsně po páté odpoledne. Neříkal nic o obědě a choval se, jako by se nestalo nic neobvyklého. Potom se posadil vedle mě na pohovku. „Teď jsme tady jenom ty a já, když matka odešla s tím prasákem. Jsme odkázaní sami na sebe.“

Náhle se mi rozsvítilo. Matka se už nikdy nevrátí. Rozplakala jsem se. Objal mě kolem ramen. „No tak, všechno bude v pořádku, uvidíš.“

„Nebude, už nikdy nebudu mít mámu.“

„To nebudeš, ale pořád máš mě.“

Posadil si mě na klín, pevně mě objímal a šeptal, že zase bude dobře. Tiskla jsem se mu k hrudi a jeho košile mě škrábala do tváře. Slyšela jsem tlukot jeho srdce a nějak mě to bušení a jeho něžná slova utišily. Pokoj zvolna zahalila tma a na obloze se objevily hvězdy. Byla jsem ráda, že se otec už nezlobí. Chtěla jsem se ho zeptat, jestli lituje toho, co matce udělal, ale bála jsem se, že ho vyprovokuji. Po nějaké chvíli se mě zeptal, jestli se cítím lépe. Necítila, ale instinktivně jsem věděla, že už má mých slz dost. Proto jsem přikývla.

„Jsi hodné děvče,“ prohlásil. Rozsvítil a šel do kuchyně. Uvařil čaj, otevřel balíček čokoládových sušenek a několik mi jich dal. Měla jsem hlad – od snídaně jsem nejedla –, rychle jsem je spořádala. Potom pustil gramofonovou desku a vrátil se na pohovku. Když zazněla hudba, posunula jsem se blíže k němu. Nevěděla jsem, co jiného bych měla udělat. Zvedl ze stolku knihu a začal číst. „Co bys ráda dělala?“ zeptal se najednou.

Škubla jsem sebou. Pozorovala jsem oknem hvězdy na obloze a litovala, že jsem zapomněla na přání, když vyšla první. Přála bych si, aby se matka vrátila. „Nic,“ odpověděla jsem a pokrčila hubenými rameny. Unikla mi nezvaná slza a já cítila, jak mi stéká po tváři.

Naklonil se, přitáhl mě k sobě a začal mě lechtat. Bránila jsem se a se smíchem jsem odstrkovala jeho ruce. Pak jsem mu to začala oplácet, jenže nebyl lechtivý. „To není fér, když nejsi lechtivý!“ Vyskočila jsem z pohovky a stáhla mu boty a ponožky. „Vsadím se, že na chodidlech jsi!“

Odhodila jsem jeho boty a ponožky stranou a začala ho šimrat na chodidlech. Ječela jsem smíchy, když se kroutil a uhýbal mým prstům. „Přestaň hýbat nohama,“ poroučela jsem rozpustile. „Nebo tě budu muset svázat,“ prohlásila jsem se vší vážností desetiletého dítěte.

„Ano, to budeš muset,“ souhlasil. „Ale něco ti povím. Nejdříve svážu já tebe a potom ty mě. Jak to zní?“

Znělo to jako dobrý nápad, proto jsem přikývla. Vždyť když začne první, bude muset dávat pozor, aby mě nelechtal příliš, jinak mu to pořádně oplatím, až bude řada na mně.

Otec šel pro nějaké provazy. Když se vrátil, začal mi svazovat paže. Pak jako by si to rozmyslel. Beze slova mě zvedl, odnesl do své ložnice a položil na postel. Nebyla jsem si už tak jistá, jestli chci tuhle hru hrát.

Přivázal mi paže ke sloupkům postele tak, že je vytáhl nad moji hlavu. Potom mi pečlivě uvázal provaz kolem kotníku jedné nohy. Začala jsem protestovat, ale řekl mi, že jsem hloupá a že je to jenom hra. „Tak nebuď strašpytel.“

Zůstala jsem zticha, když mi odtáhl druhou nohu. Pamatovala jsem si, jak byl krutý k mojí matce. Jakmile mi uvázal nohy ke sloupkům, nemohla jsem se vůbec pohnout. Paže a nohy jsem měla pevně natažené do čtyř rohů postele. Provazy se mi bolestivě zařezávaly do kůže a já ho požádala, aby je povolil.

Přesunul se k čelu postele a zkontroloval uzly. „Nejsou nijak utažené, kdyby byly volnější, mohla by ses z nich vykroutit.“

Skrze tenkou látku šatů jsem cítila jeho ruce a prsty, jak jemně míří vzhůru po mých žebrech. Kroutila jsem se a chichotala a otec se smál, ale zakrátko to bylo moc a z lechtání se stala nesnesitelná muka.

Kdykoliv jsem se pokusila uhnout jeho prstům, nohama a rameny mi projela bolest, jako bych měla ruce plné špendlíků a jehel. „Prosím, rozvaž mě, bolí to.“

Výraz v jeho tváři se změnil a já cítila, že se změnila i jeho nálada. Nerozvázal mě, místo toho přejel rukou dolů po mém břiše. Začal ztěžka dýchat. S děsivou jistotou jsem věděla, co přijde.

„Ne,“ řekla jsem, když mi vyhrnul šaty a pustil se do stahování mých kalhotek. Začala jsem sebou zmítat a pokoušela se uvolnit. Jenže provazy se mi zakusovaly stále hlouběji do zápěstí a nyní jsem špendlíky a jehly cítila i v chodidlech. „Rozvaž mě, hned, prosím, rozvaž mě.“ Slyšela jsem vzdálený smích, jenž ve mě vyvolal zdrcující pocit izolace a osamělosti. „Rozvaž mě!“

Ignoroval mě. Stáhl mi kalhotky jenom o kousek, kvůli roztaženým nohám to dál nešlo. Guma se mi zařezávala do stehen, byla napnutá k prasknutí.

Ležela jsem tam a čekala, neschopná cokoliv udělat, když otec vylezl na konec postele a opřel se o provazy. Mými údy projela bodavá bolest. Nahrbený nade mnou vsunul prsty mezi moje nohy, ohmatával mě, dloubal…

„Přestaň, přestaň,“ žadonila jsem.

„Není to příjemné?“

„Není,“ odsekla jsem, „pusť mě.“ Tělem se mi valila vlna hněvu.

Náhle slezl z postele a já myslela, že se mě chystá odvázat. Odepnul si přezku na opasku, jímž v poledne zmlátil matku, a stáhl kalhoty. Potom si svlékl i bílé spodky. Jeho penis byl větší, než jaký jsem ho kdy viděla, a na konci leskle fialový. Vystrašeně jsem žadonila, ať mě rozváže.

„Nebuď hloupá,“ zamumlal, „nehodlám ho do tebe strkat, budu se jenom otírat.“

Penis sebou během řeči cukal. Rozbrečela jsem se, horké slzy mi stékaly po tvářích a do uší.

Přitiskl mi ruku na ústa, tvrdými prsty mi o zuby drtil horní ret. „Mlč, než tě uslyší někdo v obchodě. Přestaň být takové tele.“ Ztichla jsem a on odtáhl dlaň. „Tak je to lepší.“

„Prosím, rozvaž mě,“ požádala jsem tiše a zkusila jinou taktiku. „Necítím prsty.“

„Ne, dokud neskončím,“ odpověděl. Sklonil se a políbil mě na ústa. Bylo nechutné, jak se mi pokoušel vtisknout jazyk mezi rty. Jeho dech páchl rybou a já odvrátila hlavu. Proč nechápe, že to nechci?

Nevím, proč jsem udělala, co jsem pak udělala. Možná to byl určitý primitivní instinkt přežití. Plivla jsem otci do obličeje jako divoká kočka, což ho zastihlo naprosto nepřipraveného. Nevěřícně strnul a moje slina mu stékala po nosu a bradě. „Ty malá potvoro,“ spustil, „ty hnusná, hnusná mrcho.“

Neviděla jsem blížící se ránu, a i kdybych ji viděla, stejně jsem nemohla udělat nic na svou obranu. Pěstí mě udeřil ze strany do obličeje a pak do hrudi.

Potom obcházel postel, vztekle brblal a odvazoval provazy od sloupků. Bylo mi jasné, že jsem provedla něco neodpustitelného, co ho velice rozzlobilo. Napětí bylo nesnesitelné, bála jsem se, co bude následovat. Jakmile jsem byla konečně volná, prudce mě zvedl z postele a nesl do mého pokoji.

„Odnaučím tě takovému chování!“ řval a vztekle mnou třásl. Kopnutím otevřel dveře a hodil mě do pokoje. Dopadla jsem ošklivě na bok a kotníkem jsem se uhodila o kovovou nohu postele.

Ležela jsem tam a bála se pohnout. Očekávala jsem, že mě bude dál bít, ale zabouchl dveře a zamkl. Seděla jsem bez hnutí ve tmě, příliš v šoku i na pláč. Slyšela jsem ho pohybovat se po domě a pokaždé jsem se napjala, když procházel kolem mých dveří a zlostně mumlal. Pak jsem uslyšela bouchnutí vchodových dveří.

Až po dlouhé době jsem si odvázala provazy ze zápěstí a kotníků. Použila jsem zuby, protože uzly byly pro moje prsty příliš utažené. Nevěděla jsem, co s nimi, a tak jsem je úhledně svinula. V hluboké tmě jsem cítila zářezy v kůži, které mi způsobily provazy, a levé zápěstí mě pálilo. Vylezla jsem nahoru na skříň, schoulila se do rohu u zdi a usnula. Probudila jsem se ještě za tmy. Měla jsem velkou žízeň a potřebovala jsem na záchod. Co nejtišeji jsem sklouzla ze skříně dolů a opatrně zkusila kliku dveří. Pořád bylo zamčeno. Neodvažovala jsem se bouchat nebo volat pro případ, že by otec byl stále naštvaný. Rozsvítila jsem a šla k oknu. Opatrně jsem ohýbala kovové lamelové žaluzie se strachem, že při jejich uvolňování způsobím nějaký hluk. Po nějakém čase jsem měla čtyři lamely vytažené a opřené o stěnu. Protáhla jsem se otvorem a po špičkách přešla po zrezivělé plechové střeše skladu. Končila dva metry nad zemí. Seskočila jsem a odběhla do hustého porostu, kde jsem si rychle ulevila.

Vydala jsem se dozadu za obchod k hadici a uhasila žízeň. Vylézt zpátky na střechu byl problém, dokud jsem si nevzpomněla na velký kovový sud pod okapovou rourou. Dostat ho na potřebné místo bylo dost obtížné, ale nakonec se mi podařilo vrátit do svého pokoje. To byla páteční noc.

V pokoji jsem strávila celý víkend, dveře zůstaly zamčené. Občas jsem slyšela otce v domě. Četla jsem si a jedno odpoledne jsem dlouho mluvila na velkou zelenou kobylku nahoře na skříni. Lamely byly zpět na svém místě, ale nechala jsem je ohnuté pro případ, že budu zase potřebovat vylézt ven, což jsem dělala každou noc.

V sobotu v noci jsem zjistila, že okno ve skladišti je pootevřené. Hladově jsem se dívala na krabice se sušenkami, ale nedokázala jsem je otevřít, navíc jsem si uvědomila, že by to byla krádež. Potom jsem objevila díru v jednom plastovém pytli s čokoládovými bonbony. Několik jsem jich vytáhla. Cítila jsem se provinile, ale utěšovala jsem se, že pár bonbonů není až takový zločin. Snědla jsem jich asi deset, přesto jsem pořád měla hlad. Napila jsem se vody z hadice a vylezla zpátky do svého pokoje.

V pondělí byly dveře pokoje odemčené a provazy zmizely. Všechno vypadalo zase normálně. Otec mě zvesela uvítal a udělal mi snídani. Jako by se nic nestalo, jenže od tohoto okamžiku už nikdy nebude nic stejné. Otevřel se přede mnou svět temných stínů a já vstoupila do jiné dimenze. Už jsem nezpochybňovala nic, co se mi dělo. Když se na tu dobu podívám zpětně, tak právě tehdy jsem přestala myslet. Přestala jsem bojovat. Přestala jsem cítit.

Občas jsem zahlédla matku, jak projíždí kolem s Mauricem v jeho červeném sporťáku. Nikdy se nepodívala k domu. Možná mě nechtěla vidět. Slyšela jsem, že Jeanne s děvčaty byly vykázané do Francie.

Jedné noci mě poprvé přišel navštívit dědeček. Probudila jsem se, protože mě někdo štípal do kotníku. Měsíc svítil na polštář a já si mnula kotník a rozhlížela se. Do pokoje vplul jako mlha tmavý stín a usadil se vedle mě. „Kdo jsi?“ zeptala jsem se naprosto beze strachu.

„Tvůj dědeček, přišel jsem na tebe dohlížet.“ Jeho hluboký hlas jako by zněl v mojí hlavě a působil nesmírně konejšivě, přestože jsem věděla, že dědeček zemřel, když mi bylo šest roků. Dlouho jsme spolu rozmlouvali. Když se blížilo svítání, řekl mi, ať se zase schoulím pod přikrývku. Než jsem usnula, cítila jsem, jak mě jemně hladí po vlasech.

Byla sobota. Jela jsem s otcem do Cook’s Corneru koupit granule pro drůbež a čerstvý chléb. Cestou zpátky nějaký opilý Novohebriďan klopýtal po ulici a jeho kumpáni řvali smíchy. Také jsem se zasmála. Připadalo mi to velice legrační. Mému otci ne. „Co je na tom tak zábavného?“ zeptal se a tón jeho hlasu mě upozorňoval, ať si dám pozor, co mu odpovím.

Pokrčila jsem rameny. „Prostě to vypadalo legračně.“

„To proto, že nevíš, jaké to je být opilý. Potřebuješ se poučit, že to není žádná zábava.“

Zbytek cesty mlčel a promluvil, až když jsme vyložili pytle s granulemi a vyšli nahoru. „Posaď se,“ ukázal ke kuchyňskému stolu. „Dostaneš lekci.“ Přemýšlela jsem, jestli mě chce opět zbít, a beze slova jsem se dívala, jak prohledává skříňky.

Srdce mi zrychleně bušilo a v žaludku vířila ledová tříšť. Otevřel láhev holandského piva a naplnil sklenici pěnivou tekutinou. „Vypij to najednou, bez přerušení.“

Váhala jsem. Díval se na mě tmavýma, přimhouřenýma, nečitelnýma očima. Zvedla jsem sklenici a pila. V polovině jsem se začala dusit. Byl netrpělivý. Popadl sklenici a lil mi pivo do úst. Polykala jsem hořký nápoj, a když konečně všechen zmizel, otřásla jsem se. Pak nalil do sklenice zbytek piva z láhve. I to jsem vypila. Dál se na mě chvíli díval, než se vzdálil a vrátil se s jinou sklenkou. „Tohle je gin, pivo už nemáme.“

„Ne, bude mi špatně,“ protestovala jsem.

Prsty mi rozevřel rty a přitiskl sklenku k zubům. Vypila jsem pálící obsah a vyprskla. Znovu naplnil skleničku. Tentokrát jsem odmítla otevřít ústa, tak mi stiskl nos, dokud jsem nezalapala po dechu. Jakmile jsem ústa otevřela, nalil mi do nich obsah sklenky. Gin mi stoupl do nosu a oči se mi zalily slzami. Myslela jsem, že se udusím, ale nějak se mi podařilo polknout. Zvedl se mi žaludek, zaťala jsem zuby. Musela jsem vynaložit neuvěřitelné úsilí, abych v sobě udržela gin, ale měla jsem strach, co by se stalo, kdybych ho vyzvracela.

Otec mi připadal nějak hodně daleko, strop se vznesl vysoko vzhůru a podlaha se nakláněla. Potom jsem ležela na otcově posteli. Jsem nahá a on také, nebo se mi to jenom zdá?

„Nech mě umřít,“ pronesla jsem k tomuto výtvoru svojí představivosti. Zdálo se mi o jeho rukách mezi mými stehny, o prstech tlačících se do mně. Zdálo se mi, že leží na mně a já nemůžu kvůli jeho tíze dýchat. Zdálo se mi o neuvěřitelné bolesti mezi mýma nohama, která vysílala oheň do mého nitra, a o tom, že nad hlavou slyším jeho rozervaný dech. Zdálo se mi, že jsem sama a padám z postele, protože se se mnou houpala.

Zdálo se mi, že jsem v koupelně, podepírám se o okraj vany a vysoko nade mnou se divoce houpe žluté světlo. V ohnisku mého vidění se objevila otcova tvář. Zdálo se mi, že mi strká prst do krku. „Musíš se vyzvracet, jsi příliš opilá!“ Tvářil se vylekaně.

Dívala jsem se mu do očí a silně ho kousla do prstu šimrajícího mě v krku. Zdálo se mi, že mě prudce uhodil do tváře, ale byl to pouze sen a já nic necítila. Potom jsem usnula.

Probudila jsem se, když slunce stálo vysoko na obloze a obtěžovalo mě. Byla jsem zraněná, na vnitřních stehnech jsem měla krev. Nepřemýšlela jsem o ní a v koupelně jsem ji smyla. Močení mě pálilo. Oblékla jsem se a učesala. Otec už byl vzhůru. Posadila jsem se ke kuchyňskému stolu a on mi nalil šálek čaje. Dívala jsem se mu na ruku, když mi ho podával. Byla na ní stopa po kousnutí, stále krvavá, na prostředníčku. Takže to nebyl sen. Skutečně jsem ho kousla… tudíž… Přestala jsem uvažovat.

Květy aksamitníků na stole byly překrásné, tak výrazně oranžové. Vzpomínám si, že mě napadlo, že jsem si je ještě nikdy neprohlédla tak zblízka. Měly stovky okvětních lístků. Legrační, že jsem si toho dosud nevšimla.

KAPITOLA 7

Aksamitníky jsem vyhodila. Je škoda, že květiny musejí umírat. Jsou tak krásné a potom ošklivě zhnědnou a voda ve váze páchne. Lidia uvařila polévku. Seděly jsme u stolu a poslouchaly rádiovou stanici Nové Hebridy. Někdo oznámil, že umřel Louis Armstrong, a pustili píseň, kterou složil. Měl obdivuhodný hlas. Cítila jsem, jak se mi po zádech rozlévá teplo. Pohnutě jsem naslouchala, když zpíval What a Wonderful World. Potom jsem šla ven a zazpívala ji svojí drůbeži.

Později přišla matka s Mauricem a přinesli krabici zákusků. Prohlásila, že jsem moc bledá, a otec připravil kávu. Šla jsem si číst do svého pokoje, a když jsem se vrátila, matka s Mauricem byli pryč. V krabici zůstaly pouze tyčinky z lineckého těsta s čokoládovou polevou. Snědla jsem je a šla se podívat po otci. Byl ve svém zamčeném pokoji, privátní místnosti pro svá tajemství. Matka krátce předtím než odešla žít s Mauricem, našla tuto místnost odemčenou a zavolala mě dovnitř. Bylo v ní něco, co mi chtěla ukázat: fotografie malého chlapce. „Přečti si, co je napsáno na rubu.“

Otočila jsem fotografii a nahlas četla: „Někoho mi připomíná, nemyslíš?“ Podívala jsem se na ni a čekala vysvětlení.

„Myslí tím, že připomíná tvého otce. To je tvůj nevlastní bratr Richard.“

Znovu jsem se podívala na fotku, dost mě zaujalo, že mám bratra!

„Nezmiňuj se Ronovi, že jsem ti ji ukázala, myslí si, že o tom nevím.“ Slíbila jsem to a opustila místnost s bratrem jménem Richard. Život pokračoval a já na Richarda občas myslela, ale bylo těžké si ho představit, nevěděla jsem ani, ve které zemi žije.

Přála jsem si, aby mě přestalo šíleně bolet v boku. Poprvé jsem si toho všimla, když jsem se natáhla pro vejce v kurníku. Palčivá bolest se ozvala v místě velkém asi jako pěst. Po druhém dni to bolelo už tak, že jsem se schoulila na posteli a pokoušela se usnout. Když se otec vrátil z práce a vešel do mého pokoje, zeptal se, proč se tak krčím. Řekla jsem mu o té bolesti s očekáváním, že mě označí za zbabělce. Ale přikročil starostlivě ke mně, prohmatal mi břicho a nahlas přemýšlel, jestli to není zánět slepého střeva. Lékař prohlásil, že nejde o zánět, ale že jsem asi prolezlá červy a poslal mě na vyšetření do nemocnice.

Tam mi odebrali krev, vyplnili formuláře a našli pro mě postel. Otec po návštěvních hodinách odešel a já zůstala sama. Znuděně jsem se toulala po nemocnici a povídala si s pacienty, ležícími na matracích na chodbách. Nějaký muž mi udělal místo vedle sebe a podělil se se mnou o porci laplapu.

Užívala jsem si to, dokud mě nenašla rozzlobená zdravotní sestra. Potřásla jsem si rukou s  novým kamarádem a šla za ní zpátky k mému oddělení.

Následující den jsem se ráno probudila a cítila se opravdu špatně. Snídani jsem vyzvracela a v pokoji jako by byla mrazivá zima. Chlad mi pronikal do kostí. Krátce nato jsem se začala třást a byla jsem v jednom ohni. Přišla sestra, prohlédla si mě zblízka a zavolala lékaře. „Má malárii.“

Usnula jsem a probudila se, když sestra sklepávala teploměr o zápěstí. Pořád jsem se cítila hrozně, ale poslušně jsem otevřela ústa a snažila se nekousnout do teploměru, zatímco sestra sledovala rtuť stoupající k jedenačtyřiceti stupňům. Potom mi změřila puls, sto dvacet. Vrátila se se dvěma malými bílými pilulkami a sklenicí vody. Řekla mi, ať je rovnou spolknu, ale neupozornila mě, že jsou odporně hořké. Tou první jsem se málem zalkla, druhá mi uvízla pod jazykem a naplnila mi ústa hořkostí, než se mi ji podařilo spolknout. Brr!

V půl šesté mě přišel navštívit otec.

„Přijde i máma?“ zeptala jsem se.

„Ne, říkala, že nemá čas.“

Přinesl mi nějaké knížky a hroznové víno, ale bylo mi příliš špatně, abych je snědla, proto jsem ho po otcově odchodu dala noční sestře. Knihy byly bezvadné, v angličtině a francouzštině, s hezkými obrázky. Dojalo mě to, věděla jsem, že otec má hodně práce a jediný obchod s knihami byl až na druhém konci města. Nezdržel se u mě dlouho.

Sestra mě probudila a já si přála, aby to neudělala. Bylo mi strašlivě špatně a potila jsem se tak, až byla mokrá prostěradla. Aby to bylo ještě horší, musela jsem si vzít další pilulky. Potom mi přinesli večeři. Játra! Zděšeně jsem zírala, jak je sestra začíná krájet, a zachytila jsem jejich pach. To bylo příliš, zvracela jsem a znečistila si košili i postel.

Vzpomínám si, že jsem přemýšlela, kolik těch zvratků asi je, když jsem celý den nejedla. Dorazily další sestřičky, dovedly mě do koupelny, svlékly a umyly. V čisté a voňavé košili mě odvedly zpátky na postel se suchým, čerstvě vyžehleným modrým prostěradlem. Játra zmizela. Přinesly mi další pilulky.

Později, mnohem později, když většina světel zhasla a pacienti kolem mě spali, jsem ležela beze spánku a poslouchala větrák. Jeho opakující se šustění ve mně vyvolávalo další nevolnost, cítila jsem se jako na příliš dlouhé houpačce. Znovu jsem propotila prostěradlo. Hořela jsem a vrátil se neovladatelný, kostmi kroutící třes.

Špatně se mi dýchalo, plíce jako bych měla v jednom ohni, a s náhlou jasností jsem si uvědomila, že právě takhle draci vydechují plameny. Celou dobu se mi zvedal žaludek, ale nechtěla jsem znovu procházet tím procesem očisty. Větrák nepřestával šustět, svist, svist, svist… Bude mi zle. Posadila jsem se a snažila se ovládnout třes. Všechno zčernalo – sklonila jsem hlavu k nohám a potlačovala nevolnost. Jakmile vlna odezněla, spustila jsem nohy přes okraj postele a vstala. Udělala jsem jenom jeden krok, když znovu všechno zčernalo a já se zhroutila.

Snila jsem. Stala jsem se ostře zelenou žárovkou a někdo mě strčil z vrcholu schodiště. Poskakovala jsem dolů a při každém nárazu na schod jsem vydávala zvuk jako ten větrák. Modlila jsem se, abych se dole roztříštila a přestala skákat. Jenže pokaždé jsem se znovu ocitla nahoře a zase poskakovala dolů. Dál a dál a dál.

Probudila jsem se na lůžku a sestra mi houbou otírala obličej. Když viděla, že jsem vzhůru, dala mi další dvě pilulky. Zaťala jsem zuby a odmítala si je vzít, ale řekla mi, že bude mít problémy, když je nepolknu. A tak jsem poslechla. Nenáviděla jsem moskyty a přísahala si, že jakmile nějakého spatřím, rozmáčknu ho.

Čtvrtý den mi bylo lépe. Oznámili mi, že už nemusím brát léky a můžu jít domů.

Matka mě přišla navštívit až doma. Tentokrát jsem byla moc hubená a měla jsem zacuchané vlasy. Seděly jsme v obývacím pokoji, otec byl ještě v práci.

„Líbily se ti knihy, které jsem ti koupila?“

Hleděla jsem na ni. „To táta je koupil.“

„Ne, Ron mi nedovolil, abych tě šla navštívit, tak jsem ti koupila aspoň knížky.“

Rozhněvaně jsem na ni zírala. Proč mi musí lhát? Teprve později, až když jsem se mazlila s jednou z mých slepiček, mě napadlo, že možná mluvila pravdu. Ale proč by mi lhal otec? A proč matka? Jistě jsem věděla pouze to, že jeden z nich je lhář.

Bylo těsně před Vánocemi. Otec měl práci na pár týdnů na ostrově Santo a odletěl o několik dní dříve. Těšila jsem se, protože o Vánocích jsem se k němu měla připojit společně s Mirabelle, mojí matkou a párem lidí, o nichž jsem nic nevěděla. Dopravit nás tam měla Kananda, loď, která pendluje mezi ostrovy.

Jen stěží jsem skrývala vzrušení. Bude to nádhera – plavba mezi tropickými plážemi, kokosovými palmami s nízko svěšenými větvemi, možná zahlédnu i velrybu!

Konečně přišel ten velký den. Matka pro mě měla přijet v deset hodin. Byla jsem vzhůru dlouho před příchodem Lidie, která měla přijít uklidit byt, a strávila jsem hodiny starostmi, co si mám zabalit s sebou. Nakonec jsem se rozhodla pro dvoje ustřižené džíny, několik triček, jedny šaty pro případ, že bychom šli do restaurace, a samozřejmě plavky. Pak jsem si vzpomněla na toaletní potřeby. Přidala jsem kartáč na vlasy a mýdlo a zabalila je do ručníku spolu se zubní pastou a kartáčkem na zuby.

Lidia dokončila svoji práci a obě jsme se usadily na schodech a čekaly. Autobus do vesnice jí jel krátce po mém odjezdu. Matka měla zpoždění, ale to nebylo nic neobvyklého, takže do jedenácti jsem zůstávala v klidu. Věděla jsem, že Kananda odplouvá ve dvanáct. Uslyšela jsem auto na příjezdové cestě a podívala se přes zídku, byl to Mauriceův červený sporťák. Matka se objevila za rohem a kráčela ke schodům, když mě uviděla, zatvářila se překvapeně. „Co tu děláš?“

„Čekám na tebe.“ Proč se mě tak ptá, napadlo mě?

„Proč?“ Vystoupala k nám a my se posunuly stranou, aby mohla projít.

„Už mám sbaleno,“ oznámila jsem jí v domnění, že jde pro moje věci.

Vrhla na mě zvláštní pohled. „A proč? Kam jdeš?“

„Táta říkal, že na Vánoce pojedeme na Santo.“ Nechápala jsem, proč se na mě dívá takovým způsobem. Byla jsem u toho, když se domlouvali.

„Aha, ale ty nikam nejedeš. Dala jsem tvůj lístek Mauriceovi.“

Lidia mi pevně stiskla ruku. Nehodlala jsem před matkou brečet. Nemohla jsem promluvit, zaplavilo mě obrovské zklamání a potřebovala jsem sedět. Matka zamířila do bytu a Lidia mě objala kolem ramen a přitiskla k sobě. Matka za pár okamžiků vyšla a my jsme se opět mlčky posunuly a nechaly ji sejít po schodech. Seděly jsme tam ještě dlouho poté, kdy zvuk červeného sporťáku ztichl. Pak jsem propukla v pláč.

Lidia odnesla moje zavazadlo zpátky do obývacího pokoje. Posadila jsem se vedle něho. „Budeš muset jít se mnou do vesnice, myslím, že mojí matce to nebude vadit.“ Pustila se do utírání už teď neposkvrněného stolu a celou dobu mluvila. Starala se, čím mě budou krmit, kde budu spát a co se bude dít, když mi bude špatně z domorodého jídla. Já neřekla ani slovo.

Obě jsme zaslechly příjezd nějakého auta. Srdce mi poskočilo. Matka si to rozmyslela. Na schodech zazněly kroky a srdce mi znovu spadlo do kalhot. Nebyly to vysoké podpatky.

Dveře se otevřely a stál v nich Mike. Byla jsem příliš rozrušená, aby mě to překvapilo. Neviděla jsem ho od našeho přestěhování do nového bytu. Tvářil se rozzlobeně a krátce se podíval na můj uplakaný obličej. „Myslel jsem si to,“ ucedil. „Viděl jsem tvou matku. Říkala, že jede na Santo. Vím, že Ron už je tam, takže kdo se o tebe stará?“

Mlčela jsem.

Pohlédl zlostně na Lidii, která nervózně ucouvla, jako by to celé byla její chyba. „Promiňte, masta, ale myslela jsem, že bych vzala Tanju do naší vesnice, nemůže tady zůstat sama.“

„To je mi jasné.“ Došel k chladničce a otevřel ji. Obsahovala pouze několik plechovek coly a kostku másla.

„A co by tady asi měla jíst?“

Přitiskla jsem se blíže ke stěně. Proč se tolik rozčiluje? Dostaneme i výprask? Nebyla to Lidiina vina, že v ledničce nic není.

Vrátil se mi hlas. „Lidia neudělala nic špatného, také to nevěděla.“

Jeho výraz se zmírnil. „Já vím, nemůžeš za to, že máš tak mizernou matku. Půjdeš na Vánoce k nám.“ Trochu do mě šťouchl. „Běž a přines si něco na převlečení.“

„Už má sbalené věci, masta,“ poznamenala Lidia.

„Sbalené?“

„Paní vzala místo Tanji toho Francouze, masta.“

Mike pronesl velmi sprosté slovo a chvíli se zdálo, že bojuje se svými myšlenkami. Potom řekl: „Tak fajn, pojďme. Odvezu Lidii domů a neboj se, Tanjo, dobře se o tebe postaráme. Bude s námi i Sueina matka Nanna. Ráda tě uvidí.“

Od té doby uplynulo mnoho let, ale já si pořád pamatuji ten nádherný okamžik. Vešla jsem do Mikeova domu, ve vzduchu se vznášela úžasná vůně pečeného cukroví. Sue mě objala, Nanna připravila chutný kuřecí koláč. Sue mě zavedla do pokoje pro hosty, kde nachystala postel a vybalovala moje věci. Nanna našla kartáč, posadila mě na židli a zápasila se zamotanými uzly v mých vlasech.

„Zapomněla sis přibalit pyžamo.“

„Já žádné nemám.“

Neřekla jsem, že mi je otec zakázal nosit. Musela jsem teď spát nahá jako dospělí. Svoje flanelová pyžama, ta s oslíky, jsem našla v popelnici. Byl to nemilý pohled. Chvíli jsem se jenom smutně dívala, než jsem na ně vyklopila zbytky od oběda.

Sue s Nannou si nad mojí hlavou vyměnily pohled. Přemýšlela jsem, co asi znamená. Pak Nanna poznamenala: „To nevadí, najdu ti nějakou svoji noční košili.“

Jakmile jsem měla věci úhledně uložené ve skříni, Sue odhrnula přikrývku na posteli. „Teď ji máš připravenou ke zdřímnutí.“

„Zdřímnutí?“ podivila jsem se. Proč bych pro všechno na světě měla spát uprostřed dne?

„Ty po obědě nespíš?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„No, my tady dodržujeme siestu. Nemusíš spát. Přinesu ti nějaké časopisy na prohlížení.“

Donesla časopisy a všichni se oddali odpočinku. Ležela jsem na posteli, úzkostně obracela stránky, ale ve skutečnosti jsem si ty obrázky neprohlížela. Přijde Mike do mého pokoje? To proto jsou ke mně tak milí? To proto spí během dne?

Uprostřed odpoledne mi Sue oznámila, že spolu půjdeme na nákupy, zatímco Nanna dopeče cukroví. „Jenom my holky!“

Domnívala jsem se, že budeme nakupovat potraviny. Ale ne. Kupovaly jsme dárky pro mě! Nejdříve jsme zamířily k oddělení hraček a směla jsem si vybrat cokoliv, co se mi líbí. Po trýznivém rozhodování jsem nakonec sáhla po doktorské sadě. Bylo s ní možné „operovat“ pacienta, a když jste se dotkli skalpelem figurky, začala blikat a pípat červená světýlka.

Pak jsme přešly do oddělení s oděvy, kde mi Sue koupila balení bavlněného spodního prádla a růžové pyžamo s kytičkovým vzorem. Zahlédla jsem šaty s krajkovým límečkem a potom jsem litovala, že jsem k nim upoutala její pozornost. Nejprve je přede mnou zkusmo přidržela a pak je přidala do nákupního košíku. Nicméně tím Sue neskončila – trvala i na tom, že mi koupí nové střevíce. Byly krásné, černé, na nízkém podpatku a s přezkou. Byla jsem v sedmém nebi a nemohla jsem se dočkat, až budeme zpátky, abych si to vše mohla znovu vyzkoušet.

Jako by ta nádhera odpoledne nestačila, vrátily jsme se do domu z říše pohádek. Ze stropu visely zlaté a stříbrné hvězdy. Ve vzduchu nádherně vonělo jehličí a já se snažila zjistit, odkud se bere. Potom jsem spatřila vánoční stromek. Sahal skoro ke stropu a na špičce měl bílého a zlatého anděla. Větve byly ozdobené řetězy, červenými, zelenými a zlatými koulemi, které soupeřily o místo s malými vyřezávanými soby. Už jsem viděla vánoční stromky v obchodním domě v Sydney, ale nevěřila jsem, že lidé mají vlastní i v domech. To bylo pouze v knihách.

Po večeři mi Sue napustila vanu a nechala mě odpočívat v levandulové pěně a s připravenou měkkou růžovou osuškou. Šplouchala jsem se věčnost, hrála si s bublinkami a cákala vodu na podlahu. Zdálo se, že Sue to nevadí. Vrátila se, napřed ale zaklepala, a na skříňku položila nové pyžamo. Vyšla jsem na chodbu dokonale čistá, s mokrými vlasy a nesmírně spokojená s novým pyžamem.

Všichni se shromáždili v mém pokoji a postupně mi vyprávěli vánoční příběhy. Vše o Santa Clausovi a jeho sobovi, o tom, jak Santa rozdává dárky všem hodným dětem. Udiveně jsem na ně hleděla. Opravdu tomu věří?

Probudila jsem se za svítání a po špičkách jsem vyšla na chodbu. Ostatní ještě spali. Plížila jsem se ke stromku, kolem něhož se vršily hezky zabalené dárky. S bodnutím viny jsem si uvědomila, že pro ně žádné nemám. Vyšla jsem do zahrady. Natrhala jsem tam květiny a uvázala malé kytičky pro Sue a Nannu, Mikeovi jsem našla krásný hladký černý oblázek. Neměla jsem je do čeho zabalit, proto jsem je položila ke stromku tak, jak byly. Pak jsem se schoulila na pohovku, dívala se na stromek a čekala, až vstanou.

Konečně se všichni shromáždili v županech u stromku a já jim rozdala svoje dárky. Moc toho nenamluvili, ale až příliš dlouho mě objímali. Mike položil oblázek na poličku a Nanna mě pořád objímala a opakovala: „Drahá, drahá holčičko.“

Další hodinu jsem strávila blaženým rozbalováním a hrou s novými dárky. Kromě věcí z předchozího dne jsem ještě dostala úžasnou skleněnou kouli se Santa Clausem a vánočním stromkem, v níž po zatřesení sněžilo. Ta byla od Nanny. Mike mi daroval porcelánového pudla s růžovým obojkem a Sue přidala soupravu sponek do vlasů.

K svátečnímu obědu jsem si oblékla nové šaty a boty. Nanna mi vykartáčovala vlasy a sepnula je dozadu. Cítila jsem se povzneseně, když jsem usedala ke stolu. Nikdy jsem neviděla tolik jídla, všude v domě byly mísy plné skořicového cukroví s polevou, kandovaného zázvoru, oříšků a čokoládových bonbonů.

Sue s Nannou se od rána činily v kuchyni. Nádivkou z chleba, ořechů a meruněk naplnily to největší kuře, jaké jsem kdy viděla (řekly mi, že je to krocan). Prostřely hrášek, opékanou cibulku, mrkev a pečené brambory s hustou šťávou. Stůl byl ozdobený pestrobarevnými ubrousky, svíčkami a vánočními papírovými krekry s překvapením. Mike mi ukázal, jak je mám roztrhnout, a já se smála hlasitému třesknutí, které vydávaly. Potom jsme přešli k vážnější zábavě, tedy jídlu. Myslím si, že jsem se nikdy předtím tak nenacpala. Dospělí pili víno, já jahodový džus ze stejné sklenice, abych se necítila odstrčená. Nakonec jsme uklidili talíře a já měla pocit, že už v životě nebudu jíst. Ale mělo přijít ještě něco.

Kvůli dramatickému příchodu Nanny s vánočním pudinkem, pokrytým hořícím koňakem, jsme ztlumili světla a zatáhli závěsy. Vzalo mi to dech. Jakmile koňak dohořel, dostali jsme každý plátek pudinku potřený vanilkovým krémem. Ve své porci jsem našla šestipenci a řekli mi, že si tudíž můžu něco přát.

Pevně jsem zavřela oči. „Přeju si kočku,“ pronesla jsem hlasitým šeptem.

„Myslel jsem, že ji máš,“ poznamenal Mike.

Vyprávěla jsem jim o tom, jak Monsu odešel do nebe. „Kočka by byla prima,“ dodala jsem, „protože bych v noci nebyla sama. Slepice nechtějí spát v mojí posteli, potřebují být spolu.“

Zůstala jsem u nich ještě další týden a pak jednoho dne ráno stál otec ve dveřích, přišel si pro mě. Mike mu toho neměl moc co říct. Nechtěla jsem domů a v autě jsem brečela. Byly to tak nádherné Vánoce.

KAPITOLA 8

Byla sobota ráno, otec byl v práci a já seděla v kurníku, uhnízděná ve slámě, a naslouchala uklidňujícímu kvokání drůbeže. Oproti planoucímu slunečnímu žáru venku tu byl příjemný chládek a vzduch voněl čerstvou slámou, peřím a slepičinci. V klíně jsem měla právě posbíraná vejce. Zrovna jsem přemítala, jestli se mám namáhat do pokoje pro nějakou knihu, když jsem si náhle všimla, jak matka nakukuje do kurníku skrze drátěné pletivo. Strnula jsem, nepřála jsem si, aby mě našla, ale jedna ze slepic mě prozradila hlasitým kvokáním.

„Vidím tě tam, Tanjo.“ Její hlas zněl celkem přátelsky.

„Co chceš?“ Nějakou dobu jsem ji neviděla a nabyla jsem dojmu, že její návštěvy pokaždé doprovází nějaký postranní motiv.

„Potřebuješ se vykoupat.“

„Ne, nepotřebuju. Ráno jsem se sprchovala.“

„Dovol mi, abych tě vykoupala,“ pokračovala matka, jako bych nic neřekla. „Sedíš ve špinavém kurníku.“ Její hlas se táhl jako med. „Koupila jsem ti speciální šampon na vlasy.“

Nakonec jsem ji následovala po schodech. Vajíčka jsem odložila do mísy na dřezu. Usoudila jsem, že koupel mi neublíží. Vešly jsme do koupelny a překvapilo mě, že vana už je plná vody. Začala jsem se svlékat a matka ze mě netrpělivě stáhla tričko. Jak mi ho přetahovala přes hlavu, tahala mě přitom za vlasy.

Odhodila jsem kalhotky na podlahu a vlezla do lázně. Teplota byla tak akorát. Matka mi vydrhla záda a pak mě vyzvala, ať si namočím vlasy. Lehla jsem si do vody na záda a podívala se na ni. Usmála se na mě.

Není proč být nervózní, pomyslela jsem si, když jsem se zase posadila. Nalila si šampon na dlaň a začala mi ho vtírat do vlasů. Na krk a čelo mi stékala pěna. Setřela jsem ji, než mi vnikne do očí, a mezi palcem a ukazovákem jsem vyfoukla bublinu, zářící všemi barvami duhy. Čekala jsem, až bublina přistane na vodě a praskne, vtom mě matka náhle stáhla dozadu do vody. Chtěla jsem se zachytit kohoutků, ale minula jsem je a sklouzla dolů. Nad mým obličejem se zavřela voda.

Stále s otevřenýma očima jsem viděla, jak na mě matka křičí. Byla jsem zoufalá, zmítala jsem se a tahala ji za ruce, abych se uvolnila z jejího držení. Chytala jsem se okraje vany, čehokoliv v mém dosahu. Pálila mě hlava, pálily mě plíce. Kopala jsem nohama a dolní část mého těla vyjela nad vodu. Pocítila jsem měkký kontakt nohy s matčiným tělem a její sevření na okamžik povolilo. Vynořila jsem obličej nad hladinu a zalapala po dechu.

„Z očí ti kouká ďábel,“ ječela matka. „Ty potvoro!“

Vyděšeně jsem se snažila dostat ven z vany, ale znovu mě popadla za vlasy a stáhla pod vodu tak tvrdě, až jsem se hlavou uhodila o dno. Opět jsem vykopla nohou, ale už jsem neměla síly, všechno odplouvalo a temnělo. Docela pokojně, opravdu.

Potom jsem ležela na podlaze koupelny obličejem v louži vody. Nade mnou se skláněla Mirabelle, bouchala mě do zad a křičela na matku, ať vypadne z koupelny. Vykašlávala jsem vodu a měla jsem radost ze studené dlaždice na mé tváři a ze vzduchu proudícího mi do plic.

Pak se objevil otec a všichni najednou křičeli. Utekla jsem do svého pokoje, neposlouchala jsem je, nestarala se o ně, toužila jsem být sama. Natáhla jsem si džíny a vylezla nahoru na skříň. Po nějakém čase hlasy utichly a do pokoje vešel otec. Přiměl mě slézt dolů. „Je to nebezpečné, mohla bys spadnout a něco si zlomit.“

Seskočila jsem s lehkostí kočky a měkce přistála na nohou.

„Co se stalo?“ zeptal se. Zlobí se na mě? Nebyla jsem si jistá.

Zpočátku jsem nemohla mluvit. Pouze jsem se na něho dívala a nevěděla, jak to vyjádřit slovy. „Matka mě koupala,“ začala jsem, načež jsem zmlkla, protože jsem si všimla, že matka stojí v zastíněné chodbě a naslouchá. „Nepotřebovala jsem vykoupat,“ dodala jsem, protože bylo třeba vyplnit ticho.

Oba na mě hleděli. Ani jeden dlouho nic neříkal a já už to nakonec nemohla vydržet. Roztřásla jsem se hněvem. „Proč?“ zaječela jsem na matku. „Proč jsi mě stáhla pod vodu?“

Vrhla se ke mně, drápy vytasené, a křičela: „Ty mizerná lhářko!“

Otec ji zadržel, chytil ji za ruce a řval na ni, ať zmlkne, protože na mě chrlila nadávky. Stála jsem tam jako zkamenělá, nesnášela jsem křik a ječení, nechápala jsem, proč matka lže. Nato se matka rozbrečela a naříkala, že má tak zlou dceru. „Zničila mi život, zničila naše manželství. Nebýt jí, všechno by bylo v pořádku.“

Protáhla jsem se kolem nich, zatímco otec objal matku a jemným kolébáním ji utěšoval.

Mirabellu jsem nikde nenašla, musela odejít. Vyšla jsem ven na slunce a přemýšlela, co mám dělat. Nechtěla jsem se vrátit domů. Místo toho jsem přešla cestu a zamířila do džungle. Zůstala jsem v ní až do setmění.

Občas byla osamělost bez matky nesnesitelná. Plakala jsem a otec mě bral do náruče. Uklidňoval mě, že je to v pořádku, že mám jeho. Nepotřebuji prý nikoho dalšího a časem budu šťastná. Usmála jsem se jen zřídka. V nitru jsem byla příliš smutná.

Prázdniny skončily a já konečně postoupila do čtvrtého ročníku. Uměla jsem násobilku, otec ji se mnou neustále opakoval, a také mě znovu opil s tím, že mi to pomůže. Ať to bylo jakkoliv, dokonce jsem uměla i velkou násobilku. Z Nového Zélandu přišel nový učitel, pan Devonshire. Byl laskavý, nikdy nikoho neuhodil. Každý den nám hodinu předčítal. Tvrdil, že čtení je to nejdůležitější, co se člověk kdy naučí. My jsme seděli v tureckém sedu na podlaze a naslouchali, když dával slovům život.

Byl to můj favorit, ale pochybuji, že o mně měl příliš velké mínění.

Někdy mě oslovil, například když mě přistihl, jak si cumlám palec, zatímco mám napsat nějakou báseň. Zapomněla jsem, že jsem ve třídě, buď přišel k mému místu naprosto tiše, nebo jsem jednoduše byla moc hluboko ponořená do svých myšlenek. „Nejsi na cumlání palce příliš velká?“ zeptal se poněkud hlasitěji, než by se mi líbilo.

Dvojčata Ellyova, která seděla za mnou, se zahihňala. Vytáhla jsem příčinu svého ponížení z úst a schovala mokrý palec pod lavici.

„Jestli tě znovu přistihnu, přinesu ti dudlík.“

Tomu se zasmála celá třída. Nenáviděla jsem je všechny.

Cítila jsem, jak rudnu, a uvědomila jsem si, že se na něho dívám se vzdorem v očích. Sklopila jsem oči, než v nich mohl spatřit ďábla. Nicméně se domnívám, že už ho stejně viděl. Při jiné příležitosti jsem zvedla oči a viděla, jak na mě hledí zvláštním pohledem. Pokaždé odvrátil zrak a předstíral, že se koukal někam jinam.

První víkend od zahájení školy jsem provedla něco hrozného, tak hrozného, že to mohl udělat pouze zlý člověk. Dopustila jsem se zrady důvěry s těmi nejděsivějšími následky.

Všechno začalo, když jsem šla do kurníku posbírat vejce. Největší kohout rodajlendek měl bojovnou náladu. Natřásal se a provokoval ostatní kohouty. Jemně jsem ho odsunula z cesty a sehnula se do kurníku. Koutkem oka jsem zahlédla, že jde po mně jako vzteklý chomáč červenohnědého peří.

Hned nato jsem pocítila bolest ve spodní části zad. Vykřikla jsem a pokusila se ho setřást, ale zaťal se do mě spáry a celou dobu vřeštěl jako pominutý. Potom mě pustil a odpelášil za kurník.

Cítila jsem, že mi po zádech stéká krev, a napadlo mě, jestli mi nezasáhl nějakou žílu. Věděla jsem, že je to nebezpečné. Zapomněla jsem na vejce a rozběhla se nahoru do domu za otcem a Mirabellou. Mirabelle dělala z krve velký problém, a tak mě otec zahnal do koupelny, aby se podíval, jak je rána hluboká. Když setřel krev, zděsil se. Nemusela jsem mu říkat, co se stalo. Nebylo to poprvé, kdy na mě některý kohout zaútočil, ale nikdy jsem tolik nekrvácela. „Zatracený kohout,“ zaklel rozzlobeně otec. „Musí pryč.“

Jakmile přestala rána krvácet a měla jsem ji překrytou tlustou vrstvou toaletního papíru, přelepeného náplastí, otec trval na tom, že musíme do zahrady a já mu ukážu viníka.

Když jsme došli k drátěné ohradě, Mirabelle začala mluvit o slepičí polévce a o tom, jak ve Francii často zabíjela drůbež k jídlu. Zírala jsem na ni s hrůzou, určitě to nemyslela tak, jak jsem si myslela já. Podívala jsem se na otce. „Nechystáš se ho zabít, že ne?“ vyhrkla jsem a do hlasu se mi vkrádalo zoufalství. „Nezabiješ ho, že ne?“ dotázala jsem se znovu se slzami na krajíčku. To je přece vražda. Mluví tady o vraždě jednoho z mých kuřátek, jednoho z těch žlutých chomáčků, které jsem vypiplávala, krmila a milovala. Zatímco mluvili, pozorovala jsem ho očima přimhouřenýma v odpoledním slunci, jehož světlo dopadalo na tisíce lesklých odstínů hnědi drůbežího peří. To se přece nemůže stát.

„Samozřejmě že ano,“ odvětil rázně otec, přesvědčený Mirabellou. Jak jsem ten okamžik nenáviděla. „Plýtváme časem, který kohout tě napadl?“

Podívala jsem se na provinilce. Nemohla jsem se přimět, abych ho zradila, proto jsem ukázala na jednoho koroptvího kohouta. Nevím, proč jsem to udělala. Myslela jsem si, že otec nezabije nesprávného kohouta. Myslela jsem si, že pozná, že lžu. Nepoznal, a když vešel do ohrady, lež na mě těžce dolehla. Chytil ho snadno. Kohout nevřískal, nebál se. Proč by měl? Náhle jsem si vzpomněla, jak jsem utíkala po cestě a jeho matka se hnala s roztaženými křídly za mnou, odhodlaná zachránit svoje kuřata uvězněná v mojí sukni.

Poslali mě nahoru do domu pro lovecký nůž. Jak jsem toužila odmítnout. Vracela jsem se dolů velmi pomalu. Den mi připadal nějak neobvykle jasný. Otec přitiskl kohouta k zemi. Ten na chvilku strnul a potom začal bezstarostně zobat kolem otcových nohou.

To už držel otec nůž v ruce a mým tělem se prohnala vlna odporu proti tomu, k čemu se chystá. Začala jsem prosit a plakat, potom vzlykat a křičet, ať ho nezabíjí.

„Okamžitě přestaň,“ zakřičel opravdu rozzlobený otec. „Mirabelle má pravdu. Zabíjet drůbež je naprosto normální.“

„Ale ne moje děťátko,“ kvílela jsem zdrcená vinou a hrůzou.

Nakonec mi dovolili, abych kohoutovi zavázala oči. Dávala jsem si s hledáním vhodné pásky tolik načas, jak jsem se jen odvážila, a doufala jsem v zázrak. Jakmile měl kohout zavázané oči, jasně jsem si uvědomila, jak v tu chvíli vypadá svět. Sluneční paprsky pronikají mezi listím stromů, jemný vánek čechrá měkké, růžové okvětní plátky ibišku. Bylo mi jasné, že to byl kohoutí poslední pohled na svět.

Otočila jsem hlavu, když se otec rozmáchl nožem. Takový jsem byla zbabělec. Poslali mě nůž umýt. Dlouho jsem se krčila u hadice a zírala na karmínovou krev na čepeli, než jsem otočila kohoutkem. Když jsem přišla do domu, Mirabelle stála u dřezu, obklopená peřím. Odpolední slunce vytvářelo kaleidoskop barev na tom, co bylo mým koroptvím kohoutem – zlatá, modrá, nachová, černá a bílá na prsních pírkách. Šla jsem do svého pokoje a zamkla se. Nenáviděla jsem je oba. Nenáviděla jsem sebe. Věděla jsem, že matka měla pravdu, mám v sobě ďábla.

O několik hodin později mě donutili vyjít z pokoje a usednout ke stolu. Mirabelle pyšně servírovala polévku, tvář zardělou od páry stoupající z hrnce. Mezi tekutinou a nudlemi plavaly kousky drůbežího masa.

Hleděla jsem na ně, jak si strkají plné lžíce do úst. Odsunula jsem židli a vstala. „Nebudu to jíst,“ prohlásila jsem odhodlaně.

„Už mám dost tvých neustálých stížností,“ rozčílil se otec. „Sedni si, mlč a jez.“

Zůstala jsem stát. „Nebudu jíst tu zatracenou polévku!“ vykřikla jsem, popadla mísu a mrštila s ní na podlahu. Horká tekutina mi postříkala holé nohy. Ohromeně seděli, zatímco já prchla do svého pokoje. Zamkla jsem dveře a odmítla vyjít ven.

KAPITOLA 9

Jednou večer přišel Mike po práci na návštěvu. „Přinesl jsem ti dárek,“ oznámil, když jsem otevřela dveře a spatřila ho s velkou kartonovou krabicí v rukou. Hned mi bylo jasné, co obsahuje.

Otec byl ve svém tajném pokoji. Zaklepala jsem na dveře a oznámila mu, že přišel Mike. Pak jsem se vrátila do obývacího pokoje, zakryla všechny možné otvory a posadila se před krabici. S jen stěží skrývaným vzrušením jsem odklopila boční díly.

Krabice ještě nebyla ani pořádně otevřená, když z ní vyrazila rezavě-bílá koule a schovala se pod pohovkou. Ukázalo se, že je to kocourek. Kočička – směsice černých, rezavých, bílých a šedých pruhů – zůstala sedět a dívala se na mě. Počkala, až jsem ji zvedla a přitiskla k sobě. Koťatům byly zhruba tři měsíce a právě ztrácely vzhled mláďat. Chvíli mi trvalo, než se mi podařilo vylákat kocourka zpod pohovky. Nakonec k tomu pomohla návnada v podobě kousku syrového masa. Potom už se nebál.

Mike se zdržel na kávu. Sdělil otci, že mu končí pracovní smlouva a že spolu se Sue odjíždějí z Port Vily. Zatímco si povídali, já si hrála s novými kamarády. V kuchyni jsem našla misku na vodu a plochý talíř na krmení. Vracela jsem se z obchodu v přízemí, kam jsem zaskočila pro kočičí krmivo, zrovna ve chvíli, když Mike scházel po schodech. Procítěně mě pohladil po vlasech. „Tak se o ta zvířata dobře starej,“ usmál se na mě. Potom řekl sbohem a já už ho nikdy neviděla. Zmizel někde v rozlehlém světě.

Ten večer jsem ležela v posteli s hlasitě předoucími koťaty a vymýšlela jsem pro ně jména. U kocoura jsem se rozhodla pro jméno Panter a u kočičky pro Všežravku, protože se pořád motala kolem odpadkového koše v kuchyni a hledala zbytky, aniž by si všimla kočičího krmení.

Kočky se rychle staly středobodem mého vesmíru. Čekaly na mě, když jsem se vracela ze školy, a když jsem jim připravovala jídlo, Všežravka po mně vyšplhala a usadila se mi na rameni, zatímco Panter hlasitě mňoukal u mých nohou.

Ve škole jsem měla opět potíže. Šlo o starou záležitost, neuměla jsem úhledně psát.

„Vypadá to jako můří nohy,“ prohlásil pan Devonshire. „Jak ti mám oznámkovat práci, když nemůžu ani přečíst, co jsi napsala?“ Měl pravdu, některá písmena jsem nerozluštila ani já. Poslal zprávu mému otci, což jsem považovala za nespravedlivé. Co to má s ním do činění? Otec mě posadil ke kuchyňskému stolu s blokem a modrým kuličkovým perem. „Tak se podíváme na to tvoje psaní.“

Nadiktoval mi několik vět. Napsala jsem je, co nejúhledněji jsem uměla, a abych zároveň stačila jeho diktování. Viděla jsem, že můj pokus na něj neudělal dojem. „Kterou knížku máš nejraději?“ zeptal se.

Překvapená změnou tématu jsem naivně vyhrkla: „Šťastného prince a jiné pohádky od Oscara Wilda.“

„Přines ji.“

Zašla jsem pro knihu a položila ji na stůl.

„Opíšeš ji celou, nevynecháš jedinou větu nebo slovo. Pokud se toho dopustíš, budeš ji opisovat znovu od začátku.“

Zděšeně jsem na něho zírala. „Ale ta kniha je tlustá, bude mi to trvat věčně.“

„Tak to abys raději začala, protože dokud neskončíš, žádné jiné čtení nebude.“

Trvalo mi to přes měsíc. Přišla jsem ze školy domů, nakrmila kočky a drůbež a potom si sedla ke stolu a poctivě opisovala. Horlivě jsem kontrolovala všechny čárky, tečky a otazníky, jestli jsou na svém místě. Pečlivě jsem tvarovala smyčky a napojování. Celou dobu jsem se strachovala, že jestli něco vynechám, budu muset začít znovu. Jakmile byl jeden sešit plný, šla jsem koupit další. Když vyschlo pero, koupila jsem nové. Psala jsem, dokud mě nebolela ruka. Začala jsem tu knihu nenávidět. Slova, která ve mně předtím vzbuzovala tolik pocitů, nyní byla jenom shlukem písmen, která musím napsat. Nedojala mě ani smrt malé vlaštovky ve sněhu.

Byla jsem ráda, když jsem konečně vlezla vyčerpaná do postele a tajně si četla pod přikrývkou, zatímco kočky mi chytaly ruku při otáčení stránek. Když jsem konečně usnula, zdálo se mi, že píšu. Zdálo se mi, že jsem zapomněla celé kapitoly a zoufale se snažím zabránit tomu, aby se na to přišlo. Hodiny bdění se rovněž točily kolem opisování knihy. Věděla jsem, že jakmile se otec rozhodne, že musím něco udělat, nikdy se neslituje. Nemýlila jsem se. Každý večer porovnával můj opis s originálem. Seděla jsem se srdcem v krku, jestli jsem něco nevynechala, a věděla jsem, že pořád nemám úhledné písmo. Na prostředníku se mi ze způsobu, jakým držím pero, udělal mozol, který tam mám dodnes. Konečně jsem měla hotovo. Opsala jsem poslední větu a připojila poslední tečku. Měla jsem pocit, jako bych dosáhla nemožného. Otec naposled zkontroloval mou práci. „Rukopis se ti moc nezlepšil,“ byl jeho jediný komentář poté, co zavřel sešit.

Seděla jsem jako zkamenělá, když vstal. Snad mě nebude nutit, abych opsala další knihu? Vyšel z místnosti bez jediného slova. Slyšela jsem, jak otevírá dveře ložnice a zavírá za sebou.

Druhý den ráno byly všechny sešity pryč. Později jsem je našla v popelnici. Byla jsem ráda, že je vidím naposled. Pokud jde o Oscara Wilda, schovala jsem jeho knihu do svého pokoje a už nikdy ji nečetla.

KAPITOLA 10

Několik dalších měsíců trávil otec hodně času s Mirabellou. Často se vracel domů velmi pozdě, pokud vůbec. Matku jsem dlouho neviděla. Někdo říkal, že se odstěhovala s Mauricem na Banksovy ostrovy. Nevadilo mi to, byla jsem dost velká, abych se o sebe postarala. Pokud doma nebylo nic k jídlu, sešla jsem dolů, nakoupila potraviny a nechala je napsat na účet. Nadále jsem prodávala vejce naší bytné. V té době byla zakulacená skoro jako ta vajíčka, na cestě bylo další dítě.

Jednou večer jsem naslouchala, jak dole pod námi rodí. Druhý den mi řekli, že je to holčička. Příchod dítěte na svět znamenal, že se musíme odstěhovat, jelikož potřebovali náš byt.

Věci jsme začali balit do kartonových krabic. Kočkám se to vůbec nelíbilo. Lepily se nám na paty, očichávaly krabice a otráveně mňoukaly. Panter nepřišel domů dva dny, zatímco Všežravka ho s žalostným kňouráním hledala ve všech skříňkách, krabicích, prostě všude. Třetí den přišla Lidia s tím, že Panter odešel do nebe. Našla jeho kůži pověšenou na sousedově plotě, aby vyschla. Nemusely jsme vyslovit nahlas, co to znamenalo. Obě jsme věděly, že skončil v troubě.

Náš nový dům stál na jednom konci vesnice Seaside – souboru chatrčí zhotovených z kusů zrezivělého plechu, dřevotřískových desek a vyplavených prken, pohromadě držely díky tradičnímu propletení, a přikrytých došky. Až o mnoho let později jsem si uvědomila chudobu toho slumu, ale jako dítě jsem vnímala pouze krásu květin kolem chatrčí a úsměvy lidí, kteří tam žili. Náš dům byla jediná pevná budova. Ještě nebyla úplně dokončená, scházely nátěry a nebyla v ní elektřina, podobně jako ve zbytku vsi. Zato jsme měli tekoucí vodu a toaletu. Vesnice měla společnou toaletu. Jednu jedinou a několik kohoutků, ale nezdálo se, že by si někdo stěžoval. Myslím, že ti lidé museli někde žít.

Hned jsem si to místo zamilovala. Za cestou ohraničující ves se nacházela rozlehlá plocha polodivoké buše s tucty rozptýleně rostoucích obřích fíkovníků banyán. Za ní se táhla téměř až mimo dohled Colardova plantáž – pohádková země pro divošku jako já.

Okamžitě jsem se tam zabydlila, milovala jsem volnost chození do a ze školy. Občas jsem do školy vůbec nedošla. Odcházela jsem z domu po snídani a po prašné cestě kráčela s pevným odhodláním dojít do třídy. Jenže jakmile jsem dospěla k místu, kde rostl nejstarší banyán, tvořící rozlehlou klenbu nad cestou, obklopili mě duchové stromu a šeptali mi do uší: „Proběhni se chvilku s námi, jenom kousek,“ říkali. Jejich hlasy mi připadaly jako šumění větru ve vysoké trávě.

Nepotřebovala jsem příliš povzbuzovat a okamžitě jsem přelezla oplocení z ostnatého drátu. Následovala jsem vítr proudící skrze polodivoké křoví, dále vzhůru na kopec k temnějším, hlubším částem džungle na zapomenuté straně Colardovy plantáže, kde jsem si pochutnávala na semenech lejnice a drobných divokých malinách. Občas jsem našla kokosy a naučila se je otevírat holýma rukama. Trik spočívá v porušení kousku vrchní vrstvy lýka něčím ostrým a pak se zuby odtrhne celý pruh vlákna. Jakmile je ořech holý, po celém obvodu se jím tluče o ostrý kámen, dokud dřevnatá skořápka nepraskne. Milovala jsem chuť krémového jádra. Nezáleželo na tom, že dostat se k němu mi trvalo tak dlouho. Potom jsem se s plným břichem stočila na osluněném místě a usnula.

Nový dům měl i stinnou stránku. V okenních rámech nebylo sklo. Okna měla pouze dřevěné žaluzie, které bránily pronikání větru a deště, jenže nedokázaly zastavit šváby. Hnědí páchnoucí brouci přilézali v horkém období po stovkách, topili se v nedopitém obsahu hrnků a sklenic, v noci cupitali a pelášili pryč zpod chodidel, nezastrašení tlumeným světlem hurikánových lamp.

Pochutnávali si na másle, pomazánce z kvasnicového extraktu vegemite nebo medu a znečisťovali nám cukr. Ráno vás vítali jako první, leželi na zádech v dřezu a kmitali nohama. Nejhorší bylo, že všude zanechávali odporná černá vajíčka, v posteli, na nábytku, na chlebu. Všude! Bez ohledu na to, kolik jich Lidia zabila bleskovým plácnutím pantoflí nebo kolik jich sežrala Všežravka, přicházeli stále další a každý den se líhli jejich potomci, stejně odporní a páchnoucí jako jejich rodiče. Lidia v zoufalství koupila v čínském obchodě poblíž vesnice sprej proti hmyzu.

Když otec zjistil, co udělala, rozzuřil se. Slyšela jsem ho křičet v kuchyni a přiběhla jsem zjistit, co se děje.

„K sakru, kdo tohle koupil?“ ptal se se sprejem v ruce v okamžiku, kdy jsem vešla do kuchyně. „Já, masta, na zabíjení je těch švábů hrozně moc, to není dobré, masta.“

„Tak tohle bylo naposled, rozumíš?“ ječel otec. „Je to jed, chceš zabít i nás?“

Lidia se dívala do země a pod hnědou pokožkou byla temně rudá. „Ano, masta, už to nekoupím, masta. Promiňte.“

„Promiňte nestačí.“ Otec se tak vztekal, až mrštil sprejem o zeď. Vyšel zadními dveřmi a zabouchl je za sebou tak, až jsem myslela, že vypadnou z pantů. Rychle jsem zvedla promáčknutý sprej, hodila ho do odpadkového koše a přikryla dalšími odpadky, aby ho později náhodou nezahlédl a znovu nesoptil. Pokračovaly jsme s Lidií v rozmačkávání tolika švábů, kolik jsme mohly, a každé ráno jsme vymetaly jejich pozůstatky zadními dveřmi ven.

V mojí ložnici nebyla skříň, a velice mi scházela. Byly chvíle, kdy mě otec volal k sobě do pokoje a já potřebovala útočiště, abych vylezla někam nahoru mimo jeho dosah. Místo, kde bych se mohla schoulit, cumlat si palec a nepřemýšlet. Rovněž jsem neměla kam uložit svoje oblečení a další věci. Zpočátku jsem je měla poskládané na hromádkách v koutě, ale pak mi otec dal starou námořnickou truhlu, kterou před léty našel na Stewartově ostrově u Nového Zélandu. Přitáhla jsem si ji blíž k posteli, takže mi sloužila i jako noční stolek.

Neměla jsem závěsy, proto jsem několik prvních týdnů spala při zavřených okenicích. Ležela jsem v posteli s očima otevřenýma dokořán a zoufale se pokoušela něco uvidět v absolutní tmě, která zaplňovala pokoj jako mlha zlých duchů. Zírala jsem do tmy tak usilovně, až jsem měla před očima nachové a červené kruhy a víry. Pak jsem propadala panice, jestli jsem najednou neoslepla. Co vidí slepí lidé? Co když už nikdy nespatřím světlo a barvy, ale pouze tmu? Co když nikdy nezjistím, že otec je v mé blízkosti, dokud neucítím jeho ruce na svém těle? Jak budu vědět, co chce, dokud si to nevezme nebo dokud neucítím dětský olejíček?

Nenáviděla jsem pach dětského olejíčku. Když se do mě otec pokoušel vniknout, byla jsem příliš těsná a příliš jsem naříkala. Bolelo to a já to dávala nahlas najevo. S krémem na ruce to šlo snadněji, jenže krém štípal v místech, kde jsem byla natržená, takže jsem si stěžovala i na to.

„Pořád kvůli něčemu kňučíš,“ řekl potom, zatímco jsem se sprchovala. Zahanbeně jsem sklopila hlavu, neměla jsem co říct, protože to byla pravda. O několik dní později jsme nakupovali a otec na svojí ruce vyzkoušel několik krémů, ale žádný nebyl ten správný, a tak zkusil olej. „Sáhni si, je opravdu kluzký.“

Zvedla jsem ruku a přejela prstem po lesklé skvrně, aniž bych opravdu chtěla. Bylo mi jedno, jaký krém používá. Přála jsem si, aby nebyl žádný potřeba. Nechtěla jsem sex. Bolel, a když to celé skončilo, musela jsem se znovu osprchovat, abych se zbavila lepkavého pocitu a pachu potu.

„Tak co myslíš?“

„Dobrý.“ Dívala jsem se na podlahu z černobílých dlaždic mezi regály.

Zašrouboval víčko. „Mokrý rovná se kluzký,“ zasmál se a přidal olej do nákupního vozíku. Stal se jednou z hlavních součástí mého života, neměnnou, stále přítomnou, stojící na podlaze u postele. Připravený na příště.

Měla jsem dost tmy. Jednou večer jsem si nahmatala cestu k okenicím a otevřela je. Do pokoje vnikl chladný noční vzduch a měsíční svit. Stříbrné světlo zahnalo moje slzy. Na šváby jsem nebrala ohled, měli stejně tisíce možností jak se dostat dovnitř.

Někdy jsem sedávala na okenním parapetu, naslouchala nočním zvukům a pozorovala vesnici. Rodiny se shromažďovaly u svých chýší, jedly tam, smály se a mluvily. Vzduch přinášel vůni nočních květů a kouře z jejich ohnišť.

Často mě zvali k sobě, dělili se se mnou o jídlo a horký čaj. Při pohledu do ohně jsem se cítila jako doma, bezpečně a příjemně. Poblíž se vždycky pohybovala prasata a vychrtlí psi, čekající na zbytky. Jindy jsem seděla nepozorovaná ve stínu, cítila jsem se příliš osamělá, abych se k nim připojila.

Časem vesnice ztichla a všichni usnuli. Já ležela v posteli neschopná usnout, tak jsem se dívala na hvězdy. Po stěnách lezli gekoni a lovili šváby. V nočním tichu jsem slyšela, jak je chroustají. Někdy mě otec zavolal k sobě do postele. Někdy ne. Nakonec už jsem nevydržela mít oči otevřené a pomalu jsem se propadala do spánku.

„Vzbuď se, vzbuď se, přijdeš pozdě do školy.“

Otevřela jsem oči a mhouřila je do slunečního světla časného rána. Třásla mnou Lidia. Otec byl služebně na dva týdny v Santo a Lidia brala své povinnosti velmi vážně. „Běž se opláchnout, než ti připravím snídani.“

Protáhla jsem se a ospale zamířila ven k sudu s dešťovou vodou. Lidia dávala přednost mytí v sudu, sprchu neměla v oblibě. Byla v ní plíseň, přestože ji neustále drhla kartáčem. Svlékla jsem si nadměrně velké tričko, ve kterém mě Lidia nutila spát, a polila si nahé tělo vodou nabranou do plechového hrnku. Chladem jsem zalapala po dechu, potom jsem použila mýdlo.

Po snídani jsem se vydala do školy. Zkrátila jsem si cestu přes neudržovaný padok, ale litovala jsem toho, protože byl zarostlý lepkavou trávou vysokou až po kolena, která mi ošklivě poškrábala nohy. Druhý den ráno byly všechny škrábance zanícené. Do večera zrudly a vytvořily se na nich bolestivé puchýřky, naplněné hnisem. Lidia mi potírala nohy antibakteriálním gelem a plísnila mě, jak můžu být tak hloupá. „Co sis myslela, že děláš? Jsi snad nějaká divoška?“

V nohou jsem cítila neustálé tepání a nemohla jsem kvůli tomu spát. Lidia mě probudila ještě před svítáním. Z puchýřů se staly vředy, lemované zřetelně viditelnou zarudlou pokožkou, neklamným znamením otravy krve. Bolestí jsem téměř nemohla chodit.

V sedm hodin jsme dorazily k ošetřovně ve městě a seděly jsme na zaprášeném chodníku s ostatními pacienty, dokud neotevřeli. Píchli mi fakt bolestivou injekci. Ne že by mě bolel vpich jehly do hýždě, ale vytlačený obsah stříkačky představoval něco mezi ohnivou stěnou a kopancem, což trvalo asi dvacet minut.

Zdravotní sestra dala Lidii tubu bílého krému a instrukce, jak má rány každý den čistit. A pět dní jsem se musela chodit na další injekce. Druhý den jsem měla na nohou přes dvacet otevřených ran, do nichž se dala strčit špičku prstu. Lidia mi z nich denně strhávala zaschlé strupy bez ohledu na moje výkřiky a z ran uvolňovala páchnoucí žlutý hnis. Když díry očistila a přetřela bílým krémem, belhala jsem se do města na další injekci. Čtvrtý den šla Lidia do své vesnice navštívit šamana. Vrátila se s lahví husté černé tekutiny. „Medicína bílých není dobrá, použijeme tohle.“

Posadila jsem se na kuchyňský stůl. Lidia mi smyla z nohou bílý krém a osušila je ručníkem. Každý vřed natřela tmavou tekutinou a nohy mi ovázala obvazem. Bylo to skutečně utišující, ne jako ten štiplavý krém. Za několik hodin mě nohy bolely jenom při chůzi nebo nechtěném bouchnutí do nohy, potažmo do vředu. Když k tomu došlo, bolest byla tak strašlivá, až se mi chtělo zvracet. Ale tak to s tropickými vředy je, naučíte se být opatrní.

Když mi Lidia následující ráno sundala z nohou obinadla, necítila jsem zápach a hnis také zmizel. Vředy byly otevřené a růžové, měly barvu hojící se kůže. Nicméně mi zůstaly jizvy a malé prohlubně, jež mi připomínaly, kde kdysi byly.

Jednou ráno jsem seděla s otcem u snídaně a vzpomněla jsem si, co se mi v noci zdálo. Otec se vždycky zajímal o moje sny. Někdy mi říkával dopředu, co se mi bude zdát, a já mu to druhý den ráno potvrdila, protože jsem věděla, že mu tím udělám radost. „Zdálo se mi, že jsem byla v nějaké domorodé vesnici vysoko v horách. Stál tam starý muž a držel obrovský dřevěný luk.“

Otec právě začal sbírat domorodé umění. „Popiš ten luk.“

„Byl vyrobený z velmi tmavého dřeva a vyšší než ten muž, mírně prohnutý a ve středu tlustý asi jako tvoje dva palce. Na koncích se zužoval do ostrých špiček. Byl omotaný listy pomalovanými drobnými hliněnými obličeji.“

Otec se zasmál. „Z takového luku by sis nezastřílela.“

Za měsíc letěl otec do Malekuly a vydal se s nosiči do buše. Měl namířeno k Malým Nambům, horskému kmeni žijícímu snad ještě jako v době kamenné. Chtěl tam fotografovat a koupit tradiční artefakty. Vrátil se nesmírně nadšený a s předměty zabalenými v listech rostlin. „Nikdy neuhádneš, co jsem koupil – luk, o kterém se ti zdálo.“

Odstraňovali jsme listy, z nichž se vynořil luk z mého snu. Byla jsem ohromená. Vypadal přesně tak, jak jsem ho viděla. „Ale k čemu ho používají?“

„Stařec, který mi ho prodal, řekl, že když majitel luku umře, tak takhle jeho luk zabalí, aby už ho nemohl nikdo použít.“

Pomohla jsem otci rozbalit i další artefakty a uložit je před zamčeným pokojem. Po večeři otec odsunul talíř stranou. „Co kdybys zašla do obchodu a koupila zmrzlinu?“

Měli jsme za sebou tak horký den, že zmrzlina zněla jako skutečná pochoutka. Běžela jsem po klikaté stezce do obchodu a koupila čokoládovou zmrzlinu. Pak jsem se zmrzlinou zabalenou v novinách utíkala zpátky. Bez měsíčního svitu byla velká tma a já litovala, že jsem si nevzala baterku. Jakmile jsem doběhla za ohyb stezky, uslyšela jsem vrčení a mručení. Divocí psi! Pak náhle kroužili kolem mě, naježení, svěšené plece a hlavy, upřené žluté oči.

Nebyli to původní domorodí psi, většina patřila Evropanům, kteří je při návratu domů opustili. Neznamenali o nic menší hrozbu, vlastně byli ještě nebezpečnější, protože se nebáli lidí. Byla jsem vyděšená, věděla jsem, že jsem příliš daleko od domu, aby mě otec slyšel. Jeden ze psů napodobil útok. Upustila jsem zmrzlinu, zakřičela a obrátila se k němu zády v domnění, že si budou myslet, že se nebojím. Teď už vím, že to bylo to nejhorší, co jsem mohla udělat.

Zaútočili a srazili mě na zem. Mlátila jsem je do otevřených čelistí. Cítila jsem jejich horký dech na krku a obličeji. Jeden z nich zavyl, když jsem ho zasáhla pěstí. Znovu jsem vykřikla, dlouhým a pronikavým jekotem. Ve tmě jsem uviděla poskakující hurikánovou lampu, někdo se blížil.

„Hó, hó,“ zakřičel muž a zaútočil. Mával holí a psi se jako kouzlem vrhli do vysoké trávy a zmizeli.

„Jsi v pořádku, slečinko?“ zeptal se a pomohl mi na nejisté nohy. Potom podržel lampu u mého obličeje, aby se podíval, koho zachránil.

„Ano, děkuju.“ Ve slabém světle jsem se rozhlédla po balíčku se zmrzlinami a ke svému údivu jsem zjistila, že je nepoškozený. Muž mě doprovodil až k domu, než zase zmizel ve tmě.

Psi začali terorizovat vesnici. V noci je bylo často slyšet, jak vrčí pod okny a hledají něco k snědku. Jednoho večera zaútočili a pokousali nějaké dítě. Chlapec to přežil, ale museli ho převézt do nemocnice, aby mu sešili rány. V průběhu dne se psi skrývali v džungli a vycházeli až pod rouškou tmy. Jedné noci mě otec vzbudil třesením a voláním: „Kde je baterka, dej mi tu zatracenou baterku!“

Pořád jsem napůl spala, napůl snila. „V námořnické truhle,“ zamumlala jsem a zavrtala se zpět pod přikrývku. Ale nebyla tam, ležela pod mým polštářem. Jenže v polospánku jsem nevěděla, co říkám.

„Co tam krucinál dělá?“ řval otec, zatímco se pokoušel otevřít truhlu.

Začalo mi docházet, že hledá baterku. Vsunula jsem ruku pod polštář a vytáhla ji. „Promiň, není v truhle, ale mám ji tady.“

Vytrhl mi ji z ruky. „Tak proč jsi říkala, že je v truhle?“ Chtěla jsem odpovědět, ale byl tak rozzlobený, že mě uhodil do obličeje. Bez dalšího slova za sebou bouchl dveřmi mého pokoje a byl pryč.

Roztřeseně jsem seděla s pažemi ovinutými kolem kolenou a bála se, co se bude dít, až se vrátí. Nakonec jsem se rozhodla zjistit, proč tolik potřeboval tu baterku. Natáhla jsem si tričko a džíny a procházela obývacím pokojem. Všežravka ležela se svými týden starými koťaty v košíku u vchodových dveří. Otec stál na verandě se zhasnutou baterkou. „Tiše, psi tě uslyší,“ varoval mě, když jsem si stoupla za něho. „Jsou kolem drůbeží ohrady. Přines mi luk se šípem, ne ten zabalený, ten druhý.“

Vběhla jsem do domu a nechala dveře otevřené. Strhla jsem domorodý lovecký luk ze zdi a popadla několik šípů. Běžela jsem zpět na verandu a prudce jsem zabrzdila, protože psí smečka se shromáždila kolem schodů a hrozivě vrčela na otce.

„Vrať se dovnitř,“ zašeptal otec, „je to příliš nebezpečné.“

Ustoupila jsem do obývacího pokoje a otec začal také couvat, když vtom Všežravka vyletěla ze dveří s naježenou srstí a vytasenými drápy. Otec se ji pokusil chytit, ale prohnala se kolem něho a s mňoukáním a prskáním se vrhla přímo proti smečce.

Někdy jsem téhle kočce opravdu nerozuměla. Bylo mi jasné, že momentálně trochu blázní, ovládá ji ochranářský pud kvůli koťatům, ale tohle byla šílenost. Na zlomek sekundy visela na hlavě jednoho ze psů, ale potom ji pes držel v tlamě a třepal s ní z jedné strany na druhou. Všežravka děsivě vřískala a já ječela na otce, ať něco udělá. Bleskově natáhl luk se šípem a vystřelil. Všežravka dál vřeštěla, i když šíp zasáhl psa do boku.

Pes zavyl a pustil Všežravku na zem. Šíp mu prolétl tělem a dopadl na zem několik metrů za ním. Smečka se otočila a utekla, vyla někde v dálce. Všežravka se svíjela na zemi, neschopná vstát. Seběhla jsem ze schodů a opatrně ji zvedla. Její oči mě prosily o pomoc. Opatrně jsem ji položila na podlahu obývacího pokoje. „Není vidět žádná krev,“ prohlásila jsem, „co s ní teda je?“

Otec ji obezřetně prohmatal. „Myslím, že má vnitřní zranění.“

Něžně jsem ji hladila za ušima a snažila se ji uklidnit, ale hrabala předními tlapkami a žalostně naříkala. Zadní nohy měla nehybné. Pochopila jsem, že se pokouší dostat ke koťatům, proto jsem ji donesla do košíku. I přes bolest tohle zjevně chtěla, protože začala příst. Odnesla jsem košík ke své posteli a nakonec jsem s rukou jemně hladící kočku usnula.

Ráno byla Všežravka stále naživu. Zůstala ochrnutá několik měsíců, ale podařilo se jí vychovat koťata. Sama se nemohla jít vyvenčit, proto jsem ji několikrát denně odnesla do zahrady, masírovala jí močový měchýř, jak mě to naučil veterinář, a pomohla jí ulevit si. Postupně začala ovládat i zadní nohy a jednoho dne sešla strnule po schodech a pyšně a bez cizí pomoci se vyvenčila.

KAPITOLA 11

Otec byl znechucený mým okusováním nehtů. Dovlekl mě do kuchyně a vytáhl sklenici bez víčka, zpola naplněnou částečně zkrystalizovaným medem a mrtvými šváby. Strčil mi ji pod nos. Jakmile mi zápach vnikl do nozder, měla jsem co dělat, abych se nepozvracela. Když mě popadl za ruku a vrazil špičky prstů mezi mrtvý hmyz, myslela jsem že umřu. „Uvidíme, jestli si budeš okusovat nehty i teď.“ S bolestným sevřením mi zvedl prsty k obličeji. Začala jsem bojovat, zmítala jsem hlavou a snažila se ruku vytáhnout. „Nelíbí se ti to?“ ušklíbl se. „Tak s tím raději přestaň, protože ti budu strkat prsty do téhle sklenice, dokud s tím neskončíš.“

Běžela jsem do koupelny a stále dokola si umývala ruce, abych se zbavila pocitu hnusu. Už to neudělal. Lidia našla sklenici a znechuceně ji vyhodila do popelnice.

Jednoho dne jsem zkoumala džungli hlouběji než dříve a došla jsem až k ostnatému hrazení na vzdálenějším konci Colardovy plantáže. Za ním jsem uviděla několik domů, obehnaných úhlednými drátěnými ploty, a na jedné ze zahrad si hrály tři holčičky. Přelezla jsem ohradu, abych se podívala zblízka, a překvapilo mě, že vidím spolužačku Shonu. Zahlédla mě a zamávala. „Ahoj, pojď si s námi hrát.“

Otevřela jsem branku a tím začalo nové přátelství. Toho dne jsem si se Shonou a jejími dvěma sestrami užila hodně zábavy. Shonina matka mě pozvala k obědu. Byla švadlena a v obývacím pokoji měla plno látek a šicích potřeb. Shona a já jsme se staly nerozlučnými kamarádkami, chodily jsme společně do školy a hrály si každou volnou denní hodinu.

Ukázala jsem jí divy plantáže a naučila ji otevírat kokosový ořech. Vyráběly jsme luky a šípy, šplhaly na banyány. Ona mi dovolovala hrát si s jejími hračkami a panenkami. Jednou mě Shonina matka požádala, abych ji seznámila se svým otcem, on se pak v pravý čas dostavil k jejich domu. Pozvala ho dovnitř a nás děvčata vyhnala ven. Seděly jsme pod otevřeným oknem a tajně je poslouchaly.

„Chtěla jsem si s vámi promluvit o Tanje, je příliš divoká. Nevadí mi, že chodí k nám, dělám si jenom starosti, že by se mohlo něco stát mým dcerám. Chci, aby z nich vyrostly mladé dámy. Nechcete pro svoji dceru totéž?“

Otec se pustil do dlouhého vysvětlování, jak je obtížné vychovávat dceru bez matky, načež se jí zeptal, co by podle ní měl dělat.

„No, začněme tím, že potřebuje nové oblečení, nemůže běhat polonahá. Možná kdyby měla nějaké hezké šaty, tak by ji tak nelákalo pobíhání divočinou. A je příliš hubená, kost a kůže. To není pro mladou dívku dobré, omezí to její růst.“

Další den otec uvařil polévku z hovězí oháňky. Koupil k tomuto účelu speciální hrnec. Polévka byla chutná a hustá, s kousky masa, brambor, cibule a mrkve. Navařil jí tolik, že jsme ji jedli tři dny. Řekl mi, že jsem moc hubená a musím více jíst. Jenže ať jsem snědla jakékoliv množství jídla, zůstávala jsem i nadále jako tyčka. Lidia se domnívala, že v sobě mám červy. Koupila jakousi nechutnou medicínu a nutila mě ji pít.

Usoudila jsem, že by to mohlo vysvětlovat bolest v mém boku, jíž jsem si nevšímala. Jakmile všichni červi uhynou, bolest pomine. Představovala jsem si, jak se jich tisíce kroutí v mých střevech a požírají veškerou moji potravu.

Následující den ráno jsem vstala a cítila se slabá. S kalhotkami v ruce jsem se snažila nabrat sílu, abych si je oblékla, když se náhle rozlétly dveře. Otec se kvůli něčemu vztekal a ječel na mě, ale nerozuměla jsem ani slovo. Přála jsem si jediné, aby byl v pokoji klid. „Posloucháš mě?“ zařval.

Zírala jsem na něho a on mě popadl za ramena. Bez varování jsem začala zvracet a také můj plný močový měchýř už nevydržel. Moč tekla po podlaze ke kaluži zvratků. Přikrčila jsem se a snažila se tok moči zastavit, ale nebylo to možné. „Ty hnusná divoško, ty špinavá potvoro.“

Vzhlédla jsem k němu se slzami v očích. „Omlouvám se, ale nemohla jsem si pomoct.“ Pořád jsem držela kalhotky v ruce.

„Nemohla sis pomoct,“ vřískal, „přece víš, kde je ten zatracený záchod! Nebo jsi snad nějaké zvíře? Já tě naučím močit na podlahu.“ Popadl mě za zátylek a srazil na zem. Hlavou jsem padla na podlahu pokrytou zvratky a močí. Ležela jsem v tom a zápach a slizkost mě donutily znovu zvracet. Zuřící otec se napřímil a než jsem se mohla pohnout, prudce do mě kopl. Když špička jeho boty zasáhla můj bok, projela mi nohou ochromující bolest. Instinktivně jsem se zkroutila v očekávání další rány. „Ukliď to, slyšíš?“ zařval.

Pokoušela jsem se posadit, prodírala se mlhou bolesti, ale pro něho jsem byla příliš pomalá. Popadl mě za vlasy a vytáhl na kolena. „Okamžitě to ukliď!“ zavelel.

Ve slepé panice jsem se rozhlédla po něčem na uklizení podlahy a pak jsem si vzpomněla na kalhotky. Začala jsem jimi utírat zvratky, ale bylo jich příliš mnoho. Kromě toho jsem znovu začala zvracet. Otec mi najednou vytrhl nasáklé kalhotky z ruky a přejel mi jimi po obličeji. Zvratky mi vnikaly do nosu a úst, zatímco jsem křičela, ať toho nechá. Vtom si uvědomil, že ve dveřích stojí Lidia a bez jakéhokoliv výrazu se na nás dívá. „Ach,“ usmál se a vztek opustil jeho tvář, „dneska jsi tady brzy. Tanje není dobře. Až se obleče, vezmu ji k doktorovi.“

„Ano, masta,“ řekla a sklopila oči, když se kolem ní protahoval. Kolik toho asi viděla, přemýšlela jsem plná rozpaků z toho, co jsem udělala. Tentokrát jsem skončila v nemocnici na týden, opět to byla malárie. Lékař se zeptal na obrovskou modřinu na mém boku a otec to vysvětlil tím, že jsem spadla ze stromu.

Jednoho dne mě otec po vyučování dovezl ke kamarádce domů. Rozhodl se, že potřebuji nějaké nové oblečení, a koupil ve městě látky. Shonina matka nad materiálem zakroutila hlavou. „To nejsou tkaniny vhodné pro dítě. Jsou příliš hladké, hodí se více na večerní šaty a také jsou moc tmavé. Myslela jsem spíše nějakou potištěnou bavlnu.“

„Ano, ale já myslel na něco trochu rafinovanějšího,“ namítl otec.

Nenáviděla jsem velmi dospělácké kalhotové kostýmy, halenky s dlouhými nabranými rukávy a pružnými manžetami. Rozhodně nevhodné pro lezení na stromy. Stačilo se na látku jen podívat a už se mohla vytáhnout nit. Otec je považoval za úžasné a často mi říkal, ať si je oblékám, zejména když jsme někam šli nebo k nám přicházeli kupci artefaktů. Trval také na tom, abych si kartáčovala vlasy a zaplétala je do dvou dlouhých copů, což jsem fakt nesnášela.

Začalo období dešťů a ve vzduchu byla cítit vlhkost a tlející listí. Otec se pustil do vyřezávání, zhotovoval kopie výtvorů podle knihy o umění Oceánie. Po obědě mizel do svého zamčeného pokoje a pracoval, dokud nebyla na práci příliš tma. Následně přinášel do ložnice plynovou lampu a četl. Často jsem seděla na jeho posteli a také četla. Stále jsem ráda četla. Bylo lepší být v jeho pokoji než čekat v tom svém. Svým způsobem bylo přijatelnější mít sex za sebou než vyčkávat. Protože potom, po osprchování, k tomu znovu došlo až za několik dní.

Otec občas vynesl svůj řezbářský výtvor ven, abych ho obdivovala. Když byla řezba téměř hotová, dokončoval ji speciálním nástrojem a opatrně odstraňoval všechny stopy po pilníku. Byl velmi šikovný. Jednou vyřezal z polena sochu vysokou asi pětačtyřicet centimetrů, kopii markézské figurky. Připadala mi překrásná, ale prohlásil, že ještě není hotová, neměla dostatečně starobylý vzhled. Zahrabal ji v drůbeží ohradě a čekal, až jí příroda dodá patinu.

Shona k nám přišla na noc. Vlezly jsme si do postele hned po večeři. Postavila jsem svíčku na talířek, aby se mohla v noci orientovat. Měla krásnou růžovou noční košili s volány. Já nehodlala spát nahá, ne když ona měla košili, proto jsem si na sobě nechala džíny.

Povídaly jsme si dlouho do noci, chichotaly se všem možným věcem. „Půjdeš se příští týden podívat na ohňostroj?“ zeptala jsem se.

Posadila se v posteli. „Ano, táta nás vezme na večeři na nábřeží a potom se podíváme na ohňostroj. A co ty?“

„Ano, Lidia u nás přespí a půjdeme tam spolu pěšky.“

Moc jsem se na to těšila. Po ohňostroji pokaždé následovala malá slavnost. Lidé se míčem snažili trefit kokosy na sloupcích nebo se bavili hrou u ruletových stolků. Nakonec jsme usnuly. Probudil mě Shonin křik: „Myš, myš!“

„Není proč křičet,“ tišila jsem ji, nechtěla jsem, aby probudila otce.

„Mám ji v košili,“ kvílela, poskakovala kolem postele a držela si košili před sebou.

Ubohá myš, nepochybně k zbláznění vyděšená, běžela po jejím těle nahoru, dokud se nedostala k límci z volánů. Zastavila se pod bradou a pak seskočila. Chytila jsem ji dříve, než měla čas vběhnout pod postel. Všežravka seděla hrdě na parapetu. Nebylo to poprvé, kdy mi přinesla živou myš. Možná měla pocit, že se o mě musí starat.

„Je tak roztomilá,“ šeptala jsem, „pojď se podívat.“ Myška se třásla v mých prstech. „Má tak milou tvářičku, a podívej na její malinkatá ouška.“

„Není roztomilá,“ kvílela dál Shona, „je to asi krysa. Zbav se jí.“

Nakonec jsem myš pustila do prázdného akvária. Vhodila jsem jí tam zmačkaný toaletní papír, aby měla kde spát, a přiklopila síťované víko. Nechápala jsem, jak se někdo může bát malé myšky.

Byla jsem ráda, že jsem Shoně neukázala obřího pavouka slíďáka, jenž žil pod postelí. Asi by umřela strachem – byl větší než moje rozevřená dlaň. Vkročil do mého života před několika měsíci, kdy mi ho Lidia žertem strčila pod přikrývku složenou tak, aby nemohl prchnout. Když jsem pod ni vsunula nohy, obří pavouk mi přeběhl po nohou přes břicho až na obličej a usadil se mi na hlavě. Cítila jsem, jak mě jeho nohy škrábou na kůži, a rychle jsem ho setřásla z vlasů. Přistál s tichým plesknutím na podlaze a vběhl pod postel, kde se usadil. Lidia se málem počurala, když jsem jí vyprávěla, co se dělo. Kupodivu pavouk mi ani jednou nevlezl do postele, možná se mě bál.

Shona k nám už nikdy nepřišla spát. Prohlásila, že to byla nejhorší noc v jejím životě.

KAPITOLA 12

Na večer 14. července 1972, výročí pádu Bastily, nikdy nezapomenu. Lidia uvařila večeři a potom jsme seděly v křesle a četly The World of Suzie Wong. Dostaly jsme se k pasáži, v níž Suzie jí pražená semena dýně. Souhlasily jsme, že to zní skvěle, a rozhodly se, že druhý den ráno zajdeme na trh a koupíme dýni.

„Musíme už jít,“ přerušil naši četbu otec, „jinak se zpozdíme na ohňostroj.“

Lidia odešla do kuchyně, vzala svůj košík a všichni jsme nasedli do auta.

„Zapomněl jsem klíčky. Lidio, mohla bys pro ně zaběhnout? Jsou vedle mojí postele.“

„Ano, masta.“ Vracela se po schodech zpět do domu. Otec ji téměř okamžitě následoval. Čekala jsem, ale trvalo to nějak dlouho. Nakonec jsem se vrátila dovnitř i já. Dveře otcovy ložnice byly zavřené, ale slyšela jsem za nimi hlasy. Zlobí se otec, protože Lidia nenašla klíčky dost rychle?

Pak se dveře otevřely a vyšel z nich otec.

„Nestihneme ohňostroj,“ zvolala jsem, „musíme si pospíšit.“

„Neboj se, uvidíme ho, ale nejdříve si zahrajeme jednu hru. Chci, abys šla se mnou, nepromluvila ani slovo a dělala přesně to, co řeknu.“

Zmatená jsem přikývla a následovala ho do ložnice. Stáhl plamínek plynové lampy tak, že skoro nesvítila. Rozhlédla jsem se po Lidii v domnění, že se schovává za dveřmi a vyskočí, aby mě vystrašila. Pak jsem ji uviděla nahou, ruce a nohy přivázané ke sloupkům postele, přes oči pevně utaženou černou pásku. Ležela bez hnutí. Vyděšená a v panice jsem ucouvla o krok zpátky. Ne, tohle ne, pomyslela jsem si, prosím ne! Ale mlčela jsem. Nechtěla jsem otce rozzlobit.

Popadl mě za zápěstí a táhl k posteli. Přinutil mě kleknout si tak, že jsem se opírala o matraci a moje paže se dotýkala Lidiiny nohy. Uhýbala jsem pohledem, abych jí neviděla mezi nohy, ale otec mě chytil za vlasy a zvedl mi hlavu.

Měla jsem příliš velký strach, abych zavřela oči, nechtěla jsem, aby Lidia byla bita. Otec naznačil, abych se jí dotkla mezi nohama. Měla jsem z něho strach, ale nedokázala jsem natáhnout ruku a dotknout se jí, ne tam. Třásla jsem se a neměla jsem daleko k pláči. Lidia zůstávala tichá, hlavu nakloněnou, aby slyšela, co se děje. Znovu mě chytil za zápěstí a přitáhl moji ruku k ní. Pevně sevřel moje prsty mezi svými a pohyboval mi s nimi nahoru a dolů.

Lidia zasténala: „Ah wei, ah wei, plis, masta, mi gud woman.“ Ve strachu přešla do bislamštiny, místního pidžin dialektu. Otec si jí nevšímal. Našel svými prsty její otvor a strkal do něho ty moje. Ohnula jsem je ve snaze vyhnout se kontaktu. Znechuceně odtrhl mou ruku od Lidie, narovnal mi prsty a se zuřivostí v očích mi je bolestivě stiskl. Podrobila jsem se. Opět mi sevřel zápěstí a strčil špičky mých prstů do její vaginy. Lidia prosila, ať přestane, protože je ještě panna. Celou dobu jsem nevydala hlásku. Otec přitlačil tvrději a odpor, s nímž se moje prsty setkaly, náhle povolil a moje ruka se vnořila do ní.

„Ah wei,“ křičela Lidia stále dokola a já se snažila neslyšet její hlas. Ruku jsem v ní měla celou až po zápěstí. Otec konečně povolil sevření a já ruku vytáhla. Ale tím to neskončilo, nutil mě do ní strkat ruku stále znovu a znovu. Lidia zmlkla, nehýbala se, jenom se prudce třásla. Cítila jsem to skrze matraci na mojí hrudi. Pak mi otec konečně pustil ruku a já mohla utéct z ložnice. Ruku jsem měla lepkavou, ne od spermatu nebo od oleje, ale od něčeho jiného. Toužila jsem to smýt, smýt to, co se právě stalo.

Ve tmě jsem si donekonečna drhla ruce. Když jsem se vydala do obývacího pokoje, dveře ložnice byly zavřené. Naslouchala jsem, ale nebylo nic slyšet. Z dálky zaznívaly zvuky ohňostroje. Nešla jsem k oknu, jestli náhodou něco nezahlédnu, jenom jsem tam seděla se strašlivou tíhou v srdci. Po půlhodině otec vyšel z ložnice. Byl velmi rozjařený. „Ach ano, zmeškali jsme ohňostroj, ale to nevadí, uvidíme ho příští rok.“

Neřekla jsem nic. Pak vešla do pokoje Lidia a také mlčela, ale dlouhou dobu strávila v koupelně. Potom bylo všechno tak, jako by se nic nestalo. Lidia se mi o tom večeru nikdy nezmínila. Bylo to příliš velké tajemství, aby se vyslovilo nahlas.

Moje dvanácté narozeniny přišly a odešly bez povšimnutí, matka na ně zapomněla. Uplakala jsem se do spánku a probudila se do nejhlubší noční tmy, kdy mě opět navštívil dědeček. Mluvil o Holandsku a já řekla, že bych si tam přála být, ale on prohlásil, že by se mi tam nelíbilo, protože potřebuji teplo tropů. „Už ho máš v krvi,“ vysvětlil mi.

O několik dní později někdo střílel ze vzduchovky na naše slepice. Šla jsem je nakrmit a Molly našla ležet mrtvou a plnou broků. Lola se krčila za kurníkem, zobák na zemi, peří rozcuchané. Brok ji zasáhl do nohy. Utíkala jsem dovnitř najít otce. Ten opatrně vytáhl Lole brok. Položili jsme ji do bedýnky, vystlané suchou trávou, a překryli ji ručníkem, aby ležela ve tmě, než se zotaví. Potom jsme pohřbili Molly, poslali ji do nebe k ostatním. Otec šel pozdě do práce a já do školy. Pan Devonshire mě poslal ze třídy do sborovny. Tam mi nakázal, ať se posadím na židli a sám usedl na okraj stolu.

„Dneska ráno jsem si prošel tvoji složku, více než padesát dní jsi nebyla ve škole! Musím si o tom promluvit s tvým otcem.“

To bylo to poslední, co bych si přála. „Prosím, nedělejte to,“ pronesla jsem tichým hlasem.

Dlouho se na mě díval a pak jeho výraz změkl. „Tak dobře, uzavřeme dohodu. Budeš chodit do školy každý den a já to tvému otci nesdělím. Ale jestli budeš pokračovat se záškoláctvím, vyhodím tě.“

Neměla jsem jinou možnost. Byla to hrůza. Nesnášela jsem organizovanost, ty promarněné hodiny v učebně.

Shona se sestrami si k nám přišly hrát. Ukázala jsem jí nové švihadlo a rozhodly jsme se jít ven. Po nočním dešti bylo ještě mokro a tak jsme skončily na malé verandě. Střídaly jsme se a počítaly, která z nás vydrží skákat déle. Shonina nejmladší sestra měla velký náskok, blížila se ke světovému rekordu, když se švihadlo náhle zachytilo o otcovu vysoce ceněnou bonsaj a strhlo ji dolů. Miska se při pádu na beton rozbila a vysypala se z ní zemina, ale stromek naštěstí zůstal nepoškozený. Vyděsila jsem se. Bylo pět hodin odpoledne, což znamenalo, že otec bude zakrátko doma. „Bude lepší, když zmizíte, než se můj otec vrátí,“ naléhala jsem a prakticky je sestrkala ze schodů.

Bože, co mám dělat? Našla jsem tubu lepidla na papír. Slepila jsem střepy misky a nacpala do ní stromek a hlínu. Rychle, pospěš si, říkala jsem si celou dobu a přitlačovala mech na místo. Prasklina na jedné straně misky byla vidět, proto jsem ji otočila ke zdi a doufala, že ji otec nezahlédne.

Bylo deset minut po páté, každou sekundou bude doma. Musela jsem ještě zamést podlahu, určitě by si všiml hlíny. V pokleku jsem čistila beton holýma rukama a hrnula hlínu pod rohožku u dveří. Přesně v tu chvíli jsem uslyšela přijíždět auto. Bylo příliš pozdě na utření misky, příliš pozdě na umytí rukou. Tajně jsem si je otírala do zadní části džínů a usmívala se, když vystupoval po schodech. Vcházeli jsme dovnitř společně a já si úlevně vydechla, když vešel do kuchyně.

„Kde je džbánek na vodu?“ zeptal se. „Musím zalít bonsaj, nevypadá nejlíp.“ Nervózně jsem prohledávala skříňky. Jak ho to napadlo? Vždyť se na ni ani nepodíval! Našla jsem džbánek a napustila do něj vodu.

„Postav trochu vody na čaj,“ přikázal mi. Mlčky jsem naplnila konvici a postavila ji na plynový hořák, zatímco jsem celou dobu špicovala uši, co dělá otec.

„Do prdele, co to k sakru…“ Přišel na to. „Okamžitě sem pojď.“ Znělo to, jako by měl zaťaté zuby.

Nohy se mi proměnily v želatinu, když jsem vyšla na verandu a podívala se na bonsaj. Lepidlo nedrželo a střepy misky ležely kolem upěchované zeminy jako okvětní plátky nějaké kytky.

„Jak se to stalo?“

Řekla jsem pravdu, co jiného jsem mohla dělat?

„Kolikrát jsem ti krucinál říkal, abys neskákala se švihadlem na verandě?“

Zírala jsem na něho. Nikdy mi neřekl, že tam nemám skákat. Přikázal mi, že nemám skákat v obývacím pokoji, což jsem nikdy neudělala. Sehnul se a zvedl švihadlo z podlahy. Chytil obě držadla do jedné ruky a provazem švihal dozadu a dopředu.

„Položil jsem ti otázku, tak kolikrát?“

„Nikdy jsi mi neřekl…“

Větu jsem nedokončila. Švihl mě po nohou a já uskočila zpátky. Ale ne dost daleko, provaz mi zasáhl nohu. Pronikavou bolestí mi vytryskly slzy do očí. „Běž říct těm svým zatraceným kámoškám, aby se sem už nikdy neopovážily vkročit a rozbíjet moje věci!“

Otočila jsem se a rozběhla, ale zatímco jsem klopýtala ze schodů, stihl mě ještě švihnout přes záda. Nezastavila jsem se, dokud jsem nelezla přes ostnatý drát a neroztrhla si o něj v tom spěchu džíny.

Došla jsem k Shoninu domu a zaklepala na dveře. Po nějaké chvilce jsem uslyšela kroky na chodbě. Otevřela Shona. „Zrovna večeříme.“

Omluvila jsem se a začala opakovat, co řekl můj otec.

„Co se tu děje?“ Na chodbě se vynořila Shonina matka.

„Říká, že její otec nám zakazuje návštěvy u nich, protože jsme rozbily květináč.“

Shonina máma se na mě podívala. „Je to pravda?“

Přikývla jsem.

„V takovém případě mu můžeš vyřídit, že ty nejsi zase vítaná u nás.“ A zabouchla dveře.

No co, pomyslela jsem si, kdo potřebuje kamarádky? V polovině cesty jsem se zastavila. Nechtělo se mi domů, ale kvůli divokým psům jsem nechtěla zůstat po setmění ani venku. V noze a zádech mi stále tepalo a na lýtku jsem měla dlouhý, napuchlý pruh tlustý jako můj palec. Na dvou místech se kůže protrhla a kapky krve začínaly zasychat a tvořit strup.

Vlezla jsem do svého pokoje oknem, co nejtišeji jsem dokázala. Dveře byly zavřené. Na posteli leželo rozřezané švihadlo. Už nikdy jsem přes švihadlo neskákala.

KAPITOLA 13

Bylo před Vánocemi. Otec si domluvil plavbu na Šalamounovy ostrovy s nějakým Švédem, jenž vlastnil velkou jachtu. Usoudil, že s Lidiou mě nemůže nechat samotnou. Tvrdil, že jí má za zlé moje poškrábané nohy, a rozčiloval se, že si vzala volno. Zhruba po třech nebo čtyřech dnech její nepřítomnosti odjel do její vesnice, aby si promluvil s jejím otcem.

Lidia se schovala. Její otec poslal Lidiiny bratry, aby ji našli. Vážně si s ní promluvil a Lidia nakonec nasedla do otcova auta. Už to nebyla ta hravá, šťastná Lidia. Občas si ani nerozpustila vlasy, které si na spaní stáčela do uzlů. Místo aby si je rozčesala, ovázala si kolem hlavy šátek. V minulosti by raději umřela, než by se takhle ukázala. Otec prohlásil, že je líná a má nechuť k práci. Byla pravda, že nevykazovala takovou energii jako dříve.

Nepřicházelo v úvahu, abych zůstala u matky. Přišla sice několikrát na návštěvu, ale pokaždé jsme se pohádaly. Nic jsem nedělala správně. Buď jsem byla moc umouněná, neučesaná, nebo příliš hubená. Pochopila jsem, že mě nemá ráda, nebyla jsem roztomilé dítě.

A tak mi otec domluvil pobyt u pana Schmidta a jeho manželky. Měli dceru Renatu, která byla o pár let mladší než já. Byly jsme si hodně podobné, obě poměrně divoké. Nemusela jsem ji přesvědčovat, aby lezla na stromy nebo prozkoumávala džungli. Někdy jsem měla problém udržet s ní krok!

Schmidtovi si pronajali zchátralé venkovské sídlo. Otec mě tam odvezl, a když jsem otevřela dveře auta, abych vystoupila, sevřel moji tvář v dlaních. „Bude se mi po tobě stýskat,“ řekl. Naklonil se ke mně, políbil mě na ústa a vrazil mi jazyk mezi rty.

Odtáhla jsem se a dívala se, jak odjíždí. Cítila jsem ten polibek celý den a nebyl to příjemný pocit.

Pan Schmidt byl velmi přísný. Obývací pokoj byl jeho královstvím, v němž měl své knihy a nábytek přivezený z Německa. Paní Schmidtová tam chodila jenom utírat prach a vyměňovat květiny ve váze, jinak tam nesměla vkročit. V noci jsem spala s Renatou na starém gauči, přiraženém ke zdi, zatímco její rodiče spali v obrovské manželské posteli.

U domu stály tucty voliér. Pan Schmidt byl ornitolog, pracoval pro Kulturní centrum a psal knihu o ptactvu na Nových Hebridách.

Renata a já jsme se nenudily. Paní Schmidtová nás budila už za svítání, zatřásla s námi a poslala nás do koupelny. Vodu jsme musely ručně napumpovat do zásobníku. U pumpy jsme se střídaly, když nás začaly bolet ruce. Naplnit zásobník trvalo půl hodiny. Potom jsme se postavily do staré železné vany, polévaly se vodou a vzájemně se mydlily. Po snídani jsme vyčistily drůbeží výběh a přinesly paní Schmidtové čerstvě snesená vejce na snídani pro pana Schmidta.

Jakmile jsme se postaraly o drůbež, přesunuly jsme se k domu, čistily jsme voliéry, plnily misky vodou a krmením. Renata mi vysvětlila, jak správně porcovat ovoce, kteří ptáci se krmí ptačím zobem, kteří potřebují čerstvá travní semena. Připravovaly jsme také velké dávky dětských cereálií Farex pro ptáčata. Všechno se muselo dělat naprosto dokonale, jinak Renatu čekal výprask. Občas ho i přesto dostala. Tak jsme pracovaly až do oběda. Nicméně Renata byla moc spokojená, protože když to musela dělat sama, trvalo jí to podstatně déle. Pokud jsme pak nedostaly další práci, směly jsme se potulovat. Zbytek dne jsme trávily lezením na stromy, chytáním žab a průzkumem starých vojenských bunkrů. Večer jsme seděly u kuchyňského stolu a četly při světle svíčky.

Den po Vánocích přišla nečekaná návštěva. Moje matka se vrátila z Banksových ostrovů a doslechla se, kde přebývám. Auto měla nacpané dárky. Seděly jsme s Renatou venku a rozbalovaly je, zatímco paní Schmidtová chystala kávu. Pan Schmidt po hádce s mojí matkou zmizel v domě. Chtěla mě totiž vzít na oběd do hotelu Rossi.

„Nikam ji nepovezete. Zůstane tady.“ Jeho hlas zněl velmi rozhodně.

„Ale je to moje dcera, nemáte právo mi bránit, abych ji vzala, kam chci.“

„Její otec mi ji předal s jednoznačnými pokyny, že vám ji nesmím svěřit a že nemáte právo ji navštěvovat. Dovoluji vám ji vidět pouze proto, že jsou Vánoce.“

Matka se rozplakala. Proč to můj otec dělá? Proč jí takhle ubližuje? Vzpomínám si, že jsem přemýšlela, jak musí být nepříjemné prosit neznámé lidi, aby vám dovolili vidět se s vlastní dcerou.

„Můžete si brečet, kolik chcete. Vím, jaká jste matka, vaše slzy na mě neplatí.“

Mezi dárky byly dvě překrásné panenky v životní velikosti miminka a měly mrkací oči. Domnívám se, že to byl nejúžasnější dárek, jaký kdy Renata dostala. Mlčky přijala balíček a posadila se na rozpadající zídku, aby ho rozbalila. Vytáhla panenku z jemného papíru, přitiskla ji k sobě a kolébala se na vratké zídce dozadu a dopředu. Zdvořile jsem matce poděkovala, v dané situaci jsem se cítila trapně.

Večer před spaním paní Schmidtová ohřála vodu ve velkém kotli a připravila nám mělkou lázeň. Pan Schmidt neúprosně trval na osobní hygieně. Musely jsme si čistit zuby a mýt se i za ušima, což kontroloval bolestivým zataháním za boltce. Jednou večer přišel do koupelny, když jsme se při světle hurikánové lampy cákaly v teplé vodě. „Umyjte se opravdu pořádně, nechci mít ve svém domě žádné špinavé děvče.“

„Ano, papá.“

Pan Schmidt popadl mýdlo a vsunul ho Renatě mezi nohy. „A umyj se pořádně i tam.“

Seděla jsem a doufala, že to neudělá i mně. Neudělal, pustil mýdlo a vyšel z koupelny.

Takže tohle dělají všichni otcové, pomyslela jsem si.

Pana Schmidta pozvali na nějakou vládní akci, a tak nás poslali přespat k jedněm čínským přátelům. Nebylo tam dost postelí, proto jsem musela sdílet postel s jedním z jejich chlapců a Renatou. Ta se chovala k tomu ubohému klukovi dost neurvale, kopala ho a mě také, když jsem se jí dostala do cesty. Nakonec jsem se přemístila do jiné postele. Ti, kteří v ní spali, se i ve spánku poslušně posunuli, aby mi udělali místo.

Následující den jsem se probudila se silnou potřebou, a když jsem močila, štípalo to jako žhavé jehly. Pálivé svědění mezi nohama, které bylo už nesnesitelné, v posledních několika dnech sílilo. Vyměnila jsem si kalhotky, ale za okamžik byly zase mokré. Jedna z čínských dam si toho musela všimnout, protože mě odvedla do koupelny a přinutila mě svléknout se do naha. Potom mě strčila pod sprchu a podala mi novou kostku mýdla. Voňavé mýdlo pomohlo k očistě těla, ale nezastavilo hustý žlutý výtok. Zvedla moje kalhotky kleštičkami s tím, že je spálí. Dala mi čisté a vsunula mi do rozkroku tlustý vatový tampon. Nikdo se ke mně nesměl přiblížit. Když pro nás přišla paní Schmidtová, žena nechtěla kalhotky vrátit. Prý by je už nikdy nepoužila.

Od té chvíle jsem se nesměla koupat s Renatou a ani používat vanu. Musela jsem se umývat venku u sudu. Nechápala jsem proč. Šeptali si něco o mně, ale nedokázala jsem rozluštit, co říkají.

Po návratu mého otce ho pan Schmidt odvedl do obývacího pokoje a zavřel dveře. Nebyli tam moc dlouho. Další den mě otec zavedl k lékaři, prohlásil, že na běžnou prohlídku. Seděla jsem venku, zatímco spolu hovořili. Potom jsem musela jít dovnitř a svléknout se. Styděla jsem se, protože doktor se mi musel podívat tam dolů. Řekl, že to není nic vážného. „Krátká léčba penicilinem a budeš zase v pořádku.“

Měl pravdu. Po týdnu všechny příznaky zmizely. Zeptala jsem se otce, co mi bylo. „Co ti bylo? Nic. Tohle je u dospívajících dívek běžné.“

No, tenkrát mi to připadalo v pořádku, ale stále jsem nechápala, proč se ta Číňanka chovala tak podivně. Následovalo období relativního klidu. Otec mě nebil a zdálo se, že má mnohem lepší náladu. Ale jakmile jsem dobrala tabletky, začal mě znovu volat do svojí ložnice.

Ráno prudce klesl barometr. V poledne zazněly zprávy o hurikánu, jenž má udeřit kolem šesté večer na severu ostrova Efate. Otec odvezl Lidii do její vesnice a já se nedočkavě toulala kolem domu. Milovala jsem hurikány. Už jsem jich zažila několik, i když ostrov zřejmě zasáhly pouze okrajem. Na jejich divokosti bylo něco, co mě vzrušovalo – skučící vítr zmítal stromy, tma a prudký liják. Nadšeně jsem sledovala barometr, jak klesá stále níže. Začal se zvedat vítr.

Když se otec vrátil, tak jsme v přípravě na velký vichr přibili okenice hřebíky. Vesničané dělali totéž, přivazovali střechy a zatěžkávali je betonovými bloky, zatímco děti zaháněly vepře a drůbež dovnitř. Sotva jsme to dokončili, obloha zčernala a spustily se první proudy deště. Téměř jsem nedokázala stát, ale zvedla jsem obličej vstříc lijáku, vychutnávala si bodání vody a švihání vlasů přes tvář.

Byla jsem totálně promočená. Slyšela jsem otcovo volání, ale ignorovala jsem ho. Musela jsem se ještě postarat o drůbež. Chytala jsem mokré ptáky ve výběhu, jenže perličky vycítily můj spěch a byly mimořádně nepolapitelné. Bojovala jsem s nimi a nosila slepice po dvou nebo třech do svého pokoje. Sílící vítr mě donutil lézt po čtyřech a zmítal mnou do všech stran. Vyběhla jsem ven pro poslední tři a zděšeně jsem zírala, jak se kurník utrhl od země a kutálel se, dokud se nárazem o dům nerozbil na kusy.

V panice a zpola oslepená deštěm jsem drůbež lovila v trávě a hledala v místě, kde stál kurník. Musela tam někde být chromá Lola. Postřelení sice přežila, ale mohla používat jenom jednu nohu. Věděla jsem, že se nedostala daleko. Našla jsem ji pod ibiškovým porostem, jak se tiskne k zemi.

Divoký vítr se vrhl na střechu sousedního domu, jako když se pes sápe na kost. Zrezivělé plechy sebou prudce plácaly, napínaly provazy, jejich rachocení přehlušoval neuvěřitelný jekot vichřice. S Lolou strčenou za tričko jsem si prodírala cestu do domu. Další výpravy nebyly možné, ale otec prohlásil, že slepice si najdou úkryt samy. Doufala jsem, že se nemýlí.

Všežravka zmizela pod mojí postelí a odmítala vylézt. Venku jako by řádilo samo peklo a ničilo vše, co mu stálo v cestě. Vichr rval keře a stromy z kořenů a ve vzduchu létaly trosky. Podívala jsem se škvírou pod okenicí a uviděla jednu z mých koroptví, jak běží pozpátku, peří vlaje opačným směrem, a kdáká, než ji to smetlo do bambusového houští.

Poryvy větru ještě zesílily, strhávaly chýše, podrážely nohy lidem, vepřům a drůbeži, rozhazovaly věci, katapultovaly kusy obydlí a vrhaly je šílenou silou proti stromům. Zrovna když jsem se dívala, tak zrezivělý plech z nějaké střechy přeřízl sloup telefonního vedení.

Vesničané začali přibíhat k našim dveřím a naléhavě na ně bouchali, abychom je pustili do jediné pevné stavby v širokém okolí. Vichr byl tak silný, že vzdor našemu společnému úsilí se dveře vší silou rozlétly a prohnaly se domem, přičemž narážely do stěn a strhávaly obrazy a ozdoby.

Dům se postupně zaplnil lidmi a dobytkem. Všichni byli prochladlí, mokří a rozrušení a děti ve slabém světle hurikánových lamp nepřetržitě plakaly. Nakonec nám došly suché ručníky a horké nápoje. Lidé se choulili pod přikrývkami a modlili se. Otec byl velmi laskavý, vařil čaj a dělal, co mohl, aby jim poskytl pohodlí, ale nakonec to bylo příliš i na něho a šel si lehnout. „Ráno to bude pryč,“ prohlásil.

Zůstala jsem s vesničany vzhůru, drželi jsme se za ruce a modlili se. Já se modlila za svoje dvě slepice a všechna zvířata v tom venkovním pekle. Myslím, že můj otec byl jediný, kdo spal.

Těsně po rozbřesku vichr ztichl a zanechal po sobě hrozivé ticho a mimořádně suchý vzduch. Věděli jsme, že to ještě neskončilo, že jenom přešlo oko hurikánu. Vyšli jsme ven a prohlíželi si zkázu. Stromy byly očesány dohola a většina chýší zmizela. Byla to téměř nepochopitelná absolutní destrukce.

Svoji koroptev jsem našla ležet v bambusovém křoví vzhůru nohama. Vítr jí propletl nohy s větvemi a k jejímu vysvobození jsem musela použít nůž, zatímco si hořce stěžovala. Ale nebyla zraněná.

Po této noci jsem změnila názor na hurikány. Nikdy mi nedocházelo, že způsobují strašlivou spoušť, dokud jsem nespatřila tu ničivou sílu na vlastní oči. Vítr se vrátil a hnal se opačným směrem. Tentokrát jsme však byli připravenější. Využili jsme toho, že zeslábl, k získání zásob z čínského obchodu, jenž díkybohu pořád stál.

Poslední slepici už jsem nenašla, ale nepřekvapilo mě to, lidé přišli skoro o všechno a měli hlad.

KAPITOLA 14

Otec mi koupil dárek. „Napadlo mě, že by sis možná ráda psala deník.“

Docela se mi to líbilo. „A budeš číst, co napíšu?“ zeptala jsem se s podezřením, jestli se za tím dárkem neskrývá něco jiného.

„Samozřejmě že ne, deník je soukromá věc.“

Ten večer jsem seděla v posteli s baterkou položenou tak, abych viděla na to, co píšu. Představovala jsem si, že jednoho dne bude deník plný záznamů o událostech, které se ještě neodehrály. Podtrhla jsem datum a začala. Psala jsem o Všežravce, o svých slepicích a perličkách. Vylíčila jsem, jak jsem je chytila a jak jsou roztomilé. Když se písmo začalo zhoršovat, usoudila jsem, že to stačí, a zastrčila deník pod matraci. Tak vznikl můj první deník. Poctivě jsem do něj zapisovala každý večer a psala o všem, co se událo.

Jednoho dne jsem našla „zamčené“ dveře odemčené. Věděla jsem, že otec se několik hodin nevrátí, a tak jsem vešla dovnitř. Místnost byla plná artefaktů, opřených o stěnu, a podlahu pokrývaly třísky. Když jsem se šla podívat na rozpracovanou řezbu zblízka, zakopla jsem o hromádku knih. Rozlétly se všemi směry a shodily z malého stolku nějakou složku. Zvedla jsem ji. Vyklouzlo z ní asi tucet polaroidových fotografií nahých domorodých žen. Pózovaly s roztaženýma nohama. Některé byly velmi mladé, prsa jim začínala teprve pučet. Některé jsem poznala. Na jednom snímku byla Lidia, s páskou přes oči a svázaná. Otec ji musel vyfotit tamten večer. Přemýšlela jsem, jestli o tom Lidia ví. Vyšla jsem z místnosti a pečlivě si oprášila piliny z chodidel.

Otec mě za odměnu vzal na Šalamounovy ostrovy. Letěli jsme do Auki na Malaitě a ubytovali se v penzionu paní Lumové. Měla jsem pocit, že paní Lumová nemá mého otce ráda. Při zapisování do knihy hostů na něho vrhla ostrý pohled. „Doufám, že si nebudete vodit na pokoj žádná děvčata, pane Plaate.“

Otec k ní zvedl lehce podrážděný pohled. „Nebudu, i když nechápu, proč se o to staráte.“

Vtom mě paní Lumová zahlédla. „Kdo je to?“ zeptala se a usmála se na mě. Já se na ni dívala bez úsměvu.

„Moje dcera Tanja.“

Šli jsme pěšky do města najmout si džíp. Jako město to zrovna nevypadalo, byl to spíše shluk chýší ze zrezivělých plechů, lemujících blátivou ulici. Během jízdy jsem vyhlížela zaprášeným oknem ven. „Kam jedeme?“

„Napadlo mě zajet pro Amu, dívku, kterou jsem tady poznal při minulém pobytu. Bude se ti líbit, je moc milá. Vzal jsem ji na večeři do penzionu a paní Lumová ji vyhodila.“

Dívčina vesnice byla poměrně daleko a my projížděli kolem menších osad na mýtinách v džungli. Ve srovnání s naší vesnicí působily pustě, neobklopovaly je žádné květiny, jenom holá, zametená hlína.

Ama byla úžasná, neustále něco povídala. Sdělila mi, že je jí čtrnáct, vyšla ze školy a doufala, že najde ve městě práci. Chichotala se kvůli svému strýci. „Byl na mě fakt naštvaný, že chodím s tvým tátou. Chtěl mě vyhodit, ale teta mu to nedovolila.“

„Kde máš rodiče?“ chtěla jsem vědět.

„Jsou domorodci,“ vysvětlovala, „patří ke kmeni Koja, mnoho dní cesty džunglí. Nevěří v Boha, pořád uctívají modly.“

„Proč jsi tam nezůstala?“

„Musela jsem odejít. Moc jsem vyváděla a dělala problémy, tak mě poslali do misijní školy, abych se seznámila s evropskými způsoby. Jenže teď už se tam nechci vrátit. Nechci se vdát za nějakého Koju. Chci za manžela bělocha.“

„Chceš si vzít mého tátu?“

Ama zakoulela hnědýma očima na otce a zachichotala se. Otec se také zasmál.

„Ne, to nemůže. Její strýc říká, že je na vdavky moc mladá.“

„Podívej, Ronnie, řeka,“ vyhrkla najednou Ama. „Zastav prosím, zaplaveme si.“

Šli jsme kousek po břehu a narazili na skupinku kluků. Byli přibližně stejně staří jako já a cákali se ve vodě. Zcela nazí skákali ze stromů na břehu a houpali se na liánách.

Zpočátku na mě zírali vykulenýma očima, ale potom zavolali, ať se k nim přidám. Nepotřebovala jsem druhé pozvání. Svlékla jsem si šaty a mířila k nim. Otec mě zastavil. „Sundej si i kalhotky.“

„Nechci, jsou tu kluci.“

„Sundej si je!“ V jeho hlase zaznívalo ostří. Kousla jsem se do rtu a poslechla. Okamžitě jsem se rozběhla do vody skrýt svoji nahotu. Ale zakrátko jsem se zbavila ostychu a lezla s kluky na stromy. Vyváděli jsme, chvílemi jsme šplhali na tři až čtyři stromy, dokud liána pod naší tíhou nepovolila a my nespadli se smíchem do vody.

Ama s otcem stáli na břehu. Dívali se a otec fotografoval. Po nějaké době na mě zavolal, ať vylezu z vody. Chtěli se s Amou projít dál podél řeky. Nechtěla jsem nikam odejít, moji kamarádi byli zklamaní.

Otec mi řekl, že se chce s Amou milovat, a ať je upozorním, kdyby se někdo blížil. Ama se hihňala, když ji táhl za sebou do houští. Stála jsem v odpoledním žáru, dívala se na oba břehy a mhouřila oči proti ostrému slunci, odrážejícímu se od bílých kamenů. Nikdo jiný tam nebyl.

Otec se vrátil zhruba po patnácti minutách a upravoval si oděv. Ama dorazila o chvilku později. To už byl čas odvézt ji zpátky do vsi, než se vrátí její strýc.

Následující den dopoledne jsme si vyjeli opačným směrem, a když jsme dorazili k nějaké mýtině, otec se rozhodl zaparkovat. Zatímco jsme procházeli nízkou trávou, prolétl kolem nás obrovský motýl. Téměř se dotkl mojí tváře a přistál na nedalekém keři. Byl to jeden z nejkrásnějších motýlů, jaké jsem kdy viděla. Odpočíval v zářivém slunečním světle a jemně mával křídly, která se blyštivě třpytila královskou modří.

„Nádhera,“ řekl otec, „jsou nesmírně vzácní. Podrž mi fotoaparát, zkusím ho chytit.“ Nějak se mu to povedlo. Čekal, až motýl k sobě složil křídla, a lapil ho mezi dlaně. Motýl byl tak velký, že ho ruce ani celého nepřekryly. „Rychle, podej mi z brašny plastový sáček.“

„Proč? Umře, jestli ho tam strčíš.“

„Tohle je mimořádně vzácný motýl, má velkou cenu, tak dělej a podej mi ten zatracený sáček,“ vyštěkl.

„Vytáhni si ho sám,“ zaječela jsem a dupla nohou. „Jestli je tak vzácný, měl bys ho pustit.“

Otec na mě zíral, šokovaný výbuchem mé zlosti. Motýl mu unikl a létal nad keřem. Rozběhla jsem se k němu. „Kšá, kšá,“ křičela jsem a mávala pažemi, dokud nebyl z dohledu.

Otec dlouho nic neříkal. Spustil až cestou do penzionu. „S velkou pravděpodobností už dalšího podobného motýla v životě neuvidím nebo nebudu mít možnost ho chytit. Je to tvoje vina.“

A takhle pokračoval, dokud jsem neměla chuť ječet, ale ovládla jsem se. Bylo mi jasné, že když odpovím, tak se ho zmocní zuřivost. Pokračoval i na pokoji. „I kdybychom se tam zítra vrátili, nebude tam. To byla moje jediná šance ho chytit.“

Mluvil tiše, žaluzie na chodbu byla částečně pootevřená. Zabouchl ji. „Ty zatracená mrcho, měl jsem tě nechat v Port Vile.“

To už zvýšil hlas. Cítila jsem se v pasti, nemohla jsem opustit pokoj, kam bych šla? Mlčky jsem hleděla do podlahy, když se rozmáchl, pěstí mě zasáhl do hrudi a srazil na jednu z postelí.

„Potvoro,“ zavrčel, „zůstaň si tady a přemýšlej, co jsi provedla.“ Vyšel z pokoje a zamkl za sebou dveře.

Seděla jsem na posteli a brečela. Později, když jsem potřebovala na toaletu, jsem klepala na žaluzii, abych přivolala něčí pozornost. Přišla paní Lumová a odemkla dveře. Zatímco jsem byla na toaletě, zeptala se, jestli mám hlad. Přisvědčila jsem a ona mě poslala do kuchyně pro něco k jídlu. „Na účet podniku,“ dodala.

Druhý den ráno byl otec poměrně veselý. „Přemýšlel jsem,“ začal, „s tím motýlem jsi měla pravdu. Zabít ho by nebylo správné. Jsem rád, že jsi mě zastavila, a promiň, že jsem tě uhodil.“

Jeli jsme do vesnice. Amin strýc nebyl z pohledu na mého otce šťastný, ale po ohnivé diskusi souhlasil, že Ama smí jet s námi. Dostala jsem roli gardedámy.

Otec měl v úmyslu nakupovat artefakty. Ama věděla o jedné vesnici, kde se daly získat. Jeli jsme hodiny temnou džunglí po klikatých cestách, stoupali vysoko do hor. Zatímco jsme se takto prodírali, viděla jsem dosud nespatřené ptáky a mezi větvemi ebenovníku dokonce i jednoho tukana.

Do vesnice jsme dorazili krátce po poledni. Jakmile jsme zastavili, obklopil nás houf vzrušeně brebentících dětí. To nejodvážnější zvedlo ruku a dotklo se mých vlasů. Nabídli nám zelené kokosy, osvěžující tekutinu sladkou jako nektar. Pak postrčili dopředu staršího muže. Hovořil anglicky jako jeden z mála v této vesnici. Začal už na spáncích šedivět a měl málo zubů, ale ty nejvlídnější oči. Potřásli jsme si rukama a oznámili vesničanům, odkud jsme přijeli. Děti se shlukly kolem mého otce a chtěly si prohlédnout jeho fotoaparát. Stáhl řemínek z ramene a ukázal jim, jak se mají fotoaparátem dívat. Potom se už chtěl pustit do obchodu, neměl na to celý den. „Máte nějaké customy?“ zeptal se.

Poslali nějaké dítě do jedné z chýší a to se zanedlouho vrátilo s novodobou řezbou.

Otec se na ni krátce podíval a zavrtěl hlavou. „Ne, chci ty z dřívější doby.“

Rozvinula se velká debata a nakonec stařec tlumočil: „Ano, máme, ale ne na prodej. Můžete se podívat, jestli chcete.“

Další hodinu jsme strávili prohlížením jejich cenného dědictví: náhrdelník z delfíních zubů po dávno zesnulé babičce, kyje děděné po generace, náhrdelníky z mušlí ze směnného obchodu, pýcha a radost čerstvě provdaných žen. „A kolik chcete za tohle?“ ptal se neustále otec bez ohledu na jejich tvrzení, že nic není na prodej. Nakonec došlo k odložení několika kousků stranou.

Hrála jsem si s dětmi a později jsme si sedli do stínu chlebovníku a povídali si. „Na vaši dceru je příjemný pohled,“ řekl stařec mému otci. „Připomíná mi volavku tančící na útesu.“

Přeložil svoje slova ostatním a zazněla k nim spousta komentářů. Pak se otočil ke mně: „Dáme ti jméno Tančící pták.“ Oznámil to v jejich jazyce a já se stydím přiznat, že si pamatuji pouze „manu“, což znamená pták. Jméno Tančící pták se mi líbilo.

Jak se stíny prodlužovaly, vyzvali nás, abychom u nich přenocovali. Přáli si totiž, abychom je doprovodili na ranní rybaření. Ženy rozfoukaly doutnající ohně a pustily se do přípravy večeře. Děti a psi ulovili po vsi kuřata, která se stala součástí jídla.

Starý muž nás na chvíli opustil, a když se vrátil, měl pro mě dárek. „Nic ti neprodám,“ sdělil mému otci, „ale mám dárek pro tvoji dceru. Vyřezal jsem ho já sám.“

Převzala jsem z jeho rukou hřeben do vlasů a poděkovala mu. Byl to tradiční hřeben s dlouhými zuby z dokonale vyleštěného ebenu a stylizovaný do tvaru fregatky s dlouhým zobákem, otočeným na stranu.

Všichni vzhlédli, protože se ozval zvuk automobilu, blížícího se závratnou rychlostí. Vlastně dvou automobilů. Stařec se zasmál: „Nemíváme moc hostů a najednou jsou tu další.“ Ale nebyla to návštěva k obveselení, v džípech seděli policisté. Jeden z nich vystoupil, držel se však poblíž auta s rukou na otevřených dveřích. „Pane Plaate,“ zavolal naléhavě.

Nesmírně mě překvapilo, že zná otcovo jméno. Otec s Amou šli k němu, zatímco já zůstala poblíž starého muže.

„Nějaký problém?“ zeptal se otec.

„Žádný problém, ale chci, abyste s dcerou okamžitě nasedli do džípu.“

„Proč? Co jsme provedli?“

Policista se silně potil a byl viditelně nesvůj. „Nic jste neprovedli, ale nastupte si do džípu.“

„Ne, dokud mi nevysvětlíte, o co jde.“

„Pane Plaate, udělejte prosím, co říkám.“

Věděla jsem, že nepotrvá dlouho a otec ztratí trpělivost. Neměl rád příkazy. Cítila jsem, jak kolem mě narůstá hněv a zaznívá tiché mumlání. Všechny děti se na něčí povel rozběhly a zmizely v chýších. Několik mužů je následovalo a pak se vrátili s oštěpy a kyji. V týle se mi zježily chloupky. Co se to děje? Otec znovu vyžadoval vysvětlení.

„Pane Plaate,“ ozval se policista, „tito lidé jsou kanibalové, to není vhodné místo pro vaši dceru nebo slečnu Amu.“

Jakmile Ama zaslechla výraz kanibal, naskočila do džípu a zabouchla dveře. Podívala jsem se na starého muže. „Vy jste kanibal?“ zeptala jsem se nebojácně, zato velmi zvědavě.

„Nesnědli jsme nikoho už čtrnáct let,“ vysvětlil mi.

To bylo dlouho, ještě před mým narozením. Pak mě něco napadlo: „Koho jste snědli?“

„Nějaké misionáře, kteří se nastěhovali do naší vesnice. Pořád jsme je žádali, aby odešli, až jsme jim přikázali, aby odešli při východu slunce. Jenže oni řekli, že neodejdou, dokud jejich Bůh nedostane svolení žít v naší vesnici. To jsme si nepřáli, máme vlastní zvyky, tak jsme vzali kyje a zabili je. Potom jsme je snědli. Ale to se stalo už dávno.“

Otec se mezitím nadále dohadoval a Ama se ho pokoušela přesvědčit, ať nastoupí do džípu. Dav, který mě obklopoval, se pomalu posouval k autům. Policisté nastartovali motory a jemně je protáčeli. Já následovala starce.

Přistoupil k mému otci. „Nechcete odejít? Jestli vám tihle lidé dělají potíže, tak je zmlátíme svými kyji a pošleme pryč.“

Zatahala jsem otce za ruku. „Měli bychom odjet. Můžeme se sem vrátit jindy.“

Nevím, jestli ho přesvědčila moje slova, nebo si uvědomil, že nemá na vybranou, ale nakonec nasedl do džípu vedle Amy. Já si potřásla rukou se všemi domorodci kolem nás a nasedla do druhého auta mezi dva policisty ze Šalamounových ostrovů.

Mávala jsem vesničanům, dokud jsme nezmizeli za hustým mračnem prachu. Během dlouhé zpáteční cesty jsem se zeptala, jak nás našli. Ukázalo se, že Amin strýc se doslechl, kam máme namířeno, a zpanikařil. Řekla jsem policistům, že se nedomnívám, že nás chtěli sníst, ale oni si tak jistí nebyli. Kanibalové jsou kanibalové, prohlásili. Pořád byli nervózní a chvílemi se ohlíželi, jako by čekali, že na nás kmen zaútočí kotlíky na vaření.

Amin strýc zuřil. Dostala od něho pořádný pohlavek a poté ji poslal do domu, a otci zakázal se s ní stýkat. Policisté se na to jenom dívali a pak nás rychle vysadili u paní Lumové, aby mohli jít domů.

Několik dalších dnů jsme jezdili po Malaitě a nakupovali artefakty. Poslední večer otec zatáhl závěsy a ujistil se, že do pokoje nenahlédnou žádné zvědavé oči. Potom si lehl a přitáhl si mě na sebe, zatímco jsem opustila svoje tělo. Zapomněl přibalit dětský olej, ale i tak se mu to povedlo; zvedal moje tělo nahoru a dolů, dokud se ve mně tiše neuspokojil.

Na sprchu bylo příliš pozdě, ale přinesl do pokoje roličku toaletního papíru, takže jsem se mohla očistit, než jsem ulehla ke spánku do svojí postele. Časně ráno jsme letěli zpátky do Port Vily a nechali motýly a kanibaly za sebou. Hřeben jsem měla pečlivě zabalený v příručním zavazadle.

Hrála jsem si na prolézačce u školy, když se mi guma od kalhotek zachytila o něco mezi nohama. Zavrtěla jsem se, uvolnila uvíznutou nohavičku a pokračovala ve hře, ale stalo se to znovu. Šla jsem na záchod, abych se podívala, co to je. Nic jsem neviděla, ale vypadalo to, že něco je špatně, že je tam něco, co tam předtím nebylo. Večer jsem to řekla otci.

Vzal baterku, protože světlo z plynové lampy nebylo dost jasné. Chvíli mlčel a potom prohlásil: „Vypadá to jako nějaké výrůstky, musíš k lékaři.“

Zavezl mě na ostrov Iririki k doktoru Boudenovi. Cestou mě varoval, ať neříkám nic o našich hrátkách. „Mluvit budu jenom já.“ Přikývla jsem. Na nějaké řeči jsem se stejně necítila.

Doktor Bouden mě prohlížel a kladl mi mnoho otázek, ale byla jsem příliš vyděšená, abych odpovídala. Zavolal proto do ordinace mého otce. „Má genitální bradavice, u tak mladé dívky jsem je ještě neviděl. Musí se odstranit chirurgicky, jsou již příliš velké.“

Při zpáteční cestě se na mě otec opravdu zlobil. Tvrdil, že jsem je chytla ze špíny a že si neumím mýt správně ruce.

Za dva týdny jsem šla do nemocnice. Oblečená v nemocniční košili jsem ležela na operačním stole s roztaženýma nohama. Obklopili mě doktoři a sestry s chirurgickými rouškami a někdo ji nasadil i mně. „Počítej do deseti,“ vyzval mě.

Napočítala jsem do šesti a zdálo se mi, že jsem znovu ve školce paní Manahamové a chystám se na odpolední zdřímnutí. Bylo to tak reálné, ležela jsem pod červenou přikrývkou a vytahovala z ní kousky peří, dokud mě paní Manahamová neprobudila. Pak jsem byla zpátky v nemocnici a slyšela mumlání lékařů. „Už není panna,“ řekl nějaký hlas.

„Začínají ve stále nižším věku,“ pronesl jiný.

Mezi nohama mě silně bolelo. Sdělili mi, že nemusím do nemocnice na vytažení stehů, protože použili ty samorozpustné.

Ve škole jsem během tělocviku seděla na verandě, jelikož při pohybu mě to příliš bolelo. Všichni se mě ptali na operaci, ale já mlčela. Měla jsem zakázáno o tom mluvit.

Sex byl mnohem bolestivější, když do mě otec vnikl. Některé stehy povolily. Trvalo dlouho, než se všechno zahojilo, a zjizvená tkáň mi dělala problémy i v dalších letech. Občas se zanítila a působila mi mučivou bolest.

Otec začal naléhat na Lidii, aby mu přivedla nějaká děvčata, ale odmítla. Čas od času přišel domů s nějakou turistkou, kterou sbalil ve městě, a strávil s ní v ložnici několik hodin. Prohlásil, že je to s nimi snadné, stačí, aby jim ukázal štít s pornografickým vyobrazením obřízky, který měl u postele, a jsou celé žhavé. Jedna z nich, nějaká Američanka, mu o pár měsíců později napsala, že s ním čeká dítě, ale neobtěžoval se jí odpovědět.

Jednou přišly Lidii navštívit tři ženy. Otec všechny odvedl do svého pokoje a zamkl dveře. Lidia seděla na schodech a odmítla se se mnou bavit. Později mi řekl, že to bylo poprvé, kdy měl sex najednou se třemi ženami. Šlo o nepřetržitý proud žen, ale kdykoliv se přerušil, zavolal do svojí ložnice mě.

Uprostřed toho všeho si začal s nějakou ženou z Lidiiny vesnice. Chodívala k nám často a zůstávala přes noc. Odcházela ještě před příchodem Lidie, protože nechtěla, aby se o tom vědělo. Jmenovala se Susanna a já ji měla ráda.

Jednou přijela matka z Banksových ostrovů. Otec ji také odvedl do ložnice a zavřel dveře. Později mi řekl, že s ní spal.

V polovině února 1973 jsme se opět stěhovali, ale jenom přes cestu. Byl to nový dům. Měl zavedenou elektřinu, zato pouze dvě ložnice. Jen co jsme vybalili a zaopatřili zvířata, otec se pustil do stavby kůlny, vlastně svojí dílny, hned vedle přístřešku pro auto.

Neměla jsem žádný volný čas. Musela jsem přinášet, přidržovat a podávat mu nástroje a hřebíky. Když se mu něco nedařilo, často mě praštil. Chodit do školy byla úleva. Jakmile byla dílna hotová, rozhodl se postavit udírnu pro patinování artefaktů. Sotva ji dokončil, zahájili jsme práci na obrovské voliéře pro papoušky, které začal chovat. Pan Schmidt mu daroval tři bílé kakadu ze Šalamounových ostrovů. Měli kolem očí modré skvrny, které vypadaly jako oční stíny. Věnoval otci také párek eklektusů různobarvých. Nevypadali jako pár, samička byla sytě červená a modrá, zatímco sameček měl peří s nádherným odstínem zelené barvy.

Vyráběli jsme také bedny na lodní přepravu artefaktů, které otec prodával. Byla jsem docela šikovná v uvažování. Poukazovala jsem na to, že se chystá řezat dřevo na nesprávném místě nebo že takto ustřižená drátěná síť bude příliš krátká. Předvídala jsem jeho potřeby a ujišťovala se, že mu podávám správné nástroje. Neustále jsem propadala úzkosti, že něco přehlédnu, a pečlivě jsem se vyhýbala čemukoliv, co by mu mohlo připomenout sex, například vystrčení zadečku jeho směrem, což u něj mohlo vzbudit chuť odvést mě do ložnice.

Vytušit, co v něm vyvolá myšlenky na sex, nebylo vždycky snadné. Vyráběli jsme skříňku na jeho artefakty do hotelu Le Lagon. Už byla téměř dokončená, když usoudil, že dřevo uvnitř nevytváří dobré pozadí pro artefakty, a koupil nějaký krycí materiál a latexové lepidlo. Nařezal materiál na potřebné rozměry, otevřel plechovku a nanášel lepidlo na dřevo. „Mám sexy nápad,“ prohlásil náhle. „Myslím, že by bylo bezvadné přilepit tě tímhle lepidlem a zasouložit si.“

Srdce mi pokleslo. Pokusila jsem se mu to rozmluvit s tím, že lepidlo je pravděpodobně jedovaté. Přečetl si pokyny na plechovce a prohlásil, že o jedovatosti tam není ani slovo. A tak nanesl lepidlo na dřevotřískovou desku, donutil mě svléknout se a lehnout si na ni. Cítila jsem se hrozně.

Jenže způsob, jakým mě přilepil, mu neumožňoval vniknout do mě. Čím více se snažil, tím více zuřil. Nakonec si v zoufalství neobratně klekl nade mnou a přiměl mě otevřít ústa. Trochu páchl močí.

Pohyboval se tam a zpátky a narážel na moje zadní patro, zatímco lepidlo mě tahalo za kůži na zádech, hýždích a rukou a nohou. Zasténal. „Udělám se a chci, abys to polkla.“

Netušila jsem, jaké to bude. Když se mi vystříkal do krku, tak se mi tou chutí a pocitem zvedal žaludek a bylo mi na zvracení. Odloupnout mě od lepidla trvalo věčnost. Celou dobu jsem měla slzy na krajíčku. Chtěla jsem si vypláchnout ústa a dát si sprchu, ale nehodlala jsem před ním brečet. Kdybych to udělala, objal by mě a zeptal se: „Proč pláčeš? Víš, že to dělám, protože tě miluju.“ A tím by to bylo ještě horší.

Občas to vypadalo, že můj život se skládá jenom ze sexu, výroby bedniček a krmení zvířat. Krmit otcovy papoušky byla moje práce. Čistila jsem voliéry, vymývala a plnila misky vodou a rozdělovala ovoce a semena. Potom jsem musela nakrmit svoje slepice a perličky a ujistit se, že Všežravka má všechno, aby přečkala den. Po návratu ze školy se celá procedura opakovala. S tím vším, co jsem musela pro otce dělat, jsem už nemohla běhat ke Colardově plantáži, nezbyl mi čas. Mé dny strávené šplháním na stromy skončily a moc se mi po nich stýskalo.

KAPITOLA 15

Deník jsem měla prakticky plný, nadále jsem všechno poctivě zaznamenávala a schovávala ho pod polštáře pohovky v obývacím pokoji. Jednoho dne jsem se vrátila domů a našla matku, jak sedí s kamennou tváří na gauči a drží můj deník. Vytrhla jsem jí ho. „To je moje!“

„Jak se opovažuješ,“ zaječela máma, „jak se opovažuješ líčit mě tak ošklivě!“

Před několika dny jsem si totiž zapsala, že vypadala unaveně a vlasy neměla upravené jako obvykle. Když se teď dívám zpátky na vše, co jsem napsala, udivuje mě, že tohle byl jediný záznam, který si přečetla. Kdyby otočila jednu stránku zpátky, přečetla by si o latexovém lepidlu. Změnilo by to něco na mém životě?

Řekla jsem otci o její návštěvě a jak se zlobila kvůli tomu, co jsem napsala. „Ukaž mi ten deník,“ vyzval mě. Přečetl si ho celý. „Musíme ho spálit. Je příliš soukromý. Nebylo by dobré, kdyby ho četl někdo jiný, mohl by to špatně chápat.“

Dívala jsem se, jak plameny pohlcují vše, co jsem tak usilovně sepsala. Nechápala jsem, proč ho musel zničit. Byl to privátní deník, kdo by ho četl?

Port Vila byla plná řečí o blížící se návštěvě britské královny. Měla se zastavit na několik dní a přespávat na svojí jachtě. Rezidentní komisař přišel navštívit mého otce. Sdělil nám, že královna vyjádřila zájem spatřit vzácného pomce, který je celý žlutý a na každém boku má černý kruh. Vzpomněli jsme si, že jsme je viděli plavat u přístaviště v Lelepa. Komisař nás požádal, abychom jich pár chytili. Na pomoc nám přidělil několik policistů.

Šnorchlovali jsme asi hodinu, dokud jsem nezahlédla párek pomců schovaný pod jedním korálem. V šestici jsme kolem korálu táhli svinutou síť a pomalu se s ní přibližovali. Když jsme byli asi metr od jejich úkrytu, spustila jsem síť. Ryby mě pozorovaly, jejich jemné ploutve se vlnily v mírném proudu. Bála jsem se, že je vyplaším, nechtěla jsem, aby narazily do korálu a v panice se zranily.

Muži na mě celou dobu křičeli rady a povzbuzovali mě. Nevšímala jsem si jich, soustředila jsem se na ryby. Blížila jsem se k nim tak pomalu, že ztratily ostražitost. Začaly plavat a otíraly se těly o sebe. Zničehonic jsem po nich hmátla a jednu lapila do dlaní. Napřímila jsem se a muži si uvědomili, že zapomněli na přenosnou nádobu. Zase jsem se přikrčila a ruce s rybou jsem držela pod vodou, zatímco jeden z policistů se brodil na pláž. Pustila jsem první rybu do kbelíku a pak se vydala odlovit jejího druha. Po několika minutách byl v kbelíku i on.

Došli jsme ke komisařovu domu těsně před zahájením ceremoniálu. Přála jsem si vidět královnu, ale komisař mi vysvětlil, že děti na recepci nesmějí.

Otec se vrátil domů nesmírně nadšený. „Přivedu večer jednu Číňanku. Chci, abys zůstala ve svém pokoji. Pracuje v kině, vyzvednu ji během promítání, aby o tom její přítel nevěděl. Havaroval s motorkou, a nebyl dobře pojištěný. Řekla mi, že s ní můžu spát, když zaplatím opravu.“

Zalezla jsem do svého pokoje hned, jakmile jsem uviděla reflektory jeho auta na příjezdové cestě. Vzbudilo mě rozsvícení světla. Podívala jsem se ke dveřím, v nichž stál otec, za ním jsem zahlédla tu čínskou dívku. Už jsem ji viděla i předtím, bylo jí kolem sedmnácti a byla velmi krásná, ale tvářila se nervózně.

„Máš nějaký hřeben?“ zeptal se mě otec. „Potřebuje se učesat.“

Rozběhla jsem se do koupelny, podala otci svůj ebenový hřeben a vrátila se do postele. Slyšela jsem její měkký hlas, když stála před zrcadlem v chodbě: „To je nádherný hřeben.“

„Jestli se ti líbí, je tvůj,“ prohlásil otec, „smíš si ho nechat na památku.“

Šokovalo mě to. Byl to můj hřeben.

Seděli jsme s otcem venku u stolu a já hlasitě usrkla zbytek coly. „Kdo je to?“ ukázal otec na jedno z dětí na houpačkách. „To děvče v džínsech.“

„To je moje spolužačka ze třídy.“

„Je moc krásná, nemyslíš?“

Pokrčila jsem rameny. Nepřemýšlela jsem o tom, ale Diana byla s popelavě blond vlasy, kontrastujícími s lehce opálenou pokožkou, zřejmě opravdu krásná.

„Je to tvoje kamarádka?“

„Ani ne. Nemám žádné kamarádky.“

Pak už nic neříkal a krátce nato jsme odešli.

Otec si objednal nový polaroidový fotoaparát typ SX70. O víkendu, poté co se mnou měl sex, si ho šel vyzvednout. Vrátil se, znovu do mě vnikl a vyfotil nás. Jenom tam dole. Držel fotografii, mával s ní a čekal, až se objeví snímek. Bílý rámeček se postupně zaplnil barvami. Ukázal mi ho a ten obrázek se mi v mysli spojil s ostatními.

Momentka, na kterou nikdy nezapomenu. Ruce jsem měla na stehnech, jak je naaranžoval, jeho tmavé ochlupení v přímém kontrastu s hladkostí mého nedospělého těla. Fotoaparát zachytil diamantový vzor na mém zlatém prstenu a všechny naběhlé žíly na jeho penisu, zasunutého do mě jenom z poloviny. Domnívám se, že ji přidal k ostatním fotkám ve svém zamčeném pokoji.

V neděli navrhl, abych pozvala Dianu, ať si k nám přijde hrát. Překvapilo mě to a ostýchala jsem se jít pro ni. „Nebuď hloupá, pravděpodobně se jí to bude líbit.“

A tak začalo moje další přátelství. Každou středu jsme chodívaly do kina a několikrát jsem přespala u ní doma. Neděle trávila Diana většinou u nás. Hrály jsme si hodiny v mém pokoji, četly komiksy a povídaly si. Jednou jsme se oblékly do domorodých sukní z trávy, které měl otec ve sbírce. Když nás uviděl, řekl, že vypadá směšně, když pod nimi máme kalhotky, proto jsme si je svlékly. Šly jsme se ukázat Dianině matce, ale na tu to neudělalo dojem. Pohrozila nám dřevěnou vařečkou, jestli s tím něco okamžitě neuděláme.

Když Diana spala v našem domě, vylezly jsme oknem mého pokoje ven a předstíraly, že jsme dobré čarodějky. Potom jsme vklouzly zpátky a pořádaly půlnoční oslavu. Diana k nám chodila nesmírně ráda, protože jsme mohly dělat všechno, co jsme chtěly, a nikdo si nestěžoval na nepořádek. Já zase ráda chodila k ní z naprosto opačného důvodu. Asi to bylo tím, že tráva na druhé straně plotu je vždycky zelenější.

Jednu sobotu otec navrhl, abychom druhý den zajeli na pláž Eton a udělali si piknik spojený s koupáním. Vyrazili jsme krátce po desáté. Byl jeden z těch nádherných tropických dnů, jasně modrá obloha jen s několika nadýchanými oblaky. Vítala nás teplá modrá voda a my se rozběhly po jemném bílém písku a skočily do ní. Otec seděl na skalisku a pozoroval naše dovádění ve vlnách. Stříkaly jsme na sebe vodu a slunce kolem nás vytvářelo tisíce duh.

Otec se chtěl projít a zavolal na nás, ať se k němu připojíme. Měl přes rameno brašnu s fotoaparátem a my ho následovaly po pěšině. Tu a tam ležel na zemi obří růžový květ. Zvedla jsem jeden a kroutila jím pod nosem. Vdechovala jsem sladkou vůni a do nosu mě šimraly okvětní lístky.

Diana s otcem kráčeli kousek přede mnou. Neposlouchala jsem je, ale teď jsem si uvědomila, že mluví o mojí matce. „Bývala slavnou modelkou.“

„Musela být moc krásná.“

„Ano, právě proto jsem si ji vzal. Ale ty jsi také krásná, až vyrosteš, můžeš se stát modelkou.“

„Nikdy ze mě nemůže být modelka!“

„Samozřejmě že může, není to tak těžké. Můžu ti ukázat pár věcí, kdybys chtěla. Budeš předstírat, že jsi modelka, a já tě budu fotit.“

Neslyšela jsem její odpověď. Našla jsem kousek dutého korálu a soustředila se na jeho očištění od písku.

„Dělám velmi dobré fotografie,“ pokračoval otec, „a je tady perfektní světlo. Nehýbej se, vyfotím tě tak, jak jsi.“

Diana stála, zatímco otec otevíral brašnu a vytahoval fotoaparát. „Je to dobré, moc dobré, jenom trochu zvedni bradu… bezva. A teď se dívej do objektivu, zkus svůdný pohled. Výborně, jsi pro to zrozená.“ Mluvil a přitom fotil. „A teď vás vyfotím společně. Pojď sem, Tanjo.“

Postavila jsem se vedle Diany, zatímco se otec díval do hledáčku. „Skvělé, Diano, jenom trošku pootoč hlavu. Tanjo, umíš to líp, proč nepózuješ jako Diana? Zkus ji obejmout kolem ramen.“

Položila jsem jí paži kolem ramen a obě jsme stály a čekaly, až udělá snímek. „Světlo se změnilo, není dobré. Ale mám nápad, běžte tam k tomu stromu a obejměte jeho kmen.“

Diana a já jsme se chichotaly, ale přitiskly jsme se ke kmeni. Otec nás několikrát vyfotil a potom řekl, že půjdeme o kousek dál. Došli jsme na travnatý břeh. Vybídl nás, ať si lehneme. „Takhle to není dobré,“ ozval se. „Musíte si sundat plavky. Bude to ta nejúžasnější fotografie.“ Diana si nebyla jistá, jestli je to dobrý nápad.

„Nebuď hloupá, nechystám se fotit porno, jsem umělec! Dělám krásné snímky, uvidíš sama, až se vyvolají. Ale myslím, že jsi příliš mladá, abys pochopila rozdíl mezi pornem a uměním.“

Byl velice přesvědčivý a já věděla svoje, abych ho neposlechla. Svlékla jsem si plavky a Diana také. Ležely jsme spolu v horkém slunci, zatímco otec upravoval naši polohu, odhrnoval Dianě vlasy z obličeje, odstraňoval větvičky, které bránily kompozici. Vyfotil nás pak asi desetkrát.

Slunce žhnulo a byla úleva, když otec konečně prohlásil, že můžeme do stínu. Chtěl, ať vylezeme na nízko visící větev, pořád nahé, a sedíme na ní ve vzájemném objetí. Slunce prosvítalo listím a on prohlásil, že to vytvoří na našich tělech ohromující efekt.

Vyšplhaly jsme na větev. Udělal několik dalších snímků, načež jsme se na Dianino naléhání vrátili na pláž, abychom se najedli a zchladili.

KAPITOLA 16

Bůh vyslyšel moje modlitby, přesně jak řekl dědeček. Otec se zamiloval, jmenovala se Moira. Neměl chuť k jídlu, nemohl spát a nejlepší ze všeho bylo to, že mě nechával na pokoji.

Moiře bylo kolem čtyřiadvaceti, měla husté kudrnaté vlasy, splývající až pod pás. Zbožňovala jsem ji. Vyrůstala v Santu a do jisté míry jsme měly společný rys divokosti. Měla člun Zodiac a víkendy jsme trávili na vodě, rybařili jsme, plavali a prozkoumávali pobřeží. Neustále se smála, usmívala a objímala mě kolem ramen. Do několika měsíců otěhotněla. Setkali jsme se s jejími rodiči, a ačkoliv Moiřin otec byl vůči jejímu novému způsobu života poněkud rezervovaný, jeho žena Jean nás vřele uvítala a stala se mojí babičkou. V mém srdci jí stále je.

Otec byl sice do Moiry zamilovaný, přesto se nadále stýkal se Susannou. Ne tak často jako dříve, protože bylo obtížné tajit schůzky, aby se o nich Moira nedozvěděla.

Lidia od nás odešla a už jsem ji vídala jen zřídka. Nesmírně mi chyběla. Moira ji nahradila jednou starší ženou. Moira byla alergická na kočičí srst, tak Všežravka musela z domu. To mi ale nezabránilo v tom, abych ji oknem propašovala do svého pokoje. Rychle se naučila nehybně ležet pod přikrývkou, pokud někdo vešel do pokoje.

Ke konci roku 1973 mě na základní škole čekala závěrečná zkouška. Otec mi vysvětloval, jak je důležité, abych v ní uspěla, protože je to jediná možnost postupu na střední školu. Naslouchala jsem mu jenom na půl ucha – bylo mi jasné, že nemám šanci.

Jedné noci jsem řekla dědečkovi o svých obavách, co bude, jestli při zkouškách selžu. Sevřel mi bradu v dlaních a řekl, ať si nedělám starosti, že mi pomůže.

Konečně přišel den zkoušek. Úzkostně jsem seděla ve zkušební místnosti. Stěny byly až na velké hodiny holé. Zkoušející vešel dovnitř, obcházel místnost a rozdával na lavice nová pera a papíry s testy otočené lícem dolů.

Byla jsem tak nervózní, až jsem si musela neustále utírat potící se dlaně do kalhot. Zdálo se mi, že v místnosti je příliš ostré světlo, i hluk je příliš hlasitý. Nakonec řekl: „Otočte si papíry.“

Obrátila jsem stránky a začala číst. Jakmile se mi podařilo zaostřit pohled na otázky, ztuhla jsem. Neznala jsem ani jednu odpověď. Jak jsem měla vědět, kdy Kolumbus objevil Ameriku? Nikdy jsem o něm neslyšela. Všichni spolužáci kolem mě zaškrtávali políčka, hlavy soustředěně skloněné. Co mám dělat? Pak jsem v hlavě uslyšela dědečkova slova. „Jenom klid, jsem tady.“ Společně jsme četli otázky a on mi radil, které políčko mám zaškrtnout. Skončili jsme o půl hodiny dříve před stanoveným časem.

Jednoho večera si Moira, která byla ve třetím měsíci těhotenství, vyšla ven. Další den se totiž vdávala některá z jejích kamarádek. Zatímco byla pryč, objevily se ve dveřích naší kuchyně dvě ženy z vesnice Pango a ptaly se na mého otce. Všichni tři pak odjeli jeho autem. Následující den se mi ho podařilo zastihnout o samotě. „Co ty ženy chtěly?“ zeptala jsem se.

„Vzaly mě k Susanně. Je těhotná a přála si, abych se zúčastnil jakéhosi obřadu. Myslí si, že jsem otcem jejího dítěte.“

„A jsi?“

„Pochybuju. Susanna spí s kdekým, otcem může být kdokoliv.“

Překvapilo mě to. Vždycky jsem si o ní myslela, že je velmi ostýchavá a cudná.

***

S Dianou jsme byly stále věrné kamarádky a po splnění svých úkolů jsem často chodila k ní domů. Ona nás naopak moc nenavštěvovala. Donutila mě odpřísáhnout, že to focení zachovám v tajnosti, bála se, že by to její matka mohla zjistit. Už tak měla problémy, protože matka si všimla jejího opáleného zadečku. Obhájila se tvrzením, že jsme se koupaly nahé. Jenom my dvě.

Když konečně nastaly prázdniny a já opustila základní školu, trávily jsme spolu ještě více času. Nicméně ne na dlouho. Rodiče ji poslali na školu na Novém Zélandu. Já zůstala v Port Vile a přijali mě na britskou střední školu. Když přišlo vysvědčení o ukončení základní školy, byla jsem ohromená. Ze všech čtyř předmětů jsem dostala jedničku. Hodnocení mělo šest stupňů, přičemž jednička byla nejlepší a šestka znamenala propadnutí.

Ano, bylo to úžasné období, ale všechno hezké jednou končí. Neříká se to tak? Uprostřed jedné noci mě probudila ostrá bolest mezi nohama. Ležel na mně těžký otec. V panice jsem se začala svíjet a snažila se ho shodit. „Přijde sem Moira,“ bránila jsem se.

„To je v pořádku,“ odpověděl, „šla navštívit kamarádky, nevrátí se ještě několik hodin.“

Jakmile skončil, nechal mě samotnou ve tmě. Nevstala jsem a neumyla se jako normálně. Ležela jsem mezi zchumlanými prostěradly a svět kolem mě se rozplýval. Na tuhle součást svého života jsem téměř zapomněla. Otec se mě nedotkl už měsíce a já skutečně uvěřila, že to skončilo. Věděla jsem, že to není správné. Zrazovala jsem Moiru. Po té noci přicházel do mého pokoje pokaždé, když byla Moira pryč. Začala jsem spát pod postelí, do úzkého prostoru jsem si vtáhla matraci, polštář i přikrývku.

Ve vysokém stupni těhotenství přestala Moira večer odcházet. Otec koupil pěnovou matraci, kterou schovával v kufru auta. „Na pikniky,“ sdělil jí. Dal ji tam, aby mě mohl vozit na pozemek v Malapoa Pointu, který si tam koupil. Nenáviděla jsem ty vyjížďky, nenáviděla jsem nasedání do auta s veselým máváním Moiře, protože jsem věděla, kam jedeme a proč.

Moiřini rodiče tam také koupili kus půdy, o něco výše na kopci, kde stavěli dům. Jednou odpoledne po odchodu stavebních dělníků otec odnesl matraci do zpola dokončené stavby. Řekl mi, že je to bezvadný nápad, protože budeme mít sex v té budově jako úplně první. Mně se to ani trochu nezamlouvalo, a když byl dům dokončený, přízraky této vzpomínky mě v něm doprovázely na každém kroku.

Matka momentálně žila s Mauricem v domě v Mele Beach a Moira mě ponoukala k jejich návštěvě. Byla by tak chvíli o samotě s mým otcem. Opravdu se mi to líbilo. Myslím, že mojí matce také. Pustila se do malování, a tak jsme seděly venku u malířských stojanů a při malování olejovými barvami jsme sdílely družné mlčení. Přihlásila jsem se do malířské soutěže, vyhlášené kulturním centrem. Téma bylo „váš dům“. Malovala jsem matčin dům, obklopený džunglí a pandány. Došla plátna, ale matka našla kus překližky a malovala jsem na něj. Na jedné straně překližky byla prasklina až do poloviny a já ji včlenila do malby, využila jsem ji ke zvýraznění větve. Ohromilo mě, když jsem v soutěži skončila na prvním místě, nepochybovala jsem, že to byl omyl. Otec mi zabavil obraz i diplom a uložil je v zamčeném pokoji. Tak se nemůže poškodit, řekl mi.

Otec na mě byl stále naštvanější. Jednoho dne jsme se vraceli domů a on se na mě rozkřičel, nepamatuji se, co jsem udělala špatně. Na příjezdové cestě jsem na něho začala křičet i já, už jsem to nemohla vydržet. Vztekle mě uhodil do prsou. S hlasitým pláčem jsem prudce otevřela dveře auta a utíkala do svého pokoje.

Zděsilo mě zjištění, že máme návštěvu. Náš přítel Alastair už vstával, aby mě přivítal, když spatřil moje slzy. Jak jsem vybíhala z obývacího pokoje, zaslechla jsem, že se Moira omlouvá. Seděla jsem ve svém pokoji, plakala a naslouchala, jak otec popisuje Moiře a Alastairovi, jaký jsem panchart. Jeho slova mě bolela více než ta rána.

Moc ráda bych si popovídala s Alastairem. Dříve žil mnoho let v Port Vile a namaloval můj portrét v životní velikosti. Stála jsem v nových modrých šatech hodiny v jeho podkroví, naplněném těžkým pachem barev a terpentýnu, zatímco skicoval. Bylo dusno a horko, světlíkem se dovnitř prodíralo slunce. Alastair celou dobu mluvil a já se rozhodla, že ho mám ráda. Líbil se mi i způsob jeho malování, nanášení tlusté vrstvy barev. Po dlouhém stání v dusné místnosti jsem jednou dokonce omdlela. Probrala jsem se, až když mi Alastair cákal vodu na obličej. Byl velmi laskavý a znepokojený, ale sotva jsem se napila vody, byla jsem zase v pořádku.

Dokončená malba byla pozoruhodná. Dokonce i v impresionistickém stylu jsem to mohla být pouze já. Stála jsem před krvavě rudým pozadím a nad hlavou se mi vznášel žlutý balon. Když obraz později visel v hotelu Rossi, slyšela jsem, jak se lidé dohadují, zda ten balon představuje slunce. Největší pozornost přitahovaly moje oči. Pozorovaly vás, ať jste se pohnuli kamkoliv. Jelikož si na ně lidé stěžovali, tak obraz ze stěny nakonec sundali. Když tam ještě visel, zaslechla jsem od nějaké ženy kritiku: „Má to být obraz dítěte, ale kdo kdy viděl u dítěte takové oči?“ Když se otočila a podívala se na mě, poznala, že modelem jsem stála já. Myslím, že ji to znervóznilo. Zadívala se znovu na obraz a ke svému společníkovi zamumlala něco v tom smyslu, že Alistair rozhodně něco zachytil.

KAPITOLA 17

Jednoho dne jsem viděla otce, jak kutí něco pod přístřeškem pro auto. Odstraňoval kovová vodicí očka na laminátovém rybářském prutu. „Co to děláš?“ zeptala jsem se.

„Chystám si na tebe rákosku. Dělá se mi zle z toho, jak se chováš, a hodlám to z tebe vytřískat. Je načase, aby ses ukáznila.“ Zírala jsem na něho. Mluvil běžným tónem, jako bychom hovořili o zahradě. Nezdálo se, že žertuje.

A nežertoval. V sobotu jsem si hrála se Všežravkou a uslyšela jsem ho, jak křičí, ať jdu k němu. Běžela jsem k přístřešku. Otec stál před voliérou s papoušky alexandry. „Co jsem ti říkal o hraní, než nakrmíš zvířata?“ Podle barvy obličeje mu hrozila mrtvice. V ruce držel rybářský prut.

Sevřel se mi žaludek. „Ale já je nakrmila, dala jsem jim čerstvé pawpaw, zeptej se Moiry.“

Popadl mě za vlasy a přirazil mi obličej k síti klece. „Ty mizerná lhářko, každý vidí, že nic nedostali. Nemají v kleci žádné jídlo! Varoval jsem tě.“

Nechápala jsem to, opravdu jsem papoušky nakrmila, Moira mi pomáhala pawpaw krájet. Přesto v kleci žádné ovoce nebylo.

Švihl mě přes nohy a já zaskučela bolestí. Bylo to horší, než jsem si uměla představit. Nikdy nezapomenu na zvuk rybářského prutu prořezávajícího vzduch, zatímco papoušci vřískali. Lezla jsem po čtyřech ke kuchyňským dveřím, celý čas jsem naříkala a křičela, ale on mě nepřestal bít po zádech a hýždích. Slyšela jsem, jak Moira myje nádobí. Pokusila jsem se vstát. Kryla jsem si obličej a prosila ho, ať přestane.

Praštil mě tak tvrdě, až mi rozbil náramek z mušlí, který jsem nosila. Úplně zešílel, tvář měl rudou vztekem. „Ty zatracená mrcho! Byl vzácný, takový už nikdy neseženu!“ Švihl mě plnou silou. Konečně jsem byla na nohou a pelášila kolem domu, tělo v jednom ohni. Hnal se za mnou, ale já vyběhla ze zahrady a utíkala jsem po sousední příjezdové cestě. Rozhodla jsem se přelézt zeď mezi domy a dostat se do svého pokoje dříve než otec. Potom bych mohla zamknout dveře.

Proběhla jsem mezi sousedovic rodinou, stojící pod přístřeškem pro auto. Někdo tam pral, vana byla naplněná mýdlovou vodou. Vyskočila jsem a snažila se přelézt zeď. Jeden z nich se mě pokusil stáhnout zpátky, nabízel mi pomoc, ale byla jsem příliš vyděšená. Vyprostila jsem se a přeskočila přes zeď rovnou do vany na naší straně. Chodidla jsem měla kluzká od mýdla a uklouzla jsem na hladké hraně. Práskla jsem sebou na zem a hlavou praštila o beton. Uviděla jsem hvězdičky a pak všechno zčernalo. Potom byl otec znovu u mě, vztekle řval a mlátil mě za papoušky, za náramek a za útěk.

Moira otevřela síťové dveře. „To už stačí, Ronalde, přestaň.“

Nepřestal. Zbláznil se. Svinula jsem se do klubíčka a hlavu si chránila pažemi. Už jsem nekřičela, nemohla jsem, bolest byla příliš obrovská. Myslela jsem, že mě zabije. Nakonec přece jenom přestal, a než odešel, tak do mě ještě kopl.

Výprask trval déle než půl hodiny. Otec mi dokonce rozbil sklíčko na hodinkách. Několik dalších minut jsem ležela stočená do klubíčka, bolest mi ničila tělo. Zpola jsem čekala, že se otec vrátí. Nicméně zalezl do své místnosti a já slyšela otočení klíče v zámku.

Vyškrábala jsem se na nohy a zatočila se mi hlava. Jakmile jsem se ocitla ve svém pokoji, zamkla jsem dveře a zhroutila se na postel. Tělo jsem měla pokryté natékajícími šrámy, křížícími se jeden přes druhý, roztrženou pokožkou prosakovala krev. Napočítala jsem jich na nohou a pažích přes padesát, na zádech a hýždích jsem je spočítat nemohla. Každý pohyb mě pálil, ale největší bolest přicházela z malíčků, které mi otekly na dvojnásobnou velikost.

Kolem osmnácté hodiny Moira zaklepala na dveře. „Můžeš vyjít, jestli chceš. Tvůj otec už se na tebe nezlobí.“ Odmítla jsem. Nechtěla jsem ho vidět. O chvilku později se vrátila s jídlem. Pootevřela jsem dveře jen na škvírku, očekávala jsem léčku. Stála tam s miskou boloňských špaget. Vzala jsem si ji a znovu se zamkla.

Když jsme šli příště na pláž, otec mi nedovolil plavat. Seděla jsem v džínsech a halence s dlouhými rukávy, zatímco oni se procházeli po pláži a sbírali mušle. Otec prohlásil, že na plavání je moc větrno. Ale já věděla, že nechce, aby Moira viděla moje modřiny. Začínaly blednout, objevily se na nich žluté skvrny, ale pořád byly příliš viditelné. Musela jsem nosit džíny a dlouhé rukávy celý týden.

Moje slepice přestaly snášet vejce. Moira řekla, že je to zřejmě věkem. Já si myslela, že nejsou spokojené v malém výběhu, a přesvědčila jsem otce, aby směly chodit po zahradě. Na noc jsem je zaháněla zpátky do výběhu a zavírala. Perličky pobíhaly volně, protože večer vylétaly do korun stromů a dávaly jasně najevo, že se do výběhu zahnat nedají.

Krátce po Vánocích mě probudil děsivý křik perličky. Vyběhla jsem ven. Kohout stál na střeše s roztaženými křídly a vydával zvuk, který musel být slyšet na kilometry daleko. Hledala jsem na všemožných místech, ale slepičku jsem nemohla najít. Soused na mě zavolal přes plot: „Hledáš svoji perličku? Myslím, že ji má Man Mosu, před chvilkou byl ve vaší zahradě.“

Man Mosu byla přezdívka pro jednoho místního nádeníka. Byl lstivý a nikdo mu nedůvěřoval, rovněž byl neuvěřitelně vlezlý, proto bylo občas jednodušší ho zaměstnat než poslat pryč.

Zastavilo se mi srdce. Jestli má moji perličku Man Mosu, tak už je pravděpodobně mrtvá. Když otec slyšel, co se stalo, jeli jsme do nádeníkovy vesnice. Perlička byla ještě naživu, ale už jí stačil oškubat peří. S hrůzou jsem hleděla na holého ptáka. Ležel na zemi mezi svým peřím, zobák otevřený, strachem lapající po dechu. Po vášnivé výměně názorů ji Man Mosu vrátil, ale domů už nedojela. Naposled se nadechla a pošla krátce poté, co jsme nasedli do auta.

Pohřbili jsme ji pod banánovníkem. Kohout celou dobu křičel, máchal křídly a kroutil hlavou ze strany na stranu. Vydržel volat svou družku tři dny a tři noci. Čtvrtý den spadl ze střechy a byl mrtvý. Pohřbila jsem ho pod banánovník vedle jeho družky a doufala jsem, že spolu budou v nebi šťastní.

KAPITOLA 18

V únoru 1974 jsem nastoupila na střední školu. Zanedlouho poté odletěl otec do Austrálie. Při návratu pašoval v kufříku dva papoušky kakadu, ale jeden to nepřežil. Přitom při přistání byli oba ptáci v pořádku. Otec si vzal taxi, položil kufřík na zadní sedadlo a šel si pro další zavazadla. Když se vynořil z letištní haly, taxi bylo pryč. Další taxikář mu řekl, že první taxi vzalo pasažéra k hotelu Le Lagon. Rozjeli se za ním a nakonec ho dostihli ve městě. Otec popadl kufřík a otevřel ho, ale sameček se mezitím udusil.

Samička byla překrásná, růžovobílá, rovnala si pírka na kraji mé postele. Druhý den otec ustřihl mrtvému papouškovi křídla a poslal je poštou do australské prodejny s tím, že papoušek den po příjezdu do Port Vily uhynul a že chce vrátit peníze. V patřičnou dobu mu přišel šek na tři sta padesát dolarů.

O víkendu jsme pro samičku vyrobili větší klec, zabírala asi třetinu mého pokoje. Otec ji pojmenoval Fred. Do několika týdnů proklovala v drátěné síti otvor a sedávala u něho pokaždé, kdy vyžadovala pozornost. Občas vylétla z klece a seděla vedle mě, zatímco jsem si četla. Seděly jsme vedle sebe a dělily se o slunečnicová semínka a mandle. Čas od času došla kolébavě na kraj postele, zvedla ocas a pustila trus na podlahu. Jindy si mi sedla na rameno a probírala mi vlasy.

Na Moiřině gumovém člunu jsme už nevyplouvali. Byla ve třetím měsíci těhotenství, když na něm odplula na celý den, a otec byl pološílený strachem, že se rozhodla jít na potrat. Vrátila se domů až po setmění. Jakmile zazněly její kroky na štěrkové pěšině, otec vyletěl ze dveří a křičel na ni: „Kde jsi k sakru byla?“

Moira se zasmála. „Vyjela jsem si na člunu.“

„Zešílelas?“ ječel otec. „Jsi těhotná, čas potulování skončil.“

Moira se mu vzdorně postavila, neuvědomovala si, jak je rozzuřený. „Budu si chodit, kam se mi zlíbí. Nejsi můj pán.“

„Tak to krucinál nebudeš,“ zavrčel a popadl ji za rameno. Moira se mu snažila vykroutit, zatímco ji otec několikrát švihl páskem přes hýždě.

„Neopovažuj se mě ještě někdy uhodit,“ vykřikla.

„Tak nebuď tak zatraceně sobecká,“ odsekl.

Za několik dní byl člun prodaný.

V šest hodin odpoledne 19. května 1974 pocítila Moira první kontrakce. Jakmile zavolala, vběhli jsme oba do ložnice a o hodinu později ji otec odvážel do nemocnice. Vrátil se až po druhé hodině v noci. Probudil mě rozsvícením v mém pokoji. „Máš bratříčka,“ oznámil mi. „Narodil se deset minut po jedné, byl celý modrý, pupeční šňůru měl omotanou kolem krku, tak ho uložili do inkubátoru.“

Chtěla jsem vědět, kdy ho uvidím, a otec mi slíbil, že hned další den. Pak vyšel z pokoje a zhasl světlo. Už jsem skoro spala, když se vrátil. Trvalo mu to déle než obvykle. Poručila jsem si nevnímat jeho přítomnost, přemýšlela jsem o bratříčkovi.

Následující den jsme jeli do nemocnice a já poprvé uviděla bratra. Byl tak drobounký, tak rozkošný. Vybrat mu jméno jim trvalo celý týden. Debatovali o tom hodiny, zatímco bráška kopal a broukal ve své postýlce. Vzduchem létala jména od běžných až po směšná. Nakonec si Moira lehla na postel a zvedla knihu, kterou právě četla, deník kapitána Jamese Cooka o plavbě Tichým oceánem. Obracela stránky a otec a já jsme vymýšleli další jména. Bratr nás pozoroval skrze tyče postýlky a spokojeně si cumlal pěstičky. Moira najednou vzhlédla. „A co James?“

„James, co… Jako James Cook?“ zvolal otec. „To nikdy nepřipustím!“

Nakonec dospěli ke kompromisu a bratr dostal jméno Ronald James. Susannin syn se narodil o několik dní později a jeho matka mu vybrala jméno Robert.

Moira mi sehnala práci. O sobotních odpoledních jsem hlídala poštmistrovy syny. Jejich matka zemřela a stálá opatrovatelka dětí se jim nemohla v sobotu věnovat. Kluci byli roztomilí a velmi dobře vychovaní.

Předčítala jsem jim, hrála si s nimi na schovávanou a pomáhala jim sestavovat dětskou železnici. Občas se mě zeptali, jestli jsem znala jejich maminku a jestli si myslím, že je v nebi šťastná. Odpovídala jsem jim, že je moc šťastná a že je vidí.

Jedno sobotní odpoledne jsem uslyšela na příjezdové cestě auto. Nikoho jsem nečekala, proto jsem zamířila k oknu a odtáhla závěs. Byla to moje matka. Podle výrazu její tváře jsem nepochybovala, že hodlá ztropit nějakou scénu.

Rozběhla jsem se ke dveřím a chlapcům jsem přikázala, aby zůstali uvnitř. Scházela jsem jí vstříc po dřevěných schodech. „Právě mi oznámili datum rozvodu. Chtěla jsem, aby jako prvního vyslechli tebe,“ vyštěkla a nedala mi čas promluvit. „Snažila jsem se to zorganizovat na tvoje narozeniny, abys nikdy nezapomněla, že jsi panchart, který rozbil moje manželství.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Ale nejbližší termín, který mi mohli nabídnout, byl druhého října. Zapamatuj si to datum, ty malá potvoro, den, kdy se tvoji rodiče rozvedou.“

Pokročila ke mně, já se otočila a vybíhala po schodech. Ruce se mi tak třásly, že jsem skoro nedokázala otočit klíčem v zámku. Co když se pokusí vniknout dovnitř? Co udělám s dětmi? Co řekne jejich otec, jestli to zjistí? Stála jsem tam a nevěděla, co mám dělat. Nakonec jsem se rozplakala.

Matčino přání se naplnilo. Na den rozvodu rodičů nikdy nezapomenu. Musela jsem jít k soudu, kde se o mě dohadovali. Nechtěl mě ani jeden z nich, pouze nechtěli, aby mě měl ten druhý. Vyhrál otec. Pečlivě mě připravil na to, co mám soudci říkat, a tajně podplatil matčina právníka, aby pracoval proti ní. Přiřkli mě otci, matce odmítli jakýkoliv přístup ke mně. Matka došla k soudci a vlepila mu políček. Nijak nezakročil. Řekl, že chápe její velký stres.

Otec odjel do Holandska navštívit svou rodinu, jelikož jeho matka onemocněla rakovinou. Zaletěl také do Anglie podívat se na mého nevlastního bratra Richarda a jeho matku, ale Moira o tom nevěděla, já jsem jí to nehodlala říct.

Moira během jeho nepřítomnosti dala pryč moji drůbež. Zarazilo mě, že drůbeží výběh byl prázdný, když jsem se vrátila ze školy. „Kde jsou moje slepice?“ vřískala jsem při běhu do domu.

„Dala jsem je Wilsonovým, měla jsem dost jejich křiku. Byl to nápad tvého otce.“

Hodiny jsem probrečela, drůbež byla součástí mého života skoro pět roků a já neměla ani příležitost se rozloučit.

Otec se vrátil obtížený dárky. Babička mi koupila nádherného plyšáka, bílou, nadýchanou kočku s obrovskýma modrýma očima. Dala otci i svůj diamantový zásnubní prsten, aby mi ho předal, až se budu vdávat. Otec mi ho nenechal, prohlásil, že bych ho ztratila. Moiře daroval krásný náhrdelník a James dostal spoustu hraček. Propašoval také čtyři malé želvy.

Koupil sytě zelenou vanu, s několika škrábanci na povrchu byla ve slevě. Umístili jsme ji na zahradě, naplnili vodou a doprostřed jsme položili velký kámen, na němž se mohly želvy vyhřívat na slunci.

James se začal plazit a Moira s otcem se ho rozhodli přestěhovat do mého pokoje. Postavili jeho postýlku ke konci mojí postele. Všežravka musela natrvalo pryč z domu a týdny naříkala pod mým oknem. Když se James v noci probudil, šla jsem do kuchyně, namíchala mu kojeneckou výživu a nakrmila ho. Moira tak mohla spát. Fred rovněž musela z domu a já strávila celý víkend podáváním kladiva a hřebíků při budování další voliéry.

Prožívala jsem období velké osamělosti. Po návratu ze školy jsem se najedla a šla do svého pokoje. Seděla jsem sama na posteli a poslouchala, jak si oba hrají s Jamesem. Pokud jsem se k nim šla posadit, zavládlo ticho a Moira se zeptala, jestli nemám žádné domácí úkoly. Když přišel Jamesův čas na spaní, Moira ho odnesla do mého pokoje a uložila broukajícího a vrnícího do postýlky. Jen zřídka se podívala mým směrem. Byla jsem prakticky zapomenutá, až na chvíle, kdy si Moira vyrazila a otec přišel do mého pokoje.

Jednou večer jsem vyslechla její rozhovor s otcem. „Měla by jít na internátní školu. Potřebujeme mít svůj život a já nemám čas se o ni starat.“

To opravdu zabolelo. Nemyslím to, že bych měla jít na internát, taková vyhlídka byla svým způsobem vzrušující. Ne že bych o tom přemýšlela jako o úniku od toho, co se mi děje, ale připadalo mi to jako něco, před čím se nedá utéct. Bolelo mě, že otec je ochotný poslat mě pryč. Proč jsem tak nemilované dítě? Přišla jsem o každého, koho jsem měla ráda. O matku, Lidii, dokonce i Moira se obrátila proti mně. A teď i můj otec. Asi už mě nepotřebuje, má Moiru a Jamese.

Druhý den dopoledne mě otec vzal na projížďku. „Moira tě chce poslat na internátní školu,“ spustil.

„Já vím.“ Postupně jsem si uvědomovala, že když budu v jiné zemi, už nebude přicházet do mého pokoje.

„Jenže já si to nemůžu dovolit. Moira spotřebuje všechny moje peníze a já už teď mám problém s placením tvého školného. Když o tom s tebou bude mluvit, řekni, že nechceš jet do ciziny. Rozumíš?“ Přikývla jsem, trochu lítostivě. Otec si všiml mého výrazu a objal mě kolem ramen. „Nechceš odejít a nechat mě zcela samotného, že ne? Vycházet s Moirou a její hádavou povahou je dost těžké.“ Pokývla jsem. „Tak buď přesvědčivá, jinak tě budu muset poslat pryč od všech tvých zvířat. Kdo se o ně postará? Víš, že Moira nesnáší tvoji kočku.“

Přemýšlela jsem o tom a rozhodla se být přesvědčivá. Občas jsem dokázala být hodně hloupá. Ostře jsme se s Moirou pohádaly. Odpochodovala jsem do svého pokoje, zabouchla dveře a třásla se hněvem, zatímco jsem poslouchala otce, jak jí říká, ať se tolik nerozčiluje, že jsou to jenom hormony, vždyť je mi čtrnáct.

Moira a otec se začali odcizovat. Moira chodila tancovat s kamarádkami a já se starala o Jamese. O víkendech už otec nechtěl plavat nebo rybařit. Seděl v zamčené pracovně a vyřezával. Moira začala brát Jamese na pláž, ale nikdy mě nepožádala, ať jdu s nimi.

Jednu neděli jsem byla v kuchyni a chystala si mléčný koktejl, když odcházela. Jen co její auto odbočilo z příjezdové cesty, vešel do kuchyně otec. „Pojď do ložnice.“

Bylo mi jasné, co chce. „Ne.“

Ignoroval to, zatáhl mě do ložnice a postrčil na manželskou postel.

Posadila jsem se. „Ne,“ opakovala jsem, „nechci. Moira se může vrátit.“

„Dlouho se nevrátí, sundej si kalhotky.“

V mojí hlavě se stalo něco podivného. Myslela jsem na internát, na příležitost zastavit, co se děje. To mi dalo sílu odmítnout ho. „Ne,“ vyhrkla jsem znovu, „nechci.“

Ale jako bych nic neřekla. Povalil mě na postel a stáhl mi kalhotky. „Budu hned hotový, než napočítáš do deseti.“ Stáhl si šortky ke kolenům a mazal si naběhlý penis dětským olejem. Zavřela jsem oči. Brzy skončí.

„Co se tu sakra děje?“ Obraz Moiry stojící ve dveřích s malým Jamesem posazeným na boku, tvář zkřivenou šokem a hněvem, se mi vpálil do mozku navěky. Otec stál jako zkamenělý, ve tváři překvapení, v jedné ruce lahvičku s dětským olejem a ve druhé penis. Rychle si vytahoval trenky vzhůru a já se prodrala kolem Moiry a utekla.

Schovala jsem se ve svém pokoji, zatímco ječeli jeden na druhého. „Vysvětli mi, co se to krucinál dělo!“ křičela Moira téměř hystericky.

„Co asi?“ Otec ztišil hlas do uklidňujícího tónu. „Snad si nemyslíš… Jak by sis o mně mohla myslet něco takového?“

„Ale já tě viděla,“ vřeštěla Moira. „Měls penis venku!“

„Nebuď hloupá,“ odpověděl otec stále klidným hlasem, „muselo tě oslnit slunko. Držel jsem v rukou dětský olej. Tanja mě požádala, ať se jí podívám na bolavé místo. Jenom jsem ji mazal olejem.“

„Proč o to nepožádala mě?“ zeptala se Moira rovněž ztišeným hlasem a chápající se možnosti, že se spletla.

„Nenávidí tě. Jak by se na tebe mohla obrátit s něčím tak osobním?“

Nepociťovala jsem k Moiře nenávist, ale jak to měla vědět? Otec obratně otočil situaci ve svůj prospěch. Ohromilo mě, že dokáže být tak přesvědčivý a že Moira je schopná mu takhle důvěřovat. Pak nastalo ticho a otec přišel do mého pokoje. Vyškrábala jsem se na postel. „Už je to dobré, šla nakupovat, za chvíli se vrátí.“

Zaplavila mě úleva, bála jsem se, že Moira odejde. Pak bych s ním musela mít sex po celou dobu.

Po návratu z obchodu Moira přišla do mého pokoje a objala mě. „Všechno je v pořádku, Tanjo,“ šeptala a kolébala mnou dozadu a dopředu. „Neodejdu.“

Následující den šla Moira do lékárny. Koupila nějaký lék a řekla mi, že se jím musím dvakrát denně vyplachovat.

O několik dní později odstěhovala Jamese z mého pokoje. Zlobila se na mě, že jsem mu v noci vyměnila plenu. Probudil mě jeho pláč. Když jsem se šla podívat, co mu je, zjistila jsem, že se počural. Moira prohlásila, že narušuji jeho režim spaní. Mlčela jsem a myslela si, že je to přesně naopak. Ale nemělo smysl se hádat.

KAPITOLA 19

Myšlenka na internátní školu otevřela v mé mysli dveře představě úniku ze soukromého pekla. Když nás Moira přistihla, domnívala jsem se, že toho otec nechá. Věřila jsem, že se mě ze strachu již nikdy nedotkne. Úvahy dětí jsou tak bláhové. Ani ne za týden mě odvezl na svůj pozemek a dveře v mé mysli se pevně zabouchly. Bylo mi čtrnáct a někdy bylo velmi těžké vypořádat se s tajemstvím, bitím a osamělostí.

Soud sice matce zakázal styk se mnou, ale právní záležitosti byly na Nových Hebridách vnímány dost laxně. Trvala na tom, že mě chce vídat, a otec se jí v tom nenamáhal zabránit. Rozhodla jsem se, že až si pro mě příště přijede, tak jí povím, co mi otec dělá. Jen co jsme vyjely na hlavní silnici, začala jsem jí vyprávět, jak nás Moira přistihla. Nedostala jsem se moc daleko.

Matka dupla na brzdu. „Co mi to povídáš?“ vykřikla. Uvědomila jsem si, že se zlobí, protože říkám něco proti otci. Auta za námi začala troubit a já nemohla dokončit, co jsem načala.

Cítila jsem se stále nepříjemněji, a tak jsem pokrčila rameny. „Nic, vůbec nic.“ Byla jsem hloupá, že jsem s ní o tom vůbec chtěla mluvit. Hrozilo, že se bude natolik zlobit, a něco o tom otci řekne. A rybářský prut pro mě představoval víc, než jsem mohla snést.

***

Jednou ráno jsem se probudila hodně pozdě. Měla jsem vysokou teplotu a třeštila mi hlava. Šla jsem hledat otce, ležel ještě v posteli. Moira s Jamesem byli pryč na celý den. „Není mi dobře,“ řekla jsem mu s pláčem na krajíčku.

Zvedl ruku a přitiskl mi ji na čelo. „Máš horečku, raději vlez do postele.“ Pohybovala jsem se velmi opatrně. Bolelo mě celé tělo a vysokou teplotou jsem byla malátná. Objal mě paží kolem ramen. „Co by ti pomohlo, aby ses cítila líp?“

„Chtěla bych za mámou.“ V posledních dvou měsících jsem ji navštívila několikrát a vztah mezi námi se zlepšil.

Souhlasil, že mě k ní odveze, ale jen když budeme mít sex. Přejel mi rukou po břiše a k boku mi tiskl ztopořený úd. „Vypadáš s tou narůžovělou pokožkou tak sexy.“ Podívala jsem se na svoje tělo rozpálené horečkou. Znovu mě zradilo. Převalil se na mě, natáhl se pro dětský olej a při vniku do mě zasténal: „Je to úžasné, jsi tam tak horká.“

Pak mě odvezl do Mele Beach. Matce a Mauriceovi stačil jediný pohled, aby rozhodli, že musím k lékaři. Maurice poznamenal, že bych mohla mít horečku dengue. Otec odmítl připustit, že jsem nemocná, ale oni na tom trvali, proto jsme jeli do nemocnice.

Měla jsem teplotu čtyřicet stupňů. Lékař se mě zeptal: „Bolí tě, když pohybuješ očima?“ Přikývla jsem. „A pociťuješ nevolnost?“ Zavrtěla jsem hlavou a v ten moment jsem se pozvracela. Maurice měl pravdu, byla to horečka dengue.

V nemocnici jsem strávila šest dní a další dva týdny trvalo, než jsem se vrátila do školy. Obklopila mě skleněná stěna. Nikdo ji neviděl, ani ji nemohl nahmatat, ale věděla jsem, že tu je, obklopuje mě a izoluje, tlumí zvuky světa, zeslabuje barvy. Už se mě nic nemohlo dotknout. Plakala jsem velmi zřídka, dokonce ani tehdy ne, když Moira odvezla Všežravku k veterináři a nechala ji uspat. Už jsem neměla žádné slzy.

Se sezonou dešťů přišlo nové období útisku. Jedné noci se mnou otec třásl, aby mě probudil. Zvenčí byl slyšet přívalový déšť. „Běž zkontrolovat želvy, vana může přetéct.“

Stále v polospánku jsem klopýtala tmou k vaně – skutečně přetékala. Hmatala jsem ve studené vodě po zátce, liják mě šlehal do očí. Prsty jsem zachytila řetízek a zatáhla za něj. Když hladina vody poklesla, horečně jsem pátrala po želvách. Déšť mě oslepoval, zoufale jsem se snažila nahmatat jejich krunýře. Znovu a znovu, ale napočítala jsem pouze dvě želvy.

Musela jsem to jít sdělit otci. Řekl mi, ať jdu zpátky a nevracím se, dokud nenajdu další dvě. Vzala jsem si baterku a hodiny hledala. Byl by zázrak, kdybych je našla, napříč měřily pouhé tři centimetry. Nakonec jsem promrzlá, vyčerpaná a příliš vystrašená, abych šla dovnitř, usnula na bočním schodišti.

Ráno mě otec objevil. Nesměla jsem jít do školy, dokud je nenajdu. Celý týden jsem obcházela sousedy, jestli někdo nezahlédl nějakou želvu. Každý den, když jsem se vrátila s prázdnýma rukama, mě otec zmlátil rybářským prutem, aby mi dal lekci ze zodpovědnosti. Bití bylo pokaždé divočejší než to předchozí.

V pátek někdo zaklepal na naše dveře. Stál tam nějaký domorodec a s jednou želvou balancoval na kusu prkna. Byla jsem radostí bez sebe, jenže otec řekl, že kdybych nebyla tak pitomá, tak by se želva nikdy nezatoulala. Druhá želva se našla o dva dny později, a tak jsem se konečně směla vrátit do školy.

Tím želví sága neskončila. Každý večer jsem prohlížela oblohu, jestli nebude pršet. Pokud taková šance existovala, vypustila jsem z vany polovinu vody. Když pršelo, se strachem jsem se probouzela a utíkala zkontrolovat množství vody. Stalo se to mou posedlostí a k mému probuzení stačilo i jemné zaťukání kapek deště na okenní sklo. Moira se nakonec na otce rozzlobila: „Proč tu vanu jednoduše nepřekryješ nějakou sítí? Tím by byl problém vyřešený.“

Jenže otec to odmítl. „Vypadalo by to ošklivě a nechápu, jaký je to pro ni problém zajistit, aby vana nepřetekla.“

Tím skončila jakákoliv diskuse.

Moira a otec se znovu pohádali, tentokrát proto, že se Moira chtěla přestěhovat. „Je to tu zatraceně malé!“ křičela.

„Na tomhle baráku není nic špatného, ale ty si musíš pořád na něco stěžovat, nikdy ti není nic dobré!“

„Je příliš malý! James potřebuje vlastní pokoj, je dost starý, aby pochopil, co se děje. Nelíbí se mi představa, že se bude dívat, jak se milujeme.“

„No tak ho zase přestěhuj do Tanjina pokoje!“ Takže se bude moct místo toho dívat na otce a na mě, pomyslela jsem si cynicky.

„Nebuď směšný, potřebujeme větší dům, nebo pošli svoji dceru na internátní školu.“

„Nepošlu ji pryč a už mám dost tvojí zatracené snahy rozbít moji rodinu.“

Hádka skončila zabouchnutím dveří ložnice.

O Vánocích nás Moiřini rodiče pozvali na oběd do jejich nového domu. Po obědě jsme si vyměnili dárky. Moira mi věnovala sportovní podprsenku, což mě uvedlo do strašlivých rozpaků, a rychle jsem ji zase zabalila. Od jejích rodičů, Jacka a Jeany, jsem dostala velkou plechovku karamel Toffee, a od všech ještě Rubikovu kostku – ve třech různých velikostech.

Ve dvě odpoledne Moira prohlásila, že odjíždíme, protože James potřebuje spát. Cestou domů se s otcem hádali kvůli Jackovi. Pořád se rozčiloval, že se ještě nevzali a že jeho jediný vnuk je nemanželský. Seděla jsem vzadu, hrála si s jednou kostkou a nevěnovala jim pozornost.

Odbočili jsme na příjezdovou cestu. Moira mlčky vystoupila a šla s Jamesem do domu. Já posbírala dárky, neobratně vylezla z auta a bokem zabouchla dveře. Slyšela jsem, jak otec zabouchl svoje. „Krucinál! Klíče zůstaly v zamčeném autě! Jak můžeš být tak blbá a zamknout ty dveře.“

Nervózně jsem o krok couvla. „Ale tys mi říkal, že je mám pokaždé zamknout, když vystoupím.“ Měla jsem mlčet.

Hrubě mě popadl za paži a dárky se rozlétly kolem. Vlekl mě k přístřešku, kde popadl rybářský prut. Bála jsem se tak, že jsem ztratila kontrolu nad močovým měchýřem a teplá moč prosakovala mými kalhotami. Jakmile mě prut švihl přes záda a nohy, zavyla jsem a vykřikla, ať přestane. V panice jsem se mu pokusila prut vytrhnout, ale to ho rozzuřilo ještě více. Otevřeným oknem ložnice bylo slyšet, jak Moira zpívá Jamesovi ukolébavku. Je možné, že mě neslyší, ptala se moje bolestí zastřená mysl, zatímco jsem se snažila chránit si tělo pažemi. Otec nakonec odhodil prut a odkráčel.

Celá bolavá jsem se postavila, posbírala dárky a odnesla je do svého pokoje. Po chvilce se dveře rozlétly a stál v nich otec. „Dej mi klíč!“ zařval a natáhl ruku.

Zírala jsem na něho. „Ale já ho nemám.“ Copak se opravdu zbláznil?

„Chci od nich klíč.“ Slova zdůraznil bouchnutím dveří o stěnu. Našla jsem ho na okenním parapetu. Vytrhl mi ho z ruky. „Když z tebe nedokážu tu hloupost vymlátit, tak zůstaň tady. Nemůžu tě ani vidět!“ S tím zabouchl dveře a zamkl.

Zůstala jsem v pokoji dva dny a dvě noci. Občas jsem viděla odjíždět Moiru s Jamesem, jindy jsem ji slyšela, jak si s ním hraje a povídá. Myslela jsem si, že mi přinese něco k jídlu, ale neudělala to. Spala jsem, četla a krmila se karamelami od jejích rodičů.

V noci jsem vylézala ven oknem, abych si ulevila a napila se ze zahradního kohoutku. Třetí den otec dveře odemkl. Bylo třeba nakrmit papoušky.

KAPITOLA 20

V únoru 1975 jsme se přestěhovali do dvoupodlažního domu přímo proti nemocnici Vila Base. Začali jsme přemisťovat věci v sobotu, a když padla tma, otec navrhl Moiře, ať kvůli případným zlodějům přespí s Jamesem ve starém domě. Ačkoliv se Moiře tato myšlenka zrovna nelíbila, otec znovu působil velmi přesvědčivě. Prohlásil, že v kuchyni vybalím všechny věci tak, aby byla připravená na ráno. Krátce nato jsme s otcem odjeli do nového domu.

Zamířila jsem do kuchyně a pustila se do práce. Po chvíli se mě zeptal, jestli nemám chuť na čaj. Vešel do kuchyně a postavil se za mě. Zvedl mi sukni a stáhl kalhotky. Pokusila jsem se otočit, ale zabránil mi v tom. „Zamkl jsem dveře a klíč otočil napříč, aby Moira nemohla použít ten svůj.“

Kalhotky mi sklouzly ke kotníkům a otec se prohnul v kolenou, aby do mě vnikl. Byla jsem příliš suchá, proto se natáhl pro máslo. Divila jsem se, co s ním chce dělat. Brzy jsem to zjistila, když mi vrazil prsty natřené máslem mezi nohy. „Nemůžeš mi tam strkat máslo!“

„Jasně že můžu! Nemyslíš, že je to sexy?“

Myslela jsem si, že je to nechutné. Máslo se rychle rozpustilo a on do mě vnikl. Zavřela jsem oči, tak jsem ho přinejmenším neviděla. Brzy to skončí. Přerušil svoji činnost. „Zrovna mě napadlo něco sexy. Pojď, budeme se milovat v každé místnosti.“

Přecházeli jsme z místnosti do místnosti celé dvě hodiny, měli sex na podlaze, na kraji vany, vsedě na krytu toalety.

Pokaždé když se blížil vyvrcholení, tak se odtáhl a přešli jsme do další místnosti. Donutil mě, abych se svlékla, a zahradou mě vedl do přízemí. Zdálo se, že je mu jedno, jestli nás Moira přistihne. Prohlásil, že obě brány skřípou a že bychom slyšeli, kdyby se tu ukázala.

Nakonec mě dovedl před vchod do domu. Položil mě zády na schody, jejichž hrany se mi zarývaly do zad, když do mě vrážel. Byla zima a já očekávala, že se ze stínů každou chvilku vynoří Moira. Konečně se udělal a odtáhl. Sperma mi stékalo mezi hýždě. „Brr, jsem celá ulepená,“ postěžovala jsem si.

Natáhl se pro hadici a já otočila kohoutkem. Voda vytryskla a smáčela mi nohy. „Tak se umyj,“ rozesmál se a namířil na mě proud z hadice. Než zase vodu zastavil, byla jsem totálně mokrá. Během osušování jsem se snažila nevšímat si pálení mezi nohama, byla jsem vděčná, že to skončilo. Do příště.

Následující ráno došlo mezi otcem a Moirou ke strašlivé hádce. Moira sem večer přijela, ale nedostala se dovnitř. Chtěla, ať jí otec vysvětlí, proč zamkl dveře zevnitř. O dva měsíce později se odstěhovala a s sebou vzala zbytek mojí naděje na únik. Tak začala další fáze mého života. A ještě děsivější.

Ještě večer toho dne, kdy Moira odešla, mě otec nastěhoval do svojí postele. Z mého pokoje se stala jeho zamčená pracovna. Hostům ukazoval na její dveře se slovy: „Tohle je Tanjin pokoj.“

Jamesovi byly téměř dva roky a začínal mluvit. Pořád neuměl vyslovit moje jméno a říkal mi Tanjas. Zalíbilo se mi a na Tanju jsem přestala slyšet.

Moira unikla z otcova vlivu a zamilovala se do nějakého Australana. Chápala jsem její odchod. Během dvou let, které prožila s námi, se změnila z divoké, šťastné a bezstarostné dívky v nešťastnou ženu. Jakmile se usadila v novém životě, James pendloval mezi svými rodiči.

Otec se o Moiře odmítal zmiňovat jejím jménem. Nenáviděl ji s takovou pomstychtivostí, až ji pojmenoval „děvka z Port Vily“. Péče o Jamese zůstala na mně. Byl z toho tak zmatený, že říkal lidem, že jsem jeho „druhá máma“.

Moira si odvedla i hospodyni, takže jsem musela najít jinou. Zaměstnala jsem nepřitažlivou starší ženu s vlastními dětmi. Spočítala jsem si, že bude v bezpečí před mým otcem a že má zkušenosti s dětmi. Během týdne se přes den starala o Jamese. Já jsem po návratu ze školy připravovala večeři, koupala ho a převlékala do pyžama. Když ležel v posteli, četla jsem mu pohádky, dokud neusnul. Vstávala jsem před svítáním. Než jsem odešla do školy, krmila jsem papoušky a chystala snídani.

Jednoho dne přivedl otec domů Dylana. Seznámila je Moira. Oba se rádi potápěli a rychle se spřátelili. Sdíleli ještě jednoho koníčka, džiu-džitsu, a často spolu trénovali. Jednou Dylan málem kopl Jamese, zastavil chodidlo jen milimetry od jeho nosu. I tak jsem měla Dylana ráda a milovala jeho vyprávění o domově v Jižní Africe.

Bylo mi patnáct a sama jsem se musela vypořádat s proměnou v ženu. Když jsem poprvé spatřila krev na svých kalhotkách, nerozkřičela jsem se strachem. Četla jsem o menstruaci v časopisu Woman’s Weekly. Samozřejmě že otec to za jeden nebo dva dny zjistil. Od té doby do mě ejakuloval pouze během menstruace. Ve zbylých dnech se na poslední chvíli stahoval a vrcholil mi na břicho. Několikrát použil kondom, ale řekl mi, že s ním není ten pocit tak hezký a zbytek kondomů vyhodil. Žila jsem v nepřetržitém strachu z otěhotnění, počítala jsem dny a pekelně trpěla, když jsem menstruovala o pár dní později.

Ňadra mi vyrostla do velikosti malých jablek. Nesnášela jsem je. Otec si s nimi při sexu rád hrál a štípal mě do bradavek. Nenáviděla jsem jeho řeči, jak jsou krásná, přesně tak velká, aby měl plnou ruku. Srovnával moje ňadra s Moiřinými. „Měla ošklivá prsa, příliš velká. A začala jí ochabovat, zejména po dítěti.“

Z jeho rukou na mých ňadrech se mi dělalo špatně. Byl pyšný na svoje hebké ruce s dlouhými prsty a pěstěnými nehty. Pociťovala jsem odpor k jeho plnovousu na mém těle. Mohla jsem zavřít oči a myslí odejít pryč, ale jeho doteky a pach stále zůstávaly.

Nedovoloval mi nosit podprsenku a já si prošla měsíci úzkosti, protože bradavky prosvítaly skrz tenkou bavlnu školní halenky. Nakonec obdržel dopis s požadavkem, aby mi koupil nějaké podprsenky. Odmítl, místo toho mi pořídil bavlněná tílka. Zakázal mi jíst taro, tradiční místní potravinu, protože nějaká její složka prý podporuje růst ňader. Přitom poukázal na dobře vyvinuté místní ženy. Usoudila jsem, že když nemá rád velká ňadra, potřebuji povzbudit jejich růst, a jedla jsem tolik tara, kolik jsem mohla. Ale nepomohlo to, ňadra zůstala pevná a kulatá jako jablka. Byl jimi posedlý. Fotil je při každé příležitosti a nutil mě, abych kolem něho chodila nahá. Nevím, co si James myslel. Doufala jsem, že je příliš malý na to, aby si to pamatoval až do dospělosti. O víkendech mi otec nedovoloval vstát dříve, než jsme měli sex. James někdy přišel do ložnice a otec pokračoval, zatímco James seděl na podlaze a hrál si s hračkami.

O Vánocích jsme byli zase pozvaní k Moiřiným rodičům. Byla tam Moira se svým novým přítelem a další hosté. Opalovala jsem se ve venkovním křesle a dospělí si povídali s Jamesem. Kladli mu obvyklé hloupé otázky. Kolik je ti let? Jak se jmenuješ? Kde spinkáš? Pak se někdo zeptal: „A kde spí Tanjas?“

„V tátově posteli,“ odpověděl nevinně James. Nastalo nepříjemné ticho. Pak promluvilo několik lidí najednou. Dotazovali se, jestli zbyl ještě nějaký ten báječný punč a chválili zahradu, že je krásná. Otec ani nemrkl.

Poté zůstávaly dveře ložnice zamčené a otec věšel přes klíčovou dírku látku, aby James neviděl dovnitř. Jenže James nebyl hloupý, dobře věděl, kde jsem. Stál za dveřmi a žadonil, ať ho pustíme dovnitř. Otec mi zakázal otevřít, i když se klučina rozplakal. Nemohla jsem to snést. Tiskla jsem si dlaně na uši. Bála jsem se, že postávání za dveřmi bude mít na bratra trvalé následky.

KAPITOLA 21

Dvě Američanky uviděly výstavu v hotelu Le Lagon. Zatelefonovaly otci, že mají zájmem o koupi artefaktů. Shelley a Ada byly sestry, obě provdané za bohaté muže, kteří neměli čas na cestování. Zeptaly se otce, jestli by ho nemohly doprovázet na jedné z jeho cest do buše. Rozhodl se, že je vezme do vesnice Malých Nambů ve vnitrozemí Malekuly. Na ostrově Malekula už jsem byla, ale pokaždé jsem zůstala ve vesnici, zatímco otec pokračoval do hor. Milovala jsem život domorodců, běhala jsem s jejich dětmi pod dozorem početných matek.

Skamarádila jsem se se dvěma dívkami stejného věku jako já. Neuměla jsem jejich jazyk a ony neuměly můj, proto jsme se dorozumívaly znakovou řečí a smíchem, což plně stačilo. Tamější pobyt byl mimořádný, protože jsem viděla jiný způsob života, jiné pojetí toho, co je důležité. Vesnice byla jejich vesmírem, vyrůstaly obklopené rodinou a přáteli, v naprostém bezpečí, protože se všichni vzájemně znali. Muže jsem po většinu dne neviděla, lovili ptáky a divoká prasata.

Při hře ve vsi jsem slyšela ženy na kopcích, jak na sebe volají. Každou chvíli některá sešla dolů, aby nás nakrmila tím, co nasbíraly – většinou tlustými bílými červy, které pražily nad ohněm, zvláštními druhy ovoce, které jsem dosud neviděla, nebo semeny divokých trav sladkých jako hrášek. Většinou jsem netušila, co jím, ale bylo mi to jedno.

Pozdě odpoledne jsme se usadily u stěny některé chýše. Matky nám hledaly ve vlasech vši, povídaly a smály se, když je drtily mezi nehty. Cítila jsem se jako zabalená v kokonu jejich spokojenosti. Kolem nás se váleli v prachu vychrtlí psi a nevšímali si slepic hrabajících mezi kořeny stromů. Dým z ohnišť stoupal mezi větvemi chlebovníků a vytvářel ve slunečním světle vířivé vzory.

Když se pak snesla noc, pochutnávali jsme si na tlustých holubech hřivnáčích, papoušcích, chlebovníku, hlízách jamu a na taru. Ženy, děti a domácí prasata spaly společně na měkkých pletených rohožích a muži se odebírali do svých chýší. První noc mě probudila velká černá prasnice, která se mi při hledání pohodlí opřela o záda.

Tentokrát otec prohlásil, že jsem dost stará, abych ho doprovázela. Přijeli jsme pozdě odpoledne. Ve svém odhadu jsem se mýlila. Američanky si ani jednou nepostěžovaly na nepohodlí dlouhé jízdy na nákladní ploše rozhrkané dodávky. Seděly jsme na zavazadlech, poskakovaly a natřásaly se na hrbolaté cestě, namačkané mezi tuctem zvědavých Malekulanů. Shelley s Adou obdivovaly divokou džungli, fotografovaly a mluvily na domorodce, aniž si uvědomily, že jim nerozumějí ani slovo!

Jakmile jsem seskočila z dodávky, uviděla jsem svoje smějící se a ukazující kamarádky. Od posledního setkání uplynulo několik roků a už jsme nebyly děti. Viděly jsme ty změny a uvědomily si, jak jsou naše životy odlišné. Ten večer jsme seděly spolu a jedly lap-lap, podávaný na listech. Občas jsme se na sebe podívaly a ostýchavě se usmály. Byly věci, které jsme si chtěly říct, jenže jazyk byl bariérou.

Chudák Ada zápasila se svou porcí a málem umřela, když zjistila, že v polotmě okusuje ptačí hlavu. Chýši zaplnil smích nad její vyděšenou reakcí, netušila, že dostala tu nejlepší část ptáka.

Následující den ráno jsme se dozvěděli, že nemůžeme odjet do vesnice Malých Nambů, protože u nich právě probíhají kmenové obřady. Místo toho jsme se rozhodli jet do pobřežní vsi Brunwick a potom do Amoku, vesnice Velkých Nambů. Povídalo se o nich, že jsou kanibalové a žijí stejně jako po stovky let, jejich kmenový způsob života se prý nezměnil. V Brunwicku panovala podivná atmosféra, ačkoliv obyvatelé se chovali přátelsky a nabídli nám chýši k přenocování. V průběhu večera jsme zjistili, že vesničané se připravují na válku se sousední vesnicí, jež má proběhnout následující den.

Vyrozuměli jsme, že to nějak souvisí s misionáři. Vesničané se zlobili, protože měli pocit, že misionáři, kteří zde pobývali déle než sedm roků, vyčerpávají jejich potravinové zdroje. Navrhovali, že za těchto okolností bychom se měli vrátit do Port Vily, ale po dlouhé debatě souhlasili, že jejich průvodci nás vezmou na celodenní výlet do Amoku.

Ráno jsme se chystali k odchodu, když nám sdělili, že Verembat, náčelník Velkých Nambů, míří na návštěvu do Brunwicku. Usadili jsme se a čekali. Zula jsem si boty a strčila je do batohu, chůze na boso byla snazší. Američanky se zděsily, když mě viděly. Netušily, že stezky jsou hladké jako dlážděná podlaha.

Po nějaké době se objevil náčelník Verembat, doprovázený svými ochránci. Na sobě měl pouze kryt na penis a široký opasek z kůry a s úsměvem si s námi všemi potřásl rukou. Když uslyšel, že sestry pocházejí z Ameriky, nabídl se, že nás vezme s sebou do své vesnice. Večer nás pak jeho strážci odvedou zpátky.

Vyrazili jsme za palčivého slunce. Američanky nás zdržovaly a já byla otrávená, protože pomalá chůze je únavná. V jednu chvíli jsme se museli brodit řekou s vodou sahající až na stehna. Otec odmítl, protože si nechtěl promáčet boty a ponožky. Nechtěl si je ani sundat, protože by si na dně prý mohl pořezat chodidla. Náčelník Verembat a já už jsme přešli na druhou stranu.

„Půjdeme napřed,“ oznámil náčelník. Promluvil se svými průvodci, ať se postarají o mého otce a Američanky. Ve chvíli, kdy jsme zahýbali za ohyb stezky, jsem se ohlédla. Průvodci přenášeli mého otce přes řeku.

Náčelník Verembat šel rychlým krokem a já musela klusat. Kdykoliv se stezka rozšířila, kráčeli jsme vedle sebe a mluvili spolu. Vyprávěl mi o dceři. Byl na ni velice pyšný, byla známá jako nejkrásnější žena na Nových Hebridách.

Zakrátko jsme byli daleko vpředu, uprostřed džungle a zvuků hmyzu. Tvořili jsme nesporně podivný pár. Náčelník Velkých Nambů, ve všech ohledech divoch, a já, hubené malé bílé děvče. Jednou se zastavil, aby mi pomohl přelézt přes padlý kmen stromu. „Normálně bych nikomu nepomohl, pomáhat ženě je proti zvyklostem, ale ty jsi jako moje dcera.“

Usmála jsem se, příjemně mě to zahřálo. O kousek dál jsme se zastavili. „Počkej, najdu nám nějaký pawpaw,“ řekl a zmizel v podrostu. Vrátil se s malým, dokonale zralým plodem. Rozkrojil ho napůl, vyškrábal z něho černá semena a podal mi odkrojený plátek. Byl teplý, téměř horký z poledního slunce, a voněl džunglí.

Místy se stezka měnila v koryta, sahající skoro po kolena, vyhloubená tisíci chodidel během stovek let.

Bylo nesnesitelné vedro a pot ze mě jen lil. Záviděla jsem náčelníkovi jeho minimální oděv. Povídali jsme si o té kmenové válce. „Propuká, protože  touhle dobou není dostatek jídla. Málo prší a sklizeň hlíz je letos slabá.“

Hovořil rychle a já klusala za ním, abych slyšela, co povídá. „Přežívají jen na divokých jamech a muž s prázdným žaludkem vyhledává problémy…,“ říkal, když se náhle zastavil. Málem jsem do něj vrazila.

„Nehýbej se,“ sykl, „možná nás neuvidí.“ Ukázal dopředu na stezku. Asi šest metrů před námi stál obrovský černý divočák s nebezpečně vypadajícími kly. Zkameněla jsem. Divocí kanci jsou nejnebezpečnější zvířata v džungli, dokážou nabrat člověka na kly tak, až umře.

Kanec držel hlavu vzhůru a větřil, jeho malá očka po nás pátrala. Ocitli jsme se společně s ním v hlubokém korytu stezky. Jeho jedinou možností bylo obrátit se a jít zpátky, nebo na nás zaútočit. Napodobil útok, štětiny na zádech se mu naježily, krátce zachrochtal a zůstal klidně stát.

Náčelník Verembat naznačil, že uhneme do džungle a obejdeme ho. Vylezli jsme z koryta, a jakmile jsme se ocitli mimo stezku, Verembat mi vysvětlil, že zvolil nejbezpečnější postup, jelikož si s sebou nevzal kyj. Já byla víceméně ráda, že ho nemá.

Znovu jsem se dala do klusu. Po této krátké zastávce jsem se cítila svěžejší. „Na bělocha jsi opravdu rychlá,“ pronesl náhle náčelník. „Máš dobré nohy.“ Na okamžik jsme se zastavili a on se během řeči sehnul a ohmatával mi dolní část nohou. „Dobré nohy na chůzi, silné kotníky,“ pokyvoval souhlasně hlavou. „Pojmenuju tě Daleko kráčející žena.“

Když jsme konečně došli do vesnice, slunce stálo vysoko. Procházeli jsme mezi chýšemi se strmými střechami, sahajícími až k zemi. Půda před nimi byla čistě zametená. Zpoza jedné chýše po nás pokukovaly děti s očima dokořán. Náčelník Verembat na ně něco zavolal. Odběhly a vrátily se se zelenými kokosovými ořechy. Náčelník otevřel kokos třemi řezy loveckého nože. Udělalo to na mě velký dojem. Lidé obvykle pouze odseknou vršek kokosu, ale náčelník Verembat vytvořil úhledné padnoucí víčko. Tekutina uvnitř byla příjemně chladná a mírně perlivá. Skořápka tvořila perfektní izolaci před horkem.

Ostatní dorazili o dvacet minut později. Otec se zlobil, ale ve společnosti ostatních si musel dávat pozor na pusu. Shelley se opozdila, zůstala někde vzadu. Předpokládala jsem, že ji stále trápí časový posun.

Ve vsi jsme strávili pouze hodinu. Ada si dělala o sestru starosti. Náčelníkovi strážci nás chtěli odvést z vesnice ještě před plánovanou bitvou, takže ani oni nebyli z pomalého postupu šťastní. Řekli něco, náčelník Verembat se zasmál a odpověděl jim. Potom to přeložil. Překvapilo je, když slyšeli, že jsme přišli do vsi tak dlouhou dobu před nimi. „Prozradil jsem jim, že umíš skvěle chodit a že se teď jmenuješ Daleko kráčející žena.“

Cesta zpátky proběhla bez problémů. V Brunwicku nás také chtěli mít co nejdříve z krku a za řekou. Měli sice naspěch, ale zdvořile čekali, až odejdeme, aby se mohli pustit do války. Později jsme se doslechli, že to nebyla obvyklá rozmíška mezi vesnicemi – zahynulo čtrnáct lidí, než to Verembat zastavil.

KAPITOLA 22

Jedné noci, zatímco otec spal, mě přišel navštívil dědeček, aby se se mnou rozloučil. Oznámil mi, že odchází, ale nebudu sama, postará se o mě moje babička van der Plaatová. Ráno jsem se zeptala otce, jestli babička umřela. Udiveně se na mě podíval. „Ne, neumřela, proč se ptáš?“

Odpověděla jsem, že se mi zdálo o její smrti. „Ujišťuju tě, že moje matka je živá a zdravá,“ prohlásil otec. Věděla jsem, že není zdravá, měla rakovinu.

Ten víkend jsem trávila u matky, Maurice byl v zámoří. Ani jedna jsme nemohly usnout, proto jsme se posadily na pláž a čekaly na východ slunce. Seděly jsme blízko vodní hladiny, zabalené v tlusté přikrývce, která nás chránila před nočním chladem. Matka přinesla plynovou lampu a nalila si víno, zatímco já si otevřela dva kelímky čokoládového pudinku. Hvězdy zářily v celé své slávě a měsíc putoval nad klidným oceánem. Seděly jsme, matka s dcerou, jak se stávalo vzácně, a klidně si povídaly. Matka mi vyprávěla o svém životě s Mauricem a o knize, kterou začala psát. Proč nemůže být život stále takový?

Břeh občas zlehka olízla vlna, nad hlavami nám kroužili noční ptáci a smutně pokřikovali. Zaryla jsem chodidla do písku a překvapilo mě, jak je pod povrchem teplý. Postupně přicházelo světlo. Nejdříve se na obloze rozšířily malé růžové a oranžové pruhy a noční stíny se začaly rozpouštět. Opíraly jsme se jedna o druhou, ztracené v myšlenkách. Matka do mě najednou šťouchla. „Podívej, žralok.“

Pohlédla jsem ukazovaným směrem a uviděla jsem ploutev čeřící vodu jen několik metrů od pobřeží. Sklouzla pod vodu po naší pravici, pak jsme ji spatřily znovu o něco dále vlevo. Je zvláštní, že pohled na žraloka dokáže znepokojit, i když sedíte na souši. Už jsme se chtěly vrátit domů a udělat si snídani, když se proti nám něco zalesklo. Žralok se půlkou těla vynořil z vody, pouhý metr od našich nohou, na půl sekundy narazil na písek a pak zmizel. Zanechal po sobě vzpomínku na bílé zuby v rozšklebené tlamě, kulaté zírající oči a vodu klouzající po štíhlém, šedivém těle. Rozhodly jsme se poodejít dál od vody a zjistit, jestli se vrátí. „O tom musím napsat babičce van der Plaatové,“ zvolala jsem. „Bude se divit.“

Matka se na mě zahleděla. „Babička van der Plaatová je mrtvá, Ron ti to neřekl?“

„Nevěřím ti!“ Proč musí tohle všechno pokazit lhaním?

„Pokud mi nevěříš, ukážu ti dopis, který mi napsala moje matka.“

Vešla do domu a vrátila se se světle modrou obálkou letecké pošty. Dopis byl v holandštině, ale jádru jsem porozuměla a zbytek mi přeložila. „Proč mi táta lhal?“

„To nevím, možná má potíže se s tím vyrovnat.“

Po návratu domů jsem konfrontovala otce. „Babička je mrtvá, proč jsi mi lhal?“ Byla jsem opravdu rozrušená. Matka vůči mě opět ochladla, protože jsem jí nevěřila. Řekla mi, že mám hnusné oči a snáší mě pouze proto, že jsem její dcera.

„Nechtěl jsem ti to říct,“ odsekl otec.

Vyšla jsem na balkon. Přála jsem si mít vlastní pokoj, abych za sebou mohla zabouchnout dveře. Mít vlastní prostor k sezení a přemítání.

Někteří studenti bydlící na internátu se rozhodli jít v pátek večer společně na večeři a do kina. Plánovali to týdny, zatímco já seděla opodál a poslouchala. Seskupili se do dvojic, ale mně se žádný partner nenabídl, i když mě pozvali. Nepřekvapilo mě to, chápala jsem, že mě nikdo nechce – nebyla jsem zrovna společenský typ.

Sebrala jsem odvahu a požádala otce o svolení. Nejdříve řekl ne, že se musím učit. Ale nevzdala jsem se a nakonec přikývl. Nicméně si stanovil podmínku. Po mém návratu bude spát a já ho musím „svést“.

Chtěl se probudit ve mně. Zoufale jsem toužila jít s nimi a být normální teenager, proto jsem souhlasila.

Po vyučování jsem se převlékla do pohodlných zelených kalhot a tílka. Vykartáčovala jsem si rozpuštěné vlasy, spokojená, že se po celodenním zapletení do copů vlnily. S brýlemi jsem nemohla nic udělat. Bez nich jsem byla slepá jako sova. Ale na koho bych měla udělat dojem?

Večeřeli jsme v hotelu Solaise a pak šli do kina Pacific. Hráli film Tora! Tora! Tora! Seděla jsem ve tmě a zatímco ostatní si podávali popcorn, žaludek se mi svíral při pomyšlení, co budu muset po návratu domů dělat. Sedět tam a čekat bylo tak nesnesitelné, že když chtěli ostatní odejít, pocítila jsem úlevu. Jenny se sestrou Karen nemohly ten film vystát. Venku v nočním chladu jsme debatovali, co podnikneme dál.

Garry s Jenny chtěli jít do hotelu Le Lagon, já na rozdíl od nich do kostela. Ostatní se rozesmáli: „Zbláznila ses?“ Trvala jsem na tom. Najednou jsem potřebovala sedět v klidném a rozjímání příhodném prostředí kostela. Toužila jsem cítit blízkost Boha. Nakonec jsme se vydali k presbyteriánskému kostelu u Britského Paddocku, ale zdrtilo mě zjištění, že je zamčeno. Kdo kdy slyšel o zamčených dveřích do kostela? Ostatní dováděli mezi stromy, pokřikovali na sebe a smáli se. Já si klekla na nejvyšší schod a modlila se. Potřebovala jsem sílu k tomu, co musím udělat. Nesplnit otcův příkaz nepřicházelo v úvahu. V naší rodině to tak nefungovalo.

Pak jsme zamířili k hotelu Le Lagon a já se cítila jako zmoklá slepice. Před hotelem jsem všem oznámila, že jdu domů. „Noční kluby nejsou moje parketa,“ řekla jsem, i když jsem nikdy do žádného nevkročila. „Uvidíme se v pondělí.“ Otočila jsem se a rychle vyrazila ke stanovišti taxíků, abych si to nerozmyslela. Musela jsem ještě odvést určitou práci.

Splnila jsem svou povinnost hned po příchodu domů. Přemýšlela jsem, co by ostatní řekli, kdyby mě viděli. Představovala jsem si je, jak sedí v klubu, tančí a smějí se, prostě se jen baví. Jak odlišné byly moje večery od jejich. Vědomí, co budu muset udělat po návratu domů, mi přinášelo takové utrpení, že už jsem nikdy nepožádala otce o svolení, abych si mohla vyrazit se spolužáky.

KAPITOLA 23

Sezona tropických veder byla v polovině a pomalu se blížily školní prázdniny. Časně ráno narazila misionářská loď Tokelau u pobřeží Malekuly na útes a potopila se.

Můj otec jako zástupce pojišťovací společnosti Lloyd’s byl pověřený vyšetřováním. Doprovázel ho Dylan a já. Dylan kvůli slibovanému dobrodružství a já proto, že se o mě neměl kdo starat.

Z vesnice Milip, kam jsme připluli, jsme šli dva kilometry na místo, kde se potopila loď. Na pláži se choulili misionář a posádka a pokoušeli se zahřát u malého ohně.

Misionář nedávno dokončil kurz navigace. Když padla noc, poslal kapitána do kajuty a prohlásil, že bude navigovat sám. Nastavil autopilota a šel spát do podpalubí. Spočítal si, že doplují k cíli v osm hodin ráno. Bohužel tam dorazili už v šest. Skála vzdálená sto metrů od břehu rozpárala trup lodi a všechny vrhla do moře.

Otec s Dylanem plavali k lodi, aby si ji prohlédli, a já usnula na pláži. Probudila jsem se, když mi Dylan stříkl vodu do obličeje. Zapomněla jsem přibalit ručníky, což se jim moc nelíbilo, a tak jsem rozdělala oheň. Zatímco se sušili, vyprávěli mi o stopě pod vodou, kterou zanechala potopená loď, a Dylan mi dal plechový hrnek, který z ní zachránil. Jakmile se usušili, vyrazili jsme zpátky do vsi Milip.

Noc byla příšerná. Lilo jako z konve, vítr sílil a hrozilo, že utrhne doškovou střechu. Měli jsme odplout hned ráno, ale když jsme slyšeli rozbouřené moře, pochybovala jsem, jestli pro nás motorový člun vůbec přijede.

Ráno mě probudil zvuk, který mi připomínal hrabání slepic a loupání kokosu. Vylezla jsem z chýše, ostatní ještě spali, a šla si k vodě vyčistit zuby. Moře se tvářilo nepřátelsky a na pláži byla zima a mokro. Ale potěšil mě pohled na člun. Byla to jen tečka na obzoru, ale přibližovala se.

V osm nás přišel náčelník pozvat na snídani. Byla úžasná. Bílý chléb, ostružinový džem a lahodný čaj. Otec odmítl jíst, bál se, že by mu později na moři bylo špatně.

Zešedl v obličeji, jen co vlezl na palubu, přestože si předtím vzal tři tabletky proti mořské nemoci. Vlny děsivě zmítaly člunem a všichni jsme museli sedět dole v naftových výparech. Následující dvě hodiny byly strašné. Člun se prodíral proti větru, jeho pohyby byly stále divočejší a nárazy do vln tvrdší. Moře cloumalo našimi těly a otupovalo mysl. Voda šplouchající kolem našich chodidel stoupala. „Jakmile se dostaneme za mys, zlepší se to,“ zakřičel kapitán, přes déšť a hučení moře ho bylo stěží slyšet.

Voda nám už sahala nad kotníky a byli jsme celí promáčení. Vlny se vzdouvaly výš a výš. Zpěněný hřbet pokaždé vynesl člun vzhůru, kde několik sekund nebezpečně balancoval, než zase spadl dolů s nárazem lámajícím páteř. Hned nato nás zvedla další vlna a vrhla k obloze.

Nikdo nemluvil, pouze jsme se zuby nehty drželi. Vítr dosáhl neuvěřitelné zuřivosti. Posádka se chtěla vrátit do Milipu. Také jsem byla pro návrat, ale otec s Dylanem chtěli pokračovat. Mys byl relativně blízko a do Milipu to bylo i po větru dobré dvě hodiny. Už jsem měla dost toho páchnoucího člunu.

Potom se pokazila pumpa. Voda ve člunu stoupala a kapitán se začal bát, aby nezaplavila motor. Takže došlo k všeobecnému souhlasu s návratem do Milipu. Vzhlížela jsem k tenkému pruhu pevniny na obzoru. Byla tak hrozně vzdálená.

Kapitán se pustil do složitého manévru, potřeboval totiž otočit člun. Všichni pokřikovali a nemohli se dohodnout na nejlepší taktice, jelikož nikdo nevěnoval nejmenší pozornost tomu, co říká druhý. Kapitán točil kormidlem a postavil člun bokem přímo proti vlnám. Zvolna jsme se otáčeli a už jsme téměř mířili zpátky, když jsem spatřila obrovskou vlnu, tyčící se nad ostatními. Blížila se šílenou rychlostí a udeřila dříve, než jsem stačila vykřiknout. Člun vyletěl vysoko do vzduchu a můj žaludek dělal kotrmelce, když jsme spadli dolů.

Člun se položil na bok a my se zoufale škrábali vzhůru po podlaze, která se ocitla téměř ve svislé poloze. Zatínala jsem nehty do dřeva, jak jsem se snažila něčeho zachytit. Zdálo se, že člun leží na boku věčnost. Pak přišla protivlna a zachránila nás. Plavidlo se pomalu narovnalo a vracelo se stejnou cestou, jakou jsme vyrazili. Vlny teď přicházely zezadu a plavba byla o něco snazší.

Vrátili jsme se do Milipu, sušili se kolem ohně a popíjeli sladký čaj. Rozhodli jsme se jít na letiště pěšky. Dylan vylovil mapu a spočítal, že je vzdálené zhruba pětačtyřicet kilometrů. Náčelník se nám to usilovně snažil rozmluvit. Bylo to rozhodně daleko a počasí bylo nevyzpytatelné. Stezky budou příliš rozblácené. „Ne, ne,“ pokračoval, „měli byste počkat na lepší počasí a potom to znovu zkusit člunem.“

Následovala vášnivá debata. „Myslíte, že neumíme chodit?“ zeptal se otec.

Chýší se rozlehl smích. „Ne, jste Evropané, my bychom to možná dokázali, ale bílí lidé neujdou daleko, máte moc tenké nohy.“ Vypadalo to beznadějně, nebylo možné jít bez průvodců, a pokud náčelník nebude souhlasit, žádného nedostaneme. Nějaký mladík se prodral kupředu, stanul vedle náčelníka a s rychlým drmolením gestikuloval směrem ke mně. Zavládlo ticho. Náčelník se otočil ke mně. „Tenhle muž říká, že jsi Daleko kráčející žena.“ Přikývla jsem.

„O čem to mluví?“ nechápal Dylan. Stručně jsem mu vysvětlila, že to jméno mi dal náčelník Verembat. Náčelník si se zájmem vyslechl mé vysvětlení a souhlasil s doprovodem, ale pouze do následující vesnice. Tam to pak bude na dalším náčelníkovi.

Dostala jsem na starost dvě láhve vody Evian a bez zdržování jsme se vydali na cestu. Měla jsem dojem, jako bych většinu času klusala. Ve srovnání s ostatními jsem měla krátké nohy.

Po zhruba dvaceti minutách chůze vysvitlo slunce a džungle se proměnila v saunu. Svlékla jsem si svetr a uvázala ho kolem pasu. Zakrátko jsme se všichni silně potili, a jak jsem se snažila udržet krok, ty dvě láhve vody byly stále těžší.

Pak se muži konečně zastavili. Přesvědčovala jsem je, aby se pořádně napili, aspoň pak budu mít lehčí náklad. Než jsem stačila pořádně popadnout dech, vyrazili jsme znovu. Jelikož už jsem nenesla takovou tíhu, chůze byla o něco snazší, ale i tak mě začalo píchat v boku. Přitiskla jsem na to místo prsty a snažila se zmírnit bolest. Postupně jsem se v zástupu propadala z druhého na třetí a potom na čtvrté místo. Netrvalo dlouho a měla jsem co dělat, abych jim vůbec stačila. Došli jsme k nějaké řece se strmou blátivou stezkou, vedoucí do džungle na druhém břehu. Muži ji překonali velmi lehce. Já jsem v polovině zakopla a sklouzla po zádech až do řeky.

Než se mi podařilo vydrápat nahoru, po mužích nebylo ani vidu, ani slechu. Odešli beze mě. Pospíchala jsem dál, dokud se stezka nerozdělovala. Tak kam? Doleva, nebo doprava? Pozorně jsem si prohlížela půdu, ale nemohla jsem se rozhodnout. Zavolala jsem, ale nepřišla žádná odpověď. Zatímco jsem přemýšlela, co mám udělat, zahlédla jsem kakaovník. Došla jsem k němu a utrhla si dva žluté plody. Posadila jsem se a jeden rozloupla. Usoudila jsem, že si třeba nakonec všimnou, že s nimi nejsem, a vrátí se pro mě.

Sála jsem bílou dužinu plodu s mírně trpkou, ale velmi osvěžující chutí. Zrovna jsem se chtěla pustit do dalšího, když jsem zaslechla zapískání. Bylo to otcovo hvízdnutí ve smyslu „kde sakra jsi?“ Odpověděla jsem také hvízdnutím. Zanedlouho jsem se po pořádném vyhubování stala součástí husího pochodu.

Když pominu nepříjemné klouzavé bláto, byla to úžasná túra. Nad sluncem ozářenými keři tančily stovky motýlů. Všechno bylo tak zelené. Občas nám proletělo nad hlavou hejno papoušků. Stezka několikrát vedla po neuvěřitelných plážích, kilometry dlouhých a lemovaných křišťálově čistou modrou vodou. Na jedné z nich jsme se zastavili k odpočinku. Písek byl nádherně růžový, poznamenaný pouze našimi stopami a několika pěšinkami vytvořenými kraby. Usadili jsme se ve stínu kokosových palem a já se podělila o zbylý plod kakaovníku. Náčelník nám řekl, že jsme první Evropané kráčející po této pláži, a já se tím cítila velice poctěná.

Mnohem později jsme pak kráčeli po další pláži, která jiskřila tak, až mě bolely oči. Nebyl to písek, vypadalo to jako vyleštěné světle modré a růžové sklo. Oblázky byly velké jako křepelčí vajíčka. Chůze po nich bosky byla obtížná. Nasbírala jsem několik kamenů, jeden hezčí než druhý, chytla jsem sukni a nasypala si je do klína. Byly hodně těžké a všichni mi radili, ať je vyhodím, že se brzy pronesou. Ignorovala jsem je. Náčelník se zasmál bláznovství bílé dívky, která chce nést kameny džunglí. Nakonec jsem si nechala pouze ty nejmenší, které měly dokonalý tvar a byly nádherně průhledné.

Slíbila jsem si, že jednoho dne si z nich vyrobím náhrdelník. V tu dobu jsem neměla ponětí, kam mě ty kamínky povedou. Copak jsem mohla předvídat řetězec událostí, které se dají do pohybu tím, že jsem sebrala pár hezkých oblázků?

Dorazili jsme do další vesnice, v níž došlo k velkému loučení s náčelníkem a průvodci. Takto jsme totiž kličkovali po pobřeží a v každé vsi měnili průvodce. Ve čtvrté nám sdělili, že cesta dál není možná, stezka je prý příliš rozblácená.

To nebyla stezka, ale bažina hluboká po kolena. Šplhat blátem do kopce je prima, pokud jste třeba divočák a následující den nemusíte v devět ráno chytit letadlo, navíc vzdálené kilometry. Průvodci nám navrhli, ať do další vesnice doplujeme na kánoi. Jejich návrh vypadal zpočátku děsivě, ale stezka byla skutečně neprůchodná, proto jsme souhlasili.

Vrátili jsme se na pobřeží. Moře bylo na téhle straně ostrova klidnější. Kánoe byl velký katamarán s místem pro dvacet lidí.

Bylo krátce před šestou a světlo rychle ubývalo. Pomohli jsme průvodcům dostat katamarán na vodu a pak do něho naskočili. Muži začali pádlovat, dva na každém konci a já uprostřed. Člun byl vydlabaný z úzkého kmene stromu, takže měl šířku průměrného lidského zadku, a vahadlo k němu bylo upevněno složitě spletenými provazy.

Ze začátku to bylo velmi příjemné. Drželi jsme se blízko břehu a voda byla klidná, sem tam s občasnou vlnou. Pluli jsme kolem třpytivých pláží, růžovějících v zapadajícím slunci. Občas vykřikl nějaký osamělý mořský pták. Moře proměnilo azurovou barvu na světle růžovou, ale jen na okamžik, pak ji vystřídala stříbrná. Následně slunce zmizelo za horizontem a voda zešedla. Za několik minut obloha zčernala a byla taková tma, že jsem téměř neviděla otce před sebou.

Do levé nohy jsem dostala křeč a necítila jsem hýždě, ale neodvažovala jsem se pohnout, seděla jsem bez hnutí. Nebýt světélkování vlnek čeřených pádly, tak bych si myslela, že se vůbec nepohybujeme. Už jsem neslyšela tříštění vln o útesy, proto mi bylo jasné, že jsme daleko od pobřeží.

Pomalu se jedna po druhé objevovaly hvězdy. Zvuk pádel byl téměř hypnotizující a já měla pocit, jako bych byla v té lodi odedávna a pádlovala ve tmě. Opatrně jsem si přesedla a do levé nohy se mi vrátila krev. Přišel mírný vítr. Moře se začalo více čeřit a do kánoe šplouchala voda. Bylo hodně chladno, bolel mě nos a ztuhly mi prsty. Začala jsem vážně věřit, že jsem se v té lodi narodila a jsem v ní celou věčnost. Tři nebo čtyři hlasitá bouchnutí do boku kánoe najednou narušila naše rozjímání. Z temnoty před námi zazněl vyděšený výkřik téměř okamžitě následovaný smíchem a slovy „létající ryby“. Zuby mi cvakaly a přemýšlela jsem, jestli mi vůbec někdy byla taková zima.

Vtom jeden z mužů za mnou ostře pískl a já málem dostala srdeční záchvat. Ostatní se k němu připojili a po chvíli přišla ze tmy před námi odpověď. Viděla jsem pouze nějakou postavu sbíhající po pláži s planoucí pochodní. Kánoe mírně změnila směr a mířila ke světlu. Než vklouzla na písek, zdálo se, že se probudila celá vesnice a přišla nás uvítat. Bylo po druhé hodině ráno, pluli jsme celých osm hodin. Odvedli nás do teplé chýše, osvětlené několika hurikánovými lampami, a všichni se do ní nahrnuli. Byla jsem tak unavená. Toužila jsem pouze spát, jenže naši hostitelé dychtili po zprávách ze zbytku světa. Bylo těžké si představit, že ještě před necelými dvaceti minutami tvrdě spali.

Velice se zajímali o potopení lodi Tokelau a všichni řvali smíchy, když jsme se dostali k části s misionářem plavajícím na břeh. Nějaká žena se prodrala kupředu s polštářem pro mého otce. Slyšela, že běloši potřebují ke spaní polštář. Pustili jsme se do přípravy lůžek, která udělala na domorodce značný dojem. Právě jsem přemýšlela, jak se dokážu udržet bdělá, když nějaká dívka přinesla hrnec kouřící nadýchané rýže. Za ní následovaly další s talíři, hrnky a velkou konvicí čaje.

Muži se usadili do kruhu a podávala se večeře. Ženy se posadily u stěn chýše, zatímco muži se bavili, jedli rýži z obřích misek a pili čaj. Usnula jsem uprostřed jídla, probudilo mě až otcovo třesení. „Vstávej, máš dvě minuty na přípravu.“

Stále ještě byla tma. Přála jsem si otočit se na druhý bok a znovu usnout. O pět minut později jsem byla na pláži, brodila se po kolena v neuvěřitelně studené vodě a pomáhala s odstrčením kánoe na vodu. Prsty nohou jsem zarývala do písku, jenže proud byl příliš silný a já ztratila rovnováhu. Musela jsem působit hodně směšně, jelikož všichni se hystericky rozchechtali a loď nechali málem uplavat.

Světlo přibývalo každou minutou a po nějakém čase jsme opustili bezpečí zátoky a ocitli se na zvlněném moři. Do kánoe šplouchala voda a já byla z naprosté trosky povýšena na hlavního vylévače. Vše šlo dobře, muži pádlovali, já vylévala. Vylévala jsem a vylévala a oni pádlovali a pádlovali. Stal se ze mě robot. Ponořit vylévák, nabrat, vylít vodu. Ponořit vylévák, nabrat, vylít vodu. Ponořit vylévák, nabrat, hodit vylévák přes palubu. Málem jsem se zadusila snahou říct mužům, aby otočili loďku, abych mohla zachránit vylévák, jenž se pohupoval na vlnách. Potopil se přesně v okamžiku, kdy jsem se pro něho natáhla. Cítila jsem se hrozně. Byl překrásně vyřezávaný, ale jeho majitel se jenom zasmál.

Někdy kolem sedmé hodiny jsme se ocitli mezi tuctem roztroušených ostrůvků Maskelynes, což musí být nejkrásnější místo na světě. Chtěla jsem si navždy zapamatovat, jak to ráno vypadaly. Ostrůvky o průměrné velikosti asi jednoho hektaru byly lemované růžovým pískem, ohraničeným vznosnými kokosovými palmami a občasným chlebovníkem. Zahalené ranní mlhou smísenou s kouřem z ohňů se odrážely v téměř smaragdově zelené vodní hladině. Hejno papoušků přelétalo z jednoho ostrůvku na druhý a já litovala, že nemám fotoaparát. Ale i kdybych ho měla, stejně by tu nádheru nezachytil. Nezaznamenal by zvuky a vůni kouře.

Bylo půl deváté, když jsme konečně obepluli mys. Naštěstí byl příliv a kánoe nás dopravila až na pláž. Zaplatili jsme průvodcům a utíkali po pláži a po stezce k letišti. Tři čtvrtě na devět. Patnáct minut do odletu letadla. Stále byla šance, že ho stihneme.

Dostali jsme se na okraj rozjezdové dráhy přesně v okamžiku, kdy se letadlo odlepilo od země. Chybělo nám pouhých sedm minut. Samozřejmě že otec s Dylanem okamžitě svalili vinu na mě. Kdybych neupustila vylévák… Vrátili jsme se dvě stě metrů k chýši, kde prodávali letenky. Agent Air Mélanésie čekal. Nezdálo se, že by si všiml našeho nuzného vzhledu. „Zmeškali jste odlet,“ prohlásil zvesela.

Byla neděle, James byl s Moirou, která trávila víkend se svým přítelem na druhém konci ostrova. Otec a já jsme seděli v obývacím pokoji a snídali. Fred popocházela po podlaze, zobala drobky a probírala si peří. Někdo zaklepal a já běžela otevřít. Byl to Dylan. „Je krásný den, měli bychom se jít potápět,“ halekal, když jsem ho vedla do obýváku.

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ usmál otec, „Fred je puštěná.“

S blázněním, jaké nás občas popadalo, Dylan skočil perfektním vysokým skokem džiu-džitsu přes papouška.

Jenže Fred vyděšeně zaskřehotala, svalila se na záda a Dylan dopadl přímo na ni, i když se snažil na poslední chvíli změnit směr. Otec vyskočil ze židle jako rozzuřený býk a napadl Dylana. „Ty zatracený hajzle,“ zařval a srazil ho na podlahu.

„Přestaň,“ vykřikla jsem, když táhl Dylana ke dveřím, „Fred potřebuje pomoct!“

Nastal chaos. „Vypadni z mého domu, ty parchante!“ ječel otec s tváří zkřivenou vztekem a do toho vřískal papoušek. Dylan se pokoušel otce uklidnit, ale to nedokázal nikdo. Dívala jsem se, jak ho otec vleče na vrchol schodiště a shazuje dolů. Utekla jsem zpět dovnitř, zatímco muži si vyměňovali nadávky a hrozby. Chudák Fred byla stále naživu, ale zdálo se, že má zlomené křídlo.

Zabalili jsme ji do ručníku a nesli do auta. Auto nešlo nastartovat, tak jsme šli nakonec pěšky. Trvalo nám půl hodiny, než jsme se dostali k veterináři. Ten nás zavedl do ordinace a udělal papouškovi rentgen. Potvrdilo se, že Fred má zlomené křídlo a kost tak roztříštěnou, že se nedala zachránit. Otec byl hněvem bez sebe. Byly chvíle, kdy jsem měla pocit, že Fred je jediná živá bytost, kterou má opravdu rád.

„Jsou pouze dvě možnosti, buď ji navždy uspíme, nebo jí amputujeme křídlo. Šance na přežití jsou malé, utrpěla strašlivý šok, a ten papoušci těžko zvládají,“ sdělil nám veterinář.

Otec se rozhodl pro amputaci. Po hodině vyšel veterinář ven a oznámil, že operace proběhla úspěšně. „Pořád je pod vlivem anestetika, takže musíme počkat, jestli se probere. Pak je šance velmi nadějná.“

Dovezl nás domů. Držela jsem kartonovou krabici na klíně a nakukovala pod tenkou gázu. Ubohá Fred měla jeden bok celý zabandážovaný. Dívala jsem se, jak dýchá, a modlila se, aby se probrala.

Tiše jsem jí broukala, jako to ona dělala mně, když mi probírala vlasy. Podívala se na mě a její černé korálkové oči vypadaly bystře. I ona zabroukala. Byla jsem nesmírně šťastná. Fred přežila!

Umřela za necelých pět minut. Zdálo se, že netrpěla, to je jediné, co k tomu mohu říct. „Ten mizera,“ ječel otec a mrštil knihou, kterou zrovna četl, přes pokoj. „Zabiju ho.“

Vstal. Popadla jsem ho za paži a pokoušela se mu zabránit v odchodu, jenže byl jako pominutý. Cítila jsem, že je schopný Dylana zabít. Setřásl mě, vešel do pracovny a zabouchl dveře. Oddechla jsem si. Druhý den jsme pohřbili Fred ve velké čínské váze kousek od Malapoa Pointu.

Otec mluvil o pomstě několik týdnů. Vyslechla jsem si tucet způsobů, jakými se s Dylanem vypořádá. Potom ale nastal úplný zvrat. „Byl to dobrý kamarád a byla to nehoda. Měl bych si s ním promluvit a omluvit se, že jsem ho shodil ze schodů.“

O pár dnů později k nám Dylan zase začal chodit. Zdálo se, že všechno je jako dříve, až na prázdnou klec v rohu obývacího pokoje.

Moiřina matka nám dala hromadu časopisů a jednoho večera jsme jeden druhému předčítali úryvky, které nás zaujaly. Otec narazil na článek o azbestu. „Poslechni si tohle,“ řekl a přečetl mi celý článek. „Nemáte ve školní laboratoři azbestové podložky?“

„Ano, ale asi to není ten druh, o kterém píšou.“

„Jak si můžeš být jistá?“ trval na svém otec. „Myslím, že bych to měl prověřit. Přines mi zítra jednu domů.“

Druhý den ráno před odchodem do školy mi tu podložku znovu připomněl. „Budu fakt naštvaný, jestli zapomeneš.“

Slíbit že ji přinesu, byla jedna věc, ale získat ji druhá. Během přestávky jsem vklouzla do laboratoře, srdce jsem měla v krku strachem, že mě někdo přistihne. Vstup do laboratoře mimo výuku jsme měli přísně zakázaný, ale ještě více jsem se bála otcova hněvu, kdybych přišla domů s prázdnýma rukama.

Popadla jsem jednu podložku a zasunula ji mezi dvě velké složky ve své tašce. Zbytek dne jsem seděla jako na jehlách. Určitě si všimnou, že jedna podložka chybí, a budou ji hledat. Obviní mě z krádeže. Ve skutečnosti jsem ji neukradla, jenom si ji půjčila do druhého dne. Jenže kdo tomu bude věřit?

Jen co jsem vešla do dveří, otec mě uvítal slovy: „Máš tu podložku?“ Přikývla jsem a podala mu ji. Odnášel si ji do svého pokoje. „Udělám pár testů,“ prohlásil a zabouchl mi dveře před nosem. Neuměla jsem si představit, jaké testy bude dělat, ale v podstatě mi to bylo jedno. Ráno mi podložku vrátil. „Neboj se, je naprosto bezpečná, nehrozí žádné riziko.“

Když jsem v laboratoři zasunovala podložku pod kahan, všimla jsem si, že má odlomený jeden roh. Rychle jsem prohledala tašku, ale ten kousek jsem nenašla.

V pátek mě otec vzal do čínské restaurace, kterou otevřeli v zadní části hotelu Vate. Překvapilo mě, když jsem v ní uviděla naše bývalé bytné. Při pohledu na nás jen zářili a trvali na tom, že nás posadí k nejlepšímu stolu. Prodali obchod a žili teď ve městě. Zeptali se mě, jestli chci kotě, pamatovali si totiž, že mám ráda kočky. Číňan se za okamžik vrátil s náručí plnou koťat. Jakmile je položil na podlahu, koťata se rozběhla všemi směry, až na jedno, zrzavého kocourka.

Kroužil pod mojí židlí se vztyčeným ocáskem a otíral se mi o nohy. Zvedla jsem ho do klína, hladila ho a krmila kousky jarní rolky. Otec souhlasil, že si ho smím nechat, takže jsem znovu měla kocoura. Pojmenovala jsem ho Myška, protože byl tak drobný. První týden mizel pod ledničkou a vylézal se nažrat až v noci, když byl v domě klid.

Když k nám měl Dylan přijít na oběd, otec mě požádal, abych připravila svoje karbanátky, bylo to Dylanovo oblíbené jídlo. Při servírování na talíře mě otec vyhnal z kuchyně. „Běž si sednout, je čas, abych přiložil ruku k dílu i já.“

Při podávání jídla předstíral šviháckého číšníka a přehodil si přes ruku károvanou utěrku místo bílého ubrousku. Pak se vrátil do kuchyně. „Hele, to není spravedlivé,“ usmál se Dylan, „máš větší porci než já.“

Podívala jsem se na svůj talíř a pak na jeho. Ve skutečnosti se porce nelišily. Jenom mě škádlil. Zvedla jsem svůj talíř a se smíchem mu ho podala. „Tak si vezmi moji porci a pusťme se do toho, než to vystydne,“ řekl a podal mi ten svůj.

Po Dylanově odchodu jsem posbírala nádobí a nesla je do kuchyně. Otec zjevně hořel touhou mi něco říct. „Dostal jsem toho mizeru,“ zvolal potěšeně. „Teď za to zaplatí.“

Nerozuměla jsem. „Jakého mizeru? Za co má zaplatit?“

„Posypal jsem mu jídlo azbestem, teď dostane rakovinu žaludku a umře.“

Pomalu mi docházelo, co provedl a jak dlouho to plánoval. Krev mi ztuhla v žilách. Byla jsem ohromená. Věděla jsem, že otec je pomstychtivý, ale nemohla jsem uvěřit, že něco dokázal předstírat celý měsíc. „Jak jsi mohl?“ vyhrkla jsem, „je to tvůj kamarád.“

„Není. Bylo to snadné, pomohlas mi tím azbestem.“

Vtom jsem si vzpomněla, že jsme si s Dylanem vyměnili talíře. Byla jsem to já, kdo dostane rakovinu žaludku, ne Dylan. Málem jsem něco řekla, ale zarazila jsem se. Kdybych otci prozradila, že jsem Dylanovu porci snědla já, určitě by mi uštědřil výprask. A těch jsem už tak dostávala tolik, že jsem si nepřála poskytnout mu další důvod.

KAPITOLA 24

Otec měl letět na Malekulu a šel si do skříně v ložnici pro peníze. Balila jsem mu věci, když se najednou šokovaně posadil na postel. „Zmizela pokladnička.“

Kromě peněz v ní schovával i osobní doklady a nemravné fotografie včetně té naší. Cítila jsem se hrozně. Někdo má ty snímky. Zeptal se služebné, jestli pokladničku někam nepřemístila. „Ne, masta, myslela jsem, že jste ji přestěhoval vy.“

Otec seděl na posteli a pořád opakoval: „Co si počnu?“

Služebná navrhla, abychom zašli za jejím strýcem. Je totiž cleva a může nám říct, kdo pokladničku sebral. Nabídla se, že nám ukáže cestu. Jeli jsme tedy k šamanově malé chýši. Vyšel nás uvítat. „Buďte zdrávi,“ řekl. Podali jsme si ruce. „Mířil jsem na svoje zahrady a viděl jsem vás přijíždět. Nebyl jsem si jistý, kdy přijedete, tak jsem zůstal a čekal na vás.“ Podívala jsem se na hustou džungli kolem domku. Nebylo absolutně možné, aby nás viděl přijíždět.

Naše služebná mu vysvětlila, proč tam jsme, ale zřejmě už to věděl. „Musím do vašeho domu. Tady nejsou myšlenky osoby, která vám tu pokladničku vzala.“ Vešel do chýše pro „bylinnou medicínu“ a vrátil se s malým, hustě pleteným košíkem, ozdobeným drobnými mušlemi a korálky.

V naší ložnici otevřel košík a vybalil nějaké věci, které vypadaly jako usušené listy a větvičky.

Roztrousil je uvnitř šatní skříně a zavřel ji. „Přijdu sem v noci, ve svém snu, pak uvidím tu osobu. Je důležité, abyste oba spali v jiné místnosti. Jinak bych mohl zachytit vaše myšlenky.“ Otec se zatvářil poněkud znepokojeně.

Když jsme vezli šamana zpátky, řekl: „Přijdu do vašeho domu zítra v devět a sdělím vám, kdo má vaši pokladničku.“ Tvářil se přitom velmi sebejistě.

Druhý den v devět ráno stál u našich dveří. „Vím to,“ oznámil prostě. „Viděl jsem tu schránku, zamykatelnou, kovovou, zeleně natřenou. Je v ní hodně fotek a předměty ze zlata.“

Neuniklo mi, že otec je skeptický. „Jaký druh předmětů?“

Starý muž se usmál, věděl, že ho nepřesvědčil.

„Spatřil jsem řetízek se zlatou rybkou se zelenými a modrými barvami. Je to moc krásná rybka a patří vaší dceři.“ Otec tento přívěšek koupil před mnoha roky a uchovával ho v hedvábném papíru, přelepeném lepicí páskou. „Viděl jsem prsten s průhlednými kamínky,“ pokračoval muž. „Má něco společného se ženou, která ho darovala, něco s manželstvím.“ Obsah pokladničky popsal se záhadnou přesností.

„Takže jste viděl muže, který ji vzal?

„Byla to žena. Běloška, viděl jsem její ruku, jak sahá pro tu schránku, a četl jsem její myšlenky. Zvedla stříbrné mince, které na ní ležely, a dala je stranou. Přitom si pomyslela: Tyhle mi nepatří. Potom vynesla pokladničku z pokoje. Měla černého psa, pořád ho nosila posazeného na boku. Měla dlouhé vlasy s legrační barvou, podobnou dýňové dužině.

„Moira!“ zvolal udiveně otec. „Vidíte tu pokladničku i teď? Víte, kde je?“

„Ne. Dala ji nějakému mladšímu muži, protože ji bez klíče nedokázala otevřít. Ten muž ji zakopal.“

„Víte kam?“

„Ne, je to v buši. Když skončil, zakryl to místo listím.“

Otec byl přesvědčený, že pokladničku má Dylan. Domluvil si s ním schůzku v hotelu Intercontinental. Dylan už byl na místě, když jsme tam přijeli. „O co jde? V telefonu jsi mluvil v hádankách.“

„Mám jistý problém,“ spustil otec. „Ztratila se mi pokladnička s menší částkou peněz a nějakými osobními dokumenty.“

„Oznámils to na policii?“ zeptal se Dylan bez většího zájmu.

„Ne, je to trochu ošemetné.“ Otec se rozhlédl kolem sebe. „Jsou v ní také fotky zdejších domorodek. Nevypadalo by to dobře, někteří lidé by to mohli chápat nesprávně. Nabízím za její nalezení odměnu. Myslím, že ji ukradla Moira. Mohl by ses u ní porozhlédnout a zjistit, jestli ji má. Pro tebe nebude těžké najít si záminku k návštěvě, vždyť bydlíte ve stejném bytovém bloku.“

Za dva dny Dylan zatelefonoval a otec si s ním opět domluvil schůzku. V Dylanově bytě vládla zvláštní atmosféra. Měl dalšího návštěvníka, nějakého Číňana. O pokladničce nepadlo ani slovo a já odešla z obývacího pokoje na toaletu. Po mém návratu se otec s Dylanem chystali jít někam ven a já jsem měla zůstat s Číňanem jako rukojmí pro případ, že by se Dylanovi něco stalo. Nenadchlo mě to, ale neměla jsem v této věci žádné slovo. Vrátili se s pokladničkou, ale fotografie, peníze a dokumenty chyběly. Hádali se už ve dveřích. „Pořád nechápu, proč jsi to musel udělat. Byly tam i dopisy od mojí matky.“

„Říkal jsem ti, že Moira chtěla pokladničku zpátky, jakmile ji otevřu. Domníval jsem se, že bys nechtěl, aby ty fotky viděla. Byly docela usvědčující. A dopisy byly v holandštině. Nevěděl jsem, co v nich je, a to, že jsi je zamkl do schránky, mě dovedlo k názoru, že jsou také usvědčující.“

„Jestli ty fotky pořád máš, vrať mi je, prosím. Jestli chceš peníze, zaplatím ti.“ To už otec žadonil.

„Nechci tvoje peníze. Spálil jsem je! Snažil jsem se ti udělat laskavost a myslím si, že vzhledem k okolnostem bys mi měl být vděčný. Tu zatracenou pokladničku jsem ti vrátil, ne?“

„Jak ti mám věřit, že jsi je spálil?“

„Spálil jsem je v záchodové míse.“

Otec se šel přesvědčit na vlastní oči. Prsty přejel pod hranou toaletní mísy a měl je černé od mastných sazí, které se tam zachytily. „Takže mluvíš pravdu. Promiň, jsi opravdu můj dobrý kamarád.“

O chvíli později jsme odcházeli a Dylan nás doprovázel k hlavnímu vchodu. V okamžiku, kdy jsme došli ke dveřím, do nich vcházela Moira. „Ty zatracená děvko,“ zařval otec. „Děvko zlodějská!“

Moira zbledla jako křída. „O čem to sakra mluvíš?“

„Ukradla jsi mi pokladničku!“ ječel otec.

„Nic jsem ti neukradla!“ bránila se Moira. Vtom uviděla Dylana. „Zjevně ses s ním spolčil, dělá se mi z vás obou špatně!“ vykřikla a bouchla za sebou dveřmi.

Neměla jsem tušení, komu mám věřit. Zejména když se otec rozloučil s Dylanem jako se svým dvojčetem a zamířil rovnou na policii, aby tam oznámil vloupání.

Následující ráno Dylana zatkli a předvedli k výslechu. Ve dvě odpoledne přijeli policisté pro mě. Otec šílel a varoval mě: „Neříkej jim nic o fotkách nebo o nás, jinak oba skončíme na dlouho ve vězení.“

Byla jsem v šoku. Nelíbilo se mi, co mi dělal, nenáviděla jsem to, a vyděsilo mě, že za to půjdu do vězení i já. Připadalo mi to nefér, ale bývaly chvíle, kdy jsem nechápala vůbec nic.

KAPITOLA 25

Policista, jenž mě vyzvedl krátce po druhé hodině, mi řekl, že mě bude vyšetřovat detektiv inspektor Bradley. Uvedli mě do jeho kanceláře. Inspektor Bradley seděl u stolu a četl nějakou složku, krátce vzhlédl a dál si mě nevšímal. Škrábala jsem se na noze a počítala stropní panely. „Posaď se. Je moc dobře, že sis s námi přišla promluvit,“ ozval se konečně.

Prohlížela jsem si jeho obličej, zatímco rovnal papíry ve složce. „Dylan vypověděl, že v pokladničce byly nějaké fotografie,“ spustil, aniž by se na mě podíval. Jako by ho to ani nezajímalo. „Pověz mi něco o nich.“

„Byly to fotky z polaroidu.“

„Chci vědět, kdo na nich byl.“

„Na některých jsem byla já.“

Tvrdě se na mě podíval a našpulil rty. Hleděla jsem mu přímo do očí, neschopná je sklopit. „Tak mi řekni něco o tom vloupání.“

Sdělila jsem mu téměř všechno, ale jen to ne, že otec chtěl ty fotografie zpátky. Nepřerušoval mě, pouze se opíral v křesle a otáčel perem v prstech. Dospěla jsem až ke konci.

„Dylan vyprávěl jiný příběh.“

To mě překvapilo. Seděla jsem mlčky, nevěděla jsem, co bych měla říct. Mluvila jsem pravdu, pouze ne celou.

„Tvrdí, že tvůj otec mu zaplatil za ukradení pokladničky kvůli vyplacení pojistky.“

To bylo možné, podobnou věc udělal už dříve, ale viděla jsem jeho reakci, když zjistil, že schránka zmizela. Určitě by z ní napřed vytáhl ty fotky.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemá pojistku, tak k čemu by mu to bylo?“

„Proč by Dylan lhal?“

„To nevím.“

Vstal a vyšel z místnosti. Složka s dokumenty ležela jen pár centimetrů od mojí ruky. Domníval se snad, že se do ní tajně podívám? To proto mě nechal samotnou? Neměla jsem tušení a bylo mi to jedno. Vstala jsem a odsunula žaluzii kousek stranou, abych viděla ven. Při pohledu na lidi na ulici jsem se cítila nesmírně osaměle.

Inspektor se vrátil s hrnkem kávy a vyzval mě, ať si zase sednu. Když se podíval na netknutou složku, zdálo se, že je zklamaný. „Dylan mi řekl, že ty fotografie byly obscénní.“ Upírala jsem pohled na stůl, zatímco míchal kávu a škrábal lžičkou o dno tak, až to bylo otravné.

Zvedla jsem oči. „Můžu dostat kávu?“

„Ne, nemůžeš. Asi si neuvědomuješ, že jsi na policejní stanici!“

Rozmrzele jsem sklopila oči. Věděla jsem, kde jsem, ale neprovedla jsem nic špatného. Jenže něco špatného jsem přece jenom dělala. Najednou jsem dostala strach, že ve složce mohou být ty fotky. To proto se mě na ně ptá? Chce, abych se usvědčila sama?

Podívala jsem se na něho. „Nebyly obscénní, byly to normální fotografie.“

„Dylan mi řekl, že jsi na nich nahá. Nemyslím, že fotky nahých lidí jsou normální.“

Nevěděla jsem, co mám říct. Najednou praštil dlaní do stolu a já nadskočila. „Dochází mi trpělivost, dámo! Vím, že fotky byly nestydaté a že je pořídil tvůj otec. Chci, abys je popsala.“

Mlčela jsem.

„Pokoušíš se mi říct, že fotky, na nichž jsi nahá, jsou naprosto normální?“

„Ano,“ přikývla jsem, „tyhle ano. Byli jsme na pláži a já se koupala.“

„Nahá?“

„Ano, plavu nahá, dělá to mnoho lidí.“

„Takže ty fotografie byly pořízené na pláži? Kdo další tam ještě byl?“ Takto pokračoval a občas si něco poznamenal do složky. Podle mě vězení bylo pouze plané slovo. Čas od času změnil téma, mluvil o Moiře, Dylanovi a mém otci. Pokaždé když jsem si myslela, že už skončil, tak se vrátil k těm fotografiím.

Výslech trval téměř osm hodin. Znovu opustil místnost, tentokrát na déle než půl hodiny. Kolem deváté večer se ozvalo váhavé zaklepání. „Dále!“ vyštěkl Bradley. Nějaký policista mu oznámil, že mě otec chce vidět. „Řekněte mu, že musí počkat.“

Následovala další hodina, než detektiv inspektor Bradley zamířil ke dveřím. „Pošlete pana van der Plaata dovnitř.“ Potom tam stál otec a já byla šťastná, že ho vidím, že snad už budu moct jít domů.

„Dokončil jsem výslech vaší dcery. Můžete si ji odvést domů.“ Stanul před mým otcem s tváří jen několik centimetrů od jeho. „Máte chytrou dceru, pane van der Plaate. Jste velmi šťastný muž. Zajímalo by mě, jestli budete mít takové štěstí navždy.“ Pak se prosmýkl kolem otce a vyšel ven z kanceláře.

Cestou domů se mě otec na všechno podrobně vyptával, dokud se neujistil, že mi skutečně nic neuklouzlo. Dylana obvinili z přijetí kradené věci a druhý den po soudním líčení odcestoval na svůj jihoafrický pas ze země. Otec mluvil o vydání stíhané osoby a zuřil, že Dylan uprchl. Měla jsem pocit, že Dylan vytrpěl už dost, vždyť se teď musel skrývat. Je nutné poznamenat, že jsem si svůj názor nechala pro sebe.

Zklamaný otec přenesl hněv na Moiru, mluvil o tom, že ji bude žalovat. „Tím se světu ukáže jako moc špatná matka, je to obyčejná kriminálnice. Žádný soud na světě jí nesvěří Jamese do péče.“

Cítila jsem se nepříjemně. O čem to všechno je? Kuje otec tyhle pikle proto, aby odstranil Moiru z cesty? Zhatilo mu plány, když Dylan otevřel pokladničku? Věděla jsem o jeho pletichaření, chtěl totiž odvézt Jamese do zámoří bez Moiřina svolení. Chtěl nechat chlapce u svojí sestry v Holandsku. Problém spočíval v tom, že neměl Jamesův očkovací průkaz. Ten vlastnila Moira.

Použil Jamesovo jméno, šel na kliniku a nechal se očkovat. Nebylo to nic těžkého. Nabídl sestře, že za ni vyplní formulář, když vidí, kolik má práce. Tento doklad byl mezi těmi, které Dylan spálil.

Po krátkém rozhovoru s Moiřiným otcem spadla obžaloba Moiry pod stůl. Nevím, o čem se bavili, ale ať to bylo cokoliv, zabralo to. Otec se už o tom nikdy nezmínil.

Můj život sklouzl zpátky do monotónních školních dnů, krmení zvířat a plnění povinností. Provázela mě zasmušilá nálada a hrozila, že mě zadusí. Občas jsem měla pocit, že pod její tíhou vůbec nemohu dýchat. Stala se součástí mého života. Chvílemi jsem byla tak na dně, že pouhé uvaření čaje nebo vyžehlení halenky mě naprosto vyčerpávalo. Musela jsem vyvinout mamutí úsilí, abych získala dostatek energie na překonání dne. Zápasila jsem s učením ve škole i s domácími úkoly.

Stále jsem se probouzela za rozbřesku. Ležela jsem tak dlouho, jak jsem se odvážila. Poslouchala jsem spícího otce a čekala na drobnou změnu jeho dechu, která by mě upozornila, že se budí. Potom jsem bleskově vyskočila z postele, dříve než mi mohl položit ruku na stehno a přitáhnout si mě k sobě. Většinu rán se mi podařilo utéct včas, ale v noci a během víkendů jsem tomu neunikla.

Byl pátek a my se vraceli z nákupu. „Máš mě ráda?“ zeptal se otec.

Pořád se mě na to ptal. A já mu vždycky odpovídala: „Ano, mám tě ráda.“ Byla to pravda. Byl mým ochráncem, otcem a jediným přítelem. Zato jsem nenáviděla jeho penis a špatné nálady. Nejvíce jsem ho měla ráda, když byl laskavý a jeho hlas zněl měkce a jemně. „Ano, mám tě ráda.“

„Víš, že ve starém Egyptě se faraoni ženili se svými dcerami?“

„Ne, myslela jsem si, že je to protizákonné.“

„Tenkrát to tak nebylo. Nyní jsou lidé opravdu hloupí a mají proti tomu zákon. Jednoho dne se ten zákon změní a otcové se zase budou smět ženit se svými dcerami.“

„Ale já myslela, že ten zákon přijali kvůli tomu, že když se jim narodí dítě, tak je deformované.“

„Kdo ti navykládal takové nesmysly?“

„Ian. Ukázal mi fotku telete se šesti nohama a řekl, že je to výsledek příbuzenského křížení.“

Neřekla jsem mu, že Ian ještě dodal, že i já budu mít takové dítě, ani to, že Moira řekla svojí rodině o tom, co viděla.

„Co ten může vědět? Je to jenom hloupý kluk.“ Otec odbočil k našemu domu a zaparkoval. „Opravdu mě máš ráda?“

„Ano, opravdu,“ potvrdila jsem. Neviděla jsem pečlivě nastraženou past.

„Takže si mě vezmeš?“

„To nemůžu,“ zasmála jsem se, „je to nezákonné.“

„Ale kdyby to nebylo nezákonné, tak by ses za mě provdala?“

A bylo to. Ocitla jsem se v myšlenkové pasti. Jestliže řeknu ne, odvětí, že ho nemám ráda, bude dotčený, rozrušený a nazlobený. Přitom jsem věděla, co se děje, když se zlobí. Jestliže řeknu ano, co si pomyslí Bůh? Riskla jsem ano. Copak by se se mnou mohl oženit? Druhý den byla sobota a otec mě vybídl, ať si sundám prstýnek, ten který mi kdysi darovala Tisha. Prohlásil, že potřebuje vyčistit.

Později toho dne jsme se projížděli po ostrově. Otec zaparkoval a řekl mi, ať počkám. Sešel ze silnice a utrhl několik zaprášených polních květin. Rozevlátým gestem otevřel dveře na mojí straně a podal mi kytici. Potom mě požádal, ať vysednu z auta. Ušli jsme několik kroků po štěrkové cestě, když se zastavil. „Tohle je perfektní místo.“

Rozhlédla jsem se, občas jsem byla skutečně natvrdlá. „K čemu?“

„K našemu sňatku.“

Udělalo se mi nevolno. „Nemůžeme jednat protizákonně a lidi musí oddat kněz.“

Vysvětlil mi, že to není nutné. Pokud si vyměníme manželský slib a navleču ti prstýnek na prst, budeme legálně oddaní, zejména když naše manželství je předem naplněné. „Chci, abys po mně opakovala manželský slib,“ pokračoval. „Já Tanjas van der Plaatová odevzdávám se tobě, Ronalde van der Plaate, a přijímám tě za manžela. Slibuji, že ti zachovám lásku, úctu a věrnost…“

Zaváhala jsem a otec na mě vrhl obviňující pohled. „Myslel jsem, že mě máš ráda.“

„Mám,“ odvětila jsem automaticky a přála si, aby se zem otevřela a pohltila mě, jenže se to nestalo. Stále jsem mlčela.

„Tak dělej.“

„Já Tanjas van der Plaatová odevzdávám se tobě, Ronalde van der Plaate, a přijímám tě za manžela. Slibuji, že ti zachovám…“ Odmlčela jsem se, protože jsem zapomněla, co následuje.

„… lásku, úctu a věrnost,“ napověděl mi otec.

„Lásku, úctu a věrnost,“ opakovala jsem.

Dívala jsem se vzhůru na plazivou rostlinu, šplhající po kmeni stromu, pod nímž jsme stáli. Z hustě olistěných větví visely kaskády květů. Asi právě proto si ho vybral, abychom při slibu stáli pod tak nádherným květenstvím. Téměř jsem nevnímala, jak recituje svoji část manželského slibu, ani to, jak mi navlékl prsten od Tishy. Prohlásil, že je to symbol jeho lásky a našeho spojení v jedno tělo. Ztratila jsem se někde v modři oblohy a vůbec jsem nepřemýšlela.

Oznámil, že nyní jsme manželé, a políbil mě na ústa. Měla jsem co dělat, abych ho neodstrčila. Místo toho jsem pevně stiskla víčka a doufala, že Bůh je zaneprázdněný někde jinde. Jeli jsme domů naplnit naše manželství. Teď jsem byla otcovou manželkou. Past zaklapla.

Kolem toho kvetoucího stromu jsme projížděli často. Květy rostly a zvolna se měnily v obří lusky, které postupně dřevnatěly a byly větší než bumerang. Někde jsem četla, že muslimové nemusejí zůstávat v manželství, stačí jim třikrát zopakovat „rozvádím se s tebou“ a jsou rozvedení. Při každém průjezdu kolem toho stromu jsem v duchu pronášela tato slova, ale nic se nezměnilo. Ani tehdy, když lusky spadly na cestu a auta je rozjezdila na drť, nerozeznatelnou od ostatního štěrku.

KAPITOLA 26

Čtvrtého října 1976 jsem se dočkala sladkých šestnácti. Otec si mě naaranžoval na posteli a sledoval hodiny. Chtěl mít sex v okamžiku, kdy patnáct a šestnáct let splynou v jedno. „Šestnáct je dovolený věk,“ zasmál se, když do mě vnikl, „teď už jsi na to legálně dost stará.“

Byla jsem zticha. Tvář jsem měla přimáčknutou k jeho zpocené, chlupaté hrudi. Legálně dost stará, ale tohle legální nebylo. Nikdy jsem neměla milence, nikdy mi to nedovolil. Než se otec se mnou oženil, držela jsem se tenké nitky naděje, že jednoho dne si najdu chlapce a uteču. Teď mi řekl, že jsem vdaná žena a že mi nikdy nedovolí dopustit se cizoložství.

Konečně se ze mě skulil a utřel si penis do spodků. Bylo dvacet minut po půlnoci. Šestnáct mi bylo přesně dvacet minut. Sprchovala jsem se a hlavici sprchy jsem si strčila mezi nohy. Málem jsem se opařila. Pustila jsem totiž horkou vodu, protože jsem si myslela, že zabije všechny spermie až do té poslední.

Osušila jsem se a utřela zrcadlo. Hleděla na mě bledá tvář bez úsměvu. Můj život se přede mnou předstíral v děsivé jednotvárnosti. Bez iluzí, beze snů. Takový bude můj život. Jiní lidé založí rodiny a budou žít šťastně, ale já ne. V duchu jsem se modlila, aby se stal zázrak. Možná že příští rok bude jiný.

***

V roce 1977 mi bylo sedmnáct. Otec mi opět přikázal, jak si mám lehnout na postel, a opět sledoval hodiny. Rok utekl jako voda. Kolik času jsem asi musela za tu dobu prostát pod sprchou? Přestala jsem to dávno počítat.

Ano, v tom roce mě vzal otec do Evropy, cestou jsme se zastavili v Indonésii. Pamatuji si krásu a vlídnost lidí, pětihvězdičkový hotel, v němž jsme se ubytovali, i na zahanbující výprask, jenž byl tak divoký, že lidé ve vedlejším pokoji bouchali na spojovací dveře. Když do mě otec dál kopal, asi zatelefonovali na recepci, protože někdo zaklepal na dveře našeho pokoje. Otec je pootevřel a držel za nimi nohu, aby se nedaly otevřít dokořán. Já ležela schoulená bolestí mezi dvěma postelemi.

Jeden z několika hlasů se zeptal: „Potřebujete čisté ručníky?“

„Ne, už je máme.“

„A co převléknout postele?“

„Ne, chci odpočívat, běžte pryč.“ Zabouchl dveře a zajistil je řetízkem.

„Zvedni se z podlahy, ty mrcho. Jsi vždycky tak zatraceně dramatická. Jdu ven, tak si můžeš aktualizovat svůj deník.“

Právě ten se stal příčinou mého zbití. Přestala jsem si ho psát, což byl můj drobný protest. Začalo to tím, že jsem si nepamatovala, kolikrát jsme spolu měli sex od odjezdu z Port Vily. Otec se to pokoušel spočítat a požádal, ať se podívám do svého deníku, v němž jsem měla sex zapisovat šifrou „sklenice mléka“.

Vrátil se v dobré náladě. Deník jsem poslušně doplnila a šli jsme dolů na večeři. Personál se ke mně choval chladně, k otci naopak přátelsky. O několik dní později se otec vrátil na pokoj pro fotoaparát a recepční si mě mezitím vzala stranou. „Měla byste být k manželovi milejší. Má vás velice rád, není dobré, abyste se stýkala s jinými muži.“

„Ale já se s nikým nestýkám,“ zvolala jsem a divila se, že mě z něčeho takového obviňuje.

„Pšt, chceme vám pouze pomoct. Váš ubohý manžel je tak nešťastný, řekl nám o vašem příteli. Musí vás nesmírně milovat, chce si vás udržet.“

***

Na Bali jsme na rýžových polích pátrali po hadech pro jednoho přítele, jenž vlastnil soukromou zoologickou zahradu. Do Holandska jsme letěli s mojí příruční taškou plnou hadů, zabalených odděleně po jednom v povlacích na polštář. Otec trval na tom, že je povezu já. Dva z nich zoo odmítlo – prý byli příliš jedovatí. Udělalo se mi špatně, letěla jsem přes půlku světa se smrtelně jedovatými hady v tašce.

Nový rok jsme strávili v Anglii. Tam jsem se setkala s nevlastním jedenáctiletým bratrem Richardem. Byl moc milý, jezdili jsme na jeho skateboardu, ale pořád jsem padala. Vrátili jsme se do Holandska o něco dříve, než bylo v plánu, protože Richardova matka a můj otec se pohádali.

Problém s hady byl vyřešen. Dědeček řekl, že hadi spolu bojovali a vzájemně se pokousali, takže pošli skoro současně. Teta mi ale prozradila, že v den našeho odjezdu děda postavil terárium do sněhu a hadi umrzli.

Měsíc s tetou jsem si užívala. Otec mě nemlátil, a dokonce mě s ní pustil na nákup. Teta mi koupila krásné bílé pletené šaty a potom jsme si daly kávu v příjemné kavárně. Nicméně se to stalo pouze jednou, protože otec byl otrávený a chtěl vědět, kde jsme byly tak dlouho.

Nadále měl se mnou sex. Sdíleli jsme společný pokoj a jednoho rána, když už téměř vrcholil, teta zkusila otevřít dveře. „Proč jste zamčení?“ Otec mi naznačil, ať mlčím. Teta znovu zabouchala. „Otevři, nesnáším zamčené dveře.“

Otec se udělal a rychle se utřel do spodků. „Jdi otevřít,“ zašeptal.

Natáhla jsem si kalhoty a tričko a šla ke dveřím, utřít jsem se už nestačila. Otevřela jsem s předstíranou ospalostí. „Promiň, nevěděla jsem, že jsou zamčené.“ Teta se podívala přes moje rameno. Otec měl přikrývku přetaženou přes hlavu. „Táta ještě spí,“ zašeptala jsem a protáhla se kolem tety na toaletu.

Pokoušela jsem se očistit rukou. Když jsem splachovala otcovo sperma a představila si, jak se lepí na odpadovou rouru, udělalo se mi špatně.

Vrátili jsme se do Port Vily a můj život se opět točil kolem školy, krmení zvířat a sexu.

K našemu ostrovu připlula turistická loď Lindblad Explorer plná bohatých lidí, kteří toužili zahlédnout minulost, než ji zničí budoucnost. Chtěli vidět primitivní kmeny a svět nedotčený turistikou. Na palubě byl i jeden náš rakouský zákazník. Otec přijal dálnopis od kapitána, jenž nás zval, ať se k nim na týden, během něhož budou cestovat po Nových Hebridách, přidáme. Výměnou za to chtěl, aby otec přinesl fotografie buše a kmenového života a uspořádal přednášku.

Při návštěvě ostrova Erromango se otec doslechl o tradičním obřadu, jenž právě probíhal na ostrově Tanna, a zařídil, abychom se ho mohli zúčastnit. Na Tanně se nachází sopka Yasur, která je nejsnadněji přístupným činným vulkánem na světě. Během oslav toka dochází k výměně žen z jedné vesnice za ženy z druhé.

Po vysazení na pláž jsme zahájili dlouhou jízdu po lávových polích. Konvoj džípů jel po klikatých cestách, pokrytých popelem zbarveným od modročervené po šedou barvu. Vypadalo to jako krajina na surrealistickém obrazu. Kromě několika stromů byl terén holý a jen v dáli bylo vidět stěnu džungle. Z horké vody v jezeře stoupala pára a sopka se tyčila strmě a temně, hřměla a vydechovala páru a jedovaté plyny, jež se mísily s nízko visícími mraky.

Pláň zaplnila tisícovka zpívajících bojovníků s tvářemi pomalovanými rudou, žlutou a modrou barvou. Měli na sobě pouze kryty na penis a tkané čelenky ozdobené peřím a listy. V rukou drželi oštěpy.

Dovedli nás na lávový násep. Posadila jsem se na úpatí a měla jsem výhled jako z první řady. Lodní stewardi pobíhali, přikrývali dlouhý stůl bělostnými ubrusy a chystali gurmánský banket. Servírovali na kostním porcelánu, křišťálovém skle a se stříbrnými příbory a ubrousky. Chovali se, jako by každý večer připravovali jídlo vedle hord divokých domorodců.

Začal tanec toka. Ve středu tanečníků se krčila malá skupina vyměňovaných žen a dívek, tváře pomalované složitými vzory, jež zvýrazňovaly krásu jejich tmavých očí. Měly na sobě pestrobarevné sukně z trávy, peří a listů. Muži zvolna tančili směrem k nim. Jejich zpěv smíšený se hřměním sopky doprovázel dusot nohou a rachocení tanečních chřestítek, upevněných kolem kolen. Zastavili se asi dvacet metrů od žen a pak na ně s divokým pokřikem zaútočili. Ženy ječely a tiskly se k sobě. Muži se v poslední sekundě zastavili. Na okamžik zavládlo ticho a pak se muži s tichým zpěvem a rytmickým podupáváním zase vzdalovali.

Tančili celou noc. Mraky odpluly a měsíc vypadal jako bílá koule. Tanečníci byli stále nevázanější a posedlejší, dostávali se do horečnatého stavu a jejich útoky mezi oblaky popela a v elektrizující atmosféře působily nezkrotně.

Vstala jsem, abych si vzala něco k pití, když se muži prudce otočili a mlčky stáli sto metrů ode mě. Potom se pomalu blížili. Věděla jsem, co bude následovat. Byl to děsivý pohled – tisíc polonahých, divoce pomalovaných mužů, pokřikujících a mávajících oštěpy. Musela jsem se hodně ovládat, abych nevyskočila na násep. Nechtěla jsem ztratit tvář, proto jsem zůstala na místě. Bojovníci se zastavili jen kousíček ode mě. Zachytila jsem těžký pižmový pach potu a kokosového oleje. Byli tak blízko, že jsem viděla jejich oči podlité krví. Chvilku jsme na sebe mlčky zírali, popel se pomalu usazoval a přízračně se třpytil v měsíčním svitu. Pak se začali smát. Také jsem se rozesmála. Hladina adrenalinu poklesla a bohatí lidé za mnou, kteří hledali dobrodružství, se rovněž smáli.

Domorodci na mě zaútočili ještě třikrát, ale pak se mě nasytili. Vrhli se na atraktivní blondýnku po mé levici, ale na tu to bylo příliš. Když ji tanečníci obklopili, zděšeně zaječela a svalila se na záda.

Po východu slunce donesli toka tyče, což jsou vysoké kůly ozdobené peřím. Měla následovat porážka prasat. Přes dvě stovky vepřů ležely vedle sebe se svázanýma nohama. Jakmile je začali zabíjet, šla jsem pryč. Tuto část obřadu jsem nemohla snést, vadilo mi vyděšené kvičení, pach krve a tisíce much. Bylo to příliš i pro turisty, a proto jsme se vrátili na loď. Zůstala jsem s otcem na palubě ještě jeden den a následující ráno jsme odletěli zpět do Port Vily.

KAPITOLA 27

Během školních prázdnin přišel otec s dalším nápadem. Budu jeho privátní prostitutka. Přikázal mi, ať napíšu seznam sexuálních praktik a poplatky za každou z nich. Napsala jsem pouze ty jednoduché, protože jsem věděla, že je budu muset provádět. Nestačilo to, dopsal další a přiměl mě znovu napsat všechny. Bylo to asi dvacet položek počínaje prostou souloží přes orální sex, bití rákoskou a svazování až po anální styk.

Do přízemí domu umístil manželskou postel, červená světla a stolek u dveří s uvedeným seznamem. Když dostal chuť, poslal mě obléct si šaty, které mi připravil, namalovat si kolem očí černé linky a rty nalíčit křiklavou rtěnkou. Tu jsem si musela nanést i na bradavky. Poslechla jsem. Čím dříve začnu, tím dříve to skončí, to bylo jediné, na co jsem myslela.

Zaklepal na dveře a předstíral, že je někdo neznámý. Podíval se na seznam, vybral si z nabídky služeb a položil peníze na tác. Otevřel láhev vína. Sám pil velmi málo, ale mě nutil pít tolik, až jsem se opravdu opila.

Svou roli hrál velmi dobře, měl krutý a odtažitý výraz tváře a choval se hruběji než obvykle. Při análním sexu jsem plakala bolestí a pokoušela se odtáhnout, ale pevně mě držel a vrážel do mě ještě tvrději. Věděl, že mě nikdo neuslyší. „Nebuď bábovka, mysli na peníze, které platím,“ zachraptěl.

Byl nenasytný, někdy přicházel za jeden večer i třikrát. Když se konečně uspokojil a odcházel nahoru, vzal z tácku peníze a strčil si je do kapsy. Následující den jsem krvácela a trpěla kocovinou. Jednoho dne seznam zmizel, stejně jako rybářský prut, kterým mě mlátil. Hledali jsme všude, ale nikdy jsme je nenašli.

Jamesovi bylo tři a půl a trávil s námi méně času. Ke kontaktu otce s Moirou docházelo výjimečně. Jednou byl James u nás a já rozčílila otce, když jsem nechtěně připálila slaninu. James se zatoulal do zahrady, a tak jsem pro něj vyběhla. Když jsem se vracela, otec zrovna zvedal kouřící pánev ze sporáku. „Krucinál, to nemůžeš být opatrnější?“

Mrštil s ní do okna a střepy se vysypaly na dřez. „Proč to děláš?“ zeptala jsem se.

„Takhle se mnou nemluv,“ vyštěkl a popadl smeták. Při první ráně upadl smeták od násady a skončil v rohu kuchyně. Schoulila jsem se a křičela, ať přestane. Odhodil násadu a s nadávkami do mě začal kopat.

Do kuchyně vběhl plačící James. Otec si ho nevšímal a já se pokoušela vtisknout mezi dřez a stůl. V panice jsem si nevšimla rozbitého skla. Botou mě tvrdě kopl do stehna a já myslela, že mě ta bolest zabije. Vykřikla jsem. To bylo na Jamese příliš. Skočil dopředu, pověsil se otci na nohu a chtěl mu zabránit, aby mě dál kopal. Myslím, že to otce šokovalo, jako by se mu tím vrátily smysly. Setřásl Jamese z nohy a odešel. James se ke mně přitiskl. „Neplač, Tanjas, budu se o tebe starat.“

Zametla jsem sklo a smyla si krev z rukou. Na nohou a pažích mi naběhly boule a na boku jsem měla modřinu velkou jako pěst. Když jsem vešla do obývacího pokoje, otec se na mě usmál, jako by se nic nestalo. „Nechtěla by sis jít zarybařit?“

Dojeli jsme k malé řece a hodili do vody udice s návnadou. Všimla jsem si, že otec při chůzi napadá na nohu. „Asi jsem tě kopl moc silně,“ zasmál se, „zlomil jsem si palec.“ Své myšlenky jsem si nechala pro sebe.

Čtvrtého října 1978 mi bylo osmnáct. Mezi dárky mě čekala nádherná bílá kočka s modrýma očima. Jmenovala se Bijoux. Když jí bylo devět měsíců, zjistila jsem, že bude mít koťata. Chovala se ještě přítulněji, nepouštěla mě z dohledu a hodiny mi olizovala ruce. Po narození koťat jsem připravila krabici a vystlala ji starým svetrem, jenže Bijoux přenášela koťata vždy tam, kam jsem se posadila. Otec nakonec ztratil trpělivost. „Zavři ji do prádelny,“ přikázal mi.

O víkendu jsem vlezla do vany a myla si vlasy. Otec do ní vlezl za mnou. Měl erekci. Spěšně jsem splachovala mýdlo z vlasů, ale nebyla jsem dost rychlá. Zatímco mi to dělal, uslyšela jsem zdola mňoukání. „Přestaň, něco se děje, slyším Bijoux.“

„Ty a ta tvoje zatracená kočka. Někdy si myslím, že ji máš raději než mě.“

Zatímco jsem se pokoušela uvolnit, mňoukání znělo stále zoufaleji. Snažila jsem se otce přesvědčit, ale dopálil se. „Nech toho,“ odsekl, „už přestala.“ Byla to pravda, jenže já se nemohla zbavit pocitu, že něco není v pořádku.

Po celou dobu tekla do vany horká voda a při odtékání klokotala otvorem ven. Otci to trvalo věčnost. Když konečně skončil, vyskočila jsem z vany, zabalila se do osušky a utíkala dolů ze schodů.

Sotva jsem otevřela dveře, věděla jsem, co se stalo. Celou dobu hořel ohřívač vody a spotřeboval veškerý kyslík a všechna okna a dveře byly zavřené. Bijoux ležela mrtvá na podlaze. Křičela jsem a hledala koťata. Našla jsem je na dně koše na špinavé prádlo, kam je Bijoux schovala. Všechna ještě žila.

Otec mě zastihl, jak pokládám Bijoux na betonovou plochu pod přístřeškem na auto. Nádherné modré oči měla dokořán, dívala se do prázdna, tlamičku otevřenou. Otec byl bez sebe. Klekl si a zjišťoval, jestli jí tluče srdce. Potom strčil kočce prsty do krku, zaklonil jí hlavu a začal jí dýchat do plic. Stála jsem a po tvářích mi stékaly slzy. Bylo mi jasné, že koťata bez ní nemají šanci přežít, byla ještě příliš malá.

Bijoux nereagovala. Otec ji pleskal po čenichu a pak po očích, ale pořád nic, proto pokračoval s umělým dýcháním. Kočka najednou kýchla a začala dýchat. Odnesla jsem ji nahoru a otec mě následoval s koťaty. Konec nebyl šťastný, Bijoux měla vážně poškozený mozek. Neviděla, nemohla chodit, měla rozšířené zorničky. Musela jsem ji krmit a nosit do zahrady vyvenčit se. Vzdor všemu měla nadále mléko pro koťata. Nemohla je ale čistit, proto jsem to dělala místo ní, masírovala jsem je a dvakrát denně čistila.

Bijoux začala asi po měsíci trochu vidět a dokázala se i sama nažrat. Stále se ještě učila chodit, jenže měla problém zastavit, narážela do zdí. Byl to děsivý pohled, ale každý den jsem viděla zlepšení. Koťata už byla dost velká na odstavení, a tak jsem je učila pít z misky.

Jednoho dne po návratu ze školy jsem zjistila, že otec postavil v zahradě malou ohradu z drátěného pletiva. Strašlivě jsme se pohádali, ale byl neoblomný, kočky zůstanou venku. Nesnášel nic zmrzačeného nebo duševně nemocného, a pohled na Bijoux pro něj byl nesnesitelný. Prosila jsem ho, ať přidělá na ohradu střechu. „Je to kočka, nepotřebuje střechu.“ Nakonec jsem zakryla polovinu ohrádky kartonem, frustrovaná tím, že víc nedokážu udělat.

Tu noc silně pršelo. Chtěla jsem jít zkontrolovat kočky, ale otec mě nepustil z postele. Ráno byla Bijoux mrtvá. Její krásná bílá srst byla promáčená a ušpiněná blátem, v němž ležela. Modré oči měla otevřené a koťata se k ní tiskla celá roztřesená a mokrá. Žalostně mňoukala, když mě uviděla. Odnesla jsem je dovnitř, osušila je a nakrmila.

Smrt Bijoux byla hrozná tragédie, ale utěšoval mě pocit, že teď je na lepším místě. Vzpomínám si, že jsem si pomyslela, že nebe začíná být přeplněné.

V roce 1979 mi otec začal podávat metakvalon, hypnotickou drogu prohlašovanou za jednu z nejbezpečnějších tablet na spaní. V jeho představě to byla ideální alternativa alkoholu, ačkoliv mě občas nutil zapíjet tabletky vínem.

Nenáviděla jsem je. Chutnaly hořce a trvalo přes osmačtyřicet hodin, než jsem přestala pociťovat jejich účinek. Dělalo se mi nevolno, zvracela jsem a někdy i omdlévala. Zpočátku mi dával pouze jednu, ale brzy zvýšil dávku na tři nebo čtyři. Po dvaceti minutách od spolknutí mi zcela znecitlivěly končetiny. Nemohla jsem se pohybovat, nemohla jsem ho odstrčit. Nakláněl se blíž ke mně a kladl mi otázky. Mám nějakého přítele? Řekla jsem to někomu? Nehodlám to nikomu říct? Zvykla jsem si předstírat, že jsem více mimo, než jsem opravdu byla. Bála jsem se, že na něco odpovím špatně a nebudu schopná se bránit. Když se konečně dostavila temnota, byla to úleva. Ráno jsem se probouzela rozbolavělá, někdy i krvácející, často jsem chodila k lékaři se záněty močového měchýře.

Někdy si říkám, že je lepší, když jsem nevěděla, co dělal během času, kdy jsem byla duchem nepřítomná. Vím, že mě fotil, jeho posedlost fotografováním mého těla nikdy nepolevila. Zahájil sérii každoročních snímků pořízených ve stejný den a ve stejné pozici. Nenáviděla jsem ten zatracený fotoaparát a otcovo přesvědčování, abych zaujala určitou pózu.

Čtvrtého října 1979 mi bylo devatenáct. Ačkoliv jsem neomezeně cestovala s otcem po ostrovech, na realitě se nic nezměnilo. Našla jsem domov pro tři koťata a otec trval na tom, abych si ponechala to bílé. Dala jsem mu jméno Sněhulák. Matka přijela ze Santa, kde nyní žila, a ječela na mě, protože jí někdo řekl, že pracuji jako prostitutka. Devatenácté narozeniny jsem uvítala obvyklým sexem.

Konečně jsem se rozhodla, že chci být lékařkou. Viděla jsem tolik utrpení, děti s polámanými pažemi, tuberkulózou, malárií, podvýživou, a chtěla jsem to změnit. Chtěla jsem odstranit bolest z jejich očí. To mi poskytlo motivaci k boji s vlastními depresemi a dodávalo chuť ke studiu.

Zdálo se, že otec je maximálně pro. Na konci roku 1979 jsme letěli na Fidži k přijímacímu pohovoru na lékařské fakultě. Moje znalosti z chemie nebyly nejlepší, ale i tak řekli, že pokud se trochu zlepším, přijmou mě. Byla jsem nadšením bez sebe. Stanu se lékařkou. Vrátila jsem se na střední školu, na další opakovací rok. S radostí jsem zjistila, že se mi podařilo zlepšit si známky tak, aby mě na Fidži přijali. V únoru 1980 jsem měla nastoupit do přípravného ročníku.

V den ukončení střední školy mi otec oznámil, že si přeje, abych si udělala rok prázdnin, prý jsem příliš tvrdě pracovala. Nebyla jsem v takovém postavení, abych se s ním mohla přít. Slíbil mi, že mě nechá zapsat ke studiu medicíny od února 1981.

Na konci roku 1980 mi sdělil, že si moje studium na Fidži nemůže dovolit. Bylo by příliš nákladné a navíc nevidí důvod, proč by měl žít sám. Co jsem mohla dělat? Neměla jsem žádné peníze a nikoho jsem neznala.

Rok 1981 byl jedním z nejosamělejších roků mého života, byl to rok, kdy jsem dosáhla jedenadvaceti let. Můj deník bylo smutné čtení. V průběhu týdne jsem sedávala den po dni sama se svým kocourem. Měla jsem zakázáno vycházet z domu. Uklízela jsem, a když bylo všechno čisté, četla jsem si. Sedávala jsem na balkoně s konvicí čaje, poslouchala klasickou hudbu a postupně četla knihy z otcovy knihovny.

Z domu jsem vycházela pouze s otcem na nákup potravin. O víkendu se zavíral do pracovny a vyráběl padělky artefaktů. Nějaký starý muž mu ukázal, jak se vyrábí „těsto“, z něhož byla zhotovená většina uměleckých děl na Nových Hebridách. Používaly se k tomu ztluštělé kmínky vinné révy. Nastrouhala se z nich lepkavá, hutná masa, která se snadno modelovala a pak ztvrdla jako dřevo. Po vytvarování na rohoži s jemnou sítí připojil otec k výtvoru prasečí kly a celé to pomaloval barvou. Potom dodal výrobku patinu speciálním sprejem a jemným kouřem v udírně. Nestíhal uspokojovat požadavky prodejců po celém světě.

Toho roku se Moira provdala za muže se dvěma dětmi, jedno z nich byl kluk o rok starší než James. Krátce poté se přestěhovali do Sydney. James mi nesmírně chyběl, ale byla jsem šťastná, že má normální rodinný život.

KAPITOLA 28

V květnu 1982 se kvůli závodu z Taurangy do Port Vily náš přístav zaplnil jachtami. Po vyplutí z Taurangy to všechny nezvládly. Jachta Golden Eagle to vzala oklikou přes město Ouvea v Nové Kaledonii, což byl jeden z odlehlých ostrovů francouzského teritoria. Tam narazila na jedinou nezmapovanou skálu v zálivu a do několika minut se potopila. Neohrožená osádka doplavala několik set metrů na pobřeží.

Nějaký francouzský kuchař z jediného hotelu ve městě Ouvea viděl potopení jachty a už je čekal na břehu se stříbrným podnosem s poháry a lahví šampaňského. Jachtaři promáčení na kůži seděli v tropickém slunci na jedné z nejkrásnějších pláží na světě a popíjeli francouzské šampaňské!

Pojišťovna Lloyds kontaktovala otce, a proto jsme letěli do Ouvea. Jachta se zjevně potopila v hlavní plavební dráze, a to představovalo možná rizika.

Sasha, majitel letoviska, nás vyzvedl na přistávací dráze v dlouhé, elegantní róbě a s malým pudlem v náručí. „Bylo to tak hrozné, ti chudáci byli celí mokří. Samozřejmě že jsem je ubytoval zdarma.“

V životě jsem takového muže ještě neviděla, mluvil a pohyboval se jako žena. Čas od času se dotkl vlasů a upravil si květinu zastrčenou za ucho. Choval se tak přátelsky, že nebylo možné nemít ho rád.

Několik dalších dní jsme spolupracovali při vyzvednutí a odtažení jachty Golden Eagle z moře. Místní četníci byli velmi nápomocní a večer jsme se všichni nahrnuli do malé restaurace, kde se podávaly vybrané lahůdky. Sasha nám nakládal na talíře hory jídla. Otec, jenž nemluvil francouzsky, mi zakázal prozradit, že já umím. Chtěl, abych zjistila, o čem mezi sebou hovoří pro případ, že by zmínili něco, co by měl vědět o jachtě Golden Eagle. A tak jsme mluvili anglicky, četníci francouzsky a všichni jsme se hodně smáli. Četníci často uráželi mého otce, ale to jsem mu nepřekládala.

Po několika dnech jsme odletěli zpět do Port Vily a čekali, až pojišťovna Lloyds rozhodne o dalším postupu. Z Nového Zélandu se donesla zpráva, že se jachta musí zachránit.

V Port Vile jsme si najali loď. Potřebovali jsme naložit nezbytnou výbavu, potápěčskou výstroj a kovové sudy, aby se poškozená jachta Golden Eagle udržela na vodě. Byl to vyčerpávající týden, pracovali jsme celé dny, ale nakonec byla jachta vyzvednuta a dotažena na břeh. Četníci nám opět pomáhali ze všech sil a otec jim dovolil půjčit si naši potápěčskou výstroj.

Předposlední večer našeho pobytu jsme šli na koktejlovou party, pořádanou na četnické stanici. To tedy byl večírek! Dlouhý stůl v zahradě pokrýval vybledlý červeno-bíle kostkovaný ubrus. Stál pod přístřeškem tvořeným prodlouženou doškovou střechou, z něhož viselo několik hurikánových lamp, přitahujících hmyz. Nabídli nám pití z ohromující kolekce zaprášených lahví a já brzy zapomněla, že nemám umět francouzsky. Četník Robert, s nímž jsem se spřátelila již během předchozího pobytu, se na mě ohromeně podíval. „Mais, tu parles français!“

„Oui,“ přiznala jsem se a smála se jeho zděšení.

„Ale mělas mi to říct. Co si musíš myslet? Slyšelas naše urážky.“

Naklonila jsem se k němu a zašeptala: „Netrap se, otci jsem to neřekla.“ Vycítila jsem, že otec na mě zlostně zírá, jelikož nerozumí, o čem mluvíme, a je naštvaný, že jsem ho neposlechla.

Na konci večírku nás Robert pozval na ranní plavání. Chtěl nám ukázat mořský bazén se žraloky. Domluvili jsme se na šestou hodinu.

Probudila jsem otce v pět a Sasha v dlouhých karmínových šatech nám naservíroval snídani. Otec měl jednu ze svých špatných nálad. „Sakra, nikam nejdu.“

Pokoušela jsem se ho přemluvit, ale opatrně, abych ho nerozzlobila. Nepřála jsem si scénu, rozhodně ne za přítomnosti Sashi. „Tak dobře,“ řekla jsem nakonec, „ty jít nemusíš, ale já se několika žraloků nebojím.“

„Nebuď tak zatraceně arogantní,“ sykl. Řekl by toho více, ale dovnitř vešel Robert se Jeanem Marcem, dalším mladým četníkem. Během dlouhé jízdy se mě otec pokoušel přesvědčit, ať zůstaneme na pláži a jenom se díváme. Odmítla jsem to přeložit, a tak seděl vzadu a mračil se na mě.

Když jsme dorazili na místo, moře bylo klidné. Slunce ještě nevyšlo, takže voda byla šedivá a studená. Začínala jsem přemýšlet, jestli bych neměla krotit své nadšení. Robert ukázal na bazén u útesu, vzdáleného asi půl kilometru. Svlékla jsem si šaty a mířila k vodě v miniaturních bikinách. Navlékla jsem si ploutve a opláchla masku, než jsem si ji nasadila. Potom jsem vešla do vody a chladem zalapala po dechu.

Otec s Robertem si oblékli neoprenové obleky. Jean Marc si svlékl džíny a tričko a ponořil se vedle mě. Voda byla hluboká zhruba jen dva metry. Začala jsem si zvykat na chlad a přesvědčovala se, že tady žádní žraloci nejsou. Jenže vtom jsem uviděla jednoho, jak klidně plave vedle mě. Nebyl moc velký, měřil pouze tak jeden a půl metru. Usoudila jsem, že žraloci se možná chovají jako psi, vycítí strach. Nebojím se, opakovala jsem si v duchu, a nespouštěla z něho oči. Byl nádherně štíhlý, šedivý s bílým břichem. Hřbetní ploutev prořezávala hladinu. Pak zmizel.

U bazénu byl neuvěřitelně silný proud a já se musela držet korálu, aby mě neodnesl. Kolem mě proplula školka bodloků, doprovázená obrovským pestrobarevným ploskozubcem. A vtom jsem je spatřila. Zdálo se mi, že vidím asi dvacet žraloků dlouhoploutvých, všichni byli větší než já. Zvolna pluli u dna a proplétali se mezi sebou. Robert doplaval ke mně. „Uprostřed je lépe uvidíš.“

„To je dobré, vidím je i odtud,“ ujistila jsem ho. Přesto mě uchopil za ruku a táhl do otevřeného prostoru. Pomyslela jsem si, že tenhle Francouz je milý, ale docela bláznivý. Jean Marc a můj otec zůstali na kraji, očividně měli více rozumu.

Robert mi pevně svíral ruku a ukázal na žraloky, plující pod námi. „Nejsou velkolepí?“ zeptal se, když jsme na okamžik vyplavali nad hladinu. Strčila jsem hlavu zpět pod vodu, byli tam pořád. Začala jsem si být jistější, žraloci si mě všimli a neroztrhali mě. Koneckonců jsou to jenom přerostlé ryby.

Robert se náhle pustil za jedním žralokem, plujícím kolem nás. Chytil ho za ocasní ploutev. Žralok s ní mrskl, uvolnil se a zmizel v jedné z jeskyní. Nabyla jsem přesvědčení, že Robert trávil příliš dlouhou dobu na tropickém slunci.

Zatímco jsem se kochala pohledem, jeden větší žralok se překulil na záda. Měla jsem dojem, že se na mě dívá. Potom pomalu plaval směrem ke mně. Byla jsem strachem bez sebe, moje minibikiny nepředstavovaly vůči jeho zubům žádnou ochranu. Doplul jen centimetry pod moje břicho, převalil se, praštil mě ocasní ploutví do nohy a odplul.

Při podmořské zpáteční cestě jsem se žraloků už nebála. Více jsem se soustředila na gumu ve svých plavkách, protože mi praskla. Bylo obtížné plavat a spodní díl plavek udržet na sobě. Ke břehu jsem doplula v povznesené náladě. Plavala jsem mezi žraloky, a přitom ze sebe neudělala hlupáka.

Robert s Jeanem Marcem si mysleli, že jsem odvážná, ale otec prohlásil, že jsem jenom pitomá.

Když jsme se utírali, Jean Marc se zeptal, jestli bych nemohla zůstat na ostrově o něco déle a strávit s ním nějaký čas. Byla jsem smutná. I když jsem si to velice přála, věděla jsem, že to nepřichází v úvahu. Otec by to nikdy nedovolil.

Jean Marc mě požádal o adresu, ale odpověděla jsem, že mu ji dám později, ale neudělala jsem to. Byl to velice milý člověk, dopisovat si s dívkou jako já nemělo žádnou budoucnost.

KAPITOLA 29

Opět jsem začala vysedávat na balkoně našeho domu. Vypadalo to, že infekce mých močových cest nikdy neskončí. Každé tři dny mě trýznila nesnesitelná palčivá bolest. Stále jsem chodila k lékařům, ale nemohli najít příčinu. Seděla jsem na terase a brečela bolestí.

Cítila jsem se neuvěřitelně osamělá, přečetla jsem všechny knihy, některé dokonce několikrát. Začala jsem se zaměstnávat psaním. Nikoliv však deníků, i když i těch jsem se nevzdala. Otec je kontroloval, aby měl jistotu, že neobsahují něco, co si nepřeje, a že jsou aktualizované. Pustila jsem se do krátkých povídek a básní. Někdy jsem napsala příběh na otcovo přání. K Vánocům mě požádal o povídku s titulem Sexuální maniak.

V roce 1983 jsme obdrželi dopis od vanuatské vlády. Stála jsem s otcem před poštovním úřadem, když ho otevřel. Pamatuji si moře jiskřící v poledním slunci, tmavě zelené křoviny podél cesty a suché listí, které vířilo kolem našich nohou, zatímco mi četl jeho obsah. Jsme deportovaní. Máme třicet dní na vyřízení svých záležitostí a odstěhování. Otec se zhroutil na schody, svíral dopis v ruce a já v duchu šílela. Vanuatu byla má země, část mojí duše. Proč se tohle děje? Kam půjdeme? Co bude s našimi zvířaty?

Otec zašel za jedním z ministrů. Doslechli se, že žijeme jako muž a žena. Život je nespravedlivý. Jediné co mi v životě přinášelo radost, byly moje kočky a tropické rostliny pod balkonem. A o to jsem měla přijít kvůli jeho penisu. Přála jsem si, aby mu upadl.

Otec hodlal s vykázáním ze země bojovat. Chtěl se bránit tvrzením, že se mnou nemá sex. „Musíš prokázat, že jsi pořád panna,“ vybuchl. „Nikdo to nebude moct zpochybnit. Domluvil jsem ti návštěvu u doktora Rosselinniho.“ Doktor Rosselinni byl dobrý přítel mých rodičů, když žili v Austrálii. Houpal mě jako batole na kolenou.

Druhý den mě k němu otec odvezl. Zaparkoval před ordinací. „Ne aby ses vrátila bez toho potvrzení. Závisí na něm naše budoucnost.“

„Chápeš důležitost té věci?“ Chytil mě za bradu a otočil mi tvář, abych se dívala na něho. „Jestli je nezískáš, zodpovědnost přičtu tobě.“

Nepochybovala jsem, že vrátit se s prázdnýma rukama by mě mohlo stát život. Doktor Rosselinni mě nadšeně uvítal a nabídl mi židli. „Co pro tebe můžu udělat?“

Opakovala jsem mu historku, kterou mě otec v noci naučil. Moje kamarádky mě škádlily, že nejsem panna, a pomluva se začala šířit.

„Tohle je mizerné město, nic než drby,“ mumlal, zatímco zapisoval něco do mojí složky. Potom zvedl oči. „A jsi panna?“

„Ano,“ lhala jsem a nenáviděla se za to.

„Tak to není problém, jenom provedu rychlou kontrolu. Sundej si za zástěnou kalhotky a lehni si na pohovku.“

Zděšeně jsem na něho zírala. Neuvědomila jsem si, že se mi bude chtít tam dolů podívat. Udělala jsem, o co žádal, a pevně jsem zavřela oči, když mi zvedl nohy a paty přitiskl k hýždím. Roztáhl mi kolena a prohlížel mě pomocí špachtle a světla.

„Co se ti stalo?“ zvolal zděšeným tónem. „Máš na jedné straně hlubokou jizvu. Jak jsi k ní přišla?“

„Já… já nevím,“ vykoktala jsem. Hanbou bych nejraději umřela.

Prohlížel mě ještě několik minut. Pak zhasl světlo a stáhl si gumové rukavice. „Můžeš se obléct.“

Hleděl na mě zamyšleně. „Věřím ti, když mi říkáš, že jsi panna, protože nepochybuji o tom, že jsi slušné děvče. Potvrzení o panenství ti ale nemůžu vystavit.“

Rozplakala jsem se. Doktor Rosselinni mi podal papírový kapesník a já mu řekla o příkazu k deportaci a „klepech“. „Je mi to moc líto, ale nemůžu potvrdit, že jsi netknutá. Nicméně napíšu, že se zdá, že jsi stále panna.“

Podala jsem doklad otci. Nebyl z něho zrovna natěšený, ale nic lepšího neměl. Vysadil mě u našeho domu a jel za tím ministrem. Osprchovala jsem se a snažila se ze sebe smýt pocit špinavosti. Cítila jsem se nečistá kvůli svým lžím a tomu, že někdo teď věděl, jaká dívka jsem.

Ministr se nedal obelstít. Obdrželi jsme další dopis s připomínkou data deportace. V zoufalství se mnou otec letěl do Nové Kaledonie, abych se podrobila stejné prohlídce. Tentokrát jsem mu přinesla správně formulovaný dokument, navíc datovaný zpětně o jeden rok. Ministr ho neakceptoval a poslal otci zpátky s tím, že má dostatek svědků. Znali pravdu.

Čas utíkal. Neměli jsme kam jít, ale otec si vzpomněl na jednoho kamaráda ze školy, jenž žil v Aucklandu. Zatelefonoval mu a domluvil nám, že budeme bydlet u něho, než se postavíme na vlastní nohy.

Otec koupil kontejner a naložili jsme do něho všechny svoje věci. Balíčky s metakvalonem pečlivě zabalil do prázdných krabiček od polaroidových filmů, protože se obával, aby nebyl přistižen při pašování drog na Nový Zéland. Moje obscénní fotky přibalil mezi několik artefaktů. Nakonec jsme měli sbaleno. Přijelo nákladní auto, kontejner odvezlo do přístavu a dům zůstal prázdný.

Většinu zvířat jsme poslali do Holandska k otcovu příteli, jenž vlastnil zoologickou zahradu. Nejtěžší bylo rozloučení s kocourem. Naposled jsem ho viděla, jak ho odvážejí na vozíku do letadla. Měla jsem zlomené srdce. Vložila jsem mu do klece svůj oranžový svetr s nadějí, že ho známý pach poněkud utěší. Dívala jsem se mu do zelených očí, dokud mi nezmizel z dohledu.

O dva týdny později jsme opustili Port Vilu. Poslední noc jsem měla podivný sen. Vznášela jsem se ve vzduchu s nějakým starým šamanem. Pluli jsme nad mořem a padal soumrak. Zeptala jsem se ho, jestli se někdy vrátím zpátky.

„Vrátíš se, až už nebudeš chtít, dříve ne,“ odpověděl.

Zeptala jsem se, jestli budu někdy volná, to jsme se zrovna plachtili nízko nad kopci a nad pobřežím. Pod námi jeli dva muži na koních, kousek od sebe, a já věděla, že se neznají. Slétla jsem dolů a přistála na písku. První jezdec ke mně dojel. Vzhlédla jsem k němu. Měl tmavé vlasy a jeho hnědé, usmívající se oči mi připomínaly sochu Buddhy. Poblíž mě zpomalil. Chtěla jsem s ním mluvit, ale nemohla jsem najít slova. Vedl koně v širokém kruhu kolem mě, ale když jsem pořád stála a mlčela, pobídl koně patami a odcválal do dálky.

Druhý jezdec se usmíval a měl neobvykle pronikavé modré oči. Konečně jsem nalezla slova a začala na něj mluvit. Po několika minutách se sehnul a pomohl mi nasednout na svého koně. Jeli jsme společně a já cítila jeho paže kolem svého těla. Zahřívaly mě a chránily před chladným nočním vzduchem. Potom jsem se opět ocitla ve vzduchu se šamanem. Když jsem se ho zeptala, co to znamená, řekl mi, že význam pochopím, až nastane správný čas.

Našli jsme svá místa v letadle. Moje bylo vedle nějakého Japonce. Na něco jsem dosedla a nemotorně jsem vstala. Na sedadle leželo oranžové plnicí pero se zlatým klipsem. Zvedla jsem ho a zeptala se, jestli je jeho. „Ne, není,“ odpověděl.

Posadila jsem se a Japonec se ke mně naklonil. „Možná je to znamení od Boha, že byste měla začít psát.“ Zasmál se svému žertu, také jsem se pokusila usmát skrze hromadící se slzy.

Letadlo se rozjelo po ranveji a já si vzpomněla na den příjezdu do Port Vily. Už jsem nedokázala zadržovat slzy a rozplakala jsem se. „Sbohem,“ zašeptala jsem.

To už jsme byli ve vzduchu a letěli nad kokosovými palmami do mraků.

KAPITOLA 30

Na Nový Zéland jsme dorazili 14. srpna 1983 a otcův přítel už nás čekal. Bydleli jsme tři měsíce v karavanu na jeho zahradě a on i jeho manželka k nám byli velice milí. Pak se uvolnil sousední dům, tak jsme si ho pronajali za rozumné nájemné.

Život probíhal v šedi a sklíčenosti. Bydleli jsme v ložnici se zataženými závěsy a hřáli se u jediného elektrického ohřívače. Měla jsem zakázáno otevírat okna, někdo by mohl zvednout závěs a podívat se dovnitř. Ložnice páchla jídlem, potem, žluklým spermatem a špinavým povlečením. Nesměla jsem vyměňovat prostěradla a otcův polštář měl šedivý lesk. Otec pral jen výjimečně.

Nepřetržitě mluvil o společné sebevraždě, tedy pokud nebásnil o dni, kdy se vrátíme zpátky. Byl posedlý vlastním pozemkem a domem, který postaví. Domem, který nikdy nepostavil, ani když měl peníze a příležitost. Uvědomila jsem si, že žije ve světě fantazie bez schopnosti proměnit sny v realitu.

Byl přesvědčený, že vypovězení z Vanuatu ho připravilo o všechno, čím mohl být nebo co mohl dělat. Po našem příjezdu do Aucklandu mu nabídli dobré místo v Nové Guineji, jenže pak zjistili, že jsme na Vanuatu nežádoucí osoby a nabídku stáhli. Jelikož jsem se narodila na Novém Zélandu, měla jsem nárok na podporu a pobírala jsem dávky.

Během prvních měsíců mě otec nepouštěl z dohledu. Sousedé se pokoušeli chovat přátelsky, včetně jednoho světlovlasého mladíka, jenž se přišel představit a nabídl mi, že mě provede okolím a vezme mě na pláž. Ach, jak by se mi líbilo obléct si plášť jako ostatní mladé ženy, nasednout s ním do auta a uniknout z té špíny. Ale otec mu zabouchl dveře před nosem a obvinil mě, že jsem děvka.

Veškerou energii nasměroval na sex. Trávil hodiny plánováním sexuálních maratonů. Zatímco jsem byla ve sprše, připravil ložnici. Přehodil přes lampu červenou látku, rozložil provazy, olej a „hračky“. Stála jsem pod horkou vodou a nutila se vyjít ven a čelit tomu, co bude následovat. Voda obvykle zchladla a donutila mě vylézt. Otevřela jsem dveře a z ložnice vyzařovalo červené osvětlení. Přivázal mě na postel s roztaženými končetinami. „Nechci,“ říkala jsem, ale stejně dobře jsem mohla mlčet.

Pamatuji si toho tolik, do takových detailů, ale na přivazování si nevzpomínám. Vidím provazy na posteli, cítím pach, vidím otcův výraz a pak prázdno. Pamatuji si všechno, co následovalo: roubíky, pásky přes oči a vosk do uší. Jeho mručení a bolest z kancelářských klipsů, které mi připínal na bradavky, břicho a ohanbí. Bolest z deseti, osmi nebo dvanácti šlehů bambusovou rákoskou, podle toho, jak padla kostka. Ale na svazování se nepamatuji.

Mlátil mě za nic, jednou mě dokonce knokautoval. Probrala jsem se na podlaze obličejem dolů, on stál nade mnou a řval: „Ty podělaná děvko, skoro jsem se tě ani nedotknul!“ Hlava se mi točila tak, že jsem se nemohla postavit, a když jsem konečně stála, málem jsem se pozvracela, jen taktak jsem doběhla na toaletu. Jindy ležel na zádech a já byla nad ním, když mě začal proklínat: „Ty hnusná flundro, nenávidím tě, nenávidím.“ Vyplivoval ta slova, vykřikoval je a běsnil. Přestala jsem se pohybovat, chtěla jsem pryč, cítila jsem se tak ponížená. „Kruci, neřekl jsem ti, abys přestala,“ zaječel a začal mě políčkovat.

Slezla jsem z něho a s pálícím obličejem jsem stála vedle postele. „Za koho mě máš?“ zeptala jsem se hořce.

„Nejsi nic než děvka,“ odsekl, zatímco jsem běžela do koupelny a sedla si na kraj vany s hlavou v dlaních. Kolébala jsem se tam nahá, nevnímala jsem chlad a hlavou se mi honila jeho slova. Jestliže jsem děvka, udělal ji ze mě jedině on. Nakonec jsem musela vyjít ven. Šla jsem do ložnice, našla si nějaké oblečení a otec mi řekl, ať mu udělám čaj, že má žízeň.

Během týdne jsme jezdili na poštu na náměstí Queen Elizabeth s nadějí na dopis, který nikdy nepřišel. Otec očekával dopis z Vanuatu, v němž nám povolí návrat. Jednoho dne svítilo slunce, proto jsme si prohlíželi náměstí a objevili tak galerii, která prodávala umění z Oceánie. Vešli jsme dovnitř a představili se. Otec byl dobře známý sběratel a majitel galerie Keith už slyšel jeho jméno. Pozval nás na kávu a tím začalo naše přátelství. Po několika týdnech se zeptal, jestli bych se nepostarala o jeho obchod, zatímco bude v zámoří. Skočila jsem po této příležitosti a otec do ní pochopitelně zahrnul i sebe. Keith mě seznámil se všemi vstupy a výstupy a zavedl mě do aukční síně, kde mi ukázal, co mám za jeho nepřítomnosti nabízet. Seznámil mě s mužem, jenž obchodoval se starožitnými zrcadly. „Kdybys měla nějaký problém, Graeme ti pomůže.“

Graeme byl mimořádně hezký třicátník. Byl poloviční Maor s vlasy černými jako uhel a usmívajícíma se očima. V jeho společnosti jsem se cítila uvolněně a velice jsem si ho oblíbila. Často jsme se stýkali, vždy za přítomnosti mého otce. Spokojeně jsem seděla stranou, nezasahovala do jejich konverzace a upíjela kávu. Někdy jsem přemýšlela, jestli mě má rád a jestli ho přitahuji, ale rychle jsem takové myšlenky vytěsnila z hlavy. Kdo by mě mohl mít rád? Nepochybovala jsem, že je pouze zdvořilý.

Jednou odpoledne jsme s otcem navštívili Keithe. Poslali mě pro něco a já přitom narazila na Graema. Uchopil mě za paži. „Zaslechl jsem něco, co mě trápí,“ poznamenal.

„Co, copak jsi slyšel?“ zeptala jsem se. Nečekala jsem, že to bude mít něco společného se mnou.

„Řekl mi to Alastair.“ Svět je malý. Alastair, umělec, jenž mě maloval na Vanuatu, sdílel společný byt s Graemem a ještě dalším kamarádem. „Chtěl bych jenom vědět, jestli je to pravda. Na tom, co k tobě cítím, to nic nezmění. Řekl mi, že tvůj otec s tebou má sex.“

S velkým přemáháním jsem se zasmála. „Nebuď směšný, samozřejmě že ne.“

Co jiného jsem mohla říct? Ano, má se mnou sex, několikrát týdně. Graeme se uklidnil. „Nezlobíš se na mě?“

„Jasně že ne, lidé rádi pomlouvají.“

„Ale kdybys potřebovala, můžeš si se mnou vždycky promluvit.“

Jistě, pomyslela jsem si. A co pak? Měla jsem Graema ráda, jenže neměl tušení, jaký druh člověka je můj otec. Před ním mě nemohl nikdo ochránit.

O tomto rozhovoru jsem se nikdy nezmínila, bylo mi jasné, že by to stačilo k zařazení Graema na seznam nepřátel v otcově mysli. Nicméně postupně jsem začala uvažovat, že Graemovi povím pravdu. Možná by mi mohl pomoct. Dusila jsem v sobě nerozhodnost týdny, až jsem se nakonec odhodlala s ním promluvit. Podnět přišel jedné páteční noci, kdy jsem si odmítla vzít metakvalon. „Jestli si myslíš, že je tak skvělý, tak proč si ho nevezmeš sám?“ křičela jsem.

„Když si ho vezmeš ty, je to víc sexy,“ culil se otec ve snaze být okouzlující.

Měla jsem problém skrýt svůj hněv, ale zvládla jsem to. „Druhý den je mi po něm hrozně zle.“

Nakonec prohlásil, že je naprosto bezpečný a že si ho tedy vezme, pokud ho budu svádět. „Ale jenom jednu tabletku, protože mám slabou tělesnou konstrukci.“

Po menším divadelním představení spolkl jednu hořkou pilulku. Potom mi řekl, ať ho svléknu. Chtěl, abych plnila svoji část dohody. Dělala jsem to tak pomalu, jak jsem se opovážila. Čekala jsem, že ztratí vědomí, ale on jenom ležel a chrlil na mě urážky. Odmítla jsem se ho dotknout. Pamatuji se, co jsem si myslela: Špinavý starý chlap ležící na špinavé posteli. Přála jsem si, aby umřel. Šokovalo mě to. Bylo to poprvé, kdy mi hlavou prolétla taková myšlenka.

Kdyby umřel, vyřešily by se tím všechny moje problémy. Bylo by tak snadné zvednout polštář a udusit ho. Přemýšlela jsem o tom. Seděla jsem v křesle v rohu pokoje a dívala se, jak tam leží na zádech a chrápe. Mohl mě zneužívat, mlátit a urážet, dělat s mým tělem, cokoliv chtěl, ale té noci jsem se zapřísáhla, že nikdy nedostane moji mysl.

Otec zafuněl a překulil se na nohy. Pokusila jsem se ho chytit za paži, ale vytrhl se mi. „Odpal, couro,“ zamumlal a klopýtal do kuchyně. „Musím chcát.“

„Pomůžu ti na záchod,“ nabídla jsem a snažila se ho přidržet.

Odstrčil mě, chytil si penis a začal močit na kuchyňskou stěnu. Jak moč stékala po tapetě a tvořila louži na podlaze, chtěla jsem ho zastavit. Dupl nohou jako malé dítě, znovu mě odstrčil a postupoval dál do kuchyně, aniž přestal močit. Byl úplně mimo sebe, metakvalon mu strhl masku, za níž se normálně skrýval. Nakonec doklopýtal zpět do ložnice a nechal mě samotnou se zápachem moči.

To byl jeden z nejhorších okamžiků v mém životě. Klečela jsem na podlaze s hadrem a kbelíkem horké mýdlové vody a snažila se po něm odstranit veškeré stopy. Moč zanechala skvrny na tapetě, zatekla za podlahovou lištu a pod popraskané linoleum. Musela jsem se z této situace nějak dostat – buď utéct, nebo zešílet. Zatímco jsem si zuřivě drhla otcův pach z rukou, rozhodla jsem se, že si promluvím s Graemem.

Na další aukci jsme dorazili pozdě a stáli jsme až vzadu. Graeme na mě zamával, ale tvářil se roztržitě, svým pohledem ulpěl na první řadě. Vytáhla jsem se na špičky, abych viděla na všechny přítomné. A pak jsem ji spatřila, vysokou, atraktivní ženu sedící v první řadě. Zničilo mě to. Jestliže Graeme má přítelkyni, nebude mít ve svém životě prostor k tomu, aby mi pomohl. Co teď? Rozhodla jsem se počkat na konec aukce, doufala jsem, že je to třeba jeho sestra. Aukce skončila, Graeme seskočil z pódia a na pochybnosti nebylo místo. Žena ho chytila za paži a představila ho staršímu páru sedícímu vedle ní. V tom okamžiku jsem byla vděčná otci, že mě zatahal za rukáv. „Pojď,“ řekl, „nemám náladu bavit se s kýmkoliv z těchhle idiotů.“

Tu noc jsem v posteli vedle spícího otce dlouho a usilovně přemýšlela. Tohle už nesnesu. Potřebuji zaměstnání, to mě dostane z domu alespoň přes den. Nebude to snadné, otec byl proti tomu, abych pracovala – chtěl mě mít neustále pod kontrolou. Snažila jsem se vymyslet nejlepší způsob jak nastolit toto téma, aniž by se naštval. Nakonec jsem usnula bez nápadu na řešení.

Na pomoc mi přišla prozřetelnost. Obdržela jsem dopis od úřadu práce, prý jsem na podpoře příliš dlouho. Přiložili k němu několik nabídek. Kráčela jsem po tenkém ledě. Otec mě vozil na pohovory a dával mi striktní instrukce, jak se mám vyhnout přijetí. Věděla jsem, že pokud získám práci, sice se neskutečně rozzlobí, ale nebudu s ním muset trčet v domě celý den. Rozhodla jsem se udělat vše pro to, aby mě zaměstnali. Jenže doposud jsem na žádném pracovním pohovoru nebyla a nikdy jsem nebyla zaměstnaná. Nakonec jedna z pracovnic úřadu ztratila trpělivost. „Vy se úmyslně vyhýbáte práci,“ vyštěkla, když jsem se posadila u jejího stolu.

„To ne,“ vysvětlila jsem horlivě. Měla pro mě místo šičky v nějaké továrně v jižní části Aucklandu. Vděčností bych jí líbala nohy, i když zaměstnání bylo kilometry daleko od našeho bydliště. Propouštěla mě se spokojeným úsměvem, šťastná, že se zbavila dalšího zneuživatele sociální podpory.

Otec zuřil, když jsem mu to oznámila. „Nebudeš makat v žádné fabrice!“

„Nemám na vybranou, když to nepřijmu, odeberou mi podporu.“

Jak už to osud umí, tentýž den odpoledne úřednice zatelefonovala, že mi našla vhodnější místo, jenom dvě ulice od mého bydliště. Nastoupila jsem v rámci jakéhosi úsporného programu do základní školy na Royal Road jako knihovnice.

Ředitel školy byl jeden z nejlaskavějších lidí, jaké jsem kdy poznala, džentlmen ze staré školy se zdvořilým chováním, jehož zásluhou jsem se rychle cítila v pohodě. Rovněž v rámci tohoto programu tam pracovala ještě jedna žena, Rachel. Měla za úkol kopírovat obrázky z učebnic na větší listy papíru, aby je bylo možné číst a ukazovat žákům ve třídě na větší vzdálenost. Svěřila se mi, že ale nedokáže kreslit.

Já jsem měla ukládat knihy do regálů, udržovat knihovnu upravenou a předčítat dětem během poledních přestávek. Pokud jde o netopýry, hady, nebo dokonce o tygří mláďata, nemám s nimi nejmenší problém, jenže tohle byly děti. Mám-li říct pravdu, bála jsem se jich. Rachel naopak děti zbožňovala. Rozhodly jsme se, že si vyměníme role. Ředitel neviděl důvod, proč bychom nemohly, a tak jsem od té chvíle zahájila ty nejkrásnější dny svého života. Přidělili mi menší zadní místnost, v níž jsem mohla kreslit, co srdce ráčilo.

Otec mi dovolil koupit si z první výplaty malé rádio. Seděla jsem v uměleckém osamění, poslouchala populární hudbu a zpívala si při práci. Během pracovní doby jsem byla ten nejšťastnější člověk na světě. Návrat domů mě děsil. Jakmile se ručičky mých hodinek blížily k sedmnácté hodině, srdce mi klesalo níž a níž a při mytí štětců jsem přemýšlela, co mě doma asi čeká. Moje dočasná svoboda situaci svým způsobem ještě zhoršovala a já jsem začala otce odmítat stále častěji. Ne že by to něco změnilo.

Jednoho dne jsme šli na poštu. Pršelo, otec proto čekal venku v autě. Utíkala jsem dovnitř a pak k naší schránce. Musela jsem obejít muže, který seděl poblíž ní. Znervózňovalo mě, že na mě zírá. Odemkla jsem dvířka, vytáhla dopisy a zase zamkla. Ten muž náhle vstal. Vylekal mě tak, že jsem upustila obálky na zem. Stál proti mně a bránil mi, abych je mohla posbírat.

„Jsi obyčejná podvodnice,“ sykl, otočil se a nechal mě ohromeně stát. Co to mělo být? Sebrala jsem poštu a spěchala zpátky do auta, kde jsem otci řekla, co se stalo. „Asi nějaký cvok,“ vysvětlil. „Auckland je jich plný.“

O několik dní později jsme jeli do Grey Lynnu, předměstí Aucklandu, otec tam chtěl dát vyvolat nějaké moje fotky. Čekala jsem v autě. Když se dlouho nevracel, otevřela jsem schránku v palubní desce. Za automapou byly zastrčené dopisy adresované mně a již otevřené. Otočila jsem je, odesilatele jsem neznala. Vytáhla jsem z jedné obálky dopis a začala ho číst. Ztuhla mi krev. Byl starý dva týdny a zjevně odpovídal na dopis napsaný mým jménem.

Začínal… Takže až dorazíš, vstupní dveře budou pootevřené. Promluvíme si o svazování, řetězech, bičících a kapajícím vosku. A končil… Neopozdi se, jinak tě potrestám.

Zahlédla jsem otce vycházet z budovy. Rychle jsem vsunula dopis do obálky a všechny strčila zpět do přihrádky. S obrovským úsilím jsem se na otce usmála. Neodvážila jsem se mu říct, že jsem ten dopis četla. Celou dobu jsem si říkala… Můj bože, to byl ten chlap na poště!

Později jsem zjistila, že otec podal inzerát do New Zealand Heraldu, v němž předstíral ženu. Po této události jsem se příliš bála vyzvedávat poštu. Co když tam opět bude ten muž? Co když není jediný, komu otec napsal?

A bylo hůř. Otec se seznámil s mužem s vášní pro malé holčičky. Scházeli se, když jsem byla v zaměstnání, prohlíželi si fotky a časopisy zveřejňující sexuální styk dětí s dospělými, jejich spoutávání a mučení. Otec si zvykl mluvit až do omrzení o tom, co viděl. Když jsem mu řekla, že se mi z toho dělá špatně a proč se na to dívá, odsekl mi, že tomu nerozumím. „To on je úchylný, já se dívám jenom ze zvědavosti, abych zjistil, jaký druh chlapa ve skutečnosti je. Osobně mi to připadá nechutné.“ Nechtěla jsem slyšet nic dalšího a odešla jsem z pokoje, ale následoval mě. „Ukázal mi knihu se svazovacími technikami. Některé metody jsou velmi sexy. Hodlám je vyzkoušet. Třeba jak žena visí od stropu hlavou dolů.“

Seděla jsem mlčky na pohovce. Obklopila mě noční můra, dusila mě, obětního beránka. Přerušila jsem jeho popisování. „To nebude možné, bude to příliš bolet.“ Doufala jsem, že ho přesvědčím, ale mělo to opačný účinek. Získal tím jenom motivaci k dokázání, že je to proveditelné.

Druhý den mě vyzvedl z práce a oznámil, že přemýšlel o tomto novém sexy nápadu. Doma mi ukázal náčrtek ženy pověšené hlavou dolů. O víkendu vymyslel metodu zavěšení ze stropu. Koupil kladky a další provazy, vyvrtal díry do stropu a do podlahy a kladky přišrouboval tak, abych visela nad postelí.

Šla jsem ze sprchy do ložnice, osvětlené červeným světlem, a opustila jsem svou hlavu. Bolest, kterou mi působily provazy na kotnících, byla nesnesitelná. Zavázal mi oči, ale cítila jsem, že mi omotává provazy kolem ňader, kříží je a pevně utahuje nad i pod nimi, až mě bolela skoro stejně nesnesitelně jako kotníky. Konečně byl spokojený.

Pak nastal problém. Nemohl do mě vniknout. Zoufale se o to snažil, na měkké matraci se vytahoval na špičky a neustále ztrácel rovnováhu dříve, než se mu to podařilo. Byl čím dál rozčarovanější, až svůj nápad nakonec vzdal. Zkroutil se pod moji svěšenou hlavu, aby mi strčil penis do úst, ale ani to se mu nepovedlo.

Kdyby to nebylo tak pokořující, mohla to být legrace. Mumlal kletby, funěl a ztrácel erekci. Nakonec tam stál a masturboval. Vystříkl na mě sperma a já cítila, jak mi stéká po pokožce. Pak nastalo ticho. Uviděla jsem záblesk polaroidu a pak uslyšela zvuk vysunovaného snímku. Následně mi řekl, že se mu to opravdu nelíbilo. Zeptala jsem se ho na fotku, ale popřel, že by nějakou udělal. Musel mě považovat za totálního idiota. Smutné na tom je, že měl pravdu.

Našla jsem ten snímek schovaný vzadu v kredenci mezi kancelářskými klipsy, provazy a dalšími „hračkami“, když byl otec na zahradě. Zděšeně jsem na něj zírala. Bylo snazší zvládnout, co se mi skutečně dělo, než to vidět na fotografii. Během soulože jsem mohla opustit svou mysli. Ale vidět se na fotce, jak visím spoutaná nad postelí hlavou dolů, se zavázanýma očima, s rozcuchanými vlasy, splývajícími přes obličej, to bylo příliš. Měla jsem pocit, že mi každou chvilku exploduje hlava. Věděla jsem, že mě fotí spoutanou a snímky schovává v plastovém sáčku v sejfu, ale nikdy jsem se na ně nepodívala.

Při zmínce o této fotografii přemýšlím o tom, že mě další zavěšení málem stálo život. Tentokrát mě šlehal bambusovou rákoskou s tím, že rudé pruhy mu připadají sexy. Potom přinesl do ložnice svíčku. Chtěl na mě kapat horký vosk. To už bylo příliš, prosila jsem ho, ať to nedělá. Jeho jedinou odpovědí byla černá lepicí páska přes moje ústa a utažení pruhu látky přes oči tak, až se mi zarýval do kořene nosu.

Pověšená hlavou dolů jsem cítila, jak do mě strká svíčku a pak jsem slyšela škrtnutí zápalky. Zmítala jsem sebou a způsobovala si tak ještě větší bolest. Cítila jsem kapající, pálicí vosk, ale v mysli jsem byla hodně daleko. Odešla jsem, stále jsem však viděla tu fotografii a to, jak asi právě vypadám.

Cítila jsem se tak osamělá, ponížená, zbavená úcty a tiše jsem se rozplakala. Slzy se vsakovaly do černé látky na mých očí. Ale když visíte hlavou dolů a pláčete, tak se vám ucpe nos. Najednou jsem nemohla dýchat. Ústa jsem měla pevně zalepená páskou a nos ucpaný.

Vyděsila jsem se, že se udusím. Křičela jsem i se zalepenou pusou a pokoušela se upoutat otcovu pozornost, ale nic neudělal. Ve slepé hrůze jsem se houpala tam a zpátky, napínala provazy a pokoušela se osvobodit. Zoufale jsem se snažila dýchat, drásala si kůži na zápěstích.

Bylo mi jasné, že pokud se nevymaním z provazů, zemřu. Plíce mi žhnuly a já cítila, že ztrácím vědomí. Náhle jsem měla volnou ruku. Pokoušela jsem si strhnout pásku z úst, tak jsem si všemožně šátrala po obličeji. Konečně jsem ji odtrhla a nadechla se drahocenného vzduchu. Stáhla jsem i pásku z očí. Otec tam jen tak stál. „Proč jsi mi nepomohl?“ zasípala jsem.

Pokrčil rameny. „Neuvědomil jsem si, že máš nějaké potíže.“

Vyšla jsem na balkon a povrchové odřeniny na obličeji jsem si natřela dezinfekcí. Zápěstí a kotníky na tom byly hůře. Jak jsem se zoufale zkoušela osvobodit, rozedřela jsem si je do krve. Proč, ptala jsem se v duchu, proč tam jenom tak stál? Nevěřila jsem jeho vysvětlení. Nenáviděla jsem ho.

KAPITOLA 31

Byla jsem nepřetržitě unavená, ale to vysílení nebylo důsledkem nové práce – možná jsem se jen špatně stravovala. Otec mě vyzvedával ze zaměstnání a jeli jsme nakupovat. Byl posedlý tím, co jíme. Četl všechny nálepky, aby zjistil přísady. Chodili jsme stále do téhož obchodu a pokaždé jsme mezi regály procházeli ve stejném pořadí. Pokud jsem na něco zapomněla, nesměla jsem se vrátit. Musela jsem počkat do příštího nákupu, neměla jsem být tak hloupá a zapomínat. Jakmile jsme měli zboží vybrané, zamířili jsme k pokladně. Otec mi podal peníze, abych zaplatila, a já mu vrátila drobné.

Doma jsem uklízela denní nepořádek, což obvykle trvalo asi hodinu. Jakmile byl dům uklízený, pustila jsem se do praní v betonové vaně v maličké prádelně. Nesnášela jsem ruční praní. Otcovy spodky byly vždycky hrozně špinavé, plné skvrn a slepené zaschlým spermatem. Někdy vypadaly tak hrozně, že jsem je vyhodila do odpadkového koše, ale pořádně jsem je schovala pod kuchyňské odpadky. Při vzácných příležitostech se mi ho podařilo přesvědčit, abychom si vyměnili prostěradla. Byla tak zašpiněná, že jsem je musela drhnout dvakrát, protože prášek při prvním praní vůbec nepěnil. Když prádlo viselo na šňůře, připravovala jsem večeři. Otec se mezitím díval na televizi. Talíře s jídlem jsem odnesla do ložnice. „Co ti trvalo tak dlouho? Jsi posedlá zpropadeným uklízením. Nechápu, proč je tu tolik špíny, já žádný nepořádek nedělám.“

Raději jsem vždy mlčela, já jsem nepořádek nedělala. Možná jsem opravdu byla uklízením posedlá. Nenáviděla jsem kolem sebe špínu, nějak dělala to všechno ještě nesnesitelnějším.

Nenáviděla jsem svůj život. V zaměstnání byly ženy přibližně stejného věku a já se cítila jako hloupá puberťačka, vůbec ne jako třiadvacetiletá dívka. Přála jsem si, abych se dokázala chovat tak nenuceně jako ony, ale nebylo to možné. Ulpívalo na mně břemeno domácího dění a neviděla jsem z toho cestu ven. Vydělávala jsem, ale peníze jsem musela odevzdávat otci.

I tak jsem se však měnila, byla jsem agresivnější, odsekávala mu, hádala se s ním. Bylo mi jedno, že mě zmlátí, zvykla jsem si na to. Počítala jsem hodiny. Nezáleželo mi na tom, že je to doma zlé, byly to pouze hodiny, než budu zase v práci. Sex pro mě znamenal něco, co bylo třeba udělat co nejrychleji, pak to mít za sebou, zapomenout na to. Zcela jsem ho vytěsnila z mysli. Říkala jsem ne, když se mě otec dotýkal, ale tím se nic nezměnilo, stále dělal, cokoliv chtěl.

Jednou v sobotu jsme jeli do města zkontrolovat došlou poštu. Otec měl děsnou náladu. Při nastupování do auta jsem nechtěně ťukla do zpětného zrcátka. Manipuloval s ním celé věky, kroutil s ním tam a zpátky, aby ho dostal do správné pozice. „Do prdele!“ zařval a ohnal se po mně. Praštil mě pěstí do žeber. Pak na plný plyn vycouval z garáže na cestu. „Jestli teď způsobím dopravní nehodu, bude to tvoje vina.“

Řítil se po silnici a se skřípěním brzd odbočil v protisměru za roh. Poté během jízdy přejel nečekaně z pruhu do pruhu, aniž použil blinkr, čímž donutil řidiče za sebou dupnout na brzdu. Ten vztekle troubil a s blikajícími světly se pustil za námi. Otec mu ve zpětném zrcátku ukázal zdvižený prst a dál se proplétal dopravou s ústy staženými do tenké linky. Pronásledující řidič nás předjel, zařadil se těsně před nás a donutil otce sešlápnout brzdu. „Zatracený parchant, co to dělá? Chce takovou jízdou někoho zabít?“

Znovu jsme ho předjeli, ale bylo to těsně na křižovatce. Museli jsme zastavit s druhým autem téměř na nárazníku. Celou dobu, kdy svítila červená, na nás troubil, a otec ztratil nervy. Popojel kousek dopředu a pak nacouval přímo do auta za námi. Ozval se zvuk tříštění skla a ohýbání plechu a pak naskočila zelená. Otec vyrazil s kvílením pneumatik. Ohlédla jsem se přes rameno a zachytila obraz řidiče vystupujícího z auta, před nímž ležel mezi oranžovými a bílými skleněnými střepy pokřivený přední nárazník.

Otec se řítil centrem Aucklandu a neustále se díval do zpětného zrcátka, jestli nás někdo pronásleduje. „Kdyby nás zastavila policie, tak narazil on do nás, když jsme zastavili na červenou, rozumíš?“ Přikývla jsem, nehodlala jsem se s ním dohadovat, když měl zase tu svou náladu.

Vjeli jsme na parkoviště u Britomartu a zaparkovali až nahoře. Po zastavení na poště jsme šli pěšky na Albert Street a otec tam podal inzerát do novin. Čekala jsem venku. Pak jsme zamířili do Auckland Art Gallery na kávu. Otec nechtěl jet domů pro případ, že by ho tam hledala policie.

O několik hodin později jsme se vraceli k autu a hádali se kvůli tomu, co provedl. Dal mi pořádnou facku přímo před nějakým kolemjdoucím. Vyvedlo mě to tak z míry, že jsem celou cestu k autu utíkala před ním. Otce vystoupal na vrchol schodiště a pořád ještě zuřil. „Co si o sobě sakra myslíš, takhle mi nemůžeš utíkat!“ zaječel, jakmile mě uviděl.

„Mám tě dost,“ pronesla jsem klidně, když došel ke mně. „Nevidím důvod, proč bych měla takové zacházení nadále snášet.“

„Co tím chceš říct? Opouštíš mě? Proč?“

„Protože to není správné.“

„Co není správné?“

Bylo to tady, nastala příležitost říct mu to. Nemohla jsem najít vhodná slova. „Je to nezákonné,“ pronesla jsem nakonec chabě.

Zíral na mě s takovým vztekem, až jsem ucouvla. „Co to tu sakra povídáš?“ zařval. Ztratila jsem odvahu, slova odmítala opustit mé hrdlo. Pokročil ke mně s rudým, zkřiveným obličejem. „Jsi stejně vinna jako já,“ vyplivl. „Co to má být, ty potvoro? Najednou jsi svatoušek? Měla by ses stát misionářkou, potom můžeš odjet do Afriky a učit podělané negry.“ Na vousech mu uvízla slina.

Mlčela jsem, stáli jsme u zábradlí na vrcholu budovy. Otec přes ně najednou přehodil nohy a nebezpečně balancoval na okraji podezdívky. „Chystám se skočit, ty mrcho, to chceš?“

„Neskákej,“ prosila jsem ho vyděšená, že by to mohl udělat. Uvědomovala jsem si, že lidé v protější budově nepochybně pozorují tohle ponižující divadlo.

„Tak mi slib, že ode mě neodejdeš!“

To už jsem plakala, prosila ho, ať sleze dolů. Slíbila jsem mu všechno, co bude chtít. Nakonec slezl.

„Pouč se z toho,“ řekl mi, když jsme konečně nasedli do auta. Byla jsem tak pitomá. Měla jsem mu říct, ať klidně skočí.

V zaměstnání jsem skončila. Práci jsem měla pouze na šest měsíců a byl čas odejít. Když jsem naposled umývala štětce, přišel za mnou ředitel. Řekl mi, že by si mě dalších šest měsíců rád nechal, ale bohužel pro mě nesehnal finance. Bylo mi to moc líto. Na odchodu jsem se krátce rozloučila s ostatními pracovníky a vyšla ven, kde už na mě čekal otec.

Ocitla jsem se zase zpátky – lapená den po dni, noc po noci v nepřetržité otcově společnosti. Nikdy mě nepustil z očí, ani když jsem šla na záchod – musela jsem nechat otevřené dveře. To byla jeho nejnovější fobie. Zavřené dveře. Zuřil, když byly kterékoliv dveře zavřené, kromě těch vstupních do domu.

Stýskalo se mi po práci, učitelích, dokonce i po dětech. Musela jsem si najít další práci. Soudila jsem, že by to nemělo být tak těžké, když jsem měla tak skvělé doporučení. Vydala jsem se na úřad práce, kde mi dali na výběr z kurzů placených úřadem. A tak začala moje cesta ke sebezdokonalování. Otec z toho neměl velkou radost, ale nemohl namítat, že to stojí peníze, ani popřít výhody vzdělávání.

Prošla jsem počítačovým kurzem, naučila se zapínat a vypínat počítač, aniž bych cokoliv jiného pochopila. Ale to nebylo na překážku, protože se nekonaly žádné zkoušky, obdržela jsem pouze potvrzení o absolvování kurzu. Zkusila jsem si znovu najít práci, ale když se mi to nepodařilo, rozhodla jsem se absolvovat další kurz.

Zaujal mě kurz pro sekretářky, ale nejdříve jsem se musela naučit psát na stroji. Po intenzivním dvoutýdenním učení jsem si zapamatovala rozložení písmen na klávesnici. Byla jsem na to neuvěřitelně hrdá. Dokázala jsem vyťukat osmadvacet slov za minutu, aniž bych se dívala na prsty. Pak mě zařadili do tříměsíčního kurzu těsnopisu. Účastnice se společensky dělily na „vyžírky“ a „zazobance“. Zazobané holky nám ztrpčovaly život jedovatými poznámkami, ohrnovaly nad námi nos a hezky se oblékaly. My vyžírky jsme je ignorovaly, jak jen to šlo, a ještě usilovněji jsme pracovaly s vědomím, že pro nás je důležité získat lejstro, s nímž kurz opustíme. Věděly jsme, jaké to je být prochladlý, hladový a chudý. Zazobané holky tahle lekce teprve čekala. Ale ani tak jsem nenacházela zaměstnání a další kurzy už nebyly dostupné. Vrátila jsem se zpátky.

Začala jsem znovu trpět nočními můrami. Neustále jsem někam prchala ve strachu o život, utíkala po neosvětlených ulicích, zahradami a opuštěnými parkovišti. Pokaždé jsem skončila v malé místnosti a naslouchala krokům na chodbě, krokům někoho, kdo mě chtěl zabít. Vrhala jsem se k oknu a pokoušela se ho otevřít. Někdy na něm byly mříže. Pak se dveře pomalu otevřely, a když vrah vstoupil do místnosti, probudila jsem se.

Ležela jsem na zádech promáčená potem, s bušícím srdcem a myšlenkou, které místo je horší. To ve snu s neviditelným vrahem, nebo vedle člověka, jenž mě zabíjí pozvolna.

Nejnovější otcovou sexuální hrou byly malé kartičky s pokynem, co mu mám dělat já nebo co má dělat on mně. Měl jich tucty, texty byly úhledně napsané na malých bílých kouscích kartonu. Rozložil je lícem dolů a já musela jednu vybrat. Jak jsem si přála, aby se z něho stal impotent.

KAPITOLA 32

Konečně jsem našla zaměstnání, a sice ve zdravotní pojišťovně. Z vydělaných peněz jsem zaplatila účty a zbytek utratil otec.

Sedmadvacáté narozeniny jsem oslavila na ostrově Bora Bora. Ubytovali jsme se u Barryho, amerického sběratele umění, s nímž jsme se seznámili v Seaside Village na Vanuatu.

V den svých narozenin jsem se probudila před svítáním. Vyplížila jsem se z pokoje a vydala se po vlhké trávě k přístavišti. Pobřeží bylo opuštěné a já se posadila na dřevěné klády na konci mola a dívala se do klidných, temných hlubin.

Vzpomínala jsem na své sedmnácté narozeniny. Deset let uplynulo a nic se nezměnilo. Více než deset let čekání, ale žádný zázrak se nekonal. Deset let!

V žaludku se mi usadila hrouda strachu velká jako kokosový ořech. Nebyla jsem o nic blíže úniku nebo záchraně. Můj život se nezlepšil, jenom se dál opotřebovával, pomalu, ale jistě. Jakékoliv sny, že mě někdo zachrání, že se zamiluji a budu mít rodinu, pomalu bledly. Do mě se nikdo nezamiluje. Proč by měl? Jsem prázdná, bez úsměvu a hloupá. Otec tvrdil, že mě nikdo nebude chtít jako člověka, pouze moje tělo. Týden mě bude šukat a pak mě vyhodí na ulici, kam patřím. Dospěla jsem do stavu, kdy jsem mu uvěřila. Věřit otci bylo jediné, v čem jsem byla dobrá.

Slunce se pomalu vynořovalo nad horizontem. Zachytilo duhově se třpytící olejovou skvrnu na hladině tak průzračné, až se zdálo, že většina člunů kotví ve vzduchu. To odpovídalo mé mysli, fantaskní svět, v němž se pokouším držet se reality. Bylo tak frustrující mít tolik tajemství. Uplynulo osmnáct roků od chvíle, kdy otec překročil linii oddělující správné od špatného a ukradl mi nevinnost. A dělá to stále. Věděla jsem, že někteří lidé mě považují za problémovou dceru a litují mého otce, že musí vychovávat dívku jako já. Dokonalým příkladem byl můj narozeninový dort. Předchozí večer otec prozradil moje blížící se narozeniny. Když se Barry zeptal, kolik mi bude, odpověděla jsem, že sedmadvacet. Viděla jsem jejich překvapení, považovali mě za mnohem mladší.

Otec zakašlal. „Předstírá, že je starší než ve skutečnosti. Zítra jí bude třiadvacet.“

Všichni se rozesmáli a mně hořely tváře rozpaky. Pochopitelně můj cestovní pas by dokázal, že říkám pravdu. Ale co bych z toho měla? Momentální vítězství, které by otec odbyl smíchem, a jakmile bychom byli sami, tak by mě zmlátil za to, že jsem ho zahanbila.

Přestala jsem čekat na zázrak. Proč taky? Dospěla jsem k pochopení, že nikdy neuteču, nikdy nebudu volná. Na to bylo příliš pozdě. Pravda byla, že se mu konečně podařilo zlomit mou duši. Bylo mi sedmadvacet a byla jsem zcela bez přátel, tak nesnesitelně osamělá. Objala jsem si hlavu pažemi a vzlykala. Nemohla jsem zvednout telefon, jak to dělají ve filmech, a někomu zavolat. Nemohla jsem dokonce zavolat ani na linku bezpečí. Musela bych mít velké štěstí, aby telefon nezvedl můj otec, jenž nadále patřil mezi její poradce.

Občas byla moje úzkost tak obrovská, až jsem se rozkřičela a tloukla se pěstmi do hlavy. Věděla jsem, že se potácím na hranici šílenství. Už jsem takhle nemohla žít. Už jsem tak nechtěla žít. Na prostou otázku je prostá odpověď. Slyšela jsem, že lidé, kteří spáchají sebevraždu, jdou do pekla. No a co? Já už v něm přece dávno jsem.

Najednou jsem si vzpomněla na Lorryho, znala jsem ho, když jsme žili v Port Vile. Chodil do naší školy jeden rok, jeho dominantní otec byl alkoholik. Lorry byl stejný ztracenec jako já a terč žertů všech ostatních žáků. Myslím, že i on čekal na zázrak.

Oběsil se v otcově dílně. Chtěl se vymanit z vlivu svého otce, žádal lidi, aby mu koupili lístek na cestu do Austrálie. Jen kdyby byl počkal, říkali lidé, jen kdyby vyčkal, až se něco naskytne. Věci by se pro něho zlepšily. Možná měli pravdu.

Přemýšlela jsem o svém životě. Nebylo to pouze peklo. Cestovala jsem po světě, stála jsem pod měsícem v úplňku s tisícovkou domorodých bojovníků na lávových pláních Yasuru. Plavala jsem mezi žraloky a kráčela po pláži v ráji. Ještě pořád jsem měla ty kamínky, které jsem tam kdysi nasbírala. Vysloužila jsem si přezdívku Daleko kráčející žena. Ale kde je teď ta Daleko kráčející žena? Její duše byla zlomená.

Někdy jsem měla dojem, že jsem pouze slupka a moje duše si pořád hraje s duchy na Colardově plantáži, aniž by si uvědomila, že tělo odešlo do jiné země. Ano, naskytly se nádherné chvíle, ale ty byly dávno pryč.

Úplně jsem se otci podrobila, stala jsem se jeho otrokyní, neudělala jsem nic bez jeho svolení. Nemusel pracovat, patřily mu moje peníze. Umožňovaly mu zůstat doma a vyrábět padělky pro umělecký svět.

V průběhu let se stal v sexuálních hrátkách mnohem krutější a perverznější. Pokud ho něco napadlo, něco zaslechl nebo o něčem četl, vyzkoušel to. Samozřejmě na mně. Byla jsem perfektní sexuální hračka. Neměla jsem žádné soukromí. Nesnášel, když jsem v noci odešla třeba i na záchod. Někdy jsem ležela v posteli a potlačovala nutkání, protože jsem se bála ho neuposlechnout. Existoval dlouhý seznam věcí, které jsem nesměla dělat. Nesměla jsem si holit nohy nebo stříhat vlasy, i když mi jednou týdně holil ohanbí. Stával na chodbě před koupelnou a naslouchal, jak si kartáčuji vlasy. „Slyším, že si je lámeš,“ pokřikoval.

Vytahoval moje vlasy z kartáče a házel je přede mě na zem. Přikazoval mi, abych je učesala a spletla dohromady, abych viděla, kolik jsem jich zničila.

Ráno mi poroučel, co si mám obléknout. Nemělo smysl se hádat, jinak mi za trest oblečení vyhodil nebo spálil. Vybíral mi make-up, barvu rtěnky, odstín laku na nehty.

Kupoval mi drahé dárky a pak kontroloval, jestli jsem je nepoškodila. Zbil mě, pokud jsem nebyla dost opatrná. Neustále sledoval, jestli jsem nepoškrábala vysoké podpatky na lodičkách. Ať jsem byla sebeobezřetnější, vždycky se na mě rozzlobil. Bez jeho svolení jsem si nesměla nic koupit. Měla jsem bankovní účet a šekovou knížku. Podepisovala jsem šeky, ale nikdy bez jeho předchozího souhlasu. Říkal mi dokonce i to, jak se mám podepisovat. Můj podpis se velmi podobal jeho.

Ráno mě vozil do práce. Řídil agresivně, a pokud jsem bláznivě bránila ostatní řidiče, začal na mě řvát. Většinou jsem přijížděla do zaměstnání uplakaná. Ani tam jsem od něho neměla klid. Během dopoledne mi několikrát telefonoval, aby se ujistil, že jsem v práci, a potom se objevoval u oběda. Odpoledne znovu telefonoval. Opakovalo se to každičký pracovní den.

Ne, zázrak se nedostavil a já v srdci věděla, že ani nikdy nepřijde. Neměla jsem jak utéct z tohoto pekla než spácháním sebevraždy. Rozhodla jsem se ještě chvíli počkat, ale jen chvíli. Našla jsem kousek papíru a napsala na něj datum, stejný den, pouze o rok později, a přimalovala křížek. Pokud se do té doby nic nezmění, zabiju se. Vložila jsem papírek do tašky a jak ubíhaly měsíce, často jsem ho vytahovala a usmívala se. Znala jsem datum osvobození se z pekla.

KAPITOLA 33

Také jsem pracovala v jedné finanční společnosti jako sekretářka manažera. Za toto místo jsem vděčila jedné úžasné dámě v pracovní agentuře. Sháněla jsem práci několik měsíců, až mě jednoho dne zavolala do své kanceláře. „Takovou práci už nikdy neseženete. Budete ale potřebovat sako a krátkou sukni. A musíte mít vlasy mimo obličej.“

Nakupovat jsem šla s otcem. Ve výprodeji jsme objevili bílé sako zúžené v pase a velmi elegantní. Vhodnou sukni jsem již měla. Den před poslední sérií pohovorů jsem si odbarvila chloupky na nohou. Holit jsem si je kvůli otci nesměla, proto jsem se snažila, aby byly co nejméně viditelné.

Strávila jsem věčnost před zrcadlem a snažila se vypadat upraveně. Nakonec jsem si uhladila vlasy a stáhla je do uzlu, upevněného jehlicí. Dívala jsem se na svůj obraz v zrcadle s určitou satisfakcí – pravý vzor výkonnosti. Otec si myslel, že vypadám jako lesba.

Měla jsem za sebou již sedm pohovorů a byla jsem vyzbrojená certifikáty a vřelými doporučeními. Chovala jsem se vesele a živě, kladla jsem správné otázky a zdůrazňovala svoje schopnosti. Na konci týdne jsem měla čtyři nabídky zaměstnání, pro tři zbylé jsem byla příliš kvalifikovaná.

Můj nový šéf Henry se blížil důchodu. V našem oddělení byl už pouze Charles. První den mi Henry ukázal počítač. Zručně jsem ho zapnula, abych dokázala, že ho umím ovládat. Svoje schopnosti jsem trochu nadhodnotila, ale nepochybovala jsem, že se budu učit rychle. „Budete se mnou muset projít program, jsem zvyklá na jiný,“ vysvětlila jsem, když jsem nechápala vůbec nic z toho, co mi ukazoval.

„Tím se netrapte, z Welingtonu přijede Dale a ta vám ukáže, jak to vše funguje.“

Dale dorazila o několik dní později. Seděly jsme u počítače asi půl hodiny, když se ke mně otočila. „V životě jste neměla s počítačem co do činění, viďte?“ zeptala se tiše.

Cítila jsem, že rudnu, a rozhodla jsem se, že nejlepší ze všeho bude pravda. „Ne, ale potřebuji práci,“ zašeptala jsem zahanbeně.

„Neprozradím to nikomu. Začneme od začátku a do konce týdne se v tom vyznáte.“ Než se vrátila do Wellingtonu, dala mi na sebe telefon. „Pokud narazíte na jakýkoliv problém, zavolejte a já vám pomůžu.“

Nejraději bych ji objala. Milovala jsem novou práci. Tentokrát jsem byla chytřejší a řekla jsem otci, že osobní telefonáty nejsou dovoleny. Už mi nevolal, ale přicházel každou polední přestávku, bez výjimky.

Datum na kousku papíru se blížilo. Byl pátek, čtyři dny před mým plánem odejít do nebe. Měla jsem všechno dobře promyšlené. Prozřetelnost byla na mojí straně. V úterý měl mít otec noční službu v Lifelinu. Až odejde, zavolám si taxi a pojedu do parku Huia. Odtud se vydám pěšky do buše a vyhledám místo, kde mě nikdy nenajdou. Nechtěla jsem, aby otec fotografoval moje mrtvé tělo.

Probírala jsem stovky způsobů sebevraždy a nakonec jsem se rozhodla pro podřezání zápěstí. Smrt vykrvácením mi připadala jako nejsnazší cesta k odchodu z tohoto světa. Během čekání jsem byla velmi vyrovnaná. Ještě čtyři dny a budu volná. Odejdu do nebe a shledám se s dědečkem, Louisem Armstrongem, Všežravkou, Bijoux a mnoha dalšími.

Ten pátek jsem v pět hodin sešla dolů, abych počkala na otce. Tehdy jsem to ještě netušila, ale stal se zázrak. Kola osudu se začala roztáčet.

Otec měl skvělou náladu. „Pořád jsem nemohl přijít na to, jak vyleštit perleť, tak jsem odpoledne zašel do Grafton Tradersu. Majitel mi nedokázal pomoct, ale přišel tam další zákazník a řekl mi, že on mi dokáže poradit.“ Poslouchala jsem ho jen na půl ucha, myslela jsem na úterek. Už za necelý týden. „Ten zákazník, jmenoval se Bill, řekl, že je brusič drahých kamenů a ví o tom všechno, co je potřeba. Má dílnu jen kousek od tvého zaměstnání a pozval nás zítra k sobě.“

To byla ta poslední věc na světě, po níž bych toužila. Nějaký muž, jehož život se točí kolem kamenů – nic horšího jsem si neuměla představit. Ale večer jsem si vzpomněla na svoje kamínky, které jsem nasbírala, když jsem byla Daleko kráčející žena. Možná mi Bill řekne, co to je vlastně za kameny.

Ráno jsem požádala otce, aby je vytáhl ze sejfu, ale odmítl s tím, že jsou možná cenné a Bill by je mohl vyměnit. Poradil mi, ať je Billovi popíšu, a jestli je tak dobrý, jak tvrdí, měl by vědět, co jsou zač. Ale trvala jsem na svém. To já jsem je nasbírala, já je nesla přes půlku ostrova. Podařilo se mi otce přesvědčit, jenže tím se mu vrátila špatná nálada. Nesnášel, když se s ním někdo dohadoval.

Windsor House byl ošumělý dům. Výtah pomalovaný graffiti se pomalu kodrcal do pátého podlaží. Když jsme stáli před prosklenými dveřmi Auckland Gemcutters a otec zazvonil, podívala jsem se zaprášeným oknem ven. Z vnitřních dveří vykoukla tmavovlasá žena a zase zmizela. Za okamžik se vrátila následovaná mužem v džínech a neuvěřitelně špinavém tričku.

Otec mě představil. Bill mi pevně stiskl ruku a jeho pronikavě modré oči se dívaly přímo do mých. Náhle jako bych nemohla dýchat. Zmocnil se mě nesmírně divný pocit. Přísahala bych, že ho znám celý život. „Pusť tomu ubohému muži ruku,“ napomenul mě náhle otec. Zarděla jsem se vědomím, že mu pořád držím ruku. Bill se zasmál a já si potřásla rukou s jeho manželkou Hildou.

Byl to ten nejúžasnější den. Otec se ponořil do dlouhého rozhovoru s Hildou a nechal mě povídat si s Billem. Usadil mě na židli u svého pracovního stolu a začal vyprávět o svojí práci. Zabýval se pouze broušením drahokamů, nikoliv dalších kamenů, a ukázal mi právě dokončený kámen. Položil mi ho na dlaň a řekl, že je to morganit, růžová odrůda berylu. Kámen jiskřil ve světle, když jsem ho nakláněla tam a zpátky.

Hovořili jsme spolu hodiny. Vyprávěl mi o broušení diamantů a smaragdů z Afriky, o těžbě ametystů a safírů v Austrálii a sběratelských cestách po Asii. Rozesmával mě a jakmile jsem se zbavila ostýchavosti, povídala jsem mu o ostrovech, cestě kolem Malekuly a ukázala jsem mu kamínky nasbírané na pláži. Prohlásil, že jde o topazy.

Vzpomínám si, že jsem si během rozhovoru pomyslela: „Kdyby byl můj život jiný, tohohle muže bych si ráda vzala.“ Pak mi ukázal samotné broušení. Fascinovaně jsem se nad ním skláněla, zatímco leštil fasety na rubínu. Celou dobu hovořil, vysvětloval mi, co dělá. „Je důležité brousit podle citu, ne podle stupnice. Ta udává matematicky spočítané úhly. Mnoho amatérů pracuje podle nich, ale to zpomaluje práci.“ Vzhlédl ke mně. „Tohle vás můžu naučit, jestli budete chtít.“

Někdo navrhl, abychom se šli najíst. Udiveně jsem se podívala na hodiny, bylo po šesté večer. Zašli jsme do Metropole a většinu večera jsem strávila povídáním s Hildou. Na parkovišti stála naše auta vedle sebe a ještě v uličce mezi nimi jsme s Billem mluvili. Hilda stáhla okno a zavolala: „Hodláte tam stát v dešti celou noc?“

Vůbec jsem si nevšimla, že prší. Zasmáli jsme se, oběhli auta a nasedli. Otec vyjížděl z parkoviště za nimi. Bill s Hildou odbočili doleva a sjížděli z kopce. My jsme zamířili doprava. Měla jsem zvláštní pocit, že sedím v nesprávném autě.

Té noci jsem nemohla spát. Ležela jsem nehybně vedle otce, znovu prožívala celé odpoledne a přehrávala si v mysli konverzaci. Myslel tím, že mě chce učit? Nabídl mi, že mě bude učit? Nebylo by úžasné vzít kousek přírodního kamene a přetvořit ho v zářící drahokam jako ten morganit? Nebo vybrousit některý ze svých topazů. Nemohla jsem tyto úvahy dostat z mysli a ráno jsem se na to zeptala otce. „Proč ho o to nepožádáš?“ odpověděl. „Jestli se naučíš brousit, můžeme tím vydělat spoustu peněz.“ Tak tohle mě vůbec nenapadlo.

Rozhodla jsem se, že se Billa zeptám v pondělí cestou z pošty. Kdyby mě učil, zkrátila bych si pracovní dobu v kanceláři nebo z ní úplně odešla. V pondělí jsem došla jenom k výtahu, když mě opustila kuráž. Vrátila jsem se do kanceláře. Zeptám se ho zítra. To budu odhodlanější. Ale znovu jsem neměla odvahu. Váhala jsem před otevřeným výtahem již počtvrté, když se kolem mě protáhl nějaký muž. „Pospěšte si, nemůžu držet otevřené dveře celý den.“

Takže teď, nebo nikdy. Stiskla jsem zvonek. Potily se mi dlaně a srdce šíleně bušilo. Otevřel Bill a při pohledu na mě se srdečně usmál. „Přemýšlel jsem, jestli přijdete,“ pronesl. Byla jsem ochromená studem a hlas mi skřehotal, když jsem mu vysvětlovala, že se nemůžu zdržet moc dlouho. „Dost na šálek čaje?“

Přikývla jsem. Vešli jsme do jeho dílny a Bill mě představil Peterovi, muži z Barmy, jenž s ním spolupracoval. Nervózně jsem pokukovala na hodiny, krátil se mi čas. Když jsem sebrala odvahu zeptat se, jestli mě bude učit, vyhrkla jsem ta slova dohromady: „Budeteměučitbrousit?“

„Prosím?“

Opakovala jsem to pomaleji a on odpověděl ano. Ohromením jsem ztratila řeč. Řekl, že mi zavolá do zaměstnání, až na mě bude mít čas. Celou dobu k výtahu jsem protancovala. Bude mě učit. Budu brousit drahokamy. Cestou po chodníku jsem ten kousek papíru vytáhla z tašky a hodila do kanálu. Nebe bude muset ještě počkat!

Cestou domů jsem otci v autě řekla o návštěvě u Billa. „Nezavolá. Byl jenom zdvořilý.“

Nevěřila jsem mu, byla jsem si jistá, že se Bill ozve. Nicméně dny plynuly a Bill netelefonoval. V pátek jsem byla přesvědčená, že měl otec pravdu. Bill má lepší věci na starosti než učení hloupé, nezajímavé osoby, jako jsem já. Za pět minut pět stál Henry vedle mého stolu, zatímco jsem psala nějaký naléhavý dopis. Zvedl vyzvánějící telefon. „To je pro vás,“ oznámil s překvapeným výrazem. Až dosud mi sem nikdy nikdo netelefonoval.

Byl to Bill. „Zrovna jsem postavil konvici na hořák,“ řekl a zavěsil.

„Kdo to byl?“ zeptal se Henry.

„Jeden přítel,“ odpověděla jsem pyšně.

„Díkybohu, už jsem si začínal myslet, že žádného nemáte.“

Dopsala jsem dopis a Henry řekl, že můžu jít. „Užijte si víkend,“ zavolal ještě za mnou, když jsem vybíhala ze dveří a cestou si oblékala kabát. Kráčela jsem k čekajícímu otci jako v oblacích. Stanu se brusičkou drahokamů a mám přítele.

Společně jsme jeli do Billovy dílny. Jakmile byl čaj na stole, Bill mě usadil k brusce a tak začala moje první lekce. Připravil mi kousek šedivého křemene, základní výbrus jsem zvládla ještě týž večer. Bill mě pozval hned na další den, abych ho mohla dokončit. Byla jsem tak nadšená, že jsem skoro nemohla spát.

Probudil mě otcův ztopořený penis, přitisknutý k mé kostrči. Přitáhl mě k sobě a snažil se do mě vniknout. Cítila jsem pach dětského oleje. Nesnášela jsem probuzení s penisem v sobě. Nenáviděla jsem olej, bolest a lepkavost sexu. A nenáviděla jsem to zejména ráno. Cítila jsem se naprosto v pasti.

Později odpoledne jsem doleštila poslední fasetu. Kámen byl hotový. Bill ještě očistil zbytky leštidla. Nenechal mě podívat se, dokud nebyl kámen perfektně čirý. Pak mě přiměl zavřít oči a natáhnout ruku. Pevně jsem tiskla víčka, zatímco vyvažoval kámen na mojí ruce. „Už se můžete podívat.“ Otevřela jsem oči a oněměla. Převalovala jsem nádherně se mihotající kámen na dlani. „Tak, teď jsou na něm vaše otisky,“ zasmál se. „Ukážu vám, jak ho máte držet.“ Otřel kámen lemem trička a položil mi ho na hřbet ruky mezi prsty. „Podívejte se znovu, co myslíte?“

„Nemůžu tomu uvěřit, je tak nádherný!“

Bill vložil kámen do plastového sáčku a podal mi ho. „Teď je váš, můžete se na něj podívat, kdykoliv budete chtít. Brusič si svůj první kámen schová, taková je tradice.“

Broušení kamenů se stalo mou potravou, pitím i spánkem. Kam jsem šla, tam jsem viděla úhly a vzory. Sledovala jsem praskliny v dlažbě chodníků, studovala linie oken na vysokých budovách. Barvy dostávaly odstíny kamenů. Viděla jsem celý svět v jiné perspektivě.

Bill mi zatelefonoval v pondělí s tím, jestli bych k němu nemohla chodit brousit každou sobotu. Prožívala jsem extázi. Hilda většinu sobot trávila nad účty, ale nikdy jsme spolu moc nemluvily. Totálně jsem byla pohroužená do toho, co jsem dělala. Otec mě doprovázel, někdy seděl v kanceláři a bavil se s Hildou, ale většinou sedával poblíž  brusky, hlídal mě a občas hovořil s Billem.

Jednoho dne mě Henry zavolal do svojí kanceláře a řekl, ať zavřu dveře. „Jsem velmi znepokojený chybami, které děláte. Nemůžeme si je dovolit, když obchodujeme s miliony dolarů.“

Nervózně jsem se kousla do rtu. Dopouštěla jsem se chyb a Charles mě kryl. Kontroloval mou práci před tím, než šla k Henrymu.

„Máte nějaké potíže doma? Dělat chyby vám není podobné.“

„Ne, všechno je v pořádku,“ odpověděla jsem v domnění, že je to léky, které jsem brala. Byla jsem z nich lehce omámená.

„Pak tedy navrhuji, abyste navštívila svého lékaře. Dám vám ještě šanci. Pokud budete dále chybovat, budu vás muset propustit.“

Slíbila jsem mu, že se vzchopím, a vrátila jsem se ke svému stolu. Otec mi nadále nutil metakvalon. Ani nevím kolik tablet, protože je drtil, ale byla toho vrchovatá lžička. Nikdy jsem nezjistila, jestli to dělal proto, abych nemohla tablety spočítat, nebo se chtěl ujistit, že všechno spolknu. Rozdrcené měly mnohem horší chuť, zvedal se mi z nich žaludek. Co dělal v době, kdy jsem byla duchem nepřítomná, netuším. Vím jenom, že do mě rád strkal různé věci. Jednou použil tubu krému na ruce. Bolelo to a já ho prosila, ať přestane. Když tubu nakonec vytáhl, byla od krve a pod víčkem se zachytily kousky kůže. Jednou ráno jsem šla na záchod a cítila jsem se skutečně nepříjemně. Vytlačila jsem ze sebe pingpongový míček a kolíček na prádlo. Od té doby jsem při každé bolesti v břiše propadala strachu, co dalšího ve mně mohlo uvíznout.

Když mě otec vyzvedl z práce, opakovala jsem mu Henryho slova a skončili jsme hádkou. Pokoušela jsem se ho přesvědčit, aby mi přestal dávat metakvalon. Rozhodl se, že mi ho bude podávat jenom během prodloužených víkendů, takže se budu moct zbavit vedlejších účinků.

Přestala jsem se dopouštět chyb a o propuštění nepadlo ani slovo. Charles mě začal učit jak sestavit nabídku na půjčku. Zaujalo mě to, bylo zajímavé zkoumat finanční zázemí lidí, vědět jak uzavřít obchod. Po nějaké době mi přenechal jednodušší aplikace a dovolil mi sepisovat vlastní nabídky, které pak zkontroloval a podepsal.

Součástí mé práce byla kontrola opožděných splátek a já jsem zjistila, že mě baví jednat s lidmi. Věděla jsem, jaké to je být na dně, takže jsem byla soucitný posluchač a snažila se klientům najít způsob alespoň částečného splácení. Jakmile pochopili, že jim skutečně chci pomoct, přestali se vyhýbat mým telefonátům. Zbavila jsem se ostychu, nabyla jsem větší sebejistotu.

Mé třicáté narozeniny přišly a odešly. Dál jsem s otcem chodila k Billovi do dílny. Jednu sobotu se otec asi po hodině zvedl. „Je tu nuda.“ Podívala jsem se na něho s obavou, že je to konec mojí lekce. Místo toho oznámil, že jde na chvíli ven. Vrátí se pro mě v šest. A odešel.

Zůstala jsem s Billem sama. Byla jsem vystrašená, protože jsem neměla ponětí, jak se mám chovat, nebo co mohu očekávat. Bill brousil opály pro zákazníka v Německu a já potřebovala pomoc s kamenem, ale byla jsem příliš nervózní, abych o ni požádala. Bill nakonec uslyšel, že jsem vypnula stroj, a zeptal se, jestli jsem hotová. Měla jsem svázaný jazyk, ale nakonec se mi povedlo dát se dohromady. „Začala jsem leštit fasety, ale mám dojem, že kotouč zanechává škrábance.“

Bill ke mně přistoupil a podíval se na kámen. „Tohle není lešticí kotouč. Všechny fasety budete muset znovu přebrousit. Některé rýhy jsou příliš hluboké, takže jsou po leštění ještě zřetelnější.“

Jakmile vyřešil problém, zeptal se, jestli mám chuť na čaj. V tomto stadiu ze mě byl takový uzel nervů, že jsem odmítla. Uvařil si ho a posadil se poblíž mě. Pokoušel se mě zapojit do rozhovoru, ale odpovídala jsem příliš úsečně, a tak to vzdal a vrátil se ke svým opálům. Cítila jsem se ještě hůř. Co si o mně asi myslí?

Otec přišel v šest hodin a všichni tři jsme se šli najíst do čínské restaurace. Teprve tam jsem se uvolnila.

KAPITOLA 34

V listopadu 1990 jsme s otcem letěli na Šalamounovy ostrovy. Trvala jsem na tom, že to já vydělávám peníze a tak bude spravedlivé, když si místo své dovolené vyberu sama, alespoň tak občas dostanu to, co chci já. Otec namítal, že mě živil, platil mi vzdělání a cesty po světě. Moje matka mu prý nijak nepomáhala, takže je jenom správné, abych mu dávala svoji mzdu, protože mu dlužím za svoji výchovu. Nakonec však souhlasil za podmínky, že to bude do míst, kde může nakoupit želví krunýře pro svoje artefakty.

Vybrala jsem letovisko na malém ostrůvku Pigeon, patřícím ke skupině ostrovů Reef, jež se rozprostírají v severozápadní části Šalamounových ostrovů. Stýskalo se mi po tropech, toužila jsem plavat mezi korály, nadechovat se vůně plumérií a pít vodu zelených kokosů.

Letěli jsme do Honiary, odtud na ostrov Makira a pak do Laty na ostrově Nendo, kde nás čekal syn majitele letoviska. Ben byl silný, mlčenlivý mladík, popadl oba mé kufry a odmítl moji pomoc.

Zula jsem si boty a brodila se v moři s blahým pocitem, jak mi tropy pronikají do morku kostí. Radostí bych nejraději tančila, jenže otec měl špatnou náladu. Nepobavilo ho, když zjistil, že musíme plout na malém člunu po otevřeném moři. Já v tom neviděla nejmenší problém. „Nehodlám do té kocábky nastoupit,“ oznámil, když Ben nakládal naše zavazadla do člunu. „Půjde ke dnu.“

No a co, pomyslela jsem si. Tohle je nádherné místo pro smrt. Kromě broušení kamenů jsem neměla proč žít. „Nemusíš, když nechceš. Jedu tam s tebou, nebo bez tebe.“ Měla jsem daleko k tomu, abych si jím nechala všechno pokazit. Nakonec vlezl do člunu za mnou a klel, protože si namočil střevíce.

Ben se usmál, slyšel náš rozhovor, ale mlčel. Také jsem se usmála a rozhodla se, že ho mám ráda. Vypluli jsme na moře a za chvíli nechali Nendo za sebou. Oceán byl neuvěřitelně klidný, sytě modrý jako australský safír. Po několika hodinách jsme míjeli Tinakulu, aktivní sopku. Ben mi řekl, že na jejích svazích žili lidé, ale neustálé erupce jim nakonec zničily zahrady, a proto se přestěhovali na hlavní ostrov. Byl to úžasný pohled, sopka se strmě nořila z hlubin a nad ní pluly malé chuchvalce, připomínající obláčky.

Nesmírně jsem si to užívala, zatímco otec se vztekal a okázale mě ignoroval. Jak se do lesa volá, tak se z něj ozývá. Posadila jsem se vedle Bena, jenž mi zajímavě vyprávěl o tomto regionu a jeho kultuře. Hodně jsme mluvili o mořských duších.

Těsně před západem slunce se obloha a moře zbarvily dorůžova. Kolem nás se snášely tisíce terejů. Pohupovali se na mírně se vlnící hladině, probírali si peří a připravovali se na noc. Tento pohled bral dech. Když se snesla tma, Ben neměl nejmenší problém navigovat podle hvězd, a já náhle uviděla světla malé doškové střechy stojící na vodě – ostrov Pigeon.

Světla vycházela z bungalovu. Po příjemné večeři s Benovými rodiči otec v našem pokoji zuřil a obviňoval mě, že jsem nezodpovědná. Nevšímala jsem si ho a šla do postele. Vybrala jsem si stranu blíže ke koupelně.

Následující ráno jsme se seznámili s dalšími dvěma hosty, byly to jeptišky. Seděly jsme nad ranní kávou a povídaly si, zatímco otec trucoval v koutě. Nakonec dal jasně najevo, že se chce vrátit do pokoje. Jeho špatná nálada se začala přenášet i na mě. Byli jsme sice v ráji, ale jelikož on sem nechtěl, rozhodl se pokazit pobyt i mně. Nakonec jsem toho měla dost a skončili jsme strašlivou hádkou. Trvala by asi věčnost, ale naštěstí se objevil Ben a pozval nás na výlet mezi malé korálové útesy. Okamžitě jsem souhlasila.

Byl to nádherný den. Pluli jsme kolem ostrůvků tak malých, že na nich bylo místo jen pro pět nebo šest palem, rostoucích těsně vedle sebe. Otec měl lepší náladu, protože se mu podařilo koupit několik starých platidel z peří. Tyto spirálovitě stočené ruličky jsou z červeného prsního peří téměř vyhynulých papoušků a platilo se jimi za nevěstu. Koupil i nějaké želví krunýře. Zatímco nakupoval, Ben a já jsme stáli ve stínu a pili chladivou, osvěžující vodu zelených kokosů.

Když se vzduch začal ochlazovat, zastavili jsme se na atolu naproti ostrovu Pigeon. Viděla jsem tam fregatku v malé kovové kleci. Zděsila jsem se. Fregatky se rodí proto, aby mohly létat nad oceánem, na pevninu přilétají pouze odchovat potomky a vyhnout se bouřím. Tahle byla zavřená v kleci na celý život. Nikdy nepozná, jaké je létání. Ben stanul vedle mě. „Je to hrozné, viď?“ Přikývla jsem. V mnoha ohledech jsme si byli podobní, byli jsme přibližně stejně staří, oba jsme vyrůstali v tropech a mohli jsme volně běhat. Bylo nám jasné, že majitele fregatky nepřemluvíme, aby ji pustil na svobodu. Nepochopil by nás.

Té noci otec trval na sexu. Chtěl zapíchnout další špendlík do své mapy. Před několika měsíci si koupil mapu světa a několik krabiček špendlíků s barevnými hlavičkami. Zelená znamenala sex, růžová pokus o moje oplodnění a červená otěhotnění. Mluvil o založení rodiny. Nechtěla jsem na to ani pomyslet.

Druhý den nás pozvali k obědu, ale otec odmítl. Dobrá nálada mu nevydržela. Takže jsem byla v ráji, bylo mi třicet a nesměla jsem opustit pokoj. Seděla jsem, dívala se oknem na moře, pozorovala pestrobarevné ryby, uvězněné po odlivu v kamenitých kalužích, a nevšímala si jeho nepřetržitého proudu urážek. Slyšela jsem je všechny již dříve, už dávno jsem věděla, že jsem frigidní, pitomá a arogantní. Jenže já se měnila. Plánovala jsem, že hned po návratu na Nový Zéland se od něj odstěhuju. Ta fregatka v kleci mě přinutila k zamyšlení. Poprvé v životě jsem si uvědomila, že jediné co musím udělat, je otevřít dvířka klece a vylétnout. Pak se budu moct vznášet tak vysoko, jak budu chtít, a pokud si spálím křídla, bude to jen a jen moje volba.

Další den někdo zaklepal na dveře. Chtěly se mnou mluvit jeptišky. Vyšla jsem ven. Stály jsme za chýší ve stínu chlebovníku. „Je všechno v pořádku?“ zeptala se mě jedna z nich.

Nevěděla jsem, co mám odpovědět.

„Máme o vás starost, zdá se nám, že něco není v pořádku,“ pronesla druhá.

Chtěla jsem jim to říct, chtěla jsem jim říct, že nic není v pořádku, jenže jsem věděla, že otec stojí v koupelně a poslouchá nás.

„Nic se neděje,“ usmála jsem se, „jenom je na nás příliš velké vedro.“

Nevěřily mi, ale co mohly dělat? Krátce poté jsem je opustila a vrátila se k zapšklému a vzteklému otci. „Co sakra chtěly?“

„Ptaly se, jestli s nimi nechci jít na procházku.“

„Proč by se měly chtít procházet s někým tak pitomým jako jsi ty?“

Tak tohle bylo příliš. Něco mi prasklo v hlavě a já se přestala ovládat. Začala jsem na něho křičet, nadávat mu a také jsem oznámila, že po návratu na Nový Zéland od něho odejdu. To byla opravdu pitomost. Zuřil tak, až mě praštil.

„To proto tě opustím!“ sykla jsem.

„Chceš odejít, fajn, jenže beze mě to nezvládneš. Týden práce na K Road a budeš zpátky.“

K Road je proslulá ulička červených luceren v Aucklandu.

„Na rozdíl od tebe mám zaměstnání, nemusím pracovat na K Road!“

„Ty zatracená, namyšlená mrcho,“ zaječel otec. „Jestli tě nebudu mít já, nebude tě mít nikdo.“

„To je mi fuk,“ odpověděla jsem tiše. Jeho slova mě ťala do živého. Jestli mě nikdo nesmí mít, raději budu žít sama.

Pokračoval ve slovním útoku, ale já toho měla dost. Odešla jsem z pokoje do koupelny a osprchovala se. Byla jsem rozhodnutá. Odejdu. Nic mě nezastaví.

Když jsem se vrátila do pokoje, udělal mi šálek čaje. Byl velice milý a zdvořilý, omlouval se za svoje chování v posledních dnech. Je to tou izolovaností, vysvětloval.

Mělo mi to být podezřelé, ale byla jsem tak vděčná za změnu jeho nálady, že mě nenapadlo pátrat po motivaci. Odpoledne mi dovolil, abych si bez něho šla zaplavat. Šnorchlovala jsem mezi korály, pestrobarevnými rybami a vychutnávala si po tolika letech to laskání vlažné vody na kůži. Vylezla jsem z vody vzpružená, osvěžená a rozhodnější než kdykoliv předtím zkusit se vymanit ze své životní noční můry.

Cestou od vody jsem si sušila vlasy ručníkem a vtom jsem potkala Bena. Zval mě, ať s ním jdu na čaj. V souladu se svým novým rozhodnutím jsem pozvání přijala, aniž bych požádala otce o svolení. Seděli jsme s Benem venku a pili čaj. „Není to tady romantické?“ zeptal se.

Podívala jsem se na krásné okolí a nadechla se vzduchu naplněného výraznou vůní kafrovníku. Pomyslela jsem na svůj život. „Ne, není na tom nic romantického,“ odpověděla jsem tiše.

Zasmál se tvrdým a cynickým smíchem. „Máš pravdu, není to vůbec romantické. Nejsi jako ostatní turisté, jsi ostrovní dívka. Pouze turisté to tady považují za romantické místo, ale my oba známe pravdu svých životů.“

Opět jsme se odmlčeli, každý ponořený do vlastních myšlenek. Po nějaké chvíli se Ben zeptal, jestli mám ráda tahitský salát. Přikývla jsem. „Jestli chceš, udělám vám ho k večeři.“

Přikývla jsem a ten večer jsem pomáhala Benovi připravovat čerstvou rybu, zatímco otec seděl u kuchyňského stolu a díval se na nás. Odmítl jíst salát a Ben mu ochotně připravil omeletu.

Jídlo jsme završili likérem Baileys a probíráním zpáteční cesty do Lata druhý den ráno. Ben se poněkud znepokojoval, protože se horšilo počasí. Zvedal se vítr, ale já doufala, že nám nezabrání v odplutí. Chtěla jsem se vrátit na Nový Zéland co nejdříve.

V bungalovu se mi otec znovu omluvil. Dala jsem si další sprchu, a když jsem vyšla z koupelny, už měl připravenou rozdrcenou dávku metakvalonu. Odmítla jsem to. „Nechci mít sex,“ prohlásila jsem rázně, i když se mi strachem svíralo srdce.

„To není kvůli sexu. Dělám si o tebe starosti, protože jsi ve stresu.“ A takhle mlel stále dokola.

„Je toho příliš moc,“ trvala jsem na svém, protože tentokrát toho byla vrchovatá polévková lžíce.

„Není toho o nic víc než obvykle,“ prohlásil ve snaze přesvědčit mě. Bylo jednodušší se poddat. Kdybych věděla, co vím teď, bojovala bych jako divoká kočka, jenže jsem to bohužel netušila. Vsunula jsem lžíci do úst a spolkla polovinu dávky. „Víc vody,“ vymáčkla jsem ze sebe. Otec se otočil, aby naplnil sklenici vodou z kohoutku. Bleskově jsem zbytek dávky vysypala do kapsy a vrátila lžíci do úst, než se stačil otočit zpátky. Myslím, že ten zlomek sekundy mi zachránil život.

Účinek metakvalonu se dostavil velmi rychle. Došla jsem k posteli, shodila ze sebe oblečení na podlahu a vlezla pod přikrývku. Než jsem usnula, otec četl nějakou knihu.

Zdálo se mi, že se topím. Probojovávala jsem se snovou vodou s vědomím, že se musím probudit. Urputně jsem zápasila a probudila se s vědomím, že opravdu nemohu dýchat a že pokoj je plný létajících mořských duchů s obrovskými zuby, jimiž trhají lidi prchající po stropě. Na podlaze se válely utržené lidské údy a jedna z příšer právě rozervala břicho nějaké ženě. Střeva byla natažená přes postel. Všude byla krev. Bylo to tak reálné, tak děsivě reálné. Viděla jsem to, cítila jsem to, přesto jsem si uvědomovala, že jsou to halucinace. Nemohla jsem se ani hnout. Pokusila jsem se křičet, ale byl to křik, jenž nevydává žádný zvuk. Zoufale jsem se snažila nabrat vzduch do plic, chtěla jsem se posadit, ale pravá strana mého těla nefungovala. Vykopla jsem levou nohou, stáhla z otce přikrývku a probudila ho. Když rozsvítil, kopala jsem do postele a pokoušela se vysoukat do jejího čela. Konečně se mi podařilo nabrat plná ústa vzduchu a zasípat: „Nemůžu dýchat!“

Otec mi pomohl do sedu a já jsem s obrovskou úlevou zjistila, že naberu vzduch do plic. Nepohnula jsem pravou rukou a nohou. Soustředila jsem se, zkoušela je rozhýbat, ale byl to jiný pocit, než když se do strnulé končetiny opět vrací krev. Byla jsem omámená a bylo mi hrozně zle. Opakovaně jsem ztrácela vědomí a při každém propadu do temnoty jsem přestávala dýchat a znovu se topila. Probojovávala jsem se zpět k vědomí, ale byla jsem tak unavená, že bylo obtížné udržet se při vědomí. Nasála jsem další vzduch do plic. „Běž pro jeptišky,“ zasípala jsem.

Otec se ke mně naklonil s chladnýma očima, které mě vyděsily. „Ne.“

Nechápala jsem, proč odmítl. Ležela jsem a snažila se donutit plíce pracovat. Znovu jsem se nadechla. „Umírám, běž pro ně.“ Dostat ze sebe ta slova bylo nesmírně těžké.

Jenom vrátil hlavu na svůj polštář. Ve svém zděšení jsem v mysli viděla kilometry černého oceánu, oddělujícího nás od Laty, a obrovskou vzdálenost k nejbližší nemocnici. Ještě nikdy jsem nebyla tak sama.

„Pomoz mi… je mi zle,“ zasípala jsem.

Ale otec nic neudělal. Cítila jsem stoupající nevolnost a jen s obtížemi jsem se překulila ke kraji postele a těžce dopadla na podlahu. S pomocí jedné paže a nohy jsem se snažila doplazit do koupelny. V polovině cesty jsem omdlela. Netuším, jak dlouho jsem tam ležela. Probrala jsem se se zvláštním pocitem, protože jsem studenou podlahu cítila pouze polovinou nahého těla.

Příšery zmizely a vystřídaly je příležitostné záblesky v mojí hlavě. Otočila jsem ji k otci s nadějí, že mi pomůže, ale ležel na posteli, díval se na mě a masturboval. Myslela jsem, že zešílím. Potřebovala jsem doktora, potřebovala jsem pomoc, a on masturboval. Možná to bylo stavem mé mysli, ale připadalo mi, že má největší erekci, jakou kdy měl.

Zaplavovaly mě vlny nevolnosti a já se znovu pokusila dostat do koupelny. Následující vzpomínky mám pouze nejasné. Pamatuji se, že jsem se doplazila do koupelny, zvracela jsem na podlahu poblíž toalety a znovu jsem omdlela. Probralo mě, jak otec vláčel moje tělo po betonové podlaze a rval mě přitom za vlasy. Potom ležel na mně a tlačil do mě obrovský penis. Křičela jsem bolestí. Zase jsem ležela na zádech a nemohla dýchat. Hrubě přirážel, vykřikoval nadávky a já cítila zvratky na obličeji i ve vlasech.

Tyto vzpomínky vypadají, jako by někdo rozsvěcoval a zhasínal světlo. Ve tmě nebylo nic, a když se rozsvítilo, dostavila se bolest z jeho znásilňování, chlad a drsnost betonu na mém těle, řezavost nadávajícího hlasu, ruce divoce mě tahající za vlasy. A po celou tu dobu jsem se zoufale snažila nasát vzduch do plic. To bylo to nejdůležitější, na bolesti nezáleželo, nezáleželo na tom, co dělá otec, každou sekundu jsem se soustřeďovala na získání dostatku vzduchu, abych přežila několik dalších sekund. Hlavou mi nadále prolétaly blesky a pak jsem se propadla do temnoty, neschopná se zachránit.

Zdálo se mi, že ležím v posteli s Billem, v nějakém prosluněném pokoji. „Už je to dobré,“ řekl a pohladil mě po tváři, „už jsi v bezpečí. Jsem tady.“

„Co tu děláš? Jsi ženatý s Hildou. Neměli bychom být spolu.“

Tiše se zasmál. „Ty jsi moje žena, Hilda jí už dávno není, nepamatuješ si?“

Bylo to příjemné a mírumilovné tam tak ležet, cítit Billovo hlazení po tváři, tak poklidné po vší té bolesti. Pak někdo zaklepal na dveře.

Probudila jsem se šokem. Znovu jsem dýchala. Byla černočerná tma a já se na okamžik vyděsila, že jsem oslepla. Ležela jsem na pohovce, opřená o stěnu a oblečená ve svém plážovém pareu. Vlasy jsem měla vlhké a svěže voněly, jako by byly právě umyté. Slyšela jsem otce chrápat. Klepání se ozvalo znovu. Namáhavě jsem vstala a zjistila, že mi zase fungují obě paže a nohy. Nahmatala jsem vypínač a rozhlédla se po pokoji. Udivilo mě, že je naprosto uklizený, naše kufry sbalené u zdi, na nich složené otcovo čisté oblečení.

Otevřela jsem dveře. Ve slabém světle svítání stál Ben. „Není ti nic? Zdál se mi o tobě zlý sen.“

„Už je mi líp.“ A bylo, až na ty blesky v hlavě. Otec se probudil a chtěl vědět, s kým mluvím.

„S Benem,“ odpověděla jsem. Smrtelně jsem otce nenáviděla. „Jdu zjistit, jaké je počasí,“ dodala jsem a vyšla ven. Jen jsem zavřela dveře, slyšela jsem ho volat ať počkám, než se oblékne. Táhla jsem Bena za paži, aby mě následoval po pěšině. „Jak to vypadá?“ zeptala jsem se ho cestou. „Nemůžu tady zůstat další noc. Moc tě prosím, odvez nás dneska.“

„Nevím, bude to určitě nebezpečné a tvému otci se to nebude líbit. Možná nebude chtít odplout.“

„Můžeš mu lhát, říct mu, že je to normální, můžeš mu říct cokoliv. Je opravdu důležité, abych se dostala do Laty.“ Věděla jsem, že v Latě je lékař, a pokud dojde na nejhorší, mohu konečně prchnout od otce. To, co se mi stalo v noci, nebyla náhoda. Nepochybovala jsem, že kdybych spolkla ten zbytek metakvalonu, byla bych už mrtvá. Potvrzoval to i fakt, že mi otec odmítl pomoct. Strach vystřídala nenávist a odpor k němu. Pamatovala jsem si jeho slova vyřčená ten den. „Jestli tě nebudu mít já, nebude tě mít nikdo.“ Dostala nový význam.

Uslyšela jsem za námi prasknutí větvičky a ohlédla se. Vzpomeň na ďábla… pomyslela jsem si při pohledu na otce. „Tady jsi,“ usmál se, „hledal jsem tě.“ Pak se otočil k Benovi. „Moře vypadá trochu bouřlivě, nemám pravdu?“

Vrhla jsem na Bena úzkostný pohled a doufala, že dodrží slovo. „Ne, tady je to normální. Ráno je tu vždycky silný příboj.“

U snídaně jsem do sebe nedostala ani sousto, pořád mi bylo špatně. Znepokojovaly mě záblesky v hlavě a napadlo mě, jestli jsem neprodělala lehkou mrtvici. To proto jsem byla ochrnutá na půl těla? Otec se mě zeptal, jak se cítím, a v jeho hlase byla slyšet starostlivost. Zdvořile jsem odpověděla, že mnohem lépe.

„Myslím, že Ben se tě večer pokusil otrávit. Asi ti dal jedovatou rybu.“

„Proč by to dělal?“ Rybu jsem kuchala já a byl to tuňák, žádná útesová ryba.

„Jsi tak naivní, myslíš si, že Ben je milý kluk, ale je to blázen, skutečný pomatenec. Jeho otec mi říkal, že by měl být zavřený v ústavu. Zabil už nějaké lidi.“

Bývaly časy, kdy jsem otci všechno věřila. Ale změnila jsem se, už jsem mu nedůvěřovala. Co říkal, bylo k smíchu.

Cesta zpátky do Laty připomínala peklo, byli jsme promáčení sprškami mořské vody a celí potlučení. Odpoledne trval otec na tom, že půjdeme na letiště, aby si mohl zatelefonovat. Stála jsem ve dveřích letištní budovy, okouzlená vůní kvetoucích plumérií. Takže jsem pila vodu ze zelených kokosů, plavala v tropickém moři a nyní dýchám vůni plumérií. Sny se mohou stát skutečností, přemítala jsem, ale pouze v případě, když se jim trochu pomůže.

Otec na mě hvízdl a zamával, ať jdu k telefonu. Nesnášela jsem, když na mě pískal, nejsem pes. „Co chceš?“

Místo odpovědi mi podal sluchátko. „Mluv,“ řekl.

Šokovalo mě a příjemně překvapilo zjištění, že na druhé straně je Bill. Působil stejně udiveně jako já. Otec mu patrně neřekl ani slovo, jednoduše mi podal sluchátko hned, jak se Bill ozval.

Hovořili jsme spolu asi dvacet minut, než si otec vzal sluchátko zpátky a požádal Billa, aby zjistil, jestli je legální přeprava želvích krunýřů na Nový Zéland. Další telefonát si domluvil na druhý den ve stejnou dobu a zavěsil. Pro všechno co otec dělal, měl vždycky vedlejší motiv.

Nocovali jsme v jediné místní ubytovně. Sešla se tam podivná sbírka hostů. Francouz Pierre byl nesmírně vděčný, že umím francouzsky. Byl pošťák a hledal dobrodružství, a když ho našel, nebyl si jistý, jestli se mu líbí. Pak tam byli dva Australané, kteří si neustále něco šeptali, a Harry, statný obyvatel Šalamounových ostrovů, s pokožkou černou jako vyleštěný eben. Prozradil mi, že je tajný policista pracující na nějakém případu. „Neříkejte to nikomu dalšímu, sdělil jsem to pouze vám, abyste neměla strach, pokud se bude v noci něco dít.“

Měli jsme odletět hned druhý den a už jsem se těšila na jídlo v restauraci, jakmile budeme v Honiaře. Na ostrově Nendo nebyla žádná restaurace, jenom něco, a to ještě vzácně, co by se dalo označit jako obchod. Všem nám docházely zásoby. Harry se vydal se mnou a mým otcem do nejbližší vsi, kde znal někoho, kdo prodává jídlo. „Obchod“ byl téměř prázdný, jen s chabou nabídkou černého čaje, cukru, sušeného mléka, bílé rýže a konzerv makrel v rajské omáčce. Ale zázrak nad zázraky, nabízel i několik balení plechovek oranžády. Koupila jsem jich tucet, k tomu několik konzerv s makrelami a bochník chleba.

Na ubytovně jsem pak prozkoumala kuchyň a objevila v ní ledničku, která zjevně dávno nefungovala. Pak tam byl mrazák, prázdný až na pytlík místních fazolí, každý lusk téměř metr dlouhý. Podle hnědých skvrn už tam ležel dlouho. Strčila jsem oranžády do mrazáku, a jakmile zmrzly, sedli jsme si ven, ochlazovali se plechovkami a pomalu upíjeli postupně tající oranžádu.

Druhý den ráno jsme se dozvěděli, že naše letadlo má poruchu a zůstalo v Makiře, takže musíme počkat, dokud je mechanici neopraví. Ten večer, jak nesnesitelné vedro zvolna ustupovalo, se všichni hosté shromáždili ve společenské místnosti. Kvůli zpožděnému letadlu jsme měli problém s nedostatkem jídla. Nakonec někdo navrhl, že jako jediná žena bych měla tuto situaci vyřešit. Jak jsem měla z ničeho vytvořit pokrm pro šest osob?

Požádala jsem je, aby přinesli všechno, co mají a je to k jídlu. My jsme měli konzervy s makrelou, Pierre trs divokých banánů, Harry dva šálky rýže a Australané cibuli. Kvůli cibuli jsme se trochu pohádali. Stála jsem v kuchyni a přemýšlela, jak dosáhnu nemožného, když Australané přišli dovnitř a vzali si cibuli. Stydím se přiznat, že jsem vybuchla. Pokusila jsem se ji získat zpátky.

„Kristepane,“ vyhrkl mladší z nich, „vždyť je to jenom cibule!“

„Když je to jenom cibule, tak mi ji vraťte,“ žádala jsem nerozumně, přece jen to byla jejich cibule.

Nakonec se mi povedlo vykroutit ji tomu mladšímu z ruky. Popadla jsem nůž a začala ji loupat. Znechuceně se na mě dívali. „No, když ji za každou cenu chcete, tak si ji nechte,“ a vykráčeli z kuchyně. Usoudila jsem, že potřebuji ještě citron. Šla jsem do společenské místnosti a řekla mužům, aby nějaké našli. Vydali se na průzkum, aniž by protestovali. Myslím, že mě nechtěli ještě více rozčílit.

V kuchyni jsem vzadu v kredenci našla láhev arašídového oleje a půl sáčku zvlhlého cukru. Zhruba po dvaceti minutách přinesl Harry dva citrony. Jemně jsem je osmažila s cibulí a pak k nim přidala makrely.

Za chvíli jsem servírovala rendlík s dušenou rybou, nadýchanou rýží a smaženými fazolkami, poté následoval dezert v podobě karamelizovaných banánů flambovaných rumem. Všem chutnalo a komplimenty mi byly docela příjemné. Jistě, byli jsme příliš vyhládlí na to, aby nám nějak zvlášť záleželo na chuti. Australané mi svou cibuli odpustili.

Té noci došlo k přepadení ubytovny. Ozvalo se hlasité bouchání na naše dveře, tak jsem vstala a otevřela. Do pokoje se nahrnulo několik policistů. Chtěli vědět, který pokoj patří Australanům. „Myslím že ten vedle,“ odpověděla jsem a vrátila se do postele, zatímco se mi omlouvali za probuzení. Vykopávali dveře sousedního pokoje a já se pokoušela usnout. Následovala spousta křiku a bouchání na dveře, načež džípy odjely a nastalo ticho.

Ráno byli Australané pryč a Harry mi oznámil, že splnil svůj úkol. Australané chtěli pašovat ze země artefakty, jejich kufry byly plné starodávných pokladů. Pomyslela jsem na artefakty v otcově kufru a mlčela jsem.

Později dopoledne jsme obdrželi zprávu, že naše letadlo dorazilo a odlétá za půl hodiny.

KAPITOLA 35

V Honiaře šel otec znovu telefonovat Billovi. Po návratu mi sdělil, že podle Billa nebudou s dovozem želvích krunýřů žádné těžkosti. Později trval na tom, abych je zabalila do svého kufru, a kvůli tomu jsme se opět pohádali. „Určitě to nebude problém, ale kdyby náhodou, tak bude lepší, že jsou ve tvém kufru, protože jsi ještě dítě. Neobviní tě z pašování.“

„Nejsem dítě,“ ječela jsem, „je mi třicet.“

„Věk s tím nemá co dělat, že je ti třicet, ještě neznamená, že jsi dospělá.“

Dohadovat se s ním bylo často nemožné. Samozřejmě že mě na celnici zastaví, o tom jsem nepochybovala. Bylo to normální už od doby, kdy jsem před několika roky navštívila matku ve městě Noumea. Otec tenkrát zuřil a zatelefonoval na celnici, že pašuju drogy. Doufal, že mě kvůli tomu zadrží, ale při odletu jsem jim proklouzla, zastavili mě při návratu a podrobně prohledali. Celník se velmi omlouval a začali jsme si povídat. Řekl mi, že koncem týdne s tímto zaměstnáním končí a pozval mě na oběd. S lítostí jsem odmítla, ale prozradil mi, že na mě někdo upozornil telefonem. Bylo snadné si domyslet kdo, protože o mé cestě věděl pouze prodejce letenek a otec.

V Honiaře otec prohlásil, že bychom měli projít celnicí odděleně. Nechali mě stát stranou a prohledali mi kufr. Když v něm našli želví krunýře, řekla jsem jim, že patří mému otci a ukázala jim ho stojícího v řadě. Krunýře nám zabavili. Otec mi nadával celou cestu domů. Neměla jsem prý právo říct, že jsou jeho. A hodlal si vyřídit s Billem, že mu lhal.

Druhý den ráno jsem zavolala Billovi. Nechápal, že mu otec špatně rozuměl. „Volal jsem na celnici a řekli mi, že se krunýře nesmějí za žádných okolností dovážet.“

Tak se z Billa stal otcův nepřítel. Během let jsem pochopila model otcových přátelství. Seznámil se s nějakými lidmi a jeho život se točil kolem nich. Zhruba po šesti měsících na nich našel nějaký kaz a ztratil k nim respekt. Začal je kritizovat, hledat na nich chyby, pošklebovat se jim za zády. Další fází bylo otevřené nepřátelství. Ve finální fázi se musel s tímto nepřítelem vypořádat pod nějakou nepatrnou záminkou, ať imaginární či jinou.

Takže dosáhl stupně, kdy se z Billa stal nepřítel, a já jsem se nesměla s nepřáteli stýkat. Zdrtilo mě to, ale vymyslela jsem nový plán. Řekla jsem otci, že už nemám pravidelné hodinové pauzy na oběd. Tím jsem získala volnou hodinu, kterou jsem trávila s Billem a Peterem, hodinu zdravého rozumu a smíchu, na kterou jsem se pokaždé těšila.

Tak to pokračovalo několik měsíců. Jednoho dne Bill s někým telefonoval a já jsem si náhle uvědomila otřesnou věc. Jsem do něho zamilovaná. Odložila jsem příbor na netknuté jídlo na talíři, vzala tašku a utekla z dílny. Zamilovanost je silný, stravující pocit, ale zamilovat se do šťastně ženatého muže je zničující. Bylo mi jasné, že pokud zůstanu, někomu ublížím. Nevěřila jsem si, že bych dokázala své city utajit. Bill mi zavolal krátce po mém návratu do kanceláře. „Co se stalo? Odešlas bez jediného slova.“

„Nic,“ odpověděla jsem. Byla jsem velmi stručná. Sdělila jsem mu, že už k němu nebudu chodit, a zavěsila jsem. Utekla jsem na toaletu a mohla si vyplakat oči. Následující měsíce byly hrozné, nemohla jsem dostat Billa z hlavy.

Život doma se nijak nezměnil, jenom otec byl stále náročnější. Já jsem se změnila, a tak jsme se velmi často hádali dlouho do noci, což mě vyčerpávalo a někdy jsem se dokonce tloukla pěstmi do hlavy. Když si pak otec přišel lehnout, někam jsem se posadila, kolébala se dopředu a dozadu, cucala si palec a říkala si, že musím odejít, ale nedokázala jsem se ani pohnout. Zůstávala jsem zamčená ve své hlavě a hodiny plynuly. Mluvila jsem sama se sebou: „No tak, Tanjas, odchod je snadný, jenom vstaň a jdi ke dveřím.“

„Nemůžu,“ odpovídala jsem si otupěle.

„Můžeš, jsi Daleko kráčející žena, zvedni se, no tak, běž ke dveřím.“

Ale nešlo to. Nemohla jsem to udělat. Snažila jsem si představit, jaké by to bylo, kdybych ty dveře otevřela. Mysl se mi vyprázdnila a já přestala uvažovat. Svoboda byla tak nedosažitelná, že jsem si ji neuměla ani představit. Myslím, že se mi mysl totálně uzavřela. Věděla jsem, že sklouzávám přes hranu, že se nakonec zblázním. Otec mi často opakoval, že skončím v blázinci. Začínala jsem si myslet, že má pravdu.

Henry sdělil Charlesovi a mně strašlivou zprávu, že má nevyléčitelnou rakovinu. Rozrušilo nás to, ale on byl velmi pozitivní, říkal, že se musí podrobit radioterapii a zase bude v pořádku. Čas plynul a Henry byl stále hubenější, vlasy mu vypadávaly po hrstech, ale nadále hrál golf a byl neuvěřitelně veselý.

Naši společnost koupila Australská národní banka. Charlese poslali do města Papatoetoe a Henryho a mě převedli do centrály na Grafton Road, kde jsem se měla přeškolit na pokladní, zatímco Henry se stal vedoucím nějaké pobočky.

Neviděla jsem Billa měsíce, ale nadále jsem ho beznadějně milovala. Večer jsem se psaním bránila ztrátě rozumu. Pustila jsem se do dobrodružného příběhu, odehrávajícího se na ostrovech Reef Islands a plně jsem se ponořila do tropů a intrik. Rozhodla jsem se, že si koupím počítač. Byl neuvěřitelně drahý, ale banka mi poskytla půjčku a já se stala pyšnou majitelkou laptopu. Konečně jsem si koupila i něco pro sebe. Byl to nádherný pocit, když jsem si mohla na počítači vylévat srdce s vědomím, že otec k tomu nemá přístup.

Jednoho dne zčistajasna zatelefonoval Bill a pozval mě do dílny na oběd. Peter uvařil něco speciálně pro mě. Hlava mi radila odpovědět ne, ale srdce mělo jinou představu. Za deset minut jsem byla u něho. Jak se mi po tomto místě a Peterovi stýskalo. A bože, jak jsem milovala Billa. Šel připravit čaj a Peter se na mě usmál. „Chybělas nám.“

„Taky jste mi scházeli.“

„Scházel ti hlavně Bill,“ poznamenal.

Přikývla jsem, náhle jsem nemohla mluvit.

„Bill teď žije v Graftonu, rozešel se s Hildou.“

Zírala jsem na něho s hlavou plnou běžících myšlenek. Bill byl s Hildou velice šťastný, často mi říkal, že ji miluje. V tu chvíli mi vůbec nedošlo, že Bill je už volný. Nebyla jsem zrovna velký myslitel.

Druhý den mi Bill opět telefonoval do práce. „Miluješ někoho?“ zeptal se.

„Ne,“ zalhala jsem. „Nemám na to čas.“

„No dobře,“ snažil se, „ale kdybys někoho milovala, kdo by to byl? Jaký typ mužů se ti líbí?“

Mlčela jsem a přemýšlela. „Hm, nevím, zkusím to. Měl by být starší než já, nemám čas na hloupé kluky. Měl by sám podnikat, aby mu nemohl poroučet někdo cizí. A musel by být nekuřák.“

„Tak to jsem mimo hru.“

Zasmáli jsme se tomu. Povídali jsme si déle než hodinu, nikomu to nevadilo.

V pátek odpoledne přišel Henry a posadil se na kraj mého stolu. Byl tak hubený, až pohled na něho bolel. „Myslím, že jsem tu rakovinu konečně porazil. Ozařování skončilo a já se cítím na vrcholu sil.“

Vstala jsem a objala ho, což jsem nikdy předtím neudělala. Oba jsem byli trochu naměkko. To bylo naposled, kdy jsem ho viděla.

V pondělí ráno mi telefonoval Charles, že Henry pokojně zemřel ve spánku. Sedla jsem si v Henryho kanceláři a usedavě plakala. Vzdor otci jsem se oblékla na pohřeb do černého. Otec zuřil, nesnášel na mně černé oblečení. Přišly stovky lidí. Henry byl hodný člověk, oblíbený a vážený. Chyběl mi, a když jsme se modlili, přemýšlela jsem, proč hodní lidé umírají zdánlivě tak mladí. Možná je to proto, že se poučili z tohoto života a v nebi je čeká odměna.

KAPITOLA 36

Otec chtěl, abych s ním jela do Holandska, ale řekla jsem mu, že nedostanu v práci volno. Jet s ním někam sama bylo to poslední, co bych udělala. Nevěřila jsem, že by se mi nepokusil znovu ublížit. Nakonec odjel na deset dní a nechal mě doma s přísnými instrukcemi. Zkontroloval autobusový jízdní řád a spočítal, jak dlouho mi trvá cesta od zastávky domů. Řekl, že mi zavolá každý den dvacet minut před šestou. Nesměla jsem jít ani nakupovat a o víkendu jsem musela zůstat doma. Zatelefonuje mi hned ráno a pak někdy během večera, aby měl jistotu, že jsem poslechla.

V pátek mi zavolal Bill a zeptal se, jestli chci vidět sníh. „Napadlo mě, že bychom si mohli vyrazit na celý den k Ruapehu.“

Odhodila jsem opatrnost stranou a řekla, že velmi ráda. Byl to opravdu dar od Boha. Vyzvedl mě ještě za tmy. Zamkla jsem dům a třásla se vzrušením i vědomím, že budu mít problém, jestli to otec zjistí. V autě jsme mluvili a mluvili. Milovala jsem zvuk Billova hlasu, poslouchala bych ho navěky.

Když jsme zastavili v Matamatě na snídani, zatelefonovala jsem otci z budky a omluvila se, že jsem nestihla doběhnout k telefonu, když volal. Netušila jsem, jestli mi telefonoval nebo ne, ale počítala jsem s tím, že bude předpokládat, že kromě něho mohl volat někdo jiný. Řekla jsem mu, že jsem byla ve vaně. Nepochybovala jsem, že bude naštvaný, protože jsem se směla koupat pouze tehdy, když byl doma. Samozřejmě že zuřil, že jsem ho neposlechla, a tím pádem si nevšiml zvuků v pozadí. Jako mimořádné opatření jsem nechala doma vyvěšené telefonní sluchátko. Chystala jsem se mu zavolat hned po návratu s tím, že jsem špatně zavěsila a jednoduše jsem si toho nevšimla.

Projeli jsme zatáčkou a Bill oznámil, že za kopcem už uvidím sopku Ruapehu. Na ten okamžik nikdy nezapomenu. První sluneční paprsky se odrážely od kapek rosy na stromech podél silnice a měnily je v jiskřivé diamanty. Načasování bylo dokonalé, noční mlha se právě zvedla a na pozadí barevné oblohy se rýsovala sněhová čepice hory zbarvená dorůžova. Zajásala jsem radostí, neubránila jsem se tomu. Neuvědomila jsem si, že Nový Zéland může být tak nádherný. Posuzovala jsem ho melancholickýma očima člověka, jenž bolestně postrádá tropy.

Dojeli jsme k  Ruapehu a já se ocitla v pohádkovém světě. Vypadalo to jako na pohlednici, půda byla pokrytá sněhem až po kolena. Všechny stromy byly bílé a ověšené třpytícími se rampouchy. Už jsem viděla sníh, tenký poprašek na chodnících v Holandsku, a s Richardem jsme si hráli v anglickém špinavém sněhu, ale tohle bylo jiné. Dováděli jsme celé hodiny. Později Bill navrhl, že vyjedeme lanovkou ještě výše. Byla jsem pro všemi deseti, dokud jsem nespatřila, jak taková lanovka vypadá. „Tak na tomhle rozhodně nejedu,“ prohlásila jsem, „nesnáším výšky.“

Zezadu do mě narazila další sedačka a než jsem si uvědomila, co se děje, byla jsem ve vzduchu a svírala bezpečnostní tyč jako o život. Bill se vznášel na další sedačce za mnou. „Měla bys ses vidět,“ zavolal, když jsme se ocitli vysoko nad terénem.

Přežila jsem. Vždycky přežiju. Bill měl s sebou velký černý pytel na odpadky. Jezdili jsme na něm hodinu na mírných svazích a otravovali lyžaře dětinským chováním. Provlhly mi džíny, proto jsme šli do restaurace a zahřáli se miskou polévky.

Při návratu do Aucklandu jsme se zastavili v malé restauraci poblíž Mangakina a dali si sekanou, hranolky a konvici čaje. Bill se po jídle pohodlně opřel do židle a četl noviny tak, že mi nabízel přední stránky.

Pozorovala jsem ho a uvědomila si, že jsem se ještě nikdy necítila tak klidně, tak uvolněně a neuvěřitelně šťastně. Bill na mě nekřičel, nebil mě, dokonce se na mě ani nezlobil. Pro vnější svět jsme vypadali jako obyčejný pár. A to byl skvělý pocit.

Zavolala jsem otci hned po příchodu domů. Vztekal se, protože se mi pokoušel dovolat, ale z Holandska mi nemohl nic udělat. Pak jsem si i přes jeho zákaz dopřála dlouhou koupel. Bill se za mnou stavil v neděli odpoledne. Nepřestávala jsem se usmívat a nabídla jsem mu čaj. Zatímco jsem plnila konvici, požádala jsem ho, aby vytáhl šálky z kredence. Zcela jsem zapomněla, že je tam záznam o mých periodách, který si otec vedl. Otočila jsem se a viděla, jak na to zamyšleně hledí a pak beze slova vychází z kuchyně.

Hrůzou se mi sevřel žaludek a kůže se proměnila v led. Ach bože, pochopil, co to je! Co mám teď dělat, co mu mám říct? Musím se tvářit normálně, jako by se nic nestalo, možná si pomyslí, že si to špatně vyložil. „Co se děje?“ zeptala jsem se na terase.

„Nic, jenom jsem potřeboval trochu vzduchu.“

Navrhla jsem, abychom se prošli po pláži. Nad hlavami nám kroužili racci a já dumala, co mám říkat. „Často přemýšlím, jaké by bylo létat,“ dostala jsem konečně ze sebe.

Bill se otočil a díval se na mě. „Líbilo by se ti létat?“ zeptal se tiše.

Také jsem se na něho dívala a snažila se porozumět jeho pohledu. „Ano, chtěla bych se vznášet tak vysoko, jak by se mi líbilo, až mezi mraky.“

Sklopil oči a já měla pocit, že jeho myšlenky jsou velmi daleko. Došli jsme k písčitému výběžku a v přátelském mlčení kráčeli podél vody. Pak mě naučil posílat oblázky po hladině. O něco později jsme se vrátili do domu. Posadil se v obývacím pokoji a já připravila čaj.

Otec se vrátil z Holandska s dárky a fotografiemi nahé dívenky, s níž se tam setkal. Mluvili jsme a on si náhle všiml, že mám pěšinku ve vlasech zesvětlenou sluncem. „Kdy jsi byla na slunci?“ zeptal se a jeho dobrá nálada se vypařila. „Zakázal jsem ti chodit ven.“

Rozhodla jsem se říct mu pravdu, možná jsem měla lhát.

„Jak můžeš být tak zatraceně sobecká?“ vztekal se. „Mohla ses zabít a kdo by se potom o mě staral? Nebo tě mohl někdo znásilnit.“

Tak tohle bylo příliš. „Jediný, kdo mě znásilňuje, jsi ty!“ V okamžiku mě vlekl za vlasy přes pokoj. Praštil mi hlavou o zeď a já začala bojovat, tvrdě jsem ho udeřila. Měla jsem už dost bití. „Je mi jedenatřicet,“ křičela jsem, „nemáš právo mě mlátit.“

„Mám všechna práva, to ty nemáš právo mě neposlouchat, ty podělaná mrcho.“

„Ne, nemáš,“ zařvala jsem a znovu ho praštila.

„Jsi tak zatraceně arogantní, zasluhuješ si to,“ zařval on a narazil mě na zeď. Později jsem seděla v koupelně a přemýšlela, co bylo špatného na tak nádherném dni.

V pátek večer šel otec do služby a já se rozhodla riskovat. Šla jsem s Billem do italské restaurace. Byl to příjemný večer plný smíchu. Někdy jsem zachytila Billův pohled, a to, jak se díval, mě přimělo k myšlence, jestli se do mě nezamiloval. Ale řekla jsem si, že přání je otcem myšlenky. Dovezl mě domů a vysadil mimo pohled z oken. Než jsem vystoupila, vzal mě za ruku. Působil rozpačitě. „Tanjas, jednoho dne budeš připravená mluvit a já budu připravený naslouchat.“

Sklopila jsem oči, neměla jsem slov. Krátce jsem mu stiskla ruku a vystoupila z auta. Oba jsme věděli, o čem mluví, ale já si nebyla jistá, jestli bych byla schopná mluvit. Držela jsem v sobě to tajemství dvaadvacet let a netušila jsem, jestli bych ho teď dokázala vypustit.

Vánoce jsme strávili s otcem v  Solitaire Lodge. Bylo to nádherné místo k pobytu s někým milovaným, ale ne pro nucený sex s otcem. Jen co jsme při návratu domů otevřeli dveře, zazvonil telefon. Zvedl ho otec. Byl to Bill a přál nám příjemné Vánoce. „Okamžik, zavolám ji,“ řekl otec, ale místo toho vzal tranzistorové rádio, pustil ho na plné pecky a postavil vedle telefonu.

Protáhla jsem se kolem něho, odstrčila rádio a zvedla sluchátko. „Ahoj, Bille, promiň, že…“

Otec mi vytrhl sluchátko z ruky a praštil jím do vidlice. „Ten namyšlený mizera. To já rozhoduju, jestli budeme mít příjemné Vánoce nebo ne! Čenichá kolem tebe jako pes.“

Naštvala jsem se. „No a co, jsem svobodná. Jestli má někdo o mě zájem, není na tom nic špatného.“

„Ty nejsi svobodná, sakra, jsi vdaná za mě.“

Znovu zajel do starých kolejí. Otočila jsem se k němu zády a zvedla sluchátko. „Hodlám zatelefonovat Billymu,“ prohlásila jsem rázně.

„Správně, to je ono. A já hodlám jít do dílny toho mizery a zabít ho.“

Zpočátku jsem ho nebrala vážně, ale pak jsem slyšela, jak brousí lovecký nůž. Čekala jsem, jestli jenom neblafuje, ale když zamířil ke vchodovým dveřím, rozběhla jsem se za ním. Dohnala jsem ho v okamžiku, kdy je otevíral. Popadla jsem ho za košili, strhla zpátky, přirazila ho na zeď a kopnutím zavřela dveře. Strčil do mě, nůž stále v ruce. „Krucinál uhni, jdu toho kurevníka zabít.“

Byla jsem tak vzteklá, že jsem ho znovu popadla za košili a přirazila zády ke stěně. Skoro jsem ho držela nad zemí. „Neopovažuj se, neopovažuj se!“ vykřikla jsem a znovu jím narazila o stěnu.

Zbledl a poprvé v životě jsem spatřila v jeho očích strach. „Zešílelas!“

„To si piš, že jsem zešílela. Billa z tohohle vynecháš!“

Pustila jsem ho a šla se posadit do obývacího pokoje. Rozhodla jsem se, že pokud otec odjede, zavolám Billovi a budu ho varovat. Ale otec zamířil do svého pokoje a zamkl se.

V novém roce jsem začala pracovat jako pokladní. Ta práce mě těšila, líbily se mi kontakty se zákazníky. Otec mě znovu začal vyzvedávat o polední přestávce a znovu mi telefonoval. Billa jsem moc nevídala, uvolnit se z práce bylo dost obtížné. Na pomoc mi přišla kamarádka ze ředitelství. Prý se kolegové diví, proč se nikdy nezúčastním pátečních večerních sešlostí u skleničky.

Vysvětlila jsem jí, že otec by mi to nedovolil, a tak jsme zinscenovaly setkání u oběda za jeho přítomnosti. Nanesla toto téma a postavila otce do situace, v níž mohl říct jediné: „Samozřejmě že si Tanjas smí dělat, co chce.“ A tak jsem se každý pátek vmísila mezi spolupracovníky a občas jsem se vytratila a šla s Billem na večeři. Doma jsem musela být do půl jedenácté, takže v deset večer jsem si brala taxi, abych se vrátila včas.

Jednoho večera jsem přišla domů ve tři čtvrtě na jedenáct a našla vstupní dveře pootevřené. Vešla jsem dovnitř a opatrně je za sebou zavřela. Otec seděl na pohovce v proužkované košili a s kravatou. Dolní polovinu těla měl skrytou pod tlustou přikrývkou. Díval se na televizi a poklepal na pohovku vedle sebe. „Pojď se dívat se mnou.“

Neměla jsem chuť, ale potěšilo mě, že je v dobré náladě, přestože mám čtvrt hodiny zpoždění. Usedla jsem vedle něho a on nadzvedl přikrývku a částí mi přikryl nohy. Teprve v tu chvíli jsem zjistila, že je od pasu dolů nahý a má erekci. Penis už měl naolejovaný.

„Nechci,“ řekla jsem, ale jako obvykle na mě nedal. Stáhl mě dolů na pohovku a kalhotky mi odtáhl na jednu stranu. Byl velmi hrubý, a když vrcholil, viděla jsem jeho tvář. Normálně jsem se na něho přitom nedívala, vyhýbala jsem se tomu. Měl zkřivené rysy a rozšklebené rty obscénně rudé oproti černé barvě svých vousů. Zachvěla jsem se, nemohla jsem dostat ten zlomek sekundy z mysli. Pak se na mě podíval. „Chtěl jsem jenom zjistit, jestli jsi nešoustala s někým jiným,“ prohlásil, když se odtáhl a nechal mi mezi stehny svoje lepkavé sperma. Šla jsem do koupelny a pustila sprchu. Nenáviděla jsem ho, proklínala ho, mydlila se a mydlila, umývala se i uvnitř horkou vodou. Proč jednoduše neumře?

Opět jsem začala studovat. Ráda jsem spolupracovala s Charlesem na smlouvách o půjčkách a domnívala jsem se, že bych se mohla vydat tímto směrem. Objevila jsem bankovní operace, které bych zvládla zpracovávat. Bylo to úžasné, studium mi zabíralo celé víkendy. Prošla jsem testy na pět bankovních operací. Matematika nikdy nebyla mojí silnou stránkou, ale jelikož jsem nyní za výpočty viděla smysl, šlo mi to snadněji. Certifikáty mi otec zabavil s tím, že jsou jeho.

Jednou mě otec vyzvedával z práce a řekl mi, že se dočetl o zlatém dešti. Zděsila jsem se. Nechtěla jsem to znovu prožívat – černá fólie na podlaze a on na mě močí. Ale teď šlo o něco trochu jiného. Tentokrát jsem měla svázat já jeho a vymočit se mu do úst. Ta představa byla odporná. Znechuceně jsem se na něho dívala a přemýšlela, jak tohle všechno skončí. Nanesl toto téma hned následující večer a potom i ten další. Stalo se to jeho nejnovější posedlostí. Po dvou týdnech jsem povolila. Připoutaný k posteli ležel na černé fólii se zavázanýma očima a já byla rozhodnutá vymočit se mu do úst a mít to konečně za sebou. S trochou štěstí ho to znechutí a tím to skončí.

Jediný problém spočíval v tom, že se mi tato technika natolik příčila, že jsem se za nic na světě nedokázala vymočit. Dřepěla jsem nad ním a zoufale se snažila uvolnit močovou trubici. Nakonec jsem šla do kuchyně a vypila litr vody. Vrátila jsem se, opět si nad něho dřepla a konečně se mi to podařilo. Vyčurala jsem se mu do pusy. Očekávala jsem, že se mu zvedne žaludek nebo dá najevo jiné známky odporu, ale polkl moji moč a řekl, že je to sexy.

Dělalo se mi zle. Bože, byl mi tak odporný. Rozvázala jsem ho, a přestože jsem se vyhnula sexu, usilovně jsem se v koupelně drhla. Cítila jsem se neuvěřitelně špinavá a ponížená, jako bych už nikdy nemohla být čistá.

V září jsem nedostala periodu. Stála jsem v kuchyni a hleděla na čísla. Doufala jsem, že jsem špatně počítala. Měla jsem bolesti podobné těm u periody a několik dní a několikrát denně jsem utíkala na toaletu s nadějí, že uvidím červené skvrny. Neobjevily se.

Když jsem to řekla otci, jeho reakce mě ohromila. „Jsi děvka,“ zařval, „s kým šoustáš?“

Oba jsme dobře věděli, že otcem je on. Otcem nás obou, neubránila jsem se té myšlence. V následujícím týdnu jsem musela překonávat prudké změny jeho nálad. Několikrát na mě křičel, ať mu zmizím z očí, protože se na mě nemůže dívat. Jednou jsem vycítila, že na mě zírá ze dveří svého pokoje. Nenávist v jeho očích byla děsivá.

Pak mě jednoho dne vyzvedl z práce. Byl veselý a rozpovídal se o naší nové rodině. Usadil mě na pohovku a vymačkal do dvou sklenic šťávu z pomerančů. Provedl menší průzkum – je důležité pít hodně pomerančové šťávy, nesolit, nepít čaj nebo kávu. Seznam pokračoval dál a dál.

Nakoupil miminkovské oblečení, růžový kabátek s čepičkou a nejmenší botičky, jaké jsem kdy viděla, z bílé italské kůže a se stužkami. Omluvil se, že nevěřil ve svoje otcovství, zkontroloval seznam mých period a smál se, že není divu, že jsem otěhotněla. Začal mluvit o tom, jak se těší na dítě. Dokázala jsem myslet pouze na to, co když se opravdu narodí holčička.

Bude ji mlátit, potom se jí dotýkat a nakonec ji znásilní. Ukradne jí dětství a život, jako to udělal mně. Nejtragičtější bylo mé přesvědčení, že s tím nemohu nic udělat. Kolikrát jsem trpěla hrůzou, co bude následovat, celá napjatá strachem? Kolikrát jsem šla do jeho postele jako jehně na porážku, neschopná cokoliv udělat? Můj život směřoval do temnoty a nyní to bude ještě strašnější, protože holčičce nikdy nedovolí odejít, bude ji stavět proti mně.

Seděla jsem a naslouchala mu a celou dobu jsem chtěla křičet tak hlasitě, až by se roztříštilo sklo v oknech. Toužila jsem slyšet řinčení skla.

Zoufale jsem se snažila udržet se pohromadě. Cítila jsem, že se uzavírám před světem. Otec mě kontroloval ještě více, neustále mi telefonoval do zaměstnání a posílal mi květiny. Pak musel na několik dní odjet. Zanechal mě s horou pomerančů a dlouhým seznamem instrukcí.

Někdo mi vyprávěl jeden vtip. Byl o ženě, která spadne do prudké řeky. Nějaký muž jí hází záchranný kruh a křičí na ni, ať se ho chytí. A ona volá zpátky: „Ne, počkám, až mě zachrání Bůh.“ Voda ji unáší pod nízký most. Další muž se naklání a snaží se ji vytáhnout, volá na ni, ať se chytí jeho ruky, na což žena odpoví: „Ne, počkám, až mě zachrání Bůh.“ Nakonec ji voda odnese do moře. Přiletí helikoptéra, spustí lano a volá, ať se ho chytí. Žena zase odpoví: „Ne, počkám, až mě zachrání Bůh.“ Helikoptéra nakonec odletí a žena obklopená žraloky volá: „Bože, pomoz mi!“ A z nebes zaburácí hlas: „Poslal jsem ti dva muže a helikoptéru, co víc ještě chceš?“

Zatelefonovala jsem Billovi, že mám obrovský problém. Vyzvedl mě z práce a jeli jsme do jeho bytu. V okamžiku, kdy jsme tam dorazili, jsem s námahou hledala slova. Bála jsem se, že i přes tvrzení, že mi opravdu bude naslouchat, možná nezvládne to, co ode mě uslyší. „Jsem těhotná,“ vyhrkla jsem konečně.

Posadil se na pohovku vedle mě a zeptal se, jestli s mým otcem. Přikývla jsem. Objal mě, hladil po vlasech a kolébal se mnou.

Spustila jsem. Řekla jsem mu všechno, zatímco mě objímal a uklidňoval. Nemohla jsem se zastavit, měla jsem toho tolik co říct. Ve čtyři ráno mi došla slova a já se pak bez varování pozvracela. Skrčila jsem se v očekávání rány, ale žádná nepřišla. Bill přinesl ručník, něžně mi utřel obličej a pak vyčistil podlahu. V sedm odešel do práce. Vypadal vyčerpaně. Ani jeden jsme nespali. Zatelefonoval mi z dílny, že nahlásil, že jsem nemocná a přijde v poledne a připraví mi něco k jídlu. Trochu jsem čekala, že mě požádá, ať opustím jeho byt, ale nestalo se.

Spala jsem a probudilo mě až Billovo pohlazení po tváři. Byla už téměř tma. Ten večer jsem u něho zůstala. Seděla jsem v posteli opřená o polštáře a povídali jsme si. Bill mi přinesl šálek čaje. Položil ho na noční stolek a posadil se na kraj postele. „Co hodláš dělat se svým těhotenstvím?“

Pomalu jsem potřásla hlavou. „Nevím.“ Rozplakala jsem se. „Doufala jsem, že zmizí, že je to jenom zlý sen. Probudím se a už nebudu těhotná.“

„Tohle samo neodejde, musíš se rozhodnout, co chceš udělat. Máš několik možností. Můžeš jít na potrat.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To bych nikdy neudělala. Dítě nemůže za to, že máme jednoho otce.“

„Musíš myslet i na to dítě, jaký bude mít život? Jednoho dne to zjistí.“

„Mohla bych je dát k adopci, pak by se nic nedozvědělo,“ přemýšlela jsem nahlas.

„Tanjas, znám tě, nikdy se ho nedokážeš vzdát. A nevědět kde je a s jakými lidmi, to by tě dohnalo k šílenství.“

Pak řekl něco, co se mě hluboce dotklo, a uvědomila jsem si, jak moc mu na mně záleží. „Mohla bys prohlásit, že otcem jsem já.“ Podívala jsem na něho a znovu jsem propukla v pláč. „Myslím to vážně. Může to fungovat, jestli se odstěhuješ od otce a budeme všem říkat, že dítě je moje.“

„Ty to nechápeš, otec mi nikdy nedovolí odejít. Nejdříve zabije mě a potom každého, kdo se mu postaví do cesty.“

„Nebojím se ho, dokáže terorizovat jenom ženy a děti, na dospělé muže si netroufne.“

Nakonec jsem přijala Billovu nabídku a vymýšleli jsme plán. Spala jsem té noci přitulená k němu a v životě jsem se necítila tak bezpečně.

KAPITOLA 37

Otec se vrátil ze zámoří a já mu řekla, o čem jsem přemýšlela. „Nemám přítele a lidé budou mít podezření, že jsi otcem. Myslím, že bych se měla tak na tři měsíce odstěhovat. Až se vrátím, můžeme oznámit, že jsem těhotná a nevím, s kým to mám.“

Posadil se. „Takže mě opouštíš?“

„Jasně že ne, jenom na tři měsíce.“ Nicméně v duchu jsem si říkala, že se nikdy nevrátím, jenom jako mrtvá.

„A kdo se o mě postará, kdo mi bude vařit a uklízet?“

„Můžu sem docházet, to nebude problém.“

Nakonec souhlasil. Nemohla jsem uvěřit, že opouštím svoji letitou noční můru. O dva dny později jsem otci oznámila, že jsem si našla byt. Po práci jsme jeli do Billova bytu, nyní už prázdného, protože se přestěhoval do menšího bytu u svých rodičů. Když jsem otci ukazovala, kde má zaparkovat, vrhl na mě zvláštní pohled. „Takže to chceš opravdu podniknout?“

„Samozřejmě, nemůžeme si dovolit, aby lidé měli řeči,“ odpověděla jsem se strachem, že změnil názor. Cestou domů mě překvapil tím, že mi dovolí, abych si vzala nějaké své věci.

Čtvrtého října 1992 mi bylo dvaatřicet a měla jsem poslední sex s otcem. Stála jsem ve sprše, mydlila se a naposled splachovala jeho sperma do odtoku. Další den jsme popojížděli mezi otcovým domem a mým novým bytem. Cestou k domu se otec rozbrečel.

Zastavil auto na kraji cesty, naklonil se nad volant a vzlykal. „Prosím, neopouštěj mě, nemůžu bez tebe žít.“

„Je to jenom na tři měsíce,“ snažila jsem se ho uklidnit.

„Nemůžu platit nájem, nemám už žádné peníze. Co si počnu? Jestli mě opustíš, skončím na ulici.“

Moje rozhodnutí se málem vypařilo. Přes to všechno to byl stále můj otec. Pak jsem si vzpomněla na malinký život rostoucí ve mně a věděla jsem, že si rozhodně zaslouží šanci na štěstí. Vzpomněla jsem si, jak se mě Bill ptal, jestli bych chtěla létat, a také se mi vybavilo jméno, které mi kdysi dávno dali: Tančící pták. Přišel čas, aby Tančící pták roztáhl křídla a vzlétl.

„Musíš být silný,“ pronesla jsem, „a musíš si najít práci. Do té doby ti budu platit účty.“

Tu noc mě celou dobu objímal a nespal. „Může to být poslední noc, kdy tě držím v náručí,“ prohlásil. „Chci si to dobře zapamatovat.“

Druhý den ráno mě s obličejem opuchlým pláčem dovezl na Grafton Road a vysadil. V bytě jsem došla k oknu a podívala se ven. Jeho auto tam pořád stálo. Pak konečně nastartoval a odjížděl. Stála jsem bez hnutí. A je to. Náš plán vyšel. Konečně se stal zázrak a jsem volná.

Tehdy jsem tomu opravdu věřila. Jak jsem se mýlila. Otec mě začal pronásledovat. Objevoval se v kteroukoliv hodinu, znovu mi nadával a ptal se, kde jsem byla. Někdy jsem od něho obdržela obrovskou kytici s lístkem, jak moc mě má rád. Přišel za mnou do zaměstnání a chtěl mě pozvat na oběd. Choval se přátelsky, ale jeho nálada se mohla každou chvilku změnit a já byla jako na trní. Dodržela jsem slib a několikrát týdně jsem mu chodila uvařit a uklidit. Stále mě kontroloval. Musela jsem mu volat každý den ve stanovenou hodinu. A dělala jsem to – nevěděla jsem, jak bych se tomu mohla vyhnout.

Tři měsíce se chýlily ke konci. Budu mu muset oznámit, že se nevrátím. Bála jsem se jeho reakce – buď se rozzuří tak, že mě zabije, nebo zabije sebe. Nebyla jsem si jistá, jak bych zvládla odpovědnost za jeho smrt. Zdálo se, že trpí depresemi. Přestal se mýt a někdy páchnul, přestože měl čistou košili. Dům byl v absolutním chaosu, kredenc prázdný. Myslím, že jedl pouze tehdy, když jsem mu uvařila nebo když jsme zašli do restaurace.

Jednoho dne mi ukázal vzkaz, který napsal červeným inkoustem na zadní stranu své vizitky. Začínal: „Až tohle najdeš, budeš mít velký problém.“ Pokračoval popisem, co mi plánuje udělat, až mě sváže v garáži. Zděšeně jsem na to hleděla. Chce mě znovu nutit k sexu? „Jednoho dne to zjistíš,“ prohlásil a vizitku vsunul do kapsy.

V listopadu jsem byla zrovna v otcově domě, když si Bůh ve své moudrosti vzal moje dítě k sobě. Začala jsem mít silné křeče a krvácela jsem. Otec za mnou přišel na záchod, a když uviděl krev v míse, zešílel a začal mě mlátit, zatímco jsem stála a kalhotky měla u kolen.

„Ty zatracená děvko, zabilas naše dítě, šla jsi na potrat.“

„Ne, nešla,“ vykřikla jsem, zatímco jsem stočila velký chuchvalec toaletního papíru, vsunula ho mezi nohy a vytahovala si kalhotky.

Popadl mě za vlasy. „Tak co má tohle znamenat?“ zařval a přistrčil mi obličej k míse. Začala jsem plakat a mezi vzlyky přísahat, že je to samovolný potrat, že jsem nebyla na přerušení těhotenství. Jeho nálada se změnila. Najednou byl něžný a starostlivý, dokonce mi pomohl do postele. Zatímco jsem ležela, zatelefonoval na pohotovost na předměstí Remuera. „Moje manželka potratila,“ oznámil.

Bože, to on bude chtít, abych se vrátila, donutí mě, abych u něho zůstala. Byla jsem tak vystrašená, až se mi zrychlil dech. Křeče byly hrozné, přicházely ve vlnách. Když konečně zavěsil, začal mi strkat polštáře pod nohy. „Říkali, že jediné, co teď můžeš dělat, je odpočívat a mít zvednuté nohy.“

Pokusila jsem se posadit. „Nemůžu odpočívat, v práci mám jednání,“ lhala jsem ve snaze najít jakoukoliv záminku k odchodu.

„Nikam nepůjdeš, krucinál, mám tě snad přivázat?“

Kdyby mě svázal, mohl by mi udělat cokoliv. Přestala jsem se hádat. V šest hodin jsem pořád byla jeho vězněm. Prosila jsem ho, ať mě nechá jít, ale nechtěl o tom ani slyšet. Nakonec jsem se zbláznila. Vyskočila jsem z postele a popadla telefon. „Jestli mě nenecháš odejít, zavolám na policii,“ křičela jsem z plného hrdla.

Vyrval mi telefon a já utíkala na chodbu. Cítila jsem krev mezi nohama, ale bylo mi to jedno. Rozrazila jsem vchodové dveře a vyběhla ven. V půlce ulice jsem se zkroutila bolestí a sedla si na zem. Čekala jsem, až ta bolestivá vlna přejde. Otec mě dojel v autě. „Nastup si, odvezu tě do bytu,“ řekl.

Vysadil mě u mého bytu a požádal, ať mu později zavolám, jak mi je. Jen co jsem byla u sebe v bytě, zatelefonovala jsem Billovi, co se stalo. Byla jsem ve sprše, když dorazil. „Musíš do nemocnice,“ prohlásil.

„To nemůžu, otec to zjistí.“

„Nezjistí, a i kdyby, doktor tě musí prohlédnout.“

Ale odmítla jsem, nechtěla jsem nic riskovat. V pondělí jsem šla normálně do práce. Přišel otec a chtěl, ať s ním jdu na kávu. Vysvětlila jsem mu, že nemohu, že mě nemá kdo zastoupit. Rozčílil se, začal na mě křičet a nadávat mi. Nakonec odešel, ale čekal na mě o polední pauze. Abych se vyhnula bouřlivé scéně, šla jsem s ním na oběd a oznámila mu, že se k němu nikdy nevrátím. Ujistil mě, že Billa nakonec šoustání se mnou přestane bavit a vyhodí mě na ulici. Potom nebudu mít jinou možnost než se připlazit zpátky k němu.

Když jsem večer přišla do bytu, byl prázdný. Otec mi sebral všechno včetně oblečení. Přehlédl jenom dvoje vyprané šaty pověšené na šňůře a starý kovový chlebník po mojí babičce. Naštěstí jsem laptop nechala u Billa, protože jsem ho předchozí večer používala. Zuřila jsem. Jak se opovážil vloupat do mého bytu? Zatelefonovala jsem mu. „Proč jsi mi vzal všechny moje věci?“

„Tvoje věci? To je k smíchu. Nic ti nepatří, všechno je moje.“

„Jak můžeš něco takového tvrdit? Jak můžeš říkat, že ti patří všechny moje věci?“

„No, patří tobě, ale jenom tehdy, když žiješ se mnou.“

Ohromená jeho logikou jsem zmlkla. Nakonec jsem zavěsila. Odmítl mi vydat pas, certifikáty i řidičák. Byl neoblomný v tom, že jsou jeho.

Sedla jsem si na koberec v obývacím pokoji a pozorovala oblaka. Slunce postupně zapadlo a místnost zaplnily stíny. Vzpomínala jsem na jiné chvíle, kdy jsem seděla sama a čekala na tmu. Náhle mě něco napadlo. Nemám pouze troje šaty, starý chlebník a počítač. Mám něco mnohem cennějšího, něco mnohem hodnotnějšího. Mám sebe. Je mi dvaatřicet a nějak jsem přežila dvaadvacet let nočních můr. Konečně patřím jenom sobě. Mám život před sebou. Život plný dní a nocí, v nichž si mohu dělat cokoliv, co budu chtít. Držím svět ve svých rukou. Konečně jsem volná.

Podala jsem inzerát na byt. Už jsem v něm nechtěla žít poté, kdy se otci do něho podařilo dostat. Nastěhovala jsem se k Billovi, do jeho maličkého bytu u rodičů. Cítila jsem se tam bezpečněji. Nikdy jsem nebyla sama, vždy tam byl nejméně jeden člen jeho rodiny. Byl to nádherný pocit stát se součástí nějaké rodiny.

Potřebovala jsem si koupit oblečení, ale neměla jsem žádné peníze, otec vyprázdnil můj účet. Požádala jsem Billa, jestli mi může půjčit nějaké peníze. Podal mi svou peněženku, ať si vezmu, kolik potřebuji. Chtěla jsem, ať jde se mnou, protože jsem si sama ještě nikdy nic nekupovala. Billova sestra nám doporučila obchod s oděvy na North Shoru. Nemohla jsem se rozhodnout a ptala se Billa, které šaty si mám koupit. „Mě se neptej,“ zasmál se, „ty je budeš nosit.“

„Ale já nevím, co mi sluší.“

„No, jakou barvu máš ráda?“

„Modrou,“ odpověděla jsem bez přemýšlení. „Ne, modrá je otcova oblíbená barva.“ Stála jsem tam a najednou se mi rozbřesklo, že vůbec nevím, jakou barvu mám ráda. Nakonec jsem si koupila černé šaty. Stála jsem snad věky před zrcadlem v nejistotě, jestli se mi líbí, protože mám ráda černou barvu, nebo jenom proto, že ji otec nesnáší. Po nějakém čase jsem usoudila, že otcova nenávist k černé je dostatečně dobrý důvod, proč si je koupit. Chtěla jsem jít platit, ale Bill mě zastavil. „Jedny ti nestačí, běž si vybrat ještě další.“ Vrátila jsem se k věšákům a cítila se směšně šťastná. Opouštěla jsem obchod s taškami naplněnými všemi barvami duhy. Cestou jsme se zastavili v Billově bance, kde mi zařídil přístup ke svému účtu a šekovou knížku.

Doma jsem si všechny šaty vyzkoušela před Billovou matkou. Později si mě vzala stranou a zeptala se, jestli si nemyslím, že bych měla nosit také podprsenku. Souhlasila jsem. Ta představa se mi docela zalíbila. Druhý den jsem zašla do Newmarketu. Zmateně jsem hleděla na obrovskou nabídku a nechápala, jak se taková podprsenka vybírá. Nakonec s pomocí sympatické prodavačky jsem odcházela s několika podprsenkami a kalhotkami. Ukládala jsem je do zásuvky a pyšně jsem se usmívala. Vybrala jsem si je sama, otec je nikdy neuvidí a ani se jich nedotkne.

Díky laskavosti a pochopení nové rodiny jsem se začala pomalu uzdravovat. Byla to dlouhá a kamenitá cesta, ale směr byl jasný. Přišla doba bolestného sebezpytování a jak čas plynul, obludnost mého předchozího života byla stále zjevnější.

Mnohokrát jsem zakopla, ale někdo mi vždycky pomohl na nohy, když jsem to potřebovala. Nejdůležitější bylo to, že jsem měla prostor, abych kráčela sama a získala nezávislost. Poznávala jsem sebe samu a jak se moje kontakty s normálními běžnými lidmi rozšiřovaly, zjistila jsem, že se mi moje skutečné já docela líbí.

Nicméně problémy s mým otcem jednoduše neskončily, takže 14. dubna 1996 jsme se s Billem rozloučili se všemi našimi přáteli a mojí novou rodinou. Sdělili jsme jim, že odjíždíme do Austrálie, ale místo toho jsme se vydali do Německa. Chtěli jsme se tam ukrýt a zkusit začít nový život daleko od mého otce.

KAPITOLA 38

Třináctého září 1998 se mi zastavilo srdce. Dva dny jsem se necítila dobře, pořád mi byla zima, ale to ráno jsem se po probuzení cítila lépe než kdy předtím. Líně jsem se vleže protáhla. Bill tvrdě spal. Opatrně jsem vypletla svoje nohy z jeho objetí, vystrčila bostonského teriéra z postele a vyklouzla za ním. Tiše jsem zavřela dveře a šla do kuchyně. Potřebovala jsem se napít a dát si cigaretu. Vytáhla jsem z ledničky krabici s pomerančovou šťávou a posadila se ke stolu. Pozorovala jsem víření cigaretového kouře ve slunečním světle a přemýšlela o práci, která mě ten den čeká. Rozhodla jsem se, že připravím Billovi čaj. Vstala jsem, abych dala vařit vodu. Najednou se mi udělalo opravdu zle – něco nebylo v pořádku. Pokusila jsem se vrátit do ložnice, ale nezvládla jsem to. Pamatuji se, jak jsem sáhla na kliku a potom jsem se propadla do tmy.

Když jsem otevřela oči, ležela jsem na podlaze a nějaký muž mi dával umělé dýchání z úst do úst. „Díkybohu,“ oddechl si. Měl úplně bílou tvář a mně trvalo několik sekund, než jsem si uvědomila, že je to Bill. Řekl mi, že ho probudil náš pes, štěkal a tahal ho za paži. Netušil, jak dlouho jsem tam ležela. Nedýchala jsem a nemohl mi najít puls. Trvalo mu skoro dvě minuty, než se mu podařilo nastartovat moje srdce.

Další půlhodinu mám trochu rozmazanou. Později jsem si vzpomněla, že Bill telefonoval Elise, manželce našeho šéfa, která zavolala mému lékaři. Za dvacet minut přijela sanitka. Zdravotníci mě odnesli z bytu na nosítkách.

Jeden z nich se posadil ke mně a držel mě za ruku, zatímco jsme se hnali venkovskými cestami k nemocnici v Augsburgu.

Ten den se mi srdce zastavilo ještě pětkrát. Následujících dvacet hodin bojovalo za záchranu mého života pět lékařů a dva profesoři, tři z nich nepřetržitě až do čtvrté hodiny ráno. Kdykoliv se mi srdce zastavilo, začali znovu. Podrobili mě nespočtu krevních testů, rentgenů, CT skenerů, EKG, prostě všemu, na co si vzpomenete. Ve dvě ráno měli výsledky. Bill mezitím seděl na chodbě, poslouchal monitor mého srdce, umíral dvacetinásobnou smrtí pokaždé, když se zastavilo, a čekal, dokud k němu nepřišel lékař a neřekl mu: „Už je to O. K., nahodili jsme ho.“

Pokaždé když jsem ztratila vědomí, mě lékaři pleskali po tváři a křičeli „haló“, dokud jsem neotevřela oči. Cítila jsem se hrozně, opravdu by mi nevadilo umřít. Temnota byla tak úžasně klidné místo. Opakovaně jsem zvracela a ztrácela vědomí, lékaři mě neustále políčkovali a kladli mi hloupé otázky. Jak se jmenuji a kolik je mi let. Měla jsem toho plné zuby. Jednoho lékaře napadlo, že beru drogy a předávkovala jsem se. „Jakou drogu berete?“ otázal se. Neustále jsem opakovala, že žádnou, ale on to nevzdával.

Nakonec znechuceně prohlásil: „Musím vědět, jestli berete drogy, jinak zemřete.“

„Neberu žádné drogy,“ sykla jsem. Zmlkl, myslím, že mi uvěřil. Ve tři odpoledne sdělili Billovi, že mi nebezpečně klesá krevní tlak, a jestli to bude takhle pokračovat, nedokážou pokles zastavit. Vysvětlili mu, že není naděje, pokud si nedokáže vzpomenout na něco z mé minulosti, co by jim poskytlo nějakou stopu, co se to se mnou vlastně děje.

To už jsem měla potíže vůbec promluvit. Zmohla jsem se pouze na šepot. Později přišel kněz s posledním pomazáním. Prsty, jimiž mi dělal křížek na čele, byly příjemně chladné a uklidňující. Mluvil německy, ale na tom nezáleželo. Věděla jsem, že mi odpouští moje hříchy, za což jsem mu byla vděčná.

Pak se vrátili tři lékaři. Oznámili mi, že mi dají dočasný kardiostimulátor, ale že to bude asi bolet. Měli pravdu. Pokusy zavést mi ho se jim nedařily. Mám příliš úzké žíly a ty doslova znemožňovaly protažení trubičky z krku do srdce.

Rozhodli se, že to zkusí ještě jednou, ale za místo vstupu zvolí tříslo. Bolest byla nesnesitelná, cítila jsem každý centimetr cesty trubičky, ale náhle se ozvalo úlevné oddechnutí, protože lékaři konečně dostali malou elektrodu na místo. Zavolali dovnitř Billa a řekli mu, že se jim podařilo mě stabilizovat. Dodali, že by měl jít domů a trochu se prospat, že mě tu ráno najde. Ráda jsem to slyšela, přestože jsem jim nevěřila.

Bill mě vzal za ruku. „Musím jít.“ Vypadal tak unaveně. „Vrátím se ráno.“ Ale jeho oči mi říkaly, co si skutečně myslí. Věděla jsem, že se domnívá, že mě vidí naposled. Políbil mě, takovým smutným polibkem, a odešel. Byly čtyři hodiny odpoledne. Lékaři také zmizeli a já ležela ve spoře osvětleném pokoji a trápila se myšlenkami, jak bude osamocený Bill čelit životu. Potom jsem usnula.

Probudil mě ošetřovatel. Polehoučku mě umýval, otíral mi vlhkou žínkou zvratky z obličeje. Opatrně ze mě svlékl nemocniční košili a houbou mi smýval z těla pot, zaschlou krev na hrdle a kolem hadičky, vsunuté do levého třísla. Pak mi oblékl čistou košili.

„Chcete se napít vody?“ zeptal se tiše. Přikývla jsem a usrkávala vodu po malých doušcích, jak mi doporučil. Když jsem se napila, jemně mi odhrnul vlasy z obličeje. Potom mě převezl na jednotku intenzivní péče a předal noční službě. Napojili mi srdce na jiný monitor, zavedli cévku a do paže vpíchli dvě jehly pro infuze a odběr krve.

Trvalo několik dní, než jsem dokázala bez většího úsilí správně otevřít oči. Zdálo se, že Bill je neustále u mě, že žije v nemocnici. Jeho přítomnost byla nesmírně uklidňující. Sestřičky měly pochopení a pouštěly ho dovnitř i mimo návštěvní hodiny.

Testy pokračovaly, ale nikdo pořád nevěděl, co se mnou je. Každé ráno ve čtyři mě probouzel lékař. Po odebrání vzorku krve si přitáhl židli blíž k posteli a tiše mluvil, ptal se mě na cokoliv z mojí minulosti, co by jim pomohlo pochopit dění v mém těle. Jednou večer mi Bill řekl, že bych mu měla říct o metakvalonu, ale já to nepovažovala za důležité.

Po Billově odchodu jsem si vzpomněla na večer na ostrově Pigeon a přemýšlela, jestli to spolu může nějak souviset. Nevěděla jsem, jak to tomu lékaři mám říct. Nechtěla jsem ho šokovat, ale když jsem mu to pověděla, spatřila jsem v jeho očích soucit. Vrátil se za několik hodin. Byl v nemocniční lékárně a zjistil, že metakvalon byl kvůli závažným vedlejším účinkům v Německu zakázán již na počátku osmdesátých let. Byl přesvědčený, že konečně zjistil příčinu mých potíží.

Ležela jsem a snažila se nepodlehnout zlosti. Když ležíte v nemocnici, srdce máte napojené na monitor a bojujete o život, není vhodný čas na vztek. Oprostím se vůbec někdy od otcova násilí? Pokud bych umřela, bylo by to totéž, jako kdyby mě probodl nožem. Nyní jsem měla další důvod zůstat naživu. Nehodlala jsem připustit, aby mu to prošlo, teď už ne. Kdybych zemřela, nezaplatil by za ty roky násilí. Vzala bych si je s sebou do hrobu.

Moje šance na přežití byly malé, moje kondice se zhoršovala. Hranice mezi stupněm onemocnění, které vyžaduje dočasný kardiostimulátor, a dostatkem síly k přežití jeho implantace do těla je velmi tenká. Cítila jsem, že jsem na dně, byla jsem naprosto vyčerpaná a měla jsem problém udržet se v bdělém stavu. Doufali, že by mě mohli operovat další den ráno, ale v rozvrhu operací nebylo místo. Jedna ze sester mi sdělila, že mám šanci, kdyby někdo z  pacientů zemřel. Líbila se mi její upřímnost, ale těžko se mi myslelo na to, že můj život závisí na smrti někoho jiného.

Ten večer jsem napsala Billovi dopis, jak moc ho miluji, jak jsem vděčná za těch sedm let společného štěstí a že je můj hrdina. Zakončila jsem dopis sedmi srdíčky, polibky za každý rok. Vložila jsem ho do přeloženého papíru a strčila do tašky. Potom jsem si lehla na záda a doufala, že ráno budu ještě naživu.

Přežila jsem noc a rychle mě odváželi na operační sál, abych se stala hrdou nositelkou kardiostimulátoru. Trvalo ještě tři týdny, než mě pustili domů. Pak čtyři měsíce, než jsem se vrátila do práce. A dalších osm měsíců, než jsem se opět stala sama sebou. Dalo se to očekávat, mému mozku se nedostával kyslík. Zapomněla jsem všechno, co se stalo tři nebo čtyři měsíce předtím, než se mi zastavilo srdce. Dělalo mi problémy číst a nepamatovala jsem si jména. Měla jsem velké štěstí. Mohlo to být mnohem horší. Řekla jsem Billovi, že jsem konečně připravená dostat otce před soud. Trvalo mi dlouho, než jsem nabrala sílu, ale už jí mám dostatek.

Napsala jsem novozélandské policii a popsala některé věci, které mi otec prováděl. Snažila jsem se být stručná, ale je těžké shrnout na pár řádků třiadvacet let znásilňování. Ptala jsem se také, jestli můžu vznést obvinění proti otci ze zámoří. Trvalo nějaký čas, než jsem obdržela zdvořilou odpověď s dotazem, zda mohu uvést nějaké svědky. Snažila jsem si vzpomenout na každého, kdo by mohl přidat svůj dílek do skládačky.

Odepsal mi detektiv Rob Hanna s tím, že obdržel můj případ a bude kontaktovat mnou uvedené svědky. O několik týdnů později jsem mu zatelefonovala. Hovořil velmi mile, očekávala jsem někoho tvrdého a oficiálního. Také byl naprosto otevřený a sdělil mi, že můj dopis odložili stranou s přesvědčením, že jde jen o další vrtoch nějakého blázna. Ale když dostal můj seznam více než dvaceti svědků, tak se do toho pustil. Po rozhovoru s našimi prvními pronajímateli domu na Novém Zélandu si uvědomil, že říkám pravdu, zejména když mu ukázali opravené otvory ve stropě ložnice. A prý minimálně dva roky potrvá, než se můj případ dostane k soudu. Odpověděla jsem mu, že život s mým otcem mě naučil trpělivosti, pokud ne ničemu dalšímu.

Policie dělala, co mohla, aby našla svědky, jenže často jsem znala pouze jejich křestní jméno, zaměstnání a měla jsem jen nejasnou představu, kde by mohli být. Vždyť v některých případech uplynulo více než pětadvacet let. Začala jsem pátrat i já, odhodlaná, že pravda nakonec vyjde najevo. Trávila jsem hodiny hledáním na internetu. Moje účty za telefon byly děsivé. Pokaždé když jsem našla některého svědka, jsem měla pocit malého vítězství. Trvalo mi přes osmnáct měsíců, než jsem objevila jednoho konkrétního lékaře. „Čekal jsem třicet let, až mi zavoláte,“ zněla jeho první slova, když jsem se představila. Podobné to bylo s mnoha dalšími lidmi. Říkali mi, že věděli, co se děje, ale neměli tušení, co mají dělat, a celé ty roky za to pociťovali vinu. Postupně jsem si uvědomovala, na kolik lidí jsem se mohla obrátit. Kéž bych to byla věděla.

Ale ne všichni svědci byli ochotní mi pomoct. Moira se chovala přímo nepřátelsky. „Mělas dospět,“ řekla, „osamostatnit se a opustit otce, aby i on začal žít jinak.“

Můj bratr James řekl: „Muselo se ti to líbit, jinak bys s ním nezůstala.“ Jeho slova mě velice ranila. Jak tomu může někdo věřit?

Policie pozvolna dávala případ dohromady. Našla dokonce i Dianu, nyní provdanou a žijící v Aucklandu. Pamatovala se na fotky, které otec kdysi pořizoval na pláži Eton. Claire a její rodina si vzpomněla, že jsem mívala zhmožděniny.

Mezitím lékaři, jež mi zjištěním vedlejších účinků metakvalonu zachránili život, pomalu skládali obraz toho, co se stalo.

Byla jsem vyčerpaná a nemohla jsem spát. Neustále jsem se obávala, že nebudu schopná získat dostatek důkazů a otec z toho vyjde bez trestu. Bylo mi jasné, že nikdy nepřizná svoji vinu. Také jsem věděla, že dokud se neocitne za mřížemi, nebudu v bezpečí. Po přesídlení do Německa jsme se několikrát stěhovali, protože mě pokaždé vystopoval. Pokračoval v terorizování mé mysli, kontaktoval každého, koho jsem v minulosti znala, a vykládal jim, že jsem kriminálnice a závislá na drogách.

Když jsem se dozvěděla, že moje stará škola pořádá setkání bývalých spolužáků, Bill navrhl, abych letěla do Port Vily. Zpočátku jsem si nebyla jistá, jestli dokážu čelit vzpomínkám, ale usoudila jsem, že se naposled pokusím srovnat mnohaleté problémy mezi matkou a mnou. Zatelefonovala jsem jí a domluvily jsme se, že se zastavím v Nové Kaledonii, kde nyní žila, než poletím na setkání do Port Vily. Vynutila jsem na ní slib, že otci o mém příjezdu neřekne.

První den byl úžasný. Povídaly jsme si, smály se a radovaly ze vzájemné společnosti. Zavázaly jsme se, že o otci nebudeme mluvit. Měla jsem pocit, jako by minulost konečně byla tam, kam patřila. Řekla mi, že si zamluvila letenku a poletí se mnou do Port Vily. Poněkud mě to překvapilo, těšila jsem se, že tam budu odkázaná jenom na sebe. To ráno, kdy jsme se chystaly k odletu, mi telefonovala novozélandská policie. Můj otec prý sedí v letadle do Port Vily a bude tam za pár hodin. Radili mi, abych nepokračovala na Vanuatu.

Matka viděla mou tvář, když jsem zavěsila. Uvědomila jsem si, že je čas, abych jí sdělila, že podávám na otce žalobu a že otec je v letadle do Port Vily. Moc to nekomentovala, ale jakmile její manžel odešel do práce, rychle vůči mně ochladla. Nechápala jsem její postoj. Když jsem jí řekla, že do Port Vily nepoletím, rozčílila se. Otočila jsem se k odchodu a ona na mě zaútočila. Bouchla mě do zad a vystrčila z pokoje. V následné hádce jsem se dozvěděla, že to byl její nápad, aby se k nám otec připojil.

Nakonec jsme letěly do Port Vily, až když se otec vrátil do Aucklandu. Další dovolená jako vystřižená ze zlého snu. Matka úplně zešílela, když jí zatelefonovala otcova těhotná přítelkyně. Policie zatkla mého otce a na noc ho zavřela do vazby.

Já už to věděla, protože jsem byla v neustálém kontaktu s policií. Oznámili mi, že ho vyslýchali a on se prohlašoval za nevinného. Prohledali také jeho dům. Našli krabici s fotografiemi, na nichž visím nahá ze stropu, a jeho „hračky“. Matka zuřila a chtěla, ať stáhnu obvinění. Požádala jsem ji, ať nikomu nestraní, ale ona prohlásila, že otce pořád miluje, že ho miluje více než mě – nikdy jsem nebyla řádná dcera.

Detektiv Rob Hanna mi znovu zavolal a tentokrát mě požádal, abych přijela na Nový Zéland. Potřebovali, abych se podívala na zabavené věci a ověřila datování fotografií. Měli obavy, jestli to vůbec zvládnu.

Rob a jeho nadřízený detektiv seržant John Brunton na mě čekali na aucklandském letišti. Odvezli mě do hotelu, přihlásili mě pod falešným jménem a zajistili monitorování všech mých návštěv a telefonických hovorů. Okamžitě jsem si je oblíbila, byli tak odlišní od toho, co jsem očekávala. Následující den mi představili další policisty, ale obratem jsem zapomněla jejich jména. Neměla jsem tušení, že na tom případě pracuje tolik lidí. Uvedli mě do výslechové místnosti a pustili mi čtyřhodinové video s výslechem mého otce. Vůbec se nezměnil. Musela jsem si neustále říkat, že je to pouze video, že neví o mojí přítomnosti v Aucklandu. Policisté chtěli, abych zapisovala veškeré lži, které uslyším z jeho úst. Po chvíli jsem to vzdala, bylo jich příliš mnoho.

Pak jsme se začali probírat fotografiemi, spoustou fotografií. Prohlížela jsem si je a chtělo se mi brečet nad malou holčičkou, pak dívenkou a nakonec ženou, a to jsem byla já. Bylo to těžké, přesně jak říkal Rob, ale zvládla jsem to. Když jsem přežila období, kdy je otec pořizoval, tak se teď na to dokážu jen dívat. „Asi je mnohem příjemnější vidět mě konečně oblečenou,“ zažertovala jsem, abych jim to ulehčila. Zasmáli se, zjevně šťastní, že se ledy prolomily. I mně se ulevilo. Obávala jsem se vědoucích pohledů, jichž se mi dostane, ale nestalo se tak. Neudělali nic, po čem bych se cítila nepříjemně, rozpačitě nebo trapně.

Později jsme se dívali na věci, které policisté přivezli z otcova domu. To bylo obtížnější. Byly to krabice s pouty, klipsy, svíčkami, provazy, svorkami, pásky na oči, roubíky… a tak dále. Dokonce tam byla i lahvička s dětským olejem. Ucítila jsem jeho pach a zvedl se mi žaludek. Pak mi ukázali vzkaz, který měl otec v horní kapse bundy na aucklandském letišti při návratu z Port Vily.

„Moc se nezměnil,“ poznamenala jsem a snažila se mluvit klidným hlasem. Byl to ten vzkaz napsaný červeným inkoustem na zadní straně vizitky. Ten, v němž mi oznamoval, že až to najdu, budu mít velký problém. Proč ji měl u sebe? Co připravoval? Co plánovali moji rodiče?

Pak mi ukázali další hanbaté fotky – Moiry, Lidie, Susanny, Amy, Diany, žen a dětí, jejichž tváře jsem znala, ale nedokázala jsem si vzpomenout na jejich jména, a také tváře žen a dětí, jež jsem neznala. Byly tam i tucty fotografií jeho nejnovější přítelkyně, svázané přesně tak, jak jsem policii popsala. Ale něčím se přesto lišily. Místo provazů utažených kolem ňader používal kovové svěrky. Břicho se mi sevřelo zlostí. Opravdu se nezměnil, našel si novou oběť. Dívala jsem se na její vypouklé břicho s otcovým dítětem a dívala jsem se jí do očí, do očí další ovládané oběti. Byla zhruba ve stejném věku jako já, Asiatka s dlouhými vlasy. Nepochybně imigrantka, která neumí dobře anglicky, perfektní žena pro mého otce.

Od selhání srdce uplynuly dva roky, než jsem se konečně dozvěděla, co se stalo. Lékaři strávili hodiny pátráním na internetu, než našli všechny útržky informací o metakvalonu. Vyzbrojení výsledky mých testů se po centimetrech propracovávali záznamy v mojí složce. Nakonec mi zatelefonovali, že mají výsledek. Nechápala jsem, jak mi metakvalon mohl po tolika letech zastavit srdce. Měla jsem dávat větší pozor v hodinách biologie.

Doktorka mi snaživě vysvětlovala, k čemu došlo a proč. Srdce má dva přirozené stimulátory. Když selže jeden, třeba i na krátkou dobu, převezme jeho funkci ten druhý. Není tak výkonný a neumí pracovat tak rychle jako ten první, ale udrží člověka naživu. Tenkrát na Šalamounových ostrovech přestal pracovat můj první stimulátor. Příznaky, které jsem popsala, přesně odpovídaly příznakům předávkování metakvalonem. Sdělila mi, že jsem měla štěstí, když jsem přežila. Stačil další miligram a bylo po mně.

V den kdy se mi zastavilo srdce, selhal i ten druhý stimulátor. Není určený k trvalé práci. Když jsem si to vyslechla, poznamenala jsem, že jsem opravdu měla štěstí, že jsem neumřela. Chvíli se na mě dívala a pak řekla: „Ale vy jste zemřela, byla jste klinicky mrtvá.“ Odcházela jsem velmi potěšená, že jsem přece jenom pochopila, co se stalo, a velmi, velmi rozzlobená, že stále platím za otcovy perverzní sexuální choutky.

Pak jsem dostala od otce další kopanec. Rozhodli jsme se s Billem, že už jsme v novém životě dostatečně usazení, abychom založili rodinu, po níž jsem zoufale toužila. Brzy se však ukázalo, že budeme potřebovat odbornou pomoc. Poslali nás na kliniku vyšetřující plodnost.

Radili mi, abych raději dítěte oželela, protože i když přežiju těhotenství, tak kvůli metakvalonu existuje reálná možnost závažných zdravotních komplikací u plodu. Zeptali se mě, jestli jsem na to připravená, jestli chci to riziko podstoupit.

Na to byla jediná odpověď. Můj otec mi nejenom ukradl dětství a tolik let života, ale ukradl mi i mateřství. Přitom stále ještě plodí děti, můj nejmladší sourozenec je o devětatřicet let mladší než já. Občas mám pocit, že život opravdu není spravedlivý.

KAPITOLA 39

Konečně byl stanovený den konání soudu – 9. října 2000. Letěla jsem na Nový Zéland 29. září. Ačkoliv bych se velice ráda spolehla na Billovu podporu, tohle bylo něco, co jsem musela udělat sama. Chtěla jsem stanout u soudu a svědčit proti otci, donutit ho pochopit, že už nejsem ta ustrašená bytost, kterou úspěšně třiadvacet let zotročoval. Nehodlala jsem se v soudní síni proměnit v přikrčenou holčičku, jak nepochybně přesvědčoval svého obhájce, že se stane.

Nyní jsem měla krátké blond vlasy, jiný make-up a změnila jsem i styl oblékání. Na aucklandském letišti jsem zamířila k uniformovanému policistovi a představila se. Překvapilo mě, že vedle něj stojí John Brunton, nadřízený detektiva Hanny! Hodně jsme se zasmáli mému novému vzhledu a byl to báječný pocit, že jsem k nepoznání.

Opět mě ubytovali v hotelu a měla jsem několik dní, abych se přizpůsobila změně časového pásma. Většinu z nich jsem strávila na pokoji. Dívala jsem se na televizi a jedla v tureckém sedu na posteli.

Nejdříve jsem měla schůzku s Margaret Honeymanovou, psychiatričkou, která měla předložit soudu zprávu o účincích mnohaletého násilí. Pak mi představili tým žalobců – Philipa Hamlina a Deb Bellovou.

Otci se podařilo stáhnout některé důkazy. Fotografie jeho současné přítelkyně už nebyly přístupné. Chápala jsem to. Těžce jsem se smiřovala se znepřístupněním vzkazu, který měl v kapse. Tvrdil, že ho napsal svojí přítelkyni.

Prošli jsme moje výpovědi a bylo rozhodnuto, že některé pasáže by bylo s ohledem na porotu dobré vyjmout. Nechtěli porotce šokovat. To byla věc, která mě trápila od samého začátku. Třiadvacet let jsem měla na to, abych si zvykla, co se mi dělo, a přitom to stále ovlivňovalo můj život a chování. Nemohla jsem ty obrazy dostat z hlavy. Jak by je asi vnímali porotci?

Konečně přišel den přelíčení. Bylo mi čtyřicet a šla jsem čelit démonům svojí minulosti. Seděla jsem s Robem a Johnem Bruntonem v malé místnosti, pila čaj a snažila se nepropadnout panice. Rob se předklonil. „No tak, netrapte se, po deseti minutách se budete divit, proč jste byla tak nervózní, a až půjdete na ranní čaj, budete mít úžasný pocit ulehčení.“

Usmála jsem se, nějak vždycky věděl, co je vhodné říct. Brunton odhodil kelímek do odpadkového koše. „Budete v pořádku,“ poznamenal, „nemusíte se rozhlížet po síni, dívejte se pouze na Philipa Hamlina, on vás povede. Pamatujte si, že bez ohledu na to jak jste nervózní, se váš otec bude cítit mnohem hůř.“

Vyvolali moje jméno a já zamířila do soudní síně. Vešla jsem do místnosti plné obličejů – tolik lidí, pomyslela jsem si cestou ke svědecké lavici.

Roztřeseně jsem se podívala na tým žalobců. Nepohlédla jsem na porotu. Nepohlédla jsem na soudce. Věděla jsem, kde sedí otec, mezi dvěma strážci za skleněnou stěnou. Slyšela jsem ho, jak si odkašlal.

Soudní úředník mi vložil do rukou bibli a já prsty nabírala odvahu z opotřebované kožené vazby.

Konečně nastal ten čas. V mysli mi spontánně vyskočila slova Lewise Carrolla: „Nadešel čas,“ řekl Mrož, „popovídat si o mnoha věcech…“

Posadila jsem se a Philip Hamlin přistoupil ke svědecké lavici. Začal dotazem na moje jméno. „Tanjas…,“ zaskřehotala jsem do mikrofonu a začala těžce dýchat. Zvuk se rozléhal celou soudní síní. Nenáviděla jsem to, nenáviděla jsem, že otec slyší můj dech. Soudce poznamenal, že smím mikrofon odsunout, což jsem udělala. Dech utichl.

Několik dalších otázek jsem zodpověděla bez problémů. Pak přinesli nástěnky s fotografiemi domů, v nichž jsme žili v průběhu let na Vanuatu. Měly pomoct porotě k orientaci ve sledu událostí. Philip Hamlin měl připravenou časovou osu a jeho otázky mě prováděly jednotlivými roky se začátkem v Lelepa Landingu. Řekli mi, abych zvažovala každou otázku a odpovídala na ni pomalu, aby zapisovatelka stačila zaznamenávat moje slova. Vrátila jsem se v mysli zpátky a dívala se na své vzpomínky, ale bála jsem se jít k nim příliš blízko, příliš je prožívat. Měla jsem strach, že se zhroutím, ale byla jsem rozhodnutá, že nedovolím otci, aby mě viděl plakat. Popisovala jsem události s odtažitým pocitem a nepohnutě, ale jakmile jsem začala, bylo těžké zpomalit slova tak, aby se mnou zapisovatelka udržela krok. Kdykoliv k tomu došlo, sedla jsem si a nedovolila si přemýšlet. Čas od času mi položil otázku i soudce, jednou dokonce zažertoval na téma stavu silnic na Vanuatu. Myslím, že se mě snažil uklidnit.

Dostali jsme se k matčinu odchodu a já byla znovu tou malou holčičkou, jež stála na chodbě a poslouchala klapot jejích podpatků na betonových schodech. V hlavě mi zazněla ozvěna jejích slov: „Pro mě za mě klidně shnij v pekle.“ I po takové době mě zraňovala. Během zapisování jsem pocítila doutnající hněv. Opustila mě a já hnila v pekle. Byla jsem její jediné dítě, a přesto se mě zřekla. Hněv byl dobrý, bránil mi v pláči.

V přelíčení byly přestávky na dopolední čaj, oběd a odpolední čaj. Umožnily mi zakouřit si a promluvit si sama se sebou, přesvědčit se, že to dokážu. Ze soudní síně mě pokaždé odváděla soudní úřednice, milá žena, mateřská a plná povzbuzujících slov. Během první přestávky na čaj se podobala rozzlobené kvočně, až mi bylo obou policistů docela líto. „Kde je nějaká ženská podpora? Proč tady nemá nikoho z centra pomoci ženám?“ Brunton se zatvářil rozpačitě a Rob se na mě podíval: „No, to není naše chyba, nikoho nechtěla.“

Promluvila jsem na jejich obranu. „To je v pořádku, nabízeli mi ji, ale chci to zvládnout sama.“

Úřednice přelétla pohledem mezi mnou a oběma detektivy, jako by neměla jistotu, že nám může věřit. Pak si urovnala peří. „Tak dobře, kdybyste změnila názor, dejte mi vědět.“

V soudní síni jsme se po přestávce znovu probírali jednotlivými roky. Opustili jsme Vanuatu a zabývali se děním v Aucklandu. Rob měl pravdu. Tíha světa jako by se zvolna zvedala z mých ramenou.

Byla jsem na sebe pyšná, ani jednou jsem se nesesypala. Potom jsem musela hovořit o tom, jak mě otec uvazoval hlavou dolů. Vrátila jsem se zpátky, opět jsem zápasila s dechem, ponořená v minulosti jsem se při řeči pokoušela strhnout pásku z úst. Popisovala jsem, jak se mi slzami ucpal nos. „Nemůžu dýchat,“ zakvílela jsem. Hrdlo se mi sevřelo a po tvářích mi stékaly slzy. Pokoušela jsem se mluvit dál, ale slova zanikala ve vzlycích. Deb se na mě upřeně dívala a posílala mi očima povzbuzení. Soudní úřednice mi přinesla krabici papírových kapesníků a soudce se zeptal, jestli se chci napít vody. Nechtěla jsem, ale usoudila jsem, že by mi to mohlo pomoct. Vysmrkala jsem se a snažila se zatlačit svoje pocity zpátky do zamčených komor v mé mysli.

Zatímco jsem upíjela vodu, rozhlédla jsem se po síni a zjistila, že nejsem jediná, kdo pláče. Styděla jsem se za to, že jsem se neovládla, a zlobila se na sebe, že brečím před otcem. Během polední přestávky mi Philip Hamlin řekl: „Začínal jsem si dělat starosti, jestli by nepůsobilo lépe, kdybyste byla hráčka košíkové a při své výpovědi driblovala a poskakovala.“ Zasmál se, aby mě rozveselil.

Chápala jsem, kam míří, ale bylo mi jedno, jestli porota považuje můj nedostatek emocí za podivný. Netušila jsem, jakou reakci ode mě očekávají. Mohla jsem být pouze sama sebou. Domnívám se, že každý reaguje různě, vyrovnává se s něčím, jak nejlépe umí, a tohle byl můj způsob.

V jednu chvíli poslali porotce ven. Rozhodli jsme se totiž bojovat a vrátit do projednávání otcův vzkaz a další fotografie. Hamlin se mě zeptal na vzkaz a podal mi tu vizitku, abych ho přečetla. Nechtěla jsem se jí dotýkat, ale poslechla jsem a uchopila vizitku do špiček prstů. Proč otec jednoduše neřekne pravdu? Byl to on, kdo prohlašoval, že na tom co dělá, není morálně nic špatného. Náhle jsem si jasně uvědomila, že dobře věděl, že na mně páchá násilí. Celé ty roky mi lhal a manipuloval se mnou s vědomím, že nemá pravdu. A nyní se schovává za svoje lži a nutí mě znovu trpět.

Když Philip Hamlin dokončil dotazování na předměty zabavené v otcově domě, přistoupil ke svědecké lavici otcův advokát. Allan Roberts měl dunivý hlas a jeho vystupování a fakt, že obhajuje mého otce, mě dráždily. Cítila jsem plameny hněvu v očích, když mě začal vyslýchat. Slyšela jsem svoje odpovědi a věděla jsem, že zní hněvivě, vzdorně. Toužila jsem ho popadnout za hedvábnou kravatu a třást s ním za to, že hájí takového člověka. Odmlčela jsem se a usilovně se pokoušela uklidnit, vrátit svým slovům vyrovnaný tón. Dělá pouze svou práci, říkala jsem si, a jeho kravata je naprosto normální.

Rob mě následně pokáral, že nesmím používat takový tón, až se na mě Allan Roberts opět obrátí. Nepomůže mi, pokud se budu chovat nepřátelsky. Slíbila jsem jemu i sobě, že se druhý den budu chovat řádně. Doufala jsem, že to dokážu.

Zase jsme byli zpátky v soudní síni a porotě byly předkládány nové důkazy. Během čekání na další dotazování jsem se dívala na porotce. Viděla jsem v jejich obličejích šok. Myslím, že slyšet o vzkazu je něco zcela jiného, než vidět text vlastnoručně napsaný obžalovaným a číst, co v něm stojí.

Přešli jsme k fotografiím. Toho jsem se děsila. Napřed nechali kolovat alba a pak jsme probírali jeden snímek za druhým. Musela jsem popsat, kdy a kde byl pořízený a kolik mi bylo let. Nepřestávala jsem myslet na dívenku na fotkách jako na někoho jiného. Čas ubíhal a obhajoba požádala o odročení jednání na další den. Téměř jsem brečela zklamáním. „Bože, prosím, to ne,“ vyhrkla jsem nechtěně nahlas a kolébala se na židli dopředu a dozadu. Zarazila jsem se a zhluboka dýchala. Soudce rozhodl, že budeme pokračovat. Když jsem nakonec odcházela ze soudní síně, celá jsem se třásla. Soudní úřednice mě pevně objala. „Vedla jste si skvěle,“ pošeptala mi. „Jste silná žena.“

Další den jsme pokračovali a dostali se k výletu na ostrov Pigeon. Při vyprávění, jak jsem ležela na podlaze, prosila o pomoc, zatímco on masturboval, jsem se zhroutila. Nedokázala jsem zadržet pláč. Soudce se otázal, jestli chci krátkou přestávku, ale odmítla jsem. Chtěla jsem tím projít a mít to za sebou. Pokračovala jsem ve výpovědi a slova mi vázla v hrdle. Musela jsem se odmlčet, když jsem si vzpomněla, jak ležím ve zvratcích, cítím pod nahým tělem beton, slyším nadávky a pociťuji bolest, která se mi dere mezi nohy. Znovu jsem byla na tom místě, bojovala o přežití, nasávala vzduch do plic a chtěla otce odstrčit. Zmlkla jsem, abych se vysmrkala, utřela obličej a dala se dohromady. Rozhlédla jsem se kolem. Většina porotců plakala nebo si utírala oči. Philip Hamlin se tvářil velice zvláštně. Deb si osušovala oči a otcův právník najednou horlivě pořádal papíry ve složce a odvracel pohled od poroty. Měla jsem dojem, že i on bojuje s emocemi. Na galerii za ním jsem viděla Roba Hannu. Ohromilo mě, že také pláče.

Rob mě pak odvedl ven, abych si mohla zakouřit. „Víte, číst o tom, co se vám dělo, je jedna věc. Od černobílého zápisu se můžete odtáhnout. Ale slyšet vás mluvit, slyšet, jak popisujete, co se dělo, je otřesné. Myslím, že v soudní síni nezůstalo suché jediné oko.“

Vsadím se, že otcovo ano, pomyslela jsem si cynicky, když jsme se vrátili. Asi si tu vzpomínku vychutnává. Bylo dobré, že seděl za skleněnou stěnou, nedůvěřovala jsem si, že bych si na něm nevylila nově nalezený vztek.

Předvedli další důkazy. Tentokrát to byla sbírka otcových hraček. Na dřevovláknité desce visely úhledně připevněné provazy, pouta, kancelářské klipsy, pásky na oči, svěrky, svíčky, a dokonce i dětský olej. Opřeli desku o boční stranu svědecké lavice tak, že jsem se jí málem dotýkala. Nejraději bych vyběhla z lavice, nechtěla jsem ji mít vedle sebe, a když jsem se podívala na lahvičku s dětským olejem, měla jsem co dělat, abych nezvracela. Musela jsem identifikovat jednotlivé předměty a byla jsem nesmírně ráda, když je odnesli z mého dohledu.

Dotazování pokračovalo. „Měla jste otce ráda?“ zeptal se Philip Hamlin.

„Ano, měla jsem ho velmi ráda. Byl to můj otec a nejlepší přítel.“

„Máte ho stále ráda?“

„Ne, pohrdám jím. Pohrdám jím za to, co mi dělal.“

Philip Hamlin mi kladl další dotazy, ale ten poslední mě velice překvapil. „Co jste chtěla?“ zeptal se tiše.

Ohromilo mě to. Co jsem chtěla? Co tím míní? „Promiňte, ale nerozumím otázce.“

„Co jste chtěla, co jste si přála, když jste byla s otcem?“

Chvíli jsem o tom přemýšlela. Věděla jsem, co jsem vždycky chtěla. „Chtěla jsem být normální, chtěla jsem být normální dítě s normálními rodiči. Prostě běžný člověk.“ Slova dozněla a mě udeřila touha být přesně taková, tesklivé prahnutí po tom být jako kdokoliv jiný. Přání, aby se nic z toho nestalo, abych nemusela stát v této soudní síni, abych měla život jako Claire, zkrátka můj prototyp normálnosti.

Pak byla řada na obhajobě. Zocelila jsem se a byla připravená na otázky Allana Robertse. Varovali mě, že budou ošklivé, ačkoliv si bude muset dávat pozor, aby mě jimi netrýznil. Překvapilo mě, že se choval celkem ohleduplně, ale i tak to bylo peklo. Měl nesnesitelný zlozvyk pronášet po každé větě „takže říkáte“. Došlo mi, že se pokouší naznačit, že všechno co říkám, je domnělé. Chápala jsem to, ale tím jsem ho nevnímala o nic vlídněji. Když se mě otázal, jestli všechny ty události nezveličuji, ohromilo mě to. Byl to jeden z mála okamžiků, kdy jsem procedila skrze zuby: „Ne, nic z toho nezveličuji, není to potřeba.“

Později se vrátil k mému těhotenství a dětskému oblečení, chtěl, abych je popsala. Pamatovala jsem si dotek té lehoučké růžové příze a vůni, když jsem ty věci zase balila. Těhotenství. Tiše jsem se rozplakala. Slzy pro nechtěné dítě, které si Bůh vzal k sobě, a slzy pro chtěné děti, které nikdy nebudu mít, mi kanuly po tvářích nerozpoznatelné jedny od druhých.

Došlo i na překvapení. „Není možné, že nic z toho není pravda? Psala jste přece knihu o incestu, nemohla jste si tohle všechno vymyslet?“ zeptal se.

Nenáviděla jsem ty dvojité otázky, ale postupně jsem začala chápat způsob jeho uvažování a ocenila jsem, že nevyžaduje pouze odpovědi ano a ne. Působil trpělivě, občas až vlídně.

„Ano, je pravda, že jsem začala psát takovou knihu, ale přestala jsem s tím. Bylo příliš těžké vypořádat se se vzpomínkami. Není pravda, že jsem si to všechno vymyslela.“

„Takže jste se chtěla stát spisovatelkou?“

„Ano, myslela jsem si, že by bylo skvělé napsat nějakou knihu a vydat ji.“

Podal mi tlustou složku papírů, vytištěných z počítače, a chtěl, abych jim je vysvětlila. Začala jsem jimi listovat a stoupal ve mně hněv. Byly to milostné dopisy Billovi a útržky z románu, který jsem se pokusila napsat. Nezlobila jsem se na Allana Robertse, nýbrž na otce. Tyto papíry zmizely z mého bytu krátce poté, kdy jsem s ním přerušila veškeré kontakty. To znamenalo, že byl u mě doma, probíral se mými věcmi, ukradl mi moje písemnosti. Vetřel se do mého soukromí.

Soudce oznámil přestávku, domníval se, že by bylo nespravedlivé, kdybych si před svou výpovědí nemohla papíry projít. Později je stejně stáhli z důkazních prostředků.

Jindy Allan Roberts prohlásil, že mám bujnou sexuální fantazii, prý jsem byla posedlá sexem. Ukázal mi nějakou knihu a zeptal se, jestli ji znám. Nikdy jsem ji neviděla a teď si ani nevzpomínám na její titul, ale pojednávala o ženách se sexuálními fantaziemi. Otec mu řekl, že je to moje kniha. Málem jsem se rozesmála, otec byl opravdu lhář. „Nikdy jsem ji neviděla, ale podobné knihy jsem si půjčila z police mého otce.“

Zvolna jsme procházeli dotazováním od mé posedlosti vlastním tělem přes nucení otce, aby mě fotografoval nahou, až po moje pokřivené sexuální touhy. Musím uvést, že Allan Roberts formuloval své otázky velice pečlivě, aby mě nerozrušily.

Prezentoval knihu, kterou jsem nakreslila otci, a sice obrázkový komiks o životě jedné ovce. Ovce, která zjistí, co se ovcím ve skutečnosti děje, takže uteče a nakonec najde láskyplný život na malém ostrově v bezpečné vzdálenosti od lidí. Na jednom obrázku byly dvě kopulující ovce. „Není pravda, že jste chtěla tuto knihu vydat a považovala jste za normální, aby děti viděly kopulující ovce?“

„Ne, to není pravda. Tuto knihu jsem nakreslila otci. Věděla jsem, že kopulující ovce jsou něco, co chce vidět. To on ji odnesl do nějakého nakladatelství a chtěl zjistit, jestli ji nelze vydat. Já si myslela, že to není správné.“

Stáhli ji z důkazů. Je legrační, pomyslela jsem si, že všem unikl smysl příběhu. Nakreslila jsem tu knihu jako tajné rýpnutí do otce. Byl to příběh o úniku, nikoliv o sexu, a měl šťastný konec.

Mezi posledními otázkami se mě Roberts zeptal, jestli tohle všechno dělám proto, že se zlobím na otce, protože mě odmítl vést k oltáři a nebyl ochotný zaplatit mi svatbu. Málem jsem vybuchla. Měla jsem za sebou dva a půl dne dlouhých stání ve svědecké lavici a začalo se to na mně podepisovat. Otec vyhrožoval, že zabije Billa i mě, pokud se vezmeme. Museli jsme provést mimořádná opatření, abychom mu zabránili v příchodu do kostela. Ale před odpovědí jsem se uklidnila. „Nikdy jsem otce nepožádala, aby mě vedl k oltáři, nechtěla jsem ho tam mít, bylo by to naprosto nevhodné. A v žádném případě jsem ho nikdy nepožádala o peníze. Ani jednou. Nechtěla jsem jeho peníze.“ Pak jsem zmlkla.

Právník se probíral svými poznámkami a potom ke mně vzhlédl. „Děkuji vám, nemám další otázky.“ Usmíval se přitom a já zachytila v jeho očích nějaký záblesk. Byl to soucit?

Konečně jsem byla venku. Dokázala jsem to. Radostí bych tančila. Opravdu jsem to dokázala! Úlevou se mi točila hlava. Odvedla jsem svou část práce, nyní už to bylo na dalších dvaadvaceti svědcích a pak na porotě.

Noc předtím, než se měla porota odebrat k poradě a rozhodnout, jsem se probudila krátce po druhé hodině. V hodině černých stínů a duchů, ťukajících na okna, lomcujících dveřmi, vyvolávajících nejhlubší strach a pasoucích se na něm. Zahalila mě osamělost hotelového pokoje. Pustila jsem televizi a vzala si čokoládový nápoj Milo, moje taktika, jak se vyhnout přemýšlení. Posadila jsem se do okenního výklenku v desátém poschodí a uhnízděná mezi závěsy jsem vyhlížela ven. Na střed města se snášel jemný déšť, rozmazával pouliční osvětlení a v záři reflektorů aut vytvářel na tmavém asfaltu louže tekutých rubínů a smaragdů. Nevědomky jsem sklouzla do temných chodeb mysli, otevřela dveře nějakého pokoje a chřípí zachytilo závan dětského oleje. Vkročila jsem do změti vzpomínek a ve zvířených chuchvalcích prachu probleskávala minulost. Přede mnou se objevil otcův obličej, oteklý chtíčem při vrcholení, byl vystřídán jiným jeho obrazem s tváří plnou nenávisti, zírající na mě z poloviny chodby a děsící mě i po těch letech. Uvědomila jsem si bzučení ledničky a myšlenky se vrátily do přítomnosti.

Do mého vědomí pronikla myšlenka, jíž jsem se celou dobu vyhýbala. Co když ho neodsoudí? Vyjde volný, aby pokračoval v mém týrání, pronásledoval mě a byl silnější než předtím. Budu ocejchovaná jako lhářka. Přežije to moje mysl? A za předpokladu, že si uchovám zdravý rozum, budu se muset opět skrývat? Nebudu mít na výběr, půjde po mně a nakonec mě stejně najde.

Budu muset zase zmizet. Věděla jsem, že Bill by se znovu přestěhoval, ale na jednoho člověka toho bylo příliš. V těch raných hodinách a ve tmě jsem uvažovala, jestli by si Bill myslel, že to za to stojí. Rozplakala jsem se. Skončí tenhle děsivý proces konstatováním viny, nebo jen vypustí další noční můru? Uvědomovala jsem si, že nemám brečet, ale nemohla jsem jinak. Brečela jsem jako nikdy dříve, hysterické vzlyky se nedaly zarazit. Přestalo pršet a obloha se začala rozjasňovat, než se mi podařilo ovládnout se. Pak zazvonil telefon. Byl to Bill, volal mi z Německa. „Ach, Bille,“ zakvílela jsem, „co když ho neodsoudí?“

Bill se zasmál. „Nemá šanci,“ prohlásil. „Nemyslím, že by sis měla v tomhle směru dělat sebemenší starosti.“

„Ale co si o mně porota pomyslí, když i vlastní matka řekne, že jsem lhářka?“

„Musí brát v úvahu všechny svědky, všechny důkazy. A jednou věcí si můžeš být jistá, porotci nejsou pitomí.“

Bill mě jako vždycky povzbudil. Když pro mě policisté přišli, navenek jsem byla zcela klidná. Už jsem se dost vyplakala a věděla jsem, že se nesesypu. Sledovala jsem hodiny a popoháněla porotu, zatímco jsem seděla v čekárně svědků. John Brunton mi nabízel nespočet šálků čaje a pokoušel se mě přimět ke čtení časopisů. Snažila jsem se, ale byla jsem příliš nervózní, písmena se mi rozplývala před očima. Porota se radila pět a půl hodiny, ale mně to připadalo jako věčnost. Pak vešel do místnosti Rob. „Porota se vrací. Dospěla k verdiktu.“

Ten moment byl konečně tady. Cítila jsem se mimořádně klidná. Než jsme se vydali po schodišti dolů, Brunton nás varoval, abychom při čtení verdiktu zůstali klidní. Půjdeme dovnitř, vyslechneme si výrok a pak důstojným způsobem odejdeme.

Vstupovala jsem za nimi do soudní síně. Srdce mi bušilo tak, až jsem se obávala, jestli to můj kardiostimulátor zvládne. Vešli jsme do ztichlé síně. Zahlédla jsem švagrovou, sedící v řadě za mnou, její přítomnost byla velmi uklidňující. Brunton se posadil po mé pravici a Rob po levici. Další policista seděl vedle mojí matky, aby nemohla opustit sál. Vyjádřila jsem obavy, jak bude reagovat v případě, že otec bude shledán vinným. Svědčila proti mně. Podle ní šlo z mojí strany o naprostou zradu a způsobení nepopsatelné bolesti. Na galerii byli další lidé, další svědci, reportéři i veřejnost. Seděla jsem s pohledem upřeným před sebe, napětí bylo nesnesitelné. Boční dveře se otevřely a já okamžitě věděla, že jimi přivedou otce. Mám se dívat stranou, nebo dolů? Rozhodla jsem se pro dolů. Hlavu jsem držela zpříma.

Přivedli otce a vše bylo připraveno. Soudce se zeptal předsedy poroty, jestli dospěli k verdiktu. „Ano, Ctihodnosti.“ Začala jsem se třást a cítila jsem, jak mě po celém těle polévá studený pot. Soustředila jsem se na hluboké a pravidelné dýchání. Srdce mi bilo tak, až jsem se bála, že dostanu infarkt ještě před přečtením výroku.

V okamžiku, kdy se předseda poroty chystal začít, soudce ho zastavil. Omluvil se za to, že porotu nenasměroval ke zvážení jednoho z obvinění. Následovala dlouhá diskuse. Seděla jsem tam a snažila se zachovat klid.

Pak soudce požádal předsedu poroty, aby přečetl verdikt. Ten začal předčítat rozhodnutí o první žalobě. A potom jsem uslyšela slovo, na které jsem čekala a modlila se za ně.

Vinen.

Rob mi stiskl ruku. „Dokázali jsme to,“ zašeptal hlasem přiškrceným emocí. Moje švagrová se neudržela a zajásala, ale okamžitě se rozpomněla, že nemá působit hluk. Oči mi zaplavily slzy úlevy a musela jsem zamrkat. Konečně to mám za sebou.

Mimo soudní síň pak došlo na spoustu objímání. Byla jsem dojatá, ti lidé pro mě udělali tak hodně. Ale největší radost jsem měla z toho, že mi věřili. Nikdy nenajdu dost slov, abych jim za to poděkovala.

Později jsem vyšla ven ze soudní budovy. Vynesený rozsudek na mě začal plně doléhat a já se posadila na schody Nejvyššího soudu a zapálila si cigaretu. Byl nádherný jarní den. Rozhlédla jsem se kolem sebe a myslela na to, kolik je na světě skutečně dobrých lidí. V mém srdci zazněly slova písně, kterou jsem poprvé slyšela tak dávno na Vanuatu. Začala jsem si je tiše pobrukovat. Potom jsem vstala a nedopalek cigarety rozdrtila podpatkem. „Ano,“ řekla jsem a vracela se dovnitř, abych se připojila k ostatním. „Svět je opravdu nádherný.“

KAPITOLA 40

Druhého května roku 2001 jsme se s Billem vrátili domů na Nový Zéland. Považovali jsme to za zcela bezpečné. Samozřejmě jsem věděla, co přijde. Otec nadále trval na své nevině a odvolal se. Pokaždé když se blížilo datum odvolacího řízení, požádal o odložení a stanovení nového data. Jeho nový právník, zatím poslední v dlouhé řadě, prohlásil, že potřebuje více času na seznámení se se soudním spisem.

Navenek jsem se tvářila statečně, ale v nitru jsem byla zdrcená. Napětí z neustálých odvolání si na mně vybralo svoji daň. V plné síle se mi vrátily noční můry. V časných ranních hodinách mě přes veškerá ujišťování mého okolí neustále strašila představa obnovení soudního procesu.

Odvolací řízení se konečně konalo 1. srpna 2001 v deset hodin dopoledne u auckladského Nejvyššího soudu. V soudcovské lavici zasedl nejvyšší soudce Sian Elis a soudci Thomas a Anderson. Královskou prokuraturu zastupoval Phil Hamlin a otce obhajoval Kevin Ryan z Královské rady.

Obklopená přáteli a rodinou jsem poslouchala zahájení jednání a neovladatelně se třásla. Řízení začalo vysvětlováním Kevina Ryana, že otec stáhl odvolání proti rozsudku. Ohromilo mě, když oznámil, že otec připustil, že mluvím pravdu a že projevuje určitou lítost. Pokračoval tím, že ve vězení se z otce stal zlomený muž a podstatou jeho odvolání je to, že naděje je věčná a prvek lítosti je důležitý. Odpuštění uzdravuje.

Apeloval na soud tím, že otec má podlomené zdraví a čtrnáct let je pro člověka jeho věku rozsudek smrti. Zatímco si je otec vědom, že je příliš starý na nápravu, spasení je důležité. Rovněž otcův obhájce připustil, že jsem pravdivě vypovídala, byl to můj otec, kdo si vybral život ve lži.

Dále hovořil o tom, že případ mého otce je absolutně děsivý, s podtextem sadismu a zotročování, ale že rozsudek by měl být vyvážený. Ačkoliv jeho odporný čin vyžadoval odsuzující výrok, soud by měl vzít také v úvahu subjektivní faktory pro zmírnění rozsudku – otcův věk. Čtrnáct let vězení je pro něj mnohem tvrdší trest než pro mladšího muže.

Kevin Ryan se otázal, zda by si otec tresty devět a pět let vězení nemohl odpykat souběžně. Když skončil, Phil Hamlin řekl soudu, že ke svému písemnému podání nemá co dodat. Soudci se pak odebrali k poradě s tím, že jejich rozhodnutí bude oznámeno v poledne.

V poledne jsme se znovu sešli v soudní síni a při příchodu soudců jsme nervózně povstali. V krátkosti řečeno, odvolání bylo zamítnuto. Předsedající soudce Elias ve svém souhrnu uvedl důvody pro zamítavé stanovisko. Když projednávali původní rozsudek, přesvědčili se, že vynesení kumulativních trestů za různé delikty bylo pro jejich závažnost a povahu správné. I při minimálním riziku otcova opakování těchto zločinů se při procesu ukázalo, že mám důvod ke strachu z jeho pronásledování i v budoucnu, a tudíž mám právo být ochráněna jeho dlouholetým uvězněním.

Tím to skončilo. Nevěděla jsem, jestli se mám smát, nebo brečet. Znovu došlo na četná objetí. Nyní začnu nový život a odsunu minulost tam, kam patří. Právnickým jazykem shrnují moje pocity nejlépe slova: „Žalobkyně byla plně rehabilitovaná, protože mluvila pravdu.“

DOSLOV

Samozřejmě že otec musel dokázat, že měl soud pravdu. Pokračoval v mém pronásledování. Nic jiného jsem od něj ani neočekávala. Několik měsíců po odvolacím řízení jsme s Billem sbalili všechno včetně psa a přestěhovali se do Roxburghu v oblasti Central Otago. Zamilovala jsem si South Island a koupili jsme si tam dům mých snů – hezkou starou a sešlou kamennou chalupu včetně zahrady plné nesourodých růží, s velkým rybníkem se zlatými rybkami a lekníny.

V letních měsících jsme opravovali domek a měli čas pozorovat svět kolem nás, získávali jsme nové přátele a naplno si užívali života. Nadále jsme brousili drahé kameny a sbírali letní ovoce pro vedlejší výdělek. Život byl krásný. Pak přišel telefonát. Mým právníkům byl nedopatřením doručen fax – příkaz k mému zatčení.

Na jednu stranu to bylo legrační, ale na druhou vůbec ne. Byla to vážná záležitost, nic k smíchu. Znovu začalo obtěžování, novým a ještě zvrácenějším způsobem. Okamžitě jsem zašla na místní malou policejní stanici. Zatykač nakonec dorazil do Roxburghu. Povinně mě zatkli, obvinili a pustili na kauci. Byla jsem obviněná z podvodu. „Nezákonné použití dokumentu pro finanční zisk.“ Zatykač nepocházel od Královské prokuratury, ale od nějakého privátního žalobce, navedeného mým uvězněným otcem. Kdyby mě shledali vinnou, čekalo by mě až šest roků vězení.

Obvinění se zakládalo na mém čestném prohlášení z doby, kdy jsem se pokoušela získat zpátky některé svoje věci zanechané v otcově domě nebo ty, které mi sebral z mého bytu, a také věcí předložených u soudního procesu jako důkazy, jež policie vrací oprávněnému vlastníkovi. Patřily mezi ně fotografie, tisíce negativů, stále ještě v krabicích, moje oblečení, obuv, bižuterie, cenné malby, osobní doklady a knihy. Představa, že by otec dostal ty snímky zpátky, mě doháněla ke vzteku. Otec napadl můj nárok a trval na tom, že všechno patří jemu (dokonce i moje kalhotky a střevíce). Byla jsem odhodlaná bojovat až do hořkého konce. Pak jsem obdržela informaci, že otec dostal oprávnění klást mi během řízení osobně otázky, pokud si to bude přát.

No, každý máme nějakou hranici, a tohle byla ta moje. Nevěřila jsem tomu. Znásilňoval mě celé roky, za to co spáchal, seděl ve vězení a já mám nyní sedět v nějaké soudní síni a nechat se jím vyslýchat? Lidé mě označili za odvážnou, statečnou, silnou. Ten den jsem nebyla ani jedno. Tohle bylo příliš. Stáhla jsem svůj nárok. Měla jsem tušit, že otec to nenechá jen tak.

Věděla jsem, že jsem neprovedla nic nezákonného, ale dokázat to byla jiná věc. Bylo to stresující období. Můj mladší bratr James už pochopitelně dospěl, zamiloval se a oženil. Žil v zahraničí a poslal mi letenku, jenže já nemohla odejít, protože být propuštěná na kauci znamená určitá omezení.

Účty za právníky nakonec převýšily naše možnosti placení a tak se náš sen ocitl v dražbě a byl prodán. Slyšela jsem vyvolávané částky, zatímco jsem seděla v jídelně. Když to skončilo, měla jsem pocit, jako by mi puklo srdce. Ale všude kolem byl velký svět a my se zase stěhovali.

Před soudní budovou na mě čekali zcela neznámí lidé, zastavovali mě, objímali a přáli jen to nejlepší. Za jejich vlídnost jim velice děkuji. Noviny vyjadřovaly úžas, že si násilník může najmout proti oběti privátního žalobce a právo je neschopné s tím něco udělat. Bez ohledu na to, jak nespravedlivě to vypadalo, jsem se podle práva musela z tohoto obvinění zodpovídat.

Zastupovala mě nová právnička Mary-Jane Thomasová, která můj případ přijala pro bono. Byla úžasná, přesně ten člověk, kterého jsem hledala: právník s tesáky. Nakonec svědectví mého otce s ní nemohlo soupeřit. Usvědčovaly ho vlastní komentáře zaznamenané na videu, v nichž prohlašoval přesně to, co jsem já tvrdila po celou dobu. Bylo po všem, zase…

Co tím říkám? Pochopitelně následovaly jeho další pokusy o odvolání. Ale pak to konečně dospělo ke konci. A třikrát klepu na dřevo, poslední dva roky byly velmi poklidné.

Přišli jsme o svůj sen, ale člověk ztrácí sny při každém probuzení, takže jsme jednoduše vyhlíželi další a našli ho. Zchátralou (myslím skutečně na spadnutí) chatu. Byla tak zanedbaná, že jsme v ní první tři měsíce během drsné zimy doslova tábořili. Začínali jsme bez elektřiny a vody a jediné teplo jsme získávali z historického sporáku na uhlí, jenž vypadal nefunkčně, ale nějak se nám v něm podařilo topit. Strávili jsme mnoho času tím, že jsme se u něho schoulili, zatímco mezerami po chybějících podlahových prknech a dírami ve zdech skučel vítr. Ani psy to nenadchlo (nikdy nezažili tak tvrdé podmínky). Pukey, můj milovaný starý bostonský teriér, je pořád s námi, i když má šediny na tlamě. Jeho vnučka Pippi je jeho dokonalá kopie, ale miniaturní. Abyste měli představu, jak náročné to bylo, tak jsme se rozhodli renovovat nejdříve koupelnu – mytí v ledové vodě ve staré plechové vaně nebylo zrovna vzrušující. Po dokončení se teď třpytí ryzí dokonalostí včetně vydlážděné podlahy a nadýchané předložky. Jednoduchým způsobem povzbuzovala naši naději a odvahu, že nakonec zrenovujeme celý domek. Krátce po dokončení koupelny mě vyděsilo zjištění, že Pukey s Pippi zmizeli. Zoufale jsem je hledala a myslela na nejhorší. Samozřejmě že jsem se nemusela bát, rozumně se nastěhovali do koupelny, zabrali si předložku a odmítli odejít.

V průběhu posledních šesti měsíců jsme dál přetvářeli naše nové obydlí. Trochu to připomínalo transformaci mě samotné ode dne, kdy jsem unikla svému otci. Všechno minulé jako by bylo tak vzdálené. Nicméně se mi občas stále vracely vzpomínky a poslední noční můru jsem měla před třemi týdny, ale už jsem ji ze sebe dokázala setřást. Jaksi už to není důležité. Důležitá je budoucnost a to, jak s ní naložíme.

Pořád se každé ráno probouzím s úžasným pocitem radosti a svobody a mým jediným stresovým faktorem jsou zcela běžné záležitosti jako: „Nezapomněla jsem zaplatit účet za elektřinu?“ (Už ji máme zapojenou.) „Máme dostatek mléka na víkend?“ „Není Pippi nějak skleslá, nemá příliš horký a suchý čenich?“

Nicméně mi chvíli trvalo dopracovat se až sem. Během let jsem se posunula od oběti přes přeživšího a kousek dál. Nyní jsem více než přeživší. Nyní jsem běžný člověk, sousedka od vedle. Ta s vráskami smíchu, rozpustilým smyslem pro humor a šedivějšími vlasy než je záhodno pro ženské ego.

Bill a já zažíváme při obnově našeho domku spoustu legrace a smíchu. Ještě pořád nás čeká omítnout chodbu a jednu ložnici, a když tohle píšu, vidím na svých rukou skvrny od bílé barvy. Zahájili jsme venkovní nátěr stěn.

Jednoho dne to bude báječný dům se zahradou plnou růží a jiřin. Do té doby je to báječný domov plný slunečního svitu, lásky a smíchu – a otisků malých tlapek bostonských teriérů.

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

DOSLOV