Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Vaclav Tabasek

Adresa: Volgogradska 83, 70030 Ostrava, cz

ID 3057-58033359548306353333-201684-5589

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

CHRISTINA DALCHEROVÁ

VOX

Brno 2019

VOX

Copyright © 2018 by Christina Dalcher

Cover design © HQ 2018

Cover photo by Karan Kapoor / Getty Images

Translation © Alžběta Kalinová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0080-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-275-0081-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-275-0082-6 (Formát MobiPocket)

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

Věnováno památce Charlieho Jonese, lingvisty, profesora, kamaráda

1

Kdyby mi někdo tvrdil, že během jediného týdne dokážu svrhnout prezidenta, Hnutí Ctnosti i toho nekompetentního skrčka Morgana LeBrona, nevěřila bych mu. Ale ani bych se s ním nehádala. Vlastně bych na to neřekla jediné slovo.

Stala jsem se ženou mála slov.

Při večeři, ještě než jsem vyslovila své poslední slabiky pro daný den, se ke mně Patrick natáhl a poklepal na stříbrný náramek obepínající mé levé zápěstí. Jemně, jako by mi chtěl říct, že sdílí mou bolest. Nebo jako by mi chtěl tiše připomenout, abych držela jazyk za zuby, dokud se počítadlo o půlnoci nevynuluje. K tomu kouzlu dojde, zatímco budu spát. A úterý začnu znovu od nuly. Stejně jako má dcera Sonia.

Moji chlapci počítadla slov nenosí.

Během večeře si všichni jako obvykle povídali o škole.

I Sonia chodí do školy, ale ta nikdy neplýtvá slovy na to, aby nám popsala průběh svých dnů. Patrick se jí mezi sousty jednoduché pečeně, kterou jsem připravila podle paměti, ptal, jak pokročili v hodinách domácí ekonomiky, tělovýchovy a nového předmětu nazvaného jednoduché účetnictví pro domácnosti. Poslouchá učitele? Bude mít v tomhle pololetí dobré známky? Patrick přesně ví, jaký typ otázek má klást. Uzavřené. Takové, na něž stačí odpovědět přikývnutím nebo naopak zavrtěním hlavy.

Sledovala jsem je, poslouchala a zarývala si nehty do dlaní. Sonia přikyvovala a ohrnovala nos pokaždé, když se jí moji nejmladší kluci — dvojčata —, kteří ještě nechápou důležitost jednoznačných otázek vyžadujících pouze odpovědi ve tvaru ano či ne, začali vyptávat, jací jsou její učitelé, jak probíhají její hodiny nebo jaké předměty má nejraději. Tolik otevřených otázek. Odmítám uvěřit, že už to chápou a že ji svými dotazy jen pokoušejí a snaží se z ní vylákat jedno slovo za druhým. Že už jsou dost velcí na to, aby tomu rozuměli. Nicméně všichni tři už viděli, co se stane, když povolený denní limit slov překročíme.

Sonia se zadívala z jednoho na druhého a už už se jí pootevřely rty, už už pohnula růžovou špičkou jazyka, která se jí chvěla mezi zuby, jako by měla vlastní vůli. Steven, můj nejstarší, rychle natáhl ruku a přitiskl jí prst na ústa.

Mohla bych jim říct, co chtějí vědět: dnes za katedrou najdete jen muže. Celý systém je jednostranný. Učitelé mluví, žáci poslouchají. Stálo by mě to šest slov.

Zbývá mi jich jen pět.

„Jak je na tom se slovní zásobou?“ zeptal se Patrick a kývl na mě, načež svou otázku přeformuloval. „Rozšiřuje si ji?“

Pokrčila jsem rameny. V šesti letech by Sonia měla vládnout armádě zhruba deseti tisíc lexémů, individuálních jednotek, které se shromažďují k sobě a plní rozkazy jejího malého, stále ještě tvárného mozku. Měla by — kdyby tradiční model výuky čtení, psaní a počítání neomezili jen na jednoduchou matematiku. Koneckonců, očekává se, že z mé dcery vyroste oddaná a řádná manželka, která bude vyřizovat nákupy a povede domácnost. K tomu potřebujete umět počítat, ale nepotřebujete umět hláskovat. Nepotřebujete znát literaturu. Nepotřebujete mít hlas.

„Vždyť jsi kognitivní lingvistka,“ poznamenal Patrick, vstal, začal sklízet ze stolu a vyzval Stevena, aby učinil to stejné.

„Byla jsem.“

„Jsi.“

Přes veškerou praxi mi ta slova navíc ujela dřív, než jsem je dokázala zastavit. Ne. To nejsem.

Patrick sledoval, jak se z počítadla na mém zápěstí odečetla další tři slova. Cítila jsem tíhu každého cvaknutí, jako by mi v uších odbíjel nějaký zlověstný buben. „To by stačilo, Jean,“ řekl Patrick.

Kluci si mezi sebou vyměnili vyděšený pohled pramenící z vědomí toho, co se stane, pokud překročím limit tří číslic. Jedna, nula, nula. Až vyřknu své poslední pondělní slovo. To patří mé dceři. To tiché dobrou skoro ještě ani nezaznělo a Patrick už po mně vrhl naléhavým prosebným pohledem.

Zvedla jsem Soniu do náruče a odnesla do postele. Už je těžká, skoro příliš velká na nošení, jinak než oběma rukama ji neunesu.

Když jsem ji přikryla, usmála se na mě. Jako obvykle nenásledovala žádná pohádka na dobrou noc. Žádný příběh medvídka Pú, žádné dobrodružství kocoura Modroočka, nic o neplechách, které králíček Petr spolu s kamarády páchá v zeleninové zahrádce pana Gregora.

Uspala jsem ji broukanou melodií ukolébavky, jejíž slova jsem viděla před očima jako mlčenlivý obraz.

Patrick stál ve dveřích, kdysi široká a silná ramena smutně svěšená, čelo samou vrásku. Všechno na něm vypadalo sklesle.

2

V ložnici jsem se jako každou noc zahalila do závoje neviditelných slov. Předstírala jsem, že si čtu, a mé oči tancovaly po imaginárních stránkách Shakespeara. Když mám dobrou náladu, občas dám přednost Dantovi, v originále, v italštině. Jeho jazyk se v průběhu staletí tak málo změnil. Dnes večer jsem však zjistila, že se v mysli prokousávám jen zapomenutým slovníkem. Napadlo mě, jak by to vzaly Italky, kdyby naše národní úsilí nějak nabylo mezinárodního charakteru.

Možná by začaly ještě víc gestikulovat.

Ale šance, že se tahle rakovina rozšíří i za oceán, jsou mizivé. Ještě předtím, než se z televize stal federální monopol, než jsme na zápěstí dostaly náramky s počítadly, sledovala jsem zprávy. Na Al-Džazíře, BBC i italské RAI občas běžela i nějaká talk show. Patrick, Steven a já jsme se na ně dívali, když už menší děti spaly.

„Fakt musíme?“ bručel tehdy Steven rozvalený ve svém oblíbeném křesle, jednu ruku zabořenou do misky s popcornem, druhou přilepenou k rozepsané zprávě na mobilu.

Zesílila jsem zvuk. „Ne. Nemusíme. Ale můžeme.“ Kdo mohl vědět, jak dlouho to ještě půjde? Už tehdy Patrick mluvíval o tom, že kabelová televize je výsada a že visí dost na vlásku. „Ne každý se k těmhle pořadům dostane, Stevene.“ Co jsem mu neřekla, bylo užívej si, dokud můžeš.

Až na to, že moc nebylo, co si užívat.

Každý rozhovor vyzníval stejně. Ve všech se nám smáli. Na Al-Džazíře nás označovali za nové extremisty. Byla bych se tomu jen usmívala, kdybych v tom neviděla pravdu. Britští političtí komentátoři nad námi jen vrtěli hlavou, jako by chtěli říct: „Ach, co si ti blázniví Yankeeové vymysleli tentokrát?“ A italští experti, které do studia pokaždé uvedla nějaká spoře oděná a příliš namalovaná sexbomba, se jen smáli a mávali rukama.

Vysmívali se nám. Vzkazovali, abychom zabrzdili dřív, než zase skončíme v šátcích na hlavě a dlouhých, neforemných sukních. V jedné oplzlé parodii na italském kanálu dokonce vystupovali dva muži převlečení za puritány oddávající se sodomii. Vážně ta scéna odrážela jejich skutečné vnímání Spojených států?

Kdoví. Nedostala jsem se do Itálie od doby, co se narodila Sonia, a teď se tam nedostanu ani náhodou.

O pasy jsme totiž přišli ještě dřív než o slova.

Měla bych se opravit. Přišly.

Zjistila jsem to tím nejobyčejnějším způsobem. V prosinci jsem si uvědomila, že Steven a dvojčata potřebují obnovit platnost pasů, tak jsem sedla k počítači a stáhla tři žádosti. Pro Soniu, která nikdy neměla žádný jiný oficiální dokument než rodný list a očkovací průkaz, jsem musela stáhnout jinou.

Obnovit pasy chlapcům bylo snadné. Stejně jako to vždycky bývalo s Patrickovým pasem nebo mým. Když jsem však tehdy klikla na odkaz na příslušný formulář, přesměroval mě na stránku, kterou jsem nikdy předtím neviděla. Zírala z ní na mě jediná otázka: Je žadatel muž, nebo žena?

Ohlédla jsem se na Soniu, která si zrovna hrála s barevnými kostkami na koberci v mé provizorní domácí pracovně, a zaškrtla jsem kolonku žena.

„Červená!“ zvolala Sonia, když zvedla oči a zadívala se na monitor.

„Ano, zlatíčko,“ přikývla jsem. „Červená. Výborně. Nebo taky?“

„Šarlatová!“

„Šikulka.“

Aniž bych ji k tomu vybídla, pokračovala dál. „Karmínová! Rudá!“

„Přesně tak, holčičko moje. Jde ti to moc krásně,“ pochválila jsem ji, poplácala ji po ramínku a rozložila na koberec další sadu kostek. „Teď zkus ty modré.“

Když jsem se pak ohlédla zpátky na počítač, uvědomila jsem si, že tehdy to bylo poprvé, co se Sonia strefila. Obrazovka monitoru byla prostě jen rudá. Rudá jako krev.

Kontaktujte nás prosím na níže uvedeném čísle nebo pomocí formuláře na adrese www.zadosti.state.gov. Děkujeme vám!

Zkoušela jsem na uvedené číslo volat snad stokrát, než jsem se rozhodla poslat e-mail, načež jsem čekala sto let na odpověď. Dost zvláštní odpověď. O týden a půl později mi ve schránce přistála výzva, abych se dostavila na místní úřad vyřizující žádosti o pasy.

„Můžu vám nějak pomoct, madam?“ procedil úředník, když jsem před něj položila Soniin rodný list.

„Můžete, jestli vyřizujete žádosti o pasy,“ řekla jsem a procpala mu škvírou v plexiskle štos papírů.

Milý úředník, který vypadal nanejvýš na devatenáct, je vzal a požádal mě o strpení. „Ještě maličkost,“ vyhrkl a otočil se zpátky k okénku. „Budu potřebovat i váš pas. Jen na minutku. Abych si udělal kopii.“

Soniin pas bude hotový za pár týdnů, sdělil mi. Už mi však nesdělil, že můj pas byl zneplatněn.

Zjistila jsem to až mnohem později. Sonia se toho svého nikdy nedočkala.

Ze začátku se pár lidem podařilo dostat pryč. Někteří utekli do Kanady, jiní se vydali lodí do Mexika, na Kubu nebo jiné ostrovy. Netrvalo však dlouho a příslušné orgány vybudovaly kontrolní stanice. Zeď oddělující Nové Mexiko, Jižní Kalifornii, Arizonu a Texas od Mexika už stála, takže exodus skončil dost rychle.

„Nemůžeme připustit, aby naši občané, naše rodiny, naše matky a otcové, jen tak utíkali!“ hřímal prezident v jednom ze svých prvních projevů.

Pořád si myslím, že bychom to zvládli, kdybych tu byla jen já a Patrick. Jenže se čtyřmi dětmi, z nichž jedno by při pohledu na pohraniční stráž ani nedokázalo neposkakovat v autosedačce a neprozpěvovat si „Kanada“, to ani náhodou.

Tu noc jsem rozhodně neměla nijak dobrou náladu. Jak taky, když jsem si vybavila, jak jednoduše z nás udělali vězně ve vlastní zemi? Když mě Patrick objal a řekl mi, abych se pokusila nemyslet na to, co bývávalo?

Bývávalo.

Povím vám, co bývávalo. Bývaly doby, kdy jsme si spolu dlouho do noci povídali. Kdy jsme se o víkendech ráno povalovali v posteli, odkládali domácí práce a místo nich si četli nedělní noviny. Když se zjara umoudřilo počasí, pořádali jsme koktejlové party a večírky a v létě grilování. Taky jsme hrávali hry. Nejdřív prší a Černého Petra. A když už byli kluci větší, přišly na řadu žolíky a kanasta.

A co se mě týče, bývaly doby, kdy jsem mívala kamarádky. Patrick našim společným večerům říkával slepičí party, ale vím, že to nemyslel zle. Bylo to prostě jen jedno z lidových označení. Každopádně se tím uklidňuju.

Chodívaly jsme společně na čtenářské kluby, povídaly si nad šálkem kávy, řešily politiku po vinárnách a později po sklepech. Byla to taková naše verze čtení Lolity řekněme třeba v Teheránu. Nikdy jsem nemívala pocit, že by moje každotýdenní útěky od reality Patrickovi vadily, přestože si ze mě občas dělal legraci. Dokud neskončila všechna legrace. Předtím vtipkoval, že nás snad nikdy nic neumlčí.

Tolik k Patrickově neomylnosti.

3

Když to celé začalo, ještě než si kdokoli z nás dokázal představit, co nám budoucnost chystá, vystupovala ostře a hlasitě proti zejména jedna žena. Jmenovala se Jackie Juarezová.

Nechtěla jsem na ni myslet, ale najednou jsem se v čase přenesla o rok a půl nazpět, do doby nedlouho po inauguraci nového prezidenta. Náhle jsem znovu seděla doma v obýváku mezi rozesmátými dětmi a snažila se je utišit, aby nevzbudili Soniu.

Ta ženská v televizi je hysterická, podotkl Steven, když se vrátil z kuchyně se třemi miskami zmrzliny.

Hysterická. To slovo nenávidím. „Cože?“ podivila jsem se.

„Ženský jsou bláznivý,“ pokračoval. „To není žádná novinka, mami. Znáš přece to pořekadlo o hysterkách a záchvatech šílenejch matek.“

„Cože?“ zopakovala jsem. „Kdes k tomu přišel?“

„To jsme brali dneska ve škole. Učili jsme se o nějakým chlápkovi. Myslím, že se jmenuje Cooke nebo tak nějak,“ odpověděl Steven a podal mi dezert. „Do háje, vzal jsem jednu misku menší. Chceš ji, nebo si vezmeš tu větší, mami?“

„Vezmu si tu menší.“ Po posledním těhotenství jsem vyhlásila svojí váze válku.

Steven obrátil oči v sloup.

„Jen počkej, jak na tom bude tvůj metabolismus, až ti bude přes čtyřicet. A kdy jste se vůbec začali učit o Crookeovi? Nečekala bych, že se do seznamu povinné školní literatury dostane právě učebnice lidské anatomie z šestnáctého století.“ Nabrala jsem si první lžičku miniaturní porce čokoládové zmrzliny. „Dokonce ani na odborném literárním semináři.“

„Zapomínáš na odbornej náboženskej seminář, mami,“ upozornil mě Steven. „Stejně je to jedno. Cooke, Crooke, jakej je v tom rozdíl?“

„Rozdíl je ve vloženém r, miláčku.“ S těmi slovy jsem obrátila pozornost zpět k rozezlené ženě na televizní obrazovce.

Už jsem ji v televizi viděla dřív. Vždycky hlasitě kritizovala nerovné platy a neprostupné skleněné stropy, jež ženám znemožňují kariérní postup, přičemž neustále propagovala svou nejnovější knihu, která tentokrát nesla povzbudivý, konec světa hlásající název Oni nás umlčí s podtitulem Vše, co potřebujete vědět o patriarchátu a o svém hlase. Na obálce měla několik panenek všech velikostí a barev, od těch klasických přes barbíny až po látkové, a všechny měly po úpravě ve Photoshopu zacpaná ústa roubíkem.

„Trochu děsivý,“ poznamenala jsem směrem k Patrickovi.

„Spíš trochu přes čáru, nemyslíš?“ podotkl a zadíval se až příliš toužebně na mou roztékající se zmrzlinu. „Budeš to ještě jíst?“

Podala jsem mu misku, aniž jsem se odvrátila od obrazovky. Něco na těch roubících mi nahánělo husí kůži. Dokonce víc, než by pohled na látkovou panenku s červeným roubíkem v puse měl. To ty čáry, říkala jsem si. Ta černá X s krvavě rudými středy, která přeškrtávala obličeje všech panenek. Vypadala jako podivné závoje, které zkreslují všechny rysy obličeje až na oči. Možná to byl záměr.

Kromě téhle knihy napsala Jackie Juarezová ještě půl tuctu dalších. Všechny s podobně uši drásajícími názvy jako Drž hubu a sedni si, Bosá a těhotná: co z vás chce náboženská pravice udělat nebo, a ten se Patrickovi se Stevenem líbil nejvíc, Chodící děloha. Její obálka byla opravdu nechutná.

Jackie Juarezová právě v televizi křičela na moderátora, který se měl podle ní vyhnout termínu feminacistka. „Víte, co z té složeniny zbude, když odeberete feministku?“ zeptala se ho Jackie, a aniž čekala na odpověď, pokračovala. „Nacistka. Přesně to vám zůstane. To se vám snad líbí víc?“

Moderátor se tvářil rozpačitě.

Ale Jackie ho ignorovala a zabořila své řasenkou zvýrazněné oči do kamery, jako by se dívala přímo na mě. „Nemáte ani tušení, dámy. Nemáte sebemenší tušení. Ocitly jsme se na kluzkém ledě svažujícím se zpátky do prehistorie, děvčata. Zamyslete se nad tím. Zamyslete se nad tím, kde budete, kde budou vaše dcery, až soudy otočí hodinové ručičky dějin dozadu. Zamyslete se nad významem slovních spojení jako svolení manžela nebo otcovské požehnání. Zamyslete se nad tím, jaké to bude, až se jednoho dne probudíte a zjistíte, že nesmíte absolutně do ničeho mluvit.“ Poslední slova procedila skrz rty pomalu a dramaticky.

Pak mi dal Patrick pusu na dobrou noc. „Jdu spát, ráno musím vstávat hodně brzy, lásko. Čeká mě obchodní snídaně se šéfem ty-víš-kde. Tak dobrou.“

„Dobrou, zlato.“

„Měla by si dát prášek na uklidnění,“ prohodil Steven, který se stále ještě díval. Tentokrát se mu v klíně ocitl pytlík brambůrků, kterým se nadšeně prokousával. Bral si klidně pět lupínků najednou. Jako upomínku toho, že dospívání není jenom špatné.

„Zmrzlina a brambůrky?“ zvedla jsem obočí. „Zničíš si pleť.“

„Dezert šampionů, mami. Nemůžeme se dívat na něco jinýho? Tahle ženská je fakt smutnej případ.“

„Klidně,“ podala jsem mu dálkový ovladač a Jackie Juarezová zmlkla. Nahradila ji repríza jednoho dílu seriálu s názvem Kachní dynastie o louisianské rodině vlastnící rodinný obchod na výrobu vybavení pro lovce kachen.

„To myslíš vážně, Steve?“ poznamenala jsem při pohledu na to, jak jeden vousáč v maskáčích za druhým filozofují o stavu politiky.

„Jo, vždycky se z nich smíchy málem poseru.“

„Jsou to blázni. A dávej si pozor na jazyk.“

„To byl jen vtip, mami. Ach jo. Lidi jako oni ve skutečnosti neexistujou.“

„Byl jsi někdy v Louisianě?“ zeptala jsem se ho a vzala mu pytlík chipsů. „Tvůj otec mi snědl všechnu zmrzlinu.“

„Před dvěma rokama, na slavnostech Mardi Gras. Vážně, mami, tvoje paměť mi začíná dělat starosti.“

„New Orleans není Louisiana.“

Nebo možná ano, napadlo mě vzápětí. Koneckonců, jaký je ve finále rozdíl mezi nějakým tupcem z Horní Dolní, který radí mužům, aby se ženili s náctiletými dívkami, a bandou opilců v kostýmech, kteří mávají šňůrkami korálků na kteroukoli ženu, jež na karnevalu na Saint Charles Avenue ukáže prsa?

Patrně nijak velký.

Takový je obraz naší země v pětiminutových zvukových stopách. Jackie Juarezová ve svém kostýmku a výrazném make-upu hlásající strach a lovci kachen kázající nenávist. Nebo možná obráceně. Aspoň že ti od kachen se mi nedívali z obrazovky přímo do očí a neházeli kolem sebe obviněními.

V tu chvíli mi Steven, který právě dopíjel druhou plechovku coly a dojídal druhou misku zmrzliny — ne, to jsem se spletla, misku už vyměnil za kelímek, z něhož vylizoval poslední zbytky čokolády —, oznámil, že jde spát. „Zejtra mě čeká test z odbornýho náboženskýho semináře.“

Odkdy se vlastně na odborné semináře smějí zapisovat i druháci? A proč se můj syn nezapsal na něco smysluplného, třeba na biologii nebo dějepis? Na obojí jsem se ho zeptala.

„Ten náboženskej seminář je novej. Nabídli ho všem, dokonce i prvákům. Myslím, že od příštího roku bude povinnej. Takže,“ houkl na mě z kuchyně, „to znamená, že tenhle rok na děják ani bižuli čas nezbude.“

„A co v něm vůbec děláte? Komparativní teologii? S tím bych se asi dokázala smířit. Dokonce i na státní škole.“

Vrátil se s kouskem brownie, který si dává před spaním místo skleničky. „To ne. Nevím, spíš bych to popsal jako filozofii křesťanství. To je fuk. Dobrou, mami. Mám tě rád,“ řekl, dal mi pusu na tvář a zmizel na chodbě.

Přepnula jsem si televizi zpět na Jackie Juarezovou.

Osobně jsem si ji pamatovala daleko hezčí. Těžko říct, jestli od vysoké přibrala, nebo jestli jí televizní kamera jen přidávala ona příslovečná kila navíc. Pod nánosem profesionálního make-upu a laku na vlasy vypadala unaveně. Jako by se jí těch dvacet let vzteku vepsalo do tváří vrásku po vrásce.

Spolkla jsem další brambůrek, olízla si sůl z prstů a honem pytlík zabalila a odnesla pryč z dosahu.

Jackie na mě mezitím dál zírala svýma chladnýma vyčítavýma očima, které se nijak nezměnily.

Nepotřebuju, aby mě obviňovala. Nepotřebovala jsem to před dvaceti lety a nepotřebuju to ani teď, přesto si přesně pamatuju na den, kdy s tím začala. Na den, kdy naše přátelství začalo uvadat.

„Ale na ten pochod půjdeš, Jean, ne?“ zeptala se mě tehdy. Stála ve dveřích do mého pokoje, bez make-upu, bez podprsenky. Já ležela zahrabaná snad v polovině veškeré knihovnické sbírky o neurolingvistice.

„Nemůžu. Mám toho moc.“

„Do prdele, Jean, tohle je důležitější než nějaká pitomá studie o afázii. Co kdyby ses projednou soustředila na lidi, kteří ještě mají co říct?“

Zadívala jsem se na ni a naklonila hlavu na stranu v tiché otázce.

„Tak jo, tak jo,“ rozhodila rukama. „Ti tvoji autoři taky mají co říct. Promiň. Jen tvrdím, že ta věc s nejvyšším soudem se děje teď a tady.“ Jackie se o aspektech politiky — o volbách, nominacích, jmenováních, proslovech, o všem možném — vyjadřovala jako o věcech. Ta věc se soudem. Ta věc s proslovem. Ta věc s volbami. Doháněla mě tím k šílenství. Jeden by čekal, že sociolingvistka si aspoň tu a tam najde čas na rozšiřování vlastní slovní zásoby.

„No nic,“ pokračovala. „Já tam jdu. Můžeš mi poděkovat pozdějc, až Senát potvrdí nominaci Grace Murrayové. Ta jediná tam teď zbyla, kdyby tě to zajímalo,“ dodala a spustila svou obvyklou tirádu o „mizogynistickejch parchantech, který před dvěma lety zasedali v ustavující komisi“.

„Díky, Jackie.“ Nedokázala jsem v hlase skrýt úsměv.

Jenže Jackie se neusmívala.

„Tak dobře,“ povzdechla jsem si, odložila blok a tužku si zastrčila do vlasů. „Mohla by sis na mě už přestat vylejvat vztek? Přece víš, že z neurolingvistiky umírám. Tenhle semestr máme profesorku Wuovou a ta nikoho nešetří. Joe to vzdal. Mark to vzdal. Hannah to vzdala. Ty dvě holky z Novýho Dillí, co se kolem vodí za ruku a co už se jim zadky obtiskly do lavic vedle v knihovně, ty to taky vzdaly. Vážně tam každý úterý jen nevysedáváme, nevyprávíme si vtipy o vzteklejch chlapech a smutnejch ženskejch a nerozebíráme naše vize toho, jakej vliv bude v budoucnu mít jazyk esemesek dnešních teenagerů.“

Jackie zvedla jednu z knih, které se mi povalovaly na posteli, a přečetla si její název. „Etiologie cévních mozkových příhod u pacientů trpících Wernickeovou afázií. To musí bejt fakt vzrůšo, Jean.“ S těmi slovy ji hodila zpátky na přehoz. Kniha se do něj s hlasitým žuchnutím zabořila.

„Je.“

„Fajn. Tak si tu zůstaň v tý svý malý vědecký bublině, my ostatní jdem,“ prohlásila, pak knihu znovu zvedla, naškrábala dozadu na obálku dva řádky a znovu ji odhodila. „Jen pro případ, že by sis přece jen našla minutku a zavolala svejm senátorům, bublinko.“

„Mně se moje bublina líbí,“ řekla jsem. „A ta kniha je půjčená z knihovny.“

Nezdálo se, že by si Jackie s něčím takovým hodlala lámat hlavu. I kdyby právě posprejovala třeba Rosettskou desku. „No jo, určitě, tobě i všem dalším bílejm feministkám. Jen doufám, že ti ji jednou někdo nepraskne.“ S těmi slovy a s plnou náručí transparentů zmizela.

Když nám pak vypršel společný pronájem, řekla mi, že už ho nechce obnovovat. Že se s několika dalšími dívkami rozhodla pronajmout si něco v multikulturní washingtonské čtvrti Adams Morgan.

„Tamní atmosféra je mi bližší,“ vysvětlila mi. „Jo a mimochodem, všechno nejlepší k narozeninám. Příští rok ti bude už čtvrt století. Jak řekla Marilyn Monroe, to už holku přiměje zamyslet se. Tak zůstaň cool. A mysli na to, co musíš udělat, abys zůstala svobodná.“

Pak mi předala dárek. Takový tematický dárkový balíček s drobnostmi, z nichž se dají dělat bubliny, zabalený v bublinkové fólii. Krabičku žvýkaček, těch s připitomělým tetováním uvnitř, každá kostička samostatně balená, růžový sprchový gel s plastovou kouzelnickou hůlkou přilepenou k víčku, koupelnový čistič, malou lahvičku kalifornského šampaňského a sáček s dvaceti pěti nafukovacími balonky.

Ještě toho večera jsem vypila lahvičku bublinek a praskla všechny bublinky na obalové fólii. Zbytek věcí jsem vyhodila.

Od té doby jsem s Jackie už nikdy nemluvila. Ale za nocí, jako je tahle, si přeju, aby tomu tak nebylo. Možná že věci — ta věc s volbami, ta věc s nominací, ta věc se jmenováním, ta věc s vládním nařízením — by pak dopadly jinak.

4

Občas si prsty píšu na dlaň neviditelná písmena. Zatímco Patrick a chlapci si můžou normálně povídat, já mluvím rukama. Křičím a zoufám si a proklínám to, co bývávalo, jak říká Patrick.

Teď to vypadá následovně. Ženám je přiděleno sto slov na den. Moje knihy, dokonce i stará vydání kuchařek Julie Childové a — považte tu ironii — časopisy Krásný domov a zahrada, jejichž předplatné mi kdysi dala žertem jako svatební dar jedna moje kamarádka, jsou zamčené ve skříňkách, aby se k nim Sonia nedostala. Což znamená, že se k nim nedostanu ani já. Patrick nosí od těch skříněk klíčky, které ho tíží jako závaží. Občas si říkám, že právě jejich tíha způsobuje, že vypadá starší.

Nejvíc mi chybějí maličkosti. Stojany s tužkami ve všech pokojích, poznámkové bloky vsunuté mezi knihy o vaření, mazací tabule na nákupní seznam zavěšená na stěně hned vedle kořenek. Dokonce i moje staré magnetky na lednici s básničkami, ze kterých Steven kdysi skládal nesmyslné italsko-anglické věty, jimž se pokaždé tolik smál. Pryč, pryč, pryč. Stejně jako má e-mailová adresa.

Stejně jako všechno ostatní.

Některé aspekty života se nezměnily. Pořád smím řídit, pořád chodím v úterý a v pátek na nákup, pořád si kupuju nové šaty a kabelky, pořád si jednou měsíčně nechávám dělat vlasy u Iannuzziho. Ne že bych měnila střih. Na to, abych Stefanovi vysvětlila, kde mi to má ještě přistřihnout a kde to už nechat, bych vyplýtvala příliš mnoho cenných slov. Má četba pro potěšení se omezila na čtení nápisů na billboardech inzerujících nejnovější energetický nápoj, soupisů složek na lahvích od kečupu a instrukcí týkajících se praní uvedených na cedulkách oblečení. Nepoužívat bělidlo.

Jde vskutku o vzrušující čtení.

O nedělích pořád chodíváme s dětmi do kina a kupujeme si tam popcorn, sodovku a malé čokoládové bonbony zdobené bílými miničokokuličkami, které prodávají jen v kině a v obchodech je nenajdete. Sonia se vždycky směje kresleným reklamám, které promítají, zatímco si návštěvníci pomalu sedají na svá místa. Filmy jsou rozptýlení. Jedině v nich můžu slyšet ženy neomezeně mluvit. Herečky mají totiž během pracovní doby výjimku z denního limitu slov. Ale jejich repliky samozřejmě píšou muži.

Během prvních pár měsíců jsem se tu a tam občas tajně začetla do nějaké knížky, naškrábala si nějakou poznámku zezadu na cereálie nebo na obal od vajíček, napsala jsem Patrickovi rtěnkou na zrcadlo v koupelně, že ho miluju. K tomu, abych doma potají psala vzkazy, jsem měla dobré důvody. Velice dobré důvody. Ani na ně nemysli, Jean. Nemysli na ty ženský, cos viděla v obchodě s potravinami. Jenže pak jednoho dne vtrhla do koupelny malá Sonia, všimla si rtěnkou psaného vzkazu na zrcadle, který neuměla přečíst, a vyjekla: „Písmena! Špatné!“

Od té doby jsem se začala veškeré vnější komunikace zdržovat, jen večer, když už děti spaly, jsem Patrickovi psávala pár slov, která jsme pak spalovali v plechovce. Ale vzhledem k tomu, jak Steven vyrostl, už neriskuju ani to.

Patrick je s chlapci na terase, kousek od okna. Povídají si o škole, o politice, o tom, co je nového, zatímco v šeru kolem našeho domu bzučí cvrčci.

Jakmile je začnu poslouchat, v hlavě se mi rozezní všechna slova, která ze sebe můžu dostat jedině těžkým, bezvýznamným povzdechem. Najednou dokážu myslet jen na ta poslední slova, která mi řekla Jackie.

Mysli na to, co musíš udělat, abys zůstala svobodná.

Kdybych tehdy dělala aspoň něco a na všechno se nevykašlala, byl by to možná dobrý začátek.

5

Nic z toho není Patrickova vina. Nebo se o tom aspoň dnes v noci přesvědčuju.

Když ten nápad poprvé zazněl uvnitř oválných stěn modré pracovny v jednom bílém domě na Pennsylvania Avenue, snažil se Patrick něco říct. Vím, že se snažil. Omluvy v jeho očích si jde jen těžko nevšimnout. Jenže Patrick nikdy nebyl žádný řečník.

A nebyl to Patrick, kdo Samu Myersovi před posledními volbami sehnal tolik hlasů. To udělal muž, který slíbil, že až bude Myers kandidovat příště, sežene mu jich ještě víc. Muž, kterému Jackie v širém dávnověku říkávala svatý Carl.

Prezident musel jenom poslouchat, řídit se pokyny a podepisovat hovadiny. Nízká cena za to, že se z vás na osm let stane nejmocnější člověk planety. Ale je pravda, že tou dobou, kdy byl zvolen, už ani moc hovadin k podpisu nezbylo. O každičký ďábelský detail se postaral někdo před ním.

V minulosti se někde v určitém bodu začal pomalu rozšiřovat takzvaný biblický pás, jinými slovy skupina jižních států, ve kterých vládlo náboženství. Z pásu se postupně stal korzet, který sevřel vše kromě vnějších údů naší země, demokratických utopií v Kalifornii, Nové Anglii, pobřežních státech Severozápadu, hlavním městě, Texasu a na Floridě. Všechno to byla místa tak vzdálená, okrajová, že se zdála nedosažitelná. Jenže korzet se nakonec změnil v overal, který pronikl až na Havaj.

Přitom jsme to vůbec nečekali.

Čekaly to jen ženy jako Jackie. Ta dokonce jednou stála v čele pochodu desetičlenné skupiny nazvané Ateisté za Anarchii, který za výkřiků typu Dnes Alabama, zítra Vermont! nebo Kdepak tělo — CTNOSTNÉ tělo! prošel celým univerzitním kampusem. Bylo jí úplně jedno, že se jí všichni smějí.

„Jen se na to koukni, Jeanie,“ řekla mi. „Minulý rok sedělo v Senátu jednadvacet žen. Letos jich v tý zatracený svatyni svatyní máme už jen patnáct.“ S tím zvedla ruku a začala na prstech vypočítávat státy. „Západní Virginie, mandát neobhájen. To máme jedna. Iowa, mandát neobhájen, dva. Severní Dakota, mandát neobhájen, tři. V Missouri, Minnesotě a Arkansasu kandidátky „z neznámých důvodů“ odstoupily. To máš čtyři, pět, šest. Ani jsme nemrkly a naše zastoupení se scvrklo z jednadvaceti procent na patnáct. A to se proslýchá, že Nebraska a Wisconsin se přiklánějí ke kandidátům, kteří mají, cituju, na srdci jen ty nejlepší zájmy naší země.“

Než jsem ji stačila zarazit, informovala mě i o početní situaci ve Sněmovně reprezentantů. „Tam jsme spadly z devatenácti procent na deset, za který vděčíme jenom Kalifornii, New Yorku a Floridě.“ V tom bodě se odmlčela, aby se ujistila, že ji ještě poslouchám. „Texas? Fuč. Ohio? Fuč. Všechny jižní státy? Odvál je blbej jižní vítr. A ty si myslíš, že to je jen nějakej dočasnej výkyv? Vždyť po dalších volbách se octneme zpátky na začátku devadesátek. A jestli znova přijdeme o polovinu zastupitelek, skočíme rovnejma nohama do doby temna někde kolem sedmdesátek.“

„Ale no tak, Jackie, to už trochu hysterčíš.“

Její slova se do mě zabodla jako otrávené šípy. „No, aspoň někdo by tady z toho měl hysterčit.“

Nejhorší na tom všem je, že se Jackie pletla. V Kongresu jsme nespadly z jednadvaceti procent zastoupení žen na pět. Během následujících patnácti let ztratily ženy skoro všechny posty.

A po posledních volbách jsme dosáhly i toho kdysi neuvěřitelného cíle a Jackiina předpověď, že se octneme „zpátky na začátku devadesátek“, se zdála být přesná. Pokud měla na mysli začátek devadesátých let devatenáctého století. Kongres vypadal asi tak různorodě jako miska vanilkové zmrzliny a i ty poslední dvě ženy, kterým se ještě podařilo udržet mandát, brzy nahradili muži, kteří měli, slovy Jackie, na srdci jen ty nejlepší zájmy naší země.

Biblický pás se rozšířil a sevřel nás v objetí jako železná panna.

Jediné, co jí chybělo, byla železná pěst, ruka zákona. I v tomhle bodě se Jackiina slova ukázala být prorocká.

„Jen počkej, Jeanie,“ prohodila jednou, když jsme v jediném okně našeho pronajatého bytu kouřily levné, ručně balené cigarety. Pak ukázala na ulici na skupinku mladých studentů, kteří se přihlásili do armádních záloh a zrovna pochodovali okolo, sešikovaní do pěti vyrovnaných řad. „Vidíš je?“

„Jo,“ přikývla jsem a vyfoukla z okna kouř, osvěžovač vzduchu po ruce pro případ, že by se náhle ukázala naše bytná. „No a?“

„Patnáct procent se hlásí k nějaký odnoži baptistů. Dvacet procent jsou římský katolíci. Dalších skoro dvacet procent o sobě prohlašuje, že jsou katolíci bez denominace, ať už tím myslí cokoli.“ Zkusila vyfouknout několik koleček a sledovala, jak tančí z okna pryč.

„Takže to ti vychází, že zhruba polovina z nich kope za agnostiky.“

Jackie se zasmála. „Copak nemáš mozek, Jeanie? Vždyť jsme vynechaly všechny členy církve svatých posledních dnů, metodisty, luterány nebo třeba členy křesťanský konference Tioga.“

„Jaký konference? Kolik z nich k ní prosím tě patří?“

„Jeden. Myslím, že spadá pod vzdušný síly.“

Bylo na mně, abych se zasmála. Pak jsem naposled dlouze popotáhla, típla cigaretu a postříkala se osvěžovačem vzduchu. „Tak ten ti nemusí dělat starosti.“

„Ten ne, ale ostatní jo. Armádní zálohy jsou strašně náboženský,“ pokračovala Jackie a vyklonila se z okna, aby líp viděla. „Navíc se skládají především z mužů. Z konzervativních chlápků, co milujou svýho Boha a svou zem,“ povzdechla si. „Svoje ženy už tolik nemilujou.“

„To je směšný,“ namítla jsem a nechala ji ničit si druhou plíci další cigaretou. „Není to tak, že by nenáviděli ženy.“

„Fakt bys měla víc chodit mezi lidi, holka. Jaký státy mají nejvyšší procento těch, co dobrovolně rukujou? Malá nápověda. Nová Anglie mezi nima rozhodně není. Ti kluci jsou ze starejch dobrejch států.“

„Takže?“ Bylo mi jasné, že ji strašně vytáčím, ale opravdu jsem nechápala, kam tím míří.

„Takže jsou to konzervativci! Převážně bílý, převážně hetero,“ prohlásila Jackie, típla napůl vykouřenou cigaretu, zabalila ji do sáčku, založila si ruce na prsa a probodla mě pohledem. „Kdo myslíš, že má dneska největší vztek? Myslím v týhle zemi.“

„Afroameričani?“ pokrčila jsem rameny.

Jackie udělala takový ten zvuk, jaký člověk slýchává v soutěžních pořadech, když hráč na nějakou otázku odpoví špatně, zvuk, který říká: Je nám líto, vypadáváte, ale nebojte se, máme tu pro vás krásnou cenu útěchy. „Zkus to znova.“

„Gayové?“

„Ne, ty tele. Bílej heterák. Bílej heterák je vzteky bez sebe. Cítí se vykastrovanej.“

„Ale no tak, Jackie.“

„Je to tak,“ řekla a ukázala na mě fialově nalakovaným nehtem. „Jen počkej. Pokud s tím něco neuděláme, za pár let se ocitnem v úplně jiným světě. Biblickej pás se rozšíří a Kongres bude plnej sráčů a smečky mocichtivejch malejch kluků, který už maj plný zuby toho, jak furt poslouchají, že maj bejt citlivější.“ Pak se rozesmála ďábelským smíchem, který jí rozechvěl celé tělo. „A nemysli si, že s nima půjdou jen chlapi. Poslušný ženušky se taky postaví na jejich stranu.“

„Jaký?“

Jackie kývla na moje tepláky, od rána nerozčesané vlasy, hromadu nádobí z předešlého dne povalující se stále ještě ve dřezu a nakonec na svůj outfit. Jednalo se o jednu z nejzajímavějších módních kreací, kterou za poslední dobu oblékla. Kašmírové legíny, háčkovaný oversize svetr, který kdysi býval béžový, ale časem nabyl barev jejích dalších svršků, a fialové kozačky na podpatku. „Hospodyňky. Takový ty holky, co nosí svetříky sladěný se sukní a elegantní lodičky a už se nemůžou dočkat, až se z nich stanou vdaný paničky. Myslíš si, že politici maj rádi holky, jako jsme my? Tak se rozhlídni.“

„Dej pokoj, Jackie.“

„Jen počkej, Jeanie.“

Tak jsem si počkala. Všechno se vyvinulo tak, jak Jackie předpovídala. Spíš hůř. Napadli nás z tolika různých stran a tak tiše, že jsme ani neměly šanci dát se dohromady.

Jackie mě naučila jedno. S tím, co nečekáte, nemůžete bojovat.

A před rokem jsem se naučila pár dalších věcí. Naučila jsem se, jak těžké je napsat dopis kongresmanovi, když nemáte pero, nebo jak těžké je dopis poslat, když nemáte poštovní známku. Naučila jsem se, jak snadné je pro prodavače v papírnictví říct: „Lituju, madam, to vám nemůžu prodat.“ Jak snadné je pro poštovního úředníka zavrtět hlavou, když si chce koupit známky kdokoli bez chromozomu Y. Naučila jsem se, jak rychle vám můžou zrušit telefonní číslo i jak rychle dokážou mladí rekruti nainstalovat sledovací kamery.

Naučila jsem se, že jakmile máte plán, všechno se může změnit doslova přes noc.

6

Večer byl Patrick na rozdíl ode mě očividně ještě svěží. Nebo jen potřeboval nějak ventilovat stres před dalším dnem dalšího týdne, který stráví v práci, díky níž máme na benzin a na účty od dětského zubaře. Jako by ani jeden z nejvyšších úřednických postů nestačil na pokrytí našich výdajů, když už teď nepracuju.

Světla na verandě zhasla, kluci zalezli do postele a Patrick se svalil do té naší.

„Miluju tě, lásko,“ zašeptal. Jeho neposedná ruka mi říkala, že ještě nehodlá spát. Ještě ne. Taky už to bylo před nějakou dobou. Hádala bych, že před pár měsíci. Ale možná i dřív.

Tak jsme se do toho pustili.

Nikdy jsem nepatřila mezi ty, kteří toho během milování moc namluví. Slova mi přitom připadala nemístná. Jako ostrá přerušení přirozeného rytmu páření. Zapomeňte na otřepané věty z pornofilmů. Udělej mi to, už budu, ještě, to je ono, bejby, takhle, bejby, ach, bejby. Ty v mém slovníku mívaly místo leda tak během flirtování v kuchyni, nebo když jsme si s kamarádkami vyprávěly lechtivé vtipy; ale v posteli ne. Ne s Patrickem.

Přesto jsme spolu dřív mluvívali. Předtím a potom. I během toho. Říkávali jsme si třeba miluju tě. Čtyři slabiky, labiála, samohlásky, alveolára, palatála, jen jedno neznělé palatální ť, v tolika ohledech tak jemné, že do daného prostředí skvěle zapadá. Nebo jsme si šeptávali naše jména. Patricku. Jean.

Děti byly v posteli, Patrick ve mně. V uších mi znělo jeho těžké oddechování. Zavřela jsem oči, aby mě neoslepovalo měsíční světlo odrážející se od zrcadla toaletního stolku. Přemýšlela jsem, co by mi bylo příjemnější. Byla bych šťastnější, kdyby Patrick sdílel mé ticho? Bylo by to tak jednodušší? Nebo slova svého manžela potřebuju, aby zaplnila prázdno kolem i uvnitř mě?

Vtom Patrick přestal. „Děje se něco, zlato?“ zeptal se ustaraně, ale myslím, že jsem v jeho hlase zaslechla i něco jiného. Tón, který už nikdy slyšet nechci. Zněl jako lítost.

Zvedla jsem ruce, položila mu dlaně na tváře a přitiskla si jeho ústa na svá. Tím polibkem jsem s ním mluvila, povzbudila ho, ujistila, že každá maličkost bude v pořádku. Což byla lež, ale v tu chvíli se hodila a on už nic jiného neřekl.

Já se tentokrát všech zvuků zdržela. Zvolila jsem naprosté ticho. Prázdno.

Jako bych byla na dvou místech najednou. Tady, s Patrickem, tíhou jeho těla pohybujícího se nad mou kůží, jeho součástí. A zároveň někde úplně jinde. Ve svém druhém já. Jako bych se najednou znovu snažila rozepnout knoflíčky na šatech, které jsem na sobě měla na maturitním plese, na zadním sedadle Buicku Grand National Jimmyho Reeda. Jestli se kdy nějaké auto dalo označit za auto na sex, pak tohle. Vzápětí jako bych zpívala ve školním sboru a povzbuzovala náš beznadějný fotbalový tým a pak jsem se hned přesunula k řečnickému pultíku, kde jsem na promoci pronesla projev, pak jako bych na Patricka znovu sprostě křičela, když mi řekl, abych ještě jednou zatlačila, už naposled, lásko, než se konečně objevila hlavička. A potom jsem se opět ocitla v pronajaté chatě, před dvěma měsíci, ležící pod tělem muže, jehož si zoufale přeju znovu spatřit, jehož doteky stále ještě cítím po celém těle.

Lorenzo, zašeptala jsem si v duchu pro sebe, ale okamžitě jsem ty tři sladké slabiky odkopla, než mě začaly příliš bolet.

Mé já se samo sobě odcizuje víc a víc.

V takových chvílích myslívám na ostatní ženy. Třeba na doktorku Claudii. Jednou jsem se jí v ordinaci zeptala, jestli si gynekoložky užívají sex víc než my ostatní smrtelníci, nebo jestli ho mají zkažený tím, že se nedokážou odpoutat od jeho klinické stránky. Jestli si přitom neříkají třeba „páni, teď se moje vagína roztahuje a prodlužuje, teď se mi klitoris zase zatahuje, teď se mi začíná stahovat první třetina (vážně jen první třetina) poševní stěny rychlostí jeden pulz za osm desetin vteřiny“.

Doktorka mi jedním zkušeným pohybem vytáhla zrcadla z pochvy a odpověděla: „Když jsem nastoupila na medicínu, tak jsem to vlastně přesně takhle prožívala. Nemohla jsem si pomoct. Můj tehdejší partner díkybohu taky studoval medicínu, jinak by si nejspíš honem rychle zapnul kalhoty, utekl a nechal mě svíjet se v záchvatu hysterického smíchu pod peřinou.“ S těmi slovy mi poklepala na koleno a vytáhla mi nejdřív jednu a potom i druhou nohu ze třmenů potažených růžovou chlupatou látkou. „Ale teď už si to prostě jen užívám. Jako kdokoli jiný.“

Zatímco jsem přemýšlela o doktorce Claudii a jejích lesklých ocelových zrcadlech, Patrick vyvrcholil, zhroutil se na mě a zasypal mi uši a krk polibky.

Jak to asi dělají ostatní ženy? Jak se s tím vyrovnávají? Dokážou si v tom stále ještě najít něco hezkého? Jsou do svých manželů stále stejně zamilované? Nebo je tak trochu, jenom maličko, nenávidějí?

7

Když poprvé vykřikla, myslela jsem, že se mi to jen zdálo. Patrick vedle mě chrápal. Odjakživa spí jako dřevo. A pracovní vytížení ho v posledních několika měsících naprosto vyčerpává. Takže chrápe, chrápe a chrápe.

Už pro ně v sobě nedokážu najít ani špetku lítosti. Jen ať si pracují dvanáct hodin denně, aby se poprali s nevyhnutelnými následky nuceného vyřazení téměř poloviny pracovní síly. Jen ať se hrabou v papírech a administrativních nesmyslech, jen aby se mohli doploužit domů, usnout jako mrtvoly, ráno vstát a celé si to zopakovat. Co čekali?

Není to Patrickova vina. To mi říká mysl i srdce. Máme čtyři děti. Jeho příjem potřebujeme. Ale přesto jakýkoli soucit z mé strany dávno vyprchal.

Vtom vykřikla znovu. Nejen leknutím. Začal z ní tryskat vodopád slov, až mi z toho ztuhla krev v žilách.

Nedovol, aby mi to ublížilo, mami, nedovol, aby mi to ublížilo, nedovol, aby mi to ublížilo!

Ještě zamotaná do peřiny jsem vyskočila z postele. Noční košile se mi zapletla mezi nohy a šíleně jsem se praštila do holeně o roh nočního stolku. Budu mít strašnou modřinu. Z téhle poteče krev a zůstane po ní jizva, ale na to jsem nemyslela. Dokázala jsem myslet jen na jizvu, která mi zůstane, pokud se nedostanu do Soniina pokoje včas, abych ji utišila.

A ona křičela dál a dál. Její slova ke mně letěla chodbou. Jako otrávené šipky z milionu nepřátelských foukaček. Každé se do mě zabodlo, každé se mi zařízlo do kdysi hroší kůže s přesností chirurgického skalpelu a mířilo přímo do duše. Kolik slov už řekla? Padesát? Šedesát? Víc?

Víc.

Dobrý Bože.

To už byl vzhůru i Patrick. Byl bledý jako stěna a třeštil na mě oči. Vypadal jako hrdina stříbrného plátna, když zjistí, s jakou příšerou se má vlastně utkat. Běžel těsně za mnou, jeho kroky se odrážely od země v rytmu adrenalinu, který mi pulzoval v žilách. Slyšela jsem ho volat: „Běž, Jean, běž!“ Ale neohlížela jsem se. Pak se kolem začaly otevírat dveře, nejdřív od Stevenova pokoje, pak od ložnice dvojčat. Někdo, snad já, snad Patrick, rozsvítil a já periferním viděním zahlédla tři rozmazané obličeje, všechny bílé jako stěna. Samozřejmě že Sonia spí v pokoji nejdál od naší ložnice.

Nedovol, aby mi to ublížilo, mami, prosím, nedovol, aby mi to ublížilo, nedovol —

Sam a Leo se rozbrečeli. V tu chvíli mi probleskla hlavou jediná myšlenka. Jsi špatná matka. Moji chlapečkové plakali, ale já kolem nich proběhla, jako by mi na nich vůbec nezáleželo. O tuhle vzniklou škodu se postarám později. Pokud vůbec budu ve stavu, kdy se ještě budu schopná o něco postarat.

Už jen dva kroky a vpadla jsem do Soniina pokoje. Vrhla jsem se za ní na postel, jednou dlaní jí honem zakryla ústa a druhou zašátrala pod peřinou ve snaze nahmatat kovový náramek na jejím zápěstí.

Zatímco mi Sonia kvílela do ruky, koutkem oka jsem zahlédla hodiny na jejím nočním stolku. Půl dvanácté v noci.

Takže ještě půl hodiny nemám k dispozici ani jediné slovo.

Patricku, vyřkla jsem mlčky, když se zjevil ve dveřích a rozsvítil. Na scénu odehrávající se na Soniině posteli zíraly čtyři páry očí. Bylo to jako obraz násilí. Jako nějaký groteskní výjev. Moje holčička svíjející se v propocené noční košili a já, která jsem ležela na ní, dusila její výkřiky a tiskla ji vší silou k matraci. Musely jsme vypadat jako děsivá socha. Jako samotné ztělesnění vraždy dítěte.

Na mém počítadle obepínajícím ruku, kterou jsem se snažila Soniu umlčet, zářilo číslo sto. S tichou prosbou na rtech jsem se obrátila na Patricka a moc dobře jsem si uvědomovala, že jestli promluvím, jestli se na počítadle objeví sto jedna, ten šok, který mnou projede, ublíží i Sonie.

Patrick k nám přiskočil, odtrhl moji dlaň od jejích úst a nahradil ji svou. „Šššš, holčičko, ššš, táta je u tebe. Táta nedovolí, aby se ti něco stalo.“

Pak vešli dovnitř i Steven, Sam a Leo. Všichni se naskládali na postel, kde pro mě najednou nezbylo žádné místo. Ze jsi špatná matka se ihned stalo jsi matka nanic. To jediné mi v tu chvíli znělo v hlavě. Díky, Patricku. Díky, kluci.

To není nenávist, přesvědčovala jsem samu sebe. Není pravda, že bych je za to nenáviděla.

Až na to, že občas ano.

Nenávidím, že jen oni Sonie říkají, jak je krásná. Nenávidím, že jen oni ji můžou těšit, když spadne z odrážedla, že jen oni si pro ni smějí vymýšlet příběhy o princeznách a mořských pannách. Nenávidím, že já se na to můžu jen dívat a tiše poslouchat.

Soustavně si připomínat, že to nebyli oni, kdo mi tohle udělal, je opravdu zkouška charakteru.

K čertu s tím.

Sonia už se utišila. Bezprostřední nebezpečí pominulo, ale když jsem z jejího pokoje odcházela, neuniklo mi, že její bratři si pořád dávají dobrý pozor, aby se jí nedotýkali. Pro případ, že by jejím tělem přece jen projel elektrický šok.

V rohu obýváku stojí bar. Robustní dřevěný vozík s výběrem lahví plných tekutých anestetik. Průhledná vodka a gin, karamelová skotská a bourbon, poslední zbyteček kobaltově modrého curacaa, které jsme koupili už strašně dávno na jeden piknik nesoucí se v duchu Polynésie. Láhev, kterou jsem hledala, stála zastrčená až vzadu. Grappa, italský národní poklad. Vytáhla jsem ji i s malou skleničkou a obojí si odnesla dozadu na dvorek, kde jsem čekala, až hodiny odbijí půlnoc.

Poslední dobou moc nepiju. Je příliš deprimující popíjet ledový gin s tonikem a myslet přitom na letní večery, kdy jsme vedle sebe s Patrickem sedávali na miniaturním balkonku našeho prvního společného bytu a povídali si o mých výzkumných grantech a diplomových pracích nebo o tom, že on jakožto atestovaný lékař musí v georgetownské nemocnici trávit strašně moc času. Navíc se bojím opít. Bojím se, abych v sobě nenašla příliš dánské kuráže a nezapomněla na pravidla. Nebo se jim nezačala vysmívat.

První panák grappy mi sežehl hrdlo jako plamen. Druhý už tolik nepálil a začal pomalu účinkovat. Byla jsem u třetího, když hodiny ohlásily konec dne, náramek na mém levém zápěstí tiše cvakl a přidělil mi dalších sto slov.

Jak s nimi naložím?

Proklouzla jsem posuvnými dveřmi do obýváku, přešla po koberci a odložila láhev zpět na bar. Když jsem se vrátila do Soniina pokoje, seděla na posteli se sklenicí mléka, kterou jí Patrick přidržoval. Chlapci byli ve svých pokojích a já si sedla vedle Patricka.

„Všechno už je dobré, zlatíčko. Maminka je u tebe.“

Sonia se na mě usmála.

Až na to, že takhle to ve skutečnosti neproběhlo.

Ve skutečnosti jsem si láhev vzala s sebou ven, prošla jsem kolem záhonů růží, které paní Rayová tak pečlivě vybrala a zasadila, a zamířila jsem dozadu na trávník plný sladké vůně okolních šeříků.

„Vy zasraný parchanti!“ vykřikla jsem. A pak znovu.

Naproti u Kingů se rozsvítilo světlo a vzápětí se zavlnily a roztáhly žaluzie. Ale mně to bylo jedno. Bylo mi fuk, jestli vzbudím třeba celou ulici, jestli mě uslyší třeba celá čtvrť Capitol Hill. Ječela jsem a ječela a ječela, až mě škrábalo v krku. Pak jsem se napila přímo z láhve. Trochu jsem si polila župan.

„Jean!“ ozval se odněkud za mnou hlas následovaný prásknutím dveří. „Jean!“

„Jdi do prdele!“ vykřikla jsem. „Nebo budu mluvit dál.“ Najednou mi byly ukradené i šoky a bolest. Jestli se mi podaří křičet i během nich, jestli dokážu mít dál stejný vztek, jestli je dokážu utopit ve slovech a v alkoholu, budou mi dávat pořád další? Sprovodí mě ze světa?

Nejspíš ne. Nezabijí mě ze stejného důvodu, z jakého odmítají schválit potraty. Stalo se z nás nutné zlo, předměty sloužící jen k sexu, které nejsou slyšet.

To už křičel i Patrick. „Jean! Lásko, přestaň. Prosím tě, přestaň.“

U Kingů se rozsvítilo další světlo. Pak zavrzaly dveře a ozvaly se kroky. „Co se to u vás sakra děje, McClellane? Lidi se tu snažej spát.“ Pan manžel, jak jinak. Evan. Olivia mou noční show pořád sledovala jen skrz žaluzie.

„Jdi do prdele, Evane!“ zařvala jsem.

Evan prohlásil, že jde zavolat policii, ale ne tak slušně. A světlo v Oliviině pokoji vzápětí zhaslo.

Slyšela jsem křik. I ten svůj. Najednou jsem na sobě ucítila váhu Patrickova těla. Strhl mě k zemi na mokrý trávník, prosil mě a přemlouval, a když mě pak začal líbat, aby mě umlčel, cítila jsem na jeho rtech slzy. Bohužel první, co mě napadlo, bylo, jestli muže tyhle techniky někde učí, jestli manželé a synové a otcové a bratři toho dne, kdy nás spoutali lesklými ocelovými náramky, nefasovali nějaký informační letáček. Ale pak jsem dospěla k závěru, že až tak moc nikomu na ženách určitě nezáleží.

„Pusť mě.“ Válela jsem se po trávě. Noční košile se na mě lepila jako hadí kůže. Tehdy jsem si uvědomila, že syčím.

Taky jsem si uvědomila, že mi počítadlo odpočítává nějak rychle.

Patrick mě chytil za levé zápěstí a podíval se na něj. „Jsi na stovce, Jean.“

Pokusila jsem se mu nějak vytrhnout, což bylo stejně bez naděje jako mé srdce. V ústech jsem cítila hořkou pachuť trávy. Došlo mi, že mám pusu plnou hlíny. Věděla jsem, co má Patrick v úmyslu. Hodlal nést můj trest spolu se mnou.

Tak jsem zůstala zticha a dovolila mu, aby mě za zvuku blížících se policejních sirén odvedl zpátky do domu.

Může s nimi promluvit on. Mně už žádná slova nezbyla.

8

Jsi pitomá, pitomá, pitomá.

Když jsem ráno vedla Soniu v dešti na autobusovou zastávku, její prázdný výraz byl pro mě nejhorším trestem za mé malé noční představení nasáklé grappou. Rozhodně horším, než když mi strážníci ten a ten dávali přednášku o rušení nočního klidu.

Dnes poprvé jsem jí při loučení nemohla říct, že ji mám ráda. Poslala jsem jí aspoň vzdušný polibek, ale jakmile zvedla svou drobnou ručičku ke rtům a udělala to stejné, okamžitě jsem toho zalitovala.

Z autobusových dveří na mě zírala černá čočka kamery.

Jsou všude, myslím kamery. V obchodech, ve školách, v kadeřnictvích, v restauracích, všude jen čekají, jestli nezachytí nějaké gesto, které by šlo vnímat jako projev znakového jazyka, určitou formu neverbální komunikace, byť jen základní.

Protože ve výsledku nic z toho, čím nás srazili na kolena, nemá co dělat s mluvením.

Myslím, že se to stalo zhruba měsíc potom, co nám nasadili náramky s počítadly. Nikde jinde než ve zdejším supermarketu v oddělení s potravinami. Ty ženy jsem sice neznala, ale už jsem je tam viděla nakupovat dřív. Stejně jako ostatní nové matky z okolí se pohybovaly v páru nebo ve skupině. Společně vyřizovaly pochůzky, připraveny jedna druhé pomoct v případě, že by jedno z dětí chtělo ve frontě před pokladnou ztropit nějakou scénu. Tyhle dvě však vypadaly, že si jsou zvlášť blízké. A dnes už vím, že v první řadě muselo jít především o tu jejich blízkost.

Člověku totiž můžete upřít mnoho věcí. Můžete mu vzít peníze, práci, intelektuální stimulaci, cokoli. Můžete ho dokonce připravit o jeho slova, aniž byste nějak zásadně změnili jeho osobnost, to, kým je.

Když mu však vezmete přátelství, bavíme se už o něčem docela jiném.

Pozorovala jsem, jak se ty dvě ženy zamilovaně dívají na své děti, jak v tiché hantýrce ukazují na jejich srdce a čelíčka. Dívala jsem se, jak si vedle hromady pomerančů ukazují na prstech písmena i jak se smějí, když pokazí nějaký znak, který nejspíš nemusely použít od šesté třídy, kdy si posílaly tajné vzkazy o Kevinovi nebo Tommym nebo Carlovi. Sledovala jsem tu hrůzu v jejich očích, když k nim přistoupili tři uniformovaní muži. Jak se hromada pomerančů rozkutálela, když se jim ženy pokusily klást odpor. Jak je vyvedli z posuvných dveří, je i jejich malé holčičky, každou s kovovým náramkem na zápěstí.

Už jsem se po nich nepídila, samozřejmě. Ale to ani nebylo třeba. Od té doby jsem je ani jejich děti už nikdy neviděla.

„Čau,“ zavolala na mě Sonia a naskočila do autobusu.

Vrátila jsem se domů, u dveří jsem oklepala deštník a nechala ho tam stát, dokud neoschne. Zamčená dopisní schránka jako by se mi svým úzkým chřtánem vysmívala. Vidíš, cos provedla, Jean?

Pošťák zastavil na rohu ulice. Když vystoupil, měl na sobě jednu z těch průhledných igelitových pláštěnek, kterými pošta vybavuje doručovatele pro případ nepřízně počasí. Vypadal, jako by si na sebe navlékl kondom.

S kamarádkou Annou Marií jsme se dřív za deštivých dnů pošťákům smály, v parných dnech jsme se ušklíbaly jejich šortkám a směšným pošťáckým kloboučkům, v zimě jsme se popadaly za břicho při pohledu na to, jak se v galoších brouzdají břečkou na cestách. Igelitovým pláštěnkám jsme se smály především proto, že nám připomínaly ty, které nosívaly drobné postarší dámy. Vlastně je nosí pořád. Některé věci se nezměnily. Přestože mezi zaměstnanci pošty už nenajdete žádné pošťačky. A to je — řekla bych — obrovská změna.

„Dobrej, paní McClellanová,“ pozdravil mě pošťák čvachtající směrem k domu. „Dneska toho máte hodně.“

Našeho pošťáka téměř nikdy nevídám. Většinou chodí, když jsem někde pryč nebo když se sprchuju, má na to talent. Někdy mě z rozjímání nad druhým šálkem kávy v kuchyni vyruší kovové cvaknutí víka schránky. Jestlipak má pošťák rozvrh pochůzek nějak načasovaný?

Usmála jsem se na něj a natáhla k němu ruku, jen abych viděla, jak zareaguje.

„Promiňte, madam, ale poštu musím hodit do schránky. Však víte, pravidla.“

Ano, nová pravidla, která se nevztahují snad jen na sobotní rána, kdy je doma i Patrick. To mu náš pravidly se řídící pošťák předává dopisy do ruky. Nejspíš aby mu ušetřil námahu s hledáním klíčků.

Dívala jsem se, jak naše poštovní schránka polyká obálky a zase se za nimi zavírá.

„Přeju hezkej den, paní McClellanová. Teda jestli to v tomhle počasí vůbec jde.“

Automatickou odpověď jsem spolkla na poslední chvíli.

A pak se to stalo. Zamrkal, třikrát. Pokaždé nechal oči zavřené až absurdně dlouho, jakoby mechanicky. „Víte, mám ženu. A tři dcery,“ zašeptal. Jak že se to vlastně jmenuje? Powell? Ramsey? Banachee? Polil mě stud, že ani nevím, jak se muž, který k nám chodí šestkrát týdně, jmenuje.

Pak to udělal znovu, s těma očima. Ale ještě předtím se mi zadíval přes rameno na venkovní kameru nade dveřmi a postavil se tak, aby se před čočkou skryl ve stínu mé postavy. Jako zatmění. Byla jsem Slunce, nebo Měsíc? Spíš Pluto, vyřazená planeta.

Najednou jsem ho poznala. Náš pošťák je synem Delilah Rayové, ženy, která se mohla stát prvním člověkem, jenž dostane injekci se sérem proti afázii. Žádný div, že si minulý rok dělal takové starosti s poplatky, které by se však rovnaly nule, pokud by se mi bylo podařilo dotáhnout výzkum séra Wernicke X-5 do stadia klinické studie. Jako pošťák si jistě moc nevydělá.

Tehdy se mi zamlouval. Když ke mně dovedl svou matku, připadal mi citlivý a plný téměř dětského nadšení a zájmu o kouzelný lektvar, který jsem jí měla vpíchnout do mozku. I rodinní příslušníci jiných pacientů byli ze slibovaných účinků mého séra ohromeni, ale on jediný se rozplakal poté, co jsem mu vysvětlila, že jestli vše dobře dopadne, dočká se od své staré matky prvních koherentních slov po celém roce, kdy v důsledku mrtvice trpěla poruchou řeči. V očích tohohle muže jsem nebyla pouze další vědkyní nebo další logopedkou v dlouhé řadě diagnostiků a dobrodinců, s nimiž se už setkal. V jeho očích jsem byla bohyně, která umí vracet ztracené hlasy.

Byla.

Teď přede mnou stál a plný očekávání na mě tázavě hleděl, tak jsem udělala to jediné, co šlo. Zvedla jsem ruku a ukázala mu ciferník svého počítadla.

„To mě mrzí,“ řekl.

Ještě než zamířil zpět ke své dodávce, třikrát jsem zavřela a otevřela oči, stejně jako předtím on.

„Popovídáme si jindy,“ zašeptal a pak odešel.

Vtom se někde napravo ode mě ozvalo bouchnutí dveří a vzápětí se zpod stříšky terasy vynořila Olivia Kingová schovaná pod vzorovaným deštníkem. Jednoduchý růžový šátek kolem její hlavy mohl být buď z hedvábí, nebo z polyesteru. Vypadala v něm jako nějaká babička, přestože je aspoň o deset let mladší než já. Podívala se na nebe, vystrčila zpod deštníku ruku a pak ho zase zavřela.

Ale šátek si nesundala, dokud neseběhla z verandy a nenasedla do auta. Olivia už jindy než v pracovní dny ráno neřídí. A kdyby měla kostel blíž, i tam by chodila pěšky.

Připadala mi malá, skoro jako by se scvrkla. Jako šedá myška přebíhající z jednoho úkrytu do druhého, celá vyděšená, co na ni asi po cestě čeká. Jackie takovým ženám říkávala husičky. Takovým, které jsou spokojené se svým místem v hierarchii. Bůh, muž, žena. Olivia vypila ten jed do poslední kapky.

Já osobně vím o náboženství v podstatě velký kulový a vyhovuje mi to. Ale když se jednoho dne Steven vrátil z náboženského semináře s povinnou četbou s nevinně znějícím názvem Základy moderní křesťanské filozofie, vyvedeným na bílé obálce neškodně vyhlížejícím modrým písmem, po večeři jsem si ji prolistovala.

„Dost nuda, že jo?“ prohodil Steven, když se už podruhé vydal do skříňky se sladkostmi v kuchyni.

„Neříkal jsi, že příští rok to budou mít všichni povinně?“ zeptala jsem se ho, aniž bych spustila oči z textu. Byla jsem zrovna u kapitoly nazvané Jak obnovit přirozený pořádek v moderní rodině. Tu, stejně jako všechny ostatní, uvozoval citát z bible. Tentokrát z listu Korintským. „Hlavou každého muže je Kristus, hlavou ženy muž a hlavou Krista je Bůh.“

Fantastické.

Například kapitolu dvacet sedm uvozovala perla z listu Titovi. „Ať vyučují mladší ženy v dobrém a vedou je k tomu, aby měly rády své muže a své děti, byly rozumné, cudné, staraly se o domácnost, byly laskavé a poslouchaly své muže.“ Ten úryvek se dá v podstatě chápat jako určité volání do zbraně, které má dolehnout zejména ke starším generacím žen.

V knize jsem našla i kapitoly o feminismu a o tom, jak zákeřně rozkládá židovsko-křesťanský systém hodnot (stejně jako tradiční mužství), kapitoly plné rad mužům, jak by měli jako manželé a otcové jednat, i ty určené dětem, které je nabádaly, aby respektovaly své rodiče. Každá stránka té knihy doslova křičela extrémním pravicovým fundamentalismem.

Tak jsem ji zase zavřela. „Řekni mi, že tohle není jediná kniha, kterou na ten seminář musíte číst.“

„Ale je,“ oznámil mi Steven poté, co do sebe obrátil plnou sklenici mléka a ještě si ji znovu do půlky dolil.

„Takže ten seminář vás má naučit co? Hlavní úskalí konzervativního křesťanství?“

Tupě na mě zíral, jako bych mu tu otázku položila řecky. „Nevím. Ale máme dobrou učitelku. Spousta toho, co říká, dává smysl. Třeba to o tom, jak těžký pro děti je, když oba jejich rodiče pracujou, nebo o tom, že jsme se dostali do bodu, kdy zapomínáme na základní věci.“

Uklidila jsem mléko zpátky do lednice. „Co kdybys nechal aspoň trochu bratrům na snídani? Jaký základní věci?“ V hlavě mi projel sled obrazů. Ženy, jak zahradničí, ženy, jak nakládají broskve, ženy, jak vyšívají povlaky na polštáře za světla svící. Jen rozmazané představy pomalu se vytrácející z reálného života.

„No, třeba jako zahradničení nebo vaření nebo tak. Lepší než bejt furt v jednom kole v nějaký mizerný práci.“

„Takže myslíš, že bych měla víc vařit a okopávat záhonky? Myslíš, že práce, kterou dělám, má menší hodnotu než, já nevím, třeba řemeslo?“

„Ty ne, mami. Jiný ženský. Ty, co chtěj prostě jen vypadnout z domu a mít nějakou vlastní identitu.“ S těmi slovy knihu zvedl a dal mi pusu na dobrou noc. „To je fuk, je to jen blbej seminář.“

„Byla bych ráda, kdybys na něj přestal chodit.“

„Tak to ani zanic. Potřebuju z něj mít zápočet, abych mohl jít na vejšku.“

„Proč? Abys mohl studovat moderní křesťanské myšlení?“

„Aby mě vůbec na nějakou vejšku vzali.“

A přesně takhle to udělali. Semhle přidáme seminář, tamhle přidáme školní klub. Cokoli, čím by děti nalákali na sliby o větší konkurenceschopnosti.

Ve skutečnosti je to triviální.

9

Prezidentova manželka stála před kamerou napravo od něj, jen pár kroků za ním. Plavé vlasy měla schované pod jemným světle fialovým šátkem, který jí ladil k šatům a dával vyniknout barvě jejích očí.

Ani nevím, proč jsem zapnula televizi. Když jsem si ohřála vystydlou kávu, začalo znovu pršet, takže jsem neměla moc chuť vyrazit ven. Navíc bylo bezpečnější zůstat doma, sama. Tak mě nebude nic pokoušet, abych mluvila.

První dáma je krasavice. Téměř reinkarnace Jackie O, až na to, že má blond vlasy a modré oči místo tmavých. Vzpomínám si, jaká bývala, než se vdala. Tehdy zdobila titulní stránky Vogue a Elle, v nichž téměř výlučně předváděla minimalistické plavky nebo prádélko. Usmívala se z časopisů, jako by říkala: Jen se neboj, klidně si na mě sáhni.

Když jsem ji teď viděla poslušně stát po boku manžela, úplně mě to zarazilo. Prošla skutečnou metamorfózou. Dokonce mi připadala menší, ale to bylo možná dáno volbou obuvi. Prezident nepatří mezi nejvyšší muže, takže šlo nejspíš o vzbuzení určitého estetického dojmu. Jako by se fotografové rozhodli vyvážit jejich postavy, vyrovnat a uhladit jakékoli rozdíly mezi svými objekty.

Co si to namlouvám?

Už se vůbec neusmívá, nenosí nic, co by jí nesahalo aspoň pod kolena nebo co by z jejího dekoltu odhalovalo víc než jen malou jamku mezi klíčními kostmi. Nikdy si nemůžu vzpomenout, jak se té jamce říká. Fossa supra cosi. První dáma dnes jako vždy oblékla tříčtvrteční rukávy. A k šatům jí dokonale ladí i náramek s počítadlem na zápěstí. Vypadá jako nějaký starožitný šperk. Jako dědictví po prababičce.

Prezidentova manželka má být naším vzorem, opravdovou ženou, která neochvějně stojí po boku manžela — vždy a za všech okolností.

Samozřejmě že po boku mu stojí pouze během akcí pro veřejnost. Když kamery zhasnou a mikrofony utichnou, Annu Myersovou rozenou Johanssonovou okamžitě eskortuje domů trio ozbrojených agentů tajné služby. To se na záznamu nikdy neobjeví, ale Patrick se osobně účastnil víc než jednoho prezidentova vystoupení.

Ti tři agenti ji hlídají dnem i nocí.

V jiné době by se takový neustálý dohled nad první dámou dal považovat za rutinní bezpečnostní opatření, které jí má zajistit ochranu. Ctnost má však Anna Myersová vepsanou hluboko ve svých modrých očích. Odhalují ten nepřítomný skelný výraz ženy, která už vidí svět jen v odstínech šedé.

Kdysi jsem na koleji znala jednu dívku, bydlela pět pokojů nalevo ode mě a měla úplně stejné oči jako Anna Myersová. Svaly kolem nich se nikdy nehýbaly, nikdy se nestáhly ani nenatáhly společně s úsměvem, který nasadila pokaždé, když jsme se jí ptaly, jestli je v pohodě, jestli už se dnes ráno cítí líp, jestli nemá chuť si promluvit. Vzpomínám si, jak se pak našlo její tělo. Oči měla otevřené, prázdné jako vyschlé studny nebo skvrny od rozlité kávy. Jestli chcete vědět, jak vypadá deprese, stačí se člověku zadívat do očí.

Zvláštní, že si dokážu vybavit, jak vypadaly její oči, ale na její jméno už si nevzpomenu.

Anna Myersová žije ve vězení se zahradami plnými růží, s koupelnami obloženými mramorem a postelí s povlečením za dva tisíce dolarů. Patrick mi o ní vyprávěl, když se vrátil z jedné návštěvy u prezidenta. Jak agenti tajné služby dvakrát denně kontrolují její koupelnu, jak prohledávají její postel, aby se ujistili, že si v ní neschovala nějaký předmět, který nepozorovaně přinesla z kuchyně, jak jí zabavili prášky a pečlivě hlídají, že dodržuje předepsané dávkování. U ní doma nenajdete žádné láhve s alkoholem ani zámky na dveřích — s výjimkou těch, za nimiž je uskladněna úklidová chemie. Nic v jejím domě není skleněné.

Přepnula jsem na jiný kanál.

Pořád ještě máme kabel, můžu si vybírat z více než stovky stanic vysílajících sport, pořady o zahradničení, kuchařské show, seriály o změnách interiérů, kreslené filmy pro děti, některé filmy pro dospělé. Všechny jsou vhodné i pro děti. Nenajdete mezi nimi žádný horor nebo náznak lehké komedie. Kdepak, dávají výhradně jen čtyřhodinové ságy o Mojžíšovi nebo Ježíšovi. Pak máme ještě další kanály, ale ty jsou všechny chráněny heslem a smí je sledovat jen hlava domácnosti a další muži starší osmnácti let. Nepotřebujete zrovna velkou fantazii, abyste si představili, jaké typy pořadů na nich běží.

Já si pro dnešek vybrala golf. Čirou nudu s kovovou tyčí a míčkem.

Poté co mi káva opět vystydla a vedoucí hráč absolvoval osmnáctou jamku, někdo zazvonil. To je během dne neobvyklé. Proč by za mnou někdo chodil? Jediné osoby, které touhle dobou nejsou v práci, jsou ženského pohlaví — a co by tu zrovna ony měly dělat? Tiše sedět a sledovat se mnou golf? Společnost jenom přitahuje pozornost k tomu, co už nemáme.

Když jsem otevřela dveře a uviděla za nimi stát Olivii, uvědomila jsem si, že na sobě pořád ještě mám župan, zatímco ona si kolem hlavy pevně uvázala svůj růžový šáteček, zpod kterého jí nevykukoval jediný neposlušný pramen.

Pomalu mě přejela od hlavy až k patě odsuzujícím pohledem, načež zvedla téměř prázdný pytlík cukru a kuchyňskou odměrku.

Přikývla jsem. Kdyby pořád ještě nelilo jako z konve, byla bych ji nechala čekat venku a zašla jí odměrku naplnit dovnitř sama. Ale takhle jsem ji pozvala dál.

Olivia mě následovala do kuchyně a hromada špinavého nádobí od snídaně povalující se stále ještě ve dřezu si vysloužila stejně odsuzující pohled jako předtím já. Jak ráda bych jí dala facku nebo jí aspoň řekla, co si o tom jejím svatouškovském postoji myslím.

Když jsem si od ní odměrku brala, chytila mě za zápěstí. Ruce měla studené a zvlhlé od deště.

Čekala jsem nějaký zvuk, nějaký povýšený úšklebek, nějaké farizejské hm. Ale ona nic neřekla, jen se zadívala na ciferník mého počítadla, na němž neúnavně blikalo trojmístné číslo.

A pak se usmála. Ten úsměv mi vyvolal vzpomínku na jiný den, kdy na mě nečekaně zazvonila s žádostí o cukr, trochu mléka a pár vajec.

„Můžu na minutku?“ zeptala se mě před dvěma lety, a aniž čekala na svolení, usadila svou rozměrnou zadnici na gauč v obýváku. Tehdy jsem měla zapnutou televizi jako kulisu k listování učebnicemi na závěrečné zkoušky. A ejhle, zrovna dávali talk show, v níž se Jackie Juarezová hádala se třemi ženami oblečenými jako kříženec mezi Donnou Reedovou a manželkami astronautů z éry Apolla.

„Tedy ta ženská, to je něco,“ prohlásila.

„Která?“ zeptala jsem se a podala jí plastovou láhev s mlékem.

„Ta v tom rudém kostýmku. Ta, co vypadá jako satan.“

Je pravda, že Jackie vypadala dost extravagantně i na sebe. Rudá barva působila v kontrastu s mdlými pastelovými halenkami a svetříčky ostatních tří žen jako hnisavý bolák. Každá z nich měla kolem krku krátký perlový náhrdelník, který vypadal jako obojek, kdežto Jackiin přívěsek, nějaká sova, se houpal hluboko mezi jejími prsy vyztuženými moderními vycpanými košíčky.

„Znám ji,“ prořekla jsem se. „Teda znala. Chodily jsme spolu na vysokou.“

„Tak na vysokou,“ zopakovala Olivia. „Co studovala?“

„Sociolingvistiku.“

Olivia si odfrkla, ale dál už se mě na nic neptala a obrátila svou pozornost zpět ke čtveřici žen a k moderátorovi.

Jackie byla jako vždy uprostřed plamenné argumentace. „Vy si vážně myslíte, že ženy by měly poslouchat své muže? V jednadvacátém století?“

Žena ve světle modrém svetříku, sedící napravo od ní, jí věnovala shovívavý úsměv, jakým se zneklidněná učitelka v mateřské škole usmívá na vztekající se dítko. Úsměv plný lítosti a pochopení. Úsměv, který říká: Neboj, však z toho jednou vyrosteš. „Dovolte mi, abych vám o jednadvacátém století řekla pár věcí, drahoušku,“ prohlásila. „Už nevíme, kdo jsou muži ani kdo jsou ženy. Naše děti vyrůstají zmatené. Celá kultura rodiny se zhroutila. Neustále zaznamenáváme nárůst dopravy, znečištění, případů autismu, užívání drog, neúplných rodin, obezity, zadlužení spotřebitelů, počtu žen ve vězeních, střelby na školách i erektilní dysfunkce. A to se tu zmiňuji jen o několika málo aspektech,“ dodala, načež zamávala Jackie před nosem hromadou složek a zbývající dvě ženy, podobné barbínám ze sedmdesátých let, Ctnostné ženy, jak si říkaly, při jejích slovech vážně přikyvovaly.

Jackie složky ignorovala. „Předpokládám, že příště se nás budete snažit přesvědčit, že za případy znásilnění může feminismus.“

„Jsem ráda, že se o tom zmiňujete, paní Juarezová,“ odpověděla žena v modrém svetříku.

„Slečno.“

„Jak chcete. Tak tedy, víte, kolik případů znásilnění bylo nahlášeno v roce 1960? Myslím ve Spojených státech.“

„Je zajímavé, že jste použila slovo nahlášeno,“ začala Jackie.

„Sedmnáct tisíc. Zhruba. Letos už je ten počet pětkrát vyšší.“

Jackie obrátila oči v sloup a Ctnostné ženy se jí chystaly uštědřit poslední ránu. Měly svá čísla. Měly tabulky a průzkumy. Jedna z nich se vytasila s několika jednoduchými výsečovými grafy, které si určitě seřadila předem, a Jackie mezitím bojovala o prostor v éteru.

Olivia trůnící na gauči vedle mě se kousla do spodního rtu. „To jsem vůbec netušila,“ hlesla.

„Cos netušila?“

„To o těch číslech,“ řekla a ukázala na grafy, které právě zabírala kamera a pouštěla k nim předem připravenou hlasovou nahrávku ženy v modrém svetříku. Ta už se od znásilnění posunula ke statistikám o užívání antidepresiv. „Kristepane. Každá šestá? To je strašné.“

Nikdo z publika ve studiu nevěnoval sebemenší pozornost Jackiiným prohlášením o zkreslených statistikách, záměně příčiny a důsledku nebo o tom, že v šedesátých letech dvacátého století samozřejmě selektivní inhibitory zpětného vychytávání serotoninu nikdo neužíval jednoduše proto, že tehdy ještě neexistovaly.

Tak to začalo. Třemi ženami s hromadou výsečových grafů. A lidmi jako Olivia.

10

Trvalo mi celou věčnost, než jsem Olivii a její zatracenou odměrku s cukrem konečně vypoklonkovala ze dveří. Nejspíš cukr ani nepotřebovala a jen to celé předstírala, aby k nám mohla vtrhnout a čmuchat, zjistit, co dělám. Z Olivie se stala nejpravější ze Ctnostných žen. Neustále vysedává na verandě začtená do zkrácené komentované bible, neustále si zakrývá vlasy, neustále se usmívá a klaní. Ano, slyšíte dobře. Když Evan večer zajíždí jejich buickem na příjezdovou cestu, ona se mu klaní.

Četba bible je ještě povolená, musí se však jednat o správnou verzi.

Olivia má růžovou, Evan modrou. Nikdy je nepřistihnete, že by si je vyměnili. Nikdy Olivii nenachytáte na verandě u šálku sladkého čaje, nebo jak odjíždí jejich druhým autem na mši s modrou knihou. Jejich druhé auto je daleko menší než to, kterým jezdí Evan do práce.

Ve dvě odpoledne jsem si už téměř přála, aby u nás Olivia ještě byla.

Vyndala jsem z mrazáku dvě balení hamburgerů a položila je na kuchyňský ostrůvek rozmrznout. Neměla jsem doma dost brambor pro všechny, natož pro tři puberťáky, kteří jako by snad měli tasemnici, takže jsem se rozhodla udělat rýži. Ta jim bude muset stačit. Nebo bych mohla upéct sušenky, kdybych si dokázala vzpomenout, kolik a čeho dát do těsta. Automaticky jsem se otočila k polici na knihy stojící vedle mého někdejšího pracovního stolu a rozhlédla se po kuchařce, jako bych čekala, že ji tam najdu. Na jejím místě — stejně jako na místech mých dalších knih — se teď nachází několik fotografií dětí, jedna fotka mých rodičů a jedna fotka, na které jsem já s Patrickem, pořízená na poslední dovolené. Vyfotili ji Sam a Leo. Já na ní mám pravou půlku obličeje zakrytou rámečkem z dřívek od nanuků, který Sonia vyrobila ve škole. V hodinách výtvarné výchovy zjevně pořád ještě něco tvoří.

Když rámečky občas trochu přeskládám, police mi nepřipadá tolik prázdná. Tak jsem se do toho pustila. Prázdná místa jsem ještě zaplnila kuchyňskou váhou a budíkem, načež jsem trochu couvla, abych si mohla výsledek své celodenní snahy prohlédnout. S trochou fantazie jsem si skoro dokázala představit, že jsem právě vytvořila pitomej památník Mount Rushmore. Potlesk, prosím.

Máma s tátou teď jsou vidět daleko víc než před mým dobrodružným nahlédnutím do světa interiérového designu. Nejsem si jistá, jestli to tak nechám. Z Itálie volají buď telefonem, nebo přes Skype Patrickovi na notebook, který má zamčený v pracovně. Ten, který zaznamenává stisknutí kláves, je na něm kamera a tisíc dalších pojistek a alarmů. Většinou se ozvou v neděli, když jsou děti doma ze školy, a tak mí rodiče i přes časový posun můžou pozdravit celou rodinu. Mají to být radostné chvíle, jenže máma se na konci každého telefonátu buď rozpláče, nebo ho předá tátovi a jde se zhroutit za roh.

Takže. Zpátky k večeři.

Dětem by sušenky udělaly radost. Zrovna jsem si oblékala džíny a starou lněnou košili, připravena riskovat cestu do supermarketu, když vtom jsem z ulice zaslechla zvuk Patrickova auta. Poznala jsem, že je jeho. Jestli jsem si za loňský rok vytříbila nějakou dovednost, pak je to rozeznávání zvuků. Mustang, Corvetta, Toyota Prius, Mini Cooper. Poznám zvuk jakéhokoli auta, které vás napadne.

Když jsem se podívala přes žaluzie ven, nedělal mi starosti fakt, že se Patrick vrátil domů dřív, ale zjištění, že za jeho autem jedou další tři černá SUV. Ta auta už jsem viděla.

I to, co se ukrývá v nich.

11

Sakra.

Tři auta znamenají minimálně tři muže. A něco mi říká, že mi nenesou cenné dary. Ne dnes. Ne po mém včerejším nočním vystoupení.

Čeká mě lekce. Možná víc než to.

„Máte právo nevypovídat, paní McClellanová…“

Trapný vtip, připouštím.

Odstoupila jsem od okna a vrátila se do kuchyně, připravena nasadit co nejvěrohodnější výraz à la Donna Reedová. K zosobnění rodinné pohody mi bude muset stačit kuchyňská zástěra. Cestou jsem ještě ovladačem přepnula televizi z golfu na CNN. Přestože CNN už není to, co bývala. Nic není jako dřív. Ale šance, že Patrick nepřijde o práci, bude vyšší, když budu předstírat, že se nemůžu nabažit prezidentovy propagandy, než když budu zírat na bílý míček létající přes dokonale zastřižený trávník.

Nejnovější zprávy: Prezident oznamuje…

Nic víc jsem neslyšela, protože do mého osobního prostoru vnikli Patrick a jeho doprovod. Spletla jsem se. Bylo jich šest.

„Jean McClellanová?“ oslovil mě první muž. Opálený, v obleku, s andělským výrazem. Toho už jsem znala. Jak jinak. Zná ho každý, až na to, že dřív během veřejných vystoupení nosíval kolárek, a ne kravatu. Vídaly jsme ho s Jackie v televizi každou neděli ráno, když jsme se snažily kávou zahnat sobotní kocovinu. Byl hvězdou vlastní show. Jackie si ji pouštěla, jako by patřila mezi jeho ovečky. Prohlašovala, že tím jen živí svůj hněv.

„Poslouchej, svatej Carl se už zas chystá na to svý číslo,“ říkala.

A vida ho. Jeden týden kázal v kněžském rouchu o úpadku americké rodiny, druhý o radosti, kterou přináší odevzdání se Bohu. Liboval si ve vtipech a zkušenostech z každodenního života, zatímco na dolní liště obrazovky neustále svítilo totéž bezplatné číslo. Po několika letech k němu přibylo druhé. Nedávno taky odkaz na Facebook a pak i na twitterový účet. Pořád opakoval, jak mu Bůh seslal zástup volajících a on je připravený se s ním vyrovnat všemi způsoby, které Pán stvořil.

Tehdy jsme si s Jackie nedovedly představit, že by reverenda Carla Corbina mohlo sledovat víc než pár set baptistů z jihu Mississippi.

Je k vzteku, když se takhle moc spletete.

„Doktorka Jean McClellanová?“

Tak to je jiná. Od loňského jara nejsem doktorka. Patrick se navíc usmíval. Přikývla jsem, jelikož jsem nesměla nic říct.

Vtom ke mně z televize v obýváku dolehla dvě kouzelná slova: poškození mozku.

Už ta dvě slova sama o sobě, těch šest slabik, by mě zaujala. Ovšem slova, která se s nimi pojila, do mě vrazila silou jedoucího rychlíku. Prezident. Nehoda při lyžování. Bratr.

„Doktorko McClellanová, máme problém,“ ozval se znovu reverend Carl. Při osobním setkání vypadá o něco rozplizleji, než když před kamerou hájí prezidentovy zájmy.

„Bezva. Tak s ním něco udělejte. Copak jsem zasranej Houston, nebo co?“ řekla jsem.

Kdepak. To jsem neřekla. Neřekla jsem vůbec nic.

„Jean,“ vložil se do toho Patrick. Žádné lásko nebo miláčku. Žádné z těch oslovení, kterými se na sebe obracejí manželé. Jeho tón zněl obchodně. „Něco se stalo, Jean.“

V televizi dál běžela CNN. Mezi záběry nějaké zasněžené hory se míhal Ten, jenž vládne svobodnému světu. Dokonalý obrázek vznešenosti. Anna stála vedle něj v překrásném modro-béžovém kostýmku. Nebýt výrazu v jejích očích, zdálo by se, že se usmívá.

Reverend Carl pokynul jednomu z dalších mužů, který vešel za mnou do kuchyně. To se mi nelíbilo. Pokud už si mám hrát na tichou domácí puťku, tak ať mi nechají nějaké domácí útočiště.

„Jen do toho, Thomasi,“ vybídl ho reverend.

A pak se to stalo.

Thomas, muž temného vzezření v temném obleku, se natáhl pro mou levou ruku. Instinktivně jsem ucukla jako vyděšený pes, který už ví, jak bolí, když se nechá chytit do pasti, ale Patrick znovu zasáhl.

„To je v pořádku, zlato, jen ho nech.“

Druhou rukou vytáhl Thomas malý klíček. Jako klíč od výtahu, kulatou věcičku sloužící k jedinému účelu, kterou nikde jinde než na místě určení nenajdete. V souvislosti s ním mi na mysli vytanuly i další nesmyslné drobnosti. Otvírák na konzervy, loupač citrusů, vykrajovač melounů. Věci, které se dají použít jen v jedné konkrétní situaci. Máme jich tolik.

Kde ty pitomosti vůbec bereme? Na rozlučkách se svobodou, na svatbách, o Vánocích, během impulzivních nákupních zátahů do Ikey. Všechny jsou tak zatraceně zbytečné, schované hluboko v rozích kuchyňských zásuvek, považované za samozřejmost, nikdy nevyužívané. To mi běželo hlavou, když mě Thomas osvobodil špičkovým nástrojem dosahujícím úrovně otvíráku na konzervy.

„Teď už můžete mluvit, paní McClellanová,“ prohlásil reverend Carl a pokynul směrem do obýváku, jako by se z něj najednou stal velkorysý hostitel.

Což nebyla jediná výměna rolí, k níž toho dne došlo. Všechno, co mi chtěli sdělit, vysílali na CNN, kde právě běžela reportáž o nehodě, kterou prezidentův bratr utrpěl při lyžování. Když se ke mně dostaly další detaily — posteriorní poškození levé hemisféry, při vědomí, ale nekomunikuje, neartikulované zvuky — uvědomila jsem si, co ještě reverend Carl a jeho muži chtějí.

Chtějí mě.

Kdyby narazila do stromu Anna Myersová, okamžitě bych se zvedla a šla pomoct. I když pochybuju, že kdyby na jednotce intenzivní péče ležela prezidentova manželka, přijeli by pro mě nějací muži v oblecích.

„Co chcete, abych vám řekla?“ vyslovila jsem pomalu a opatrně, když jsem vyšla z kuchyně, minula televizor, který jsem cestou vypnula, a usadila se do křesla. Nechtěla jsem se s nikým z těch mužů dělit o malý prostor.

„Je tady trochu vedro,“ poznamenal reverend Carl a pohlédl na lednici s vestavným automatem na vodu a na led.

„To jo,“ odpověděla jsem.

Jeden z dalších mužů, nebyl to Thomas, si odkašlal.

Dobře jsem jeho narážku pochopila. „Nalil bys našim hostům sklenici vody, Patricku, když už tam stojíš?“

Patrick se natáhl pro sklenice. Ani jednomu z nás neušlo, jak reverend Carl nepatrně zavrtěl hlavou. Já jsem tady manželka. To já bych se o to měla postarat.

„Tak,“ prohlásila jsem. „Zdá se, že Bobby Myers zřejmě utrpěl poškození mozku. Nějaké podrobnosti?“

Reverend Carl se usadil na křesle pro dva naproti mně. „Ty jsi doktor, Patricku. Ukaž jí ty zprávy, které nám ráno nafaxovali z nemocnice.“

Můj manžel, který si s tím individuem, jež mi vlastnoručně nasadilo náramek s počítadlem, tyká, vešel do obýváku s tácem sklenic naplněných vodou a s úzkou složkou. Ještě než začal rozdávat pití, zastavil se u mě. „Myslím, že tohle tě bude zajímat, Jean.“

Zajímalo. Celá první strana byla hustě popsaná a důvod nečekané návštěvy reverenda Carla jsem našla hned na druhém řádku. Léze v posteriorní sekci GTS. Gyrus temporalis superior. Levá hemisféra. Pacient je pravák, tudíž má levou polovinu mozkovny dominantní.

„Wernickeovo centrum,“ zabručela jsem si sama pro sebe. Četla jsem dál. Levá paže mi připadala tak nějak lehčí. Všimla jsem si, že mám na zápěstí proužek světlejší kůže, jako od hodinek, které si sundáte, než skočíte do bazénu. Jeden z tajných agentů — vzhledem k přítomnosti Carla Corbina jsem předpokládala, že se jedná o tajné agenty — se podrbal na zápěstí. Prsteníček levé ruky mu zdobil jednoduchý zlatý prstýnek. Takže to dobře zná. Jen nebylo jasné, kterému táboru straní. Patrick i všichni ostatní jsou vytrénovaní, aby poslouchali, v podstatě jsou jako pejsci.

Reverend Carl přikývl. „Prezident si dělá opravdu velké starosti.“

To rozhodně, pomyslela jsem si. Pokud se na svého staršího bratra spoléhá tolik, jak si myslím, pak pana prezidenta čeká skutečně solidní jízda, až se bude chtít pokusit nějakou informaci Bobbymu předat nebo ji od něj naopak získat.

„V Afghánistánu nastala taková situace, Bobby,“ řekne mu třeba.

A Bobbyho odpověď bude znít nejspíš jako: Ten flambovaný banán se ale hezky leskne. Jeho řeč bude plynulá a jasná, každou slabiku vysloví dobře a bez zaváhání. Jenže to, co z něj vyjde, budou totální nesmysly. Žádná šifra nebo přerušovaná řeč, ale blábolení toho, koho jsme už dřív označovali za idiota — teď však v klinickém slova smyslu.

Dalo mi velkou práci, abych se nezačala usmívat. Musela jsem se dokonce docela silně kousnout do tváře, abych si udržela vážný, seriózní, starostlivý výraz.

Zběžně jsem prolétla další stránky. Magnetická rezonance odhalila velkou lézi přesně v místech, kde jsem ji čekala, v Brodmannově oblasti 22. „Stalo se mu to při lyžování?“ chtěla jsem se ujistit. „Nic nenaznačuje nějaké dřívější poškození?“

Na to mi samozřejmě neuměli odpovědět. Čtyřiatřicetiletí muži si většinou nenechávají udělat CT mozku jen tak z preventivních důvodů.

„Nebolela ho třeba v minulosti často hlava?“

Reverend Carl pokrčil rameny.

„Má to znamenat ano, nebo ne, reverende?“ zeptala jsem se.

„Žádné takové informace nemám.“

Obrátila jsem se na Patricka, ale ten zavrtěl hlavou. „Musíš pochopit, Jean, že nemůžeme vyzradit anamnézu prezidentovy rodiny.“

„Ale chcete, abych vám pomohla.“

„Jste přední odborník v zemi, doktorko McClellanová,“ vstoupil do rozhovoru reverend Carl a naklonil se ke mně přes stolek, takže jeho ostře řezaná tvář skončila jen kousek před mým obličejem. Působí trochu jako vystřižený z anime seriálů, ale je pohledný. Přestože u nás bylo opravdu vedro, ještě pořád měl na sobě sako, pod jehož látkou se skrývalo pevné tělo. Napadlo mě, jestli do něj ženy jako Olivia Kingová náhodou nejsou tajně zamilované.

Nedokázala jsem si nechat ujít příležitost opravit čas, který ve větě použil. „Byla jsem,“ připomněla jsem mu. „Nemusím vám snad říkat, že poslední rok nepracuju.“

Reverend Carl mou poznámku přešel, znovu se v křesle opřel a sepjal ruce. Jeho dlouhé prsty sevřely dokonale rovnoramenný trojúhelník. „Právě proto jsme dnes tady.“

S tím se odmlčel, jako to dělával během svých televizních kázání, aby svým dalším slovům dodal větší váhu.

Ale já jsem už stejně věděla, jak bude pokračovat. Přejela jsem očima jeho, Patricka a ostatní muže v pokoji.

„Doktorko McClellanová, byli bychom rádi, kdybyste se přidala k našemu týmu.“

12

K našemu týmu.

Hned mě napadla přinejmenším stovka odpovědí, z nichž by devadesát devět pro Patricka znamenalo nucenou rezignaci nebo něco ještě horšího. Jenže nic, co by se třeba jen blížilo okamžitému souhlasu nebo snad nadšení, mi z mozku ke rtům nedoputovalo. Místo radosti jsem měla pocit, jako by mě někdo vší silou udeřil do břicha. Jako by se na mě reverend Carl neobrátil slovy, ale místo toho mi do kůže zabořil drápy. Možná mě potřebují, ale potřebovat ještě neznamená chtít. A já ani jednomu z těch mužů nevěřila.

„Mám na vybranou?“ zeptala jsem se. Zdálo se mi to bezpečné.

Reverend Carl rozepjal ruce jako žehnající světec. Toho gesta jsem si u něj všimla už v televizi. Používal ho, když žádal diváky o podporu, když apeloval na to, aby jich víc v sobě objevilo Ctnostné ženy a Ctnostné muže, aby se jich k němu víc přidalo, aby ho finančně podpořili. Teď mi však jeho paže připomínaly spíš ramena svěráku připraveného sevřít mě tak, až mě rozmačká.

„Samozřejmě,“ odpověděl blahosklonně s předstíranou vlídností. „Chápu, jak vám musí být, jaká musí být představa, že byste opustila svůj domov a své děti a naskočila zpět do koloběhu každodenní dřiny…“ hledal vhodná slova a přitom se rozhlížel po mé domácnosti. Všude nepořádek. Tři páry bot pohozené tam, kde jsem je ze sebe minulý týden skopla, parapety zaprášené, na koberci hned vedle jeho nohou stará skvrna od rozlité kávy.

Nikdy jsem nepatřila mezi nejsvědomitější hospodyňky.

Pak pokračoval. „Máme v záloze ještě jednu vědkyni. Doktorku Kwanovou. Myslím, že ji znáte.“

„Ano.“

Lin Kwanová je vedoucí mé někdejší katedry. Tedy bývala, dokud ji nevyměnili za prvního muže, kterého našli. Ani jsem se jich nemusela ptát, proč s tímhle projektem neoslovili jeho. Kdyby tehdy Lin měla možnost prosadit si svou vůli, ten chlápek by přišel o všechny granty už po svém prvním experimentu, který skončil totálním fiaskem. Byl to neuvěřitelný packal.

„Takže,“ dokončil reverend Carl. Paže svěsil podél těla, už se ani nedíval na mě, ale na ocelový náramek, který Thomas posledních dvacet minut držel v ruce. „Volba je na vás. Můžete si zřídit novou laboratoř, vrátit se k výzkumu a posunout se kupředu. Nebo…“

„Nebo?“ zopakovala jsem a zadívala se Patrickovi do očí.

„Nebo se vše může vrátit do normálních kolejí. Jsem si jist, že vaše rodina by byla ráda.“ Když mluvil, nedíval se na mě, ale na Patricka, jako by ho zajímalo, jak můj manžel na jeho slova zareaguje.

Jako by naše životy byly za poslední rok v jakémkoli ohledu normální. A pak mi to teprve došlo. Carl Corbin skutečně věří tomu, co káže. Dřív jsem se domnívala, že vymyslel Hnutí Ctnosti a vzkřísil viktoriánský kult domácího krbu a udržování žen mimo veřejnou sféru života z čistě mizogynních důvodů. Vlastně bych si tak trochu přála, aby to byla skutečně pravda. Protože i to by bylo míň děsivé než tahle alternativa.

Jako první mi ji jednoho nedělního rána přede dvěma lety vysvětlil Steven.

„Je to tak trochu o tradičním přístupu, mami. Jako za starejch časů.“

„Jako za starejch časů? Tím myslíš co? Antický Řecko? Sumerskou říši? Babylon?“

Steven si nasypal druhou misku cereálií, přimíchal si do ní dva banány a všechno zalil mlékem a smetanou. Až bude Samovi a Leovi šestnáct, nejspíš budu muset s výrobcem cereálií uzavřít nějakou velkoobchodní smlouvu. „No, třeba. S myšlenkou oddělení soukromý a veřejný sféry se operovalo i ve starým Řecku, ale existovala už před ním. Už ve společenstvích lovců a sběračů. Prostě jsme biologicky předurčený k různejm věcem.“

„My?“ hlesla jsem.

„Muži a ženy, mami.“ Pak přestal na chvíli kousat a zaťal biceps na pravé paži. „Vidíš to? I kdybys trávila v posilovně každej den celej rok, stejně nebudeš mít takový svaly jako já.“ Zjevně mu neuniklo, jak nevěřícně jsem se na něj zadívala, protože se rozhodl změnit směr. „Tím nemyslím, že bys byla slabá. Jen to, že jsi jiná.“

Kristepane!

Ukázala jsem si na spánek. „Vidíš tohle, chlapečku? Ještě deset let školy a třeba se k takovýmu mozku taky dopracuješ. Nebo třeba ne. Ale s pohlavím to nemá absolutně co dělat.“ Začínala jsem zvedat hlas.

„Uklidni se, mami.“

„Neříkej mi, že se mám uklidnit.“

„Začínáš bejt trochu hysterická. Vždyť jenom říkám, že z biologickýho hlediska dává smysl, aby holky dělaly něco jinýho než kluci. Ty jsi například skvělá učitelka, ale — nevím — třeba kopat příkop bys nejspíš nevydržela dýl než hodinu.“

V tu chvíli jsem toho měla tak akorát dost. „Já jsem vědkyně, Stevene, ne nějaká učitelka v mateřský škole. A nejsem hysterická.“

No, tak trochu jsem byla.

Pak jsem si třesoucíma se rukama nalila druhý šálek kávy.

Ale Steven se toho nechtěl pustit. Otevřel tu zatracenou učebnici — Úvod do náboženskejch keců nebo jak se jmenovala — a začal nahlas číst: „Žena sice nepatří k volebním urnám, ale existuje nesmírně důležitá a odpovědná oblast, která je jí vlastní. Je shůry ustanovenou strážkyní domova… Měla by si plněji uvědomit, že její místo manželky, matky, strážkyně domácího krbu je tím nejposvátnějším a nejodpovědnějším posláním hodným skutečné královny, které smrtelník může mít. A měla by tudíž opustit ambice dosáhnout něčeho vyššího, jelikož neexistuje vyšší cíl, který si smrtelník může klást. Tak to napsal reverend John Milton Williams. Vidíš? Jsi opravdová královna.“

„Bezva.“ Skutečně jsem tu druhou kávu potřebovala, ale nechtěla jsem, aby Steven viděl, jak jsem rozhozená, tak jsem ji nechala stát na lince. „Myslím, že by ses z toho semináře měl odhlásit.“

„Ani zanic. Vlastně mě docela baví. Člověk na něm začne přemejšlet o spoustě věcí. Říká to i pár holek.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ odfrkla jsem posměšně.

„Tak třeba Julia Kingová.“

„Julia Kingová není právě reprezentativním vzorkem celé ženské populace.“ Chudák holka, pomyslela jsem si. Čím jí asi museli naši sousedi vymýt mozek? „Myslím to vážně, Stevene. Odhlas se z toho.“

„Ne.“

Šestnáct. Věk kladení odporu. Dobře jsem to znala. Sama jsem si tím taky prošla.

Vtom se v kuchyni objevil Patrick, nalil si zbytek kávy z konvice do hrnku a přidal zbytek mléka se smetanou. „Co se tady děje?“ zeptal se, trochu Stevenovi pocuchal vlasy a mně dal pusu na tvář. „Na hádku je trochu brzy, ne?“

„Máma chce, abych se odhlásil z náboženskýho semináře.“

„Proč?“ chtěl vědět Patrick.

„Netuším. Zeptej se jí. Myslím, že se jí nelíbí naše učebnice.“

„Ta učebnice je hrozná,“ prohlásila jsem.

Patrick si ji vzal a prolistoval ji jako nějaký starý komiks. „Mně tak špatná nepřijde.“

„Možná by sis z ní mohl zkusit něco přečíst, lásko.“

„Ale no tak, zlato. Nech ho chodit, na co chce. Vždyť je to jedno.“

Myslím, že to byla ta chvíle, kdy jsem svého manžela začala nenávidět.

Teď jsem tu seděla v pokoji obklopena sedmi nenáviděnými muži, kteří čekali, až se k nim přidám. „Potřebovala bych znát víc podrobností,“ řekla jsem. Třeba si nevšimnou, že váhám.

Možná si myslíte, že jsem blázen, když jsem po šanci vrátit se zpět do práce ihned neskočila. Chápu vás.

Příjem navíc by se nám hodil. To je jedna věc. A můj výzkum, knihy, spolupráce s Lin a doktorandy, to všechno mi chybí. Mluvení mi chybí.

A nejvíc ze všeho mi chybí naděje.

Byli jsme už tak zatraceně blízko.

To Lin dostala nápad, že zanecháme práce na Brocově afázii ještě v začátcích a posuneme se k Wernickeově afázii. Její argumenty mi připadaly logické. Pacienti trpící Brocovou afázií koktají a zajíkají se, ale nakonec ze sebe slova dostanou. Jejich centrum řeči je z velké většiny nepoškozené. Ochromena je jen jejich schopnost převést myšlenku do řeči. Ať už vinou mrtvice, pádu ze schodů nebo zranění hlavy, které utrpěli, když se procházeli po nějaké pouštní zemi v uniformě svobodného světa. Pořád rozumějí. Pořád slyší své ženy, dcery i otce, kteří je povzbuzují, aby pokračovali. To jiní, oběti traumat, která způsobila poškození v hlubších vrstvách kortexu, třeba jako Bobby Myers, mají daleko horší potíže. Pro ně se z jazyka stává neproniknutelný labyrint nesmyslů. Představuju si, že to musí být podobné, jako když se ztratíte na moři.

Takže ano, ráda bych se vrátila k práci. Ráda bych dál pracovala na vývoji séra, a až bude hotové, ráda bych ho vpíchla do starých žil paní Rayové. Ráda bych znovu slyšela, jak mi povídá o quercus virginiana nebo o magnolia stellata či syringa vulgaris tak, jako když poprvé přišla k nám a začala vykládat o dubech virginských, obřích magnóliích s hvězdicovitými květy a o šeřících, jejichž vůni nedokáže věrohodně napodobit snad žádný parfém. Považovala je za Boží dar. A mně to nevadilo. Ať už tam nahoře sedí kdokoli, on, ona nebo ono, odvedl na Zemi, co se stromů a květin týče, nedostižnou práci.

Jenže prezident, jeho malý bratříček a vlastně všichni muži jsou mi srdečně ukradení.

„Nuže, doktorko McClellanová?“ zeptal se reverend Carl.

Chtěla jsem mu říct ne.

13

Bože, vážně máme doma nějak vedro. Nejspíš nám už zase netěsní kompresor klimatizace. To by se našemu štěstí podobalo.

Když jsem se zvedla, abych si došla do kuchyně dolít vodu, džíny se mi lepily ke stehnům. „Mohl bys mi vteřinku pomoct, Patricku?“ zavolala jsem na něj. Obešel obývák, vzal si od všech skleničky a zamířil s nimi za mnou.

Postupně jsem doplňovala do jedné za druhou led a on mě přitom vzal za levé zápěstí. „Nechceš to snad zpátky, že ne?“

Ze zvyku jsem zavrtěla hlavou.

„Měla by ses na to podívat jako na obchod, zlato. Něco jim dáš, něco od nich dostaneš.“

„Měla bych se na to podívat jako na to, co to je,“ hlesla jsem. „Jako na zatracený vydírání.“

Povzdechl si tak dlouze, jako by měl v plicích všechen vzduch vesmíru. „Tak to udělej kvůli dětem.“

Kvůli dětem.

Stevena to nezajímá. Má plnou hlavu vyplňování přihlášek na univerzity, psaní motivačních dopisů a šprtání se na zkoušky, které už jsou za rohem. A navíc většinu tohohle pololetí dělal oči na Julii Kingovou. Moje jedenáctiletá dvojčata zase myslí jenom na fotbal a dorosteneckou ligu. Ale ještě je tady Sonia. Jestli mám vyměnit své znalosti za slova, pak kvůli ní.

V hlavě mi muselo šrotovat snad nahlas, protože Patrick přestal dolévat do sklenic vodu a obrátil mě k sobě. „Kvůli Sonie.“

„Nejdřív chci znát víc detailů.“

Vrátila jsem se pro ně do obýváku. Reverend Carl se převtělil z role politika do role obchodníka. „Po dobu trvání projektu nebudete muset nosit počítadlo slov. Samozřejmě pokud budete souhlasit. Dostanete k dispozici vlastní laboratoř vybavenou nejmodernější technikou, dostatek financí i všechno ostatní, co budete potřebovat. Také vám můžeme,“ podíval se pro jistotu ještě na jeden papír z jiné složky, „nabídnout velice slušný plat a speciální bonus, pokud se vám podaří vyvinout účinný lék během následujících devadesáti dnů.“

„A potom?“ chtěla jsem vědět. Už jsem zase seděla v křesle a džíny se mi lepily k nohám.

„No…“ otočil se Carl k jednomu z agentů tajné služby.

Ten přikývl.

„Budu zpátky na sto slovech na den?“

„Vlastně, a to vám říkám zcela důvěrně, abychom si rozuměli, doktorko McClellanová, tu kvótu máme v budoucnu v úmyslu navýšit. Jakmile se věci dostatečně usadí.“

To jsou mi novinky. Čekala jsem, jaké další důvěrné informace vytáhne z rukávu.

„Doufáme,“ pokračoval reverend nyní už kazatelským tónem, „že lidé si brzy zvyknou, pohodlně se usadí v novém životním rytmu a tyhle malé hloupé náramky už nebudeme potřebovat.“ Přitom mávl rukou tak přezíravě, jako by mluvil o nějakém laciném módním doplňku, a ne o mučicím nástroji.

Samozřejmě že bolest nám působí jen tehdy, když překročíme pravidla.

Vzpomínám si na den, kdy jsem se o tom přesvědčila na vlastní kůži.

Trvalo to jen nějakých pět minut. Odehrálo se to v jedné ze sněhobílých vládních budov. Ti muži mluvili na mě, ke mně, ale nikdy ne se mnou. Veškeré informace a instrukce sdělovali jen Patrickovi. Oznámili mu, že se u nás zastaví pracovní skupina — „Hodilo by se vám to dnes večer?“ — a k předním a zadním dveřím nainstalují kamery, zamknou mi počítač a sbalí naše knihy. Dokonce i Soniin slabikář. Naše deskové hry uložili do kartonových krabic a ty odnesli do skříně v Patrickově pracovně. A ještě toho odpoledne jsem měla na stejné místo dovést i Soniu, která se z mého těla zrodila teprve před pěti lety, aby mohli počítadlo nasadit i jí. Pak mi dali na výběr z celé škály barev.

„Pro malou holčičku se nejvíc hodí růžový,“ sdělili mi.

Ukázala jsem na stříbrný pro sebe a krvavě rudý pro Soniu. Triviální akt vzdoru.

Jeden z mužů pak došel pro náramek, kterým nahradil mé Apple Watch, jimiž mě Patrick překvapil rok předtím na Vánoce. Náramek byl z lehkého hladkého kovu, nejspíš z nějaké slitiny. Byl to nezvyk.

Potom muž naladil počítadlo na můj hlas, nastavil ho na nulu a odeslal mě domů.

Přirozeně jsem ničemu z toho nevěřila ani slovo. Ani nákresům, které mi ukázali v jejich obrázkové knížce, ani varováním, která mi Patrick nahlas přečetl v kuchyni u čaje. Když se tehdy Steven a dvojčata vrátili ze školy plni novinek o známkách a o fotbalu a Sonia jako by zapomněla na své panenky a nemohla odtrhnout oči od svého nového červeného šperku, už jsem se neudržela. Věty se ze mě sypaly zcela volně a automaticky a stovky slov všech tvarů a barev se rozlétly po pokoji.

V lidském těle existuje mechanismus, který nám umožňuje zapomenout na fyzická traumata. Stejně jako si nevzpomínám na to, jak bolí porod, zablokovala jsem i veškeré vzpomínky na to odpoledne. Všechno kromě slz v Patrickových očích, kromě šoku — jak trefný výraz — ve tvářích svých synů a kromě Soniiných nadšených výkřiků, když svůj rudý náramek hladila. Ještě jednu věc si z toho večera vybavuju. Jak si má malá holčička zvedla tu třešňově rudou zrůdnost ke rtům.

Jako by ji chtěla políbit.

14

Konečně odjeli. Reverend ve svém range roveru a Thomas spolu s ostatními tajnými agenty ve zbývajících autech. Já s Patrickem jsme zůstali sami obýváku s osmi prázdnými skleničkami, kolem kterých už se na podtáccích tvořila orosená kolečka.

Ještě nebylo nic rozhodnuto.

Patrick přecházel po pokoji sem a tam. Potil se tak, až se mu jinak vždy pečlivě nagelované plavé vlasy lepily k čelu. Nevypadal ani tak jako můj manžel, ale spíš jako uvězněná šelma. Nebo jako divoký pes. To je zvíře, které tvoří smečky.

„Soniino počítadlo nesundají,“ hlesla jsem.

„Ale ano. Nakonec ano. Uvědom si, jak by to vypadalo, kdyby se ve škole objevila bez toho…“

„Neopovažuj se říct náramku.“

„Dobře. Tak bez toho počítadla.“

Postavila jsem sklenice na tác. Brala jsem je jen mezi palec a ukazováček, abych na ně nemusela sahat víc, než je nutné. To, že jsem si musela s reverendem Carlem potřást rukou, ve mně budilo nutkavou potřebu jít se celá vydrbat louhem. „Nemůžeš s tím něco udělat? Ty jsi ten, kdo tomu říká obchod, tak obchodujme. Jestli pro ty parchanty mám pracovat, dovolí mojí dceři mluvit.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„Proboha, Patricku, vždyť jsi prezidentův vědecký poradce! Měl bys být schopný s tím něco udělat.“

„Jean.“

„Ani s tím nezačínej!“ práskla jsem jednou sklenicí takovou silou, až se roztříštila.

Patrick ke mně hned přiskočil a začal mi tlačit na ruku, ze které se mi už řinula krev.

„Nesahej na mě,“ zavrčela jsem. Z bříška palce mi trčel skleněný střep. Tekla mi krev. Docela dost krve.

Zatímco jsem si ránu chladila studenou vodou, v mysli jsem se vrátila o půl hodiny nazpět. Do chvíle, kdy si mě reverend Carl v mém vlastním obýváku namlouval a poučoval mě o budoucích vládních plánech.

Něco bylo špatně. Možná jen to, že jeho oči se neusmívaly stejně jako jeho ústa, nebo kadence, s níž hovořil, tak rytmicky a s dokonalou intonací, jako by si tu řeč předem připravil a nacvičil. A přesto byl jeho projev plný slyšitelné váhavosti. V jeho proslovu o povoleních, opatřeních a změnách, které má prezident v úmyslu zavést, zaznělo až příliš „ehm“.

Nedokázala jsem přesně určit okamžik, kdy jsem si uvědomila, že mu nevěřím.

„Co když jen něco hrají, Patricku?“ zavolala jsem přes tekoucí vodu na manžela, který právě vysypal střepy z rozbité skleničky do koše. Nemohla jsem se na to dívat. Až příliš mi připomínaly naše manželství.

Nebývalo to tak vždycky. Čtyři děti člověk nemá jen náhodou.

Patrick za mnou přišel ke dřezu a umyl si ruce tak, jak to dělají jen doktoři, až k loktům. Pak se na mě tázavě zadíval a chytil mě za zápěstí. Jeho dotek je pořád tak jemný. „Chceš nejdřív slyšet dobrou, nebo špatnou zprávu?“

„Tu dobrou.“

„Dobře. Dobrá zpráva je, že na to neumřeš.“

„A ta špatná?“

„Jdu si pro šití.“

Stehy. Sakra. „Kolik?“

„Pár jo.“ Vrátil se i se svou černou brašnou a nalil mi skleničku bourbonu. „Tumáš. Napij se. Nebude tě to tak bolet.“ S tím mě posadil ke kuchyňskému stolu, vytáhl si výbavičku a začal si hrát s ránou v mém palci na doktora.

Dlouze jsem se napila tvrdého alkoholu, a když mi jehla vklouzla do kůže, tolik to nepálilo. Stejně jsem se nedívala, jen jsem Patrickovi podávala pinzetu pokaždé, když si o ni řekl.

„Ještě že ses nedala na dráhu zdravotní sestřičky,“ zažertoval a najednou jako by se mezi nás vrátila blízkost.

Na okamžik.

Zakončil stehy dokonalým uzlíkem, odstřihl z něj zbytek niti a poklepal mě po ruce. „Tak a je to, doktore Frankensteine. Jako nová.“

„Doktor Frankenstein nebyl ten sešitej,“ podotkla jsem. „To je jedno. Tak co myslíš? Hrají nějakou hru, nebo to, co tady říkali, myslí vážně?“

„Já nevím, Jean.“ Už zase to zkoušel s Jean. Takže je naštvaný.

„Koukni, jestli to vezmu, jak mám vědět, že třeba, co já vím, nevyužijou můj výzkum k šíření zla po celém světě?“

„Copak se dá šířit zlo sérem proti afázii? To nemyslíš vážně.“

Kombinace ztráty krve a skleničky bourbonu mi zjevně stoupla do hlavy. „Prostě těm lidem nevěřím.“

„Jak chceš,“ prohlásil Patrick, taky si nalil skleničku a praštil lahví o barový stolek tak silně, až jsem sebou trhla. „Tak tu práci neber. Klimatizaci necháme opravit příští týden, až mi přijdou peníze, ty si znova nasadíš ten zatracenej náramek a všichni se vrátíme přesně do toho bodu, ve kterým jsme byli dneska ráno.“

„Jdi do prdele.“

Měl vztek, cítil se zraněný, a navíc zklamaný. Nic z toho ale neospravedlňovalo slova, která mi na to řekl. Ta, která už nebude moct vzít nikdy zpět. Ta, která se do mě zaryla hlouběji, než by kdy mohl jakýkoli střep. Ta, z nichž jsem začala znovu krvácet.

„Víš, lásko, někdy si říkám, jestli nebylo lepší, když jsi nemluvila.“

15

I když jsem na zápěstí už žádný přístroj neměla, proběhla večeře v tichosti.

Steven, který obvykle mezi sousty nezavře pusu, se nezmínil ani o škole, ani o Julii Kingové, ani o fotbale. Dvojčata zjevně nevěděla, jak se chovat, a nervózně se vrtěla na židlích. A Sonia buď zírala do talíře, nebo na mé levé zápěstí. Ale jinak od té doby, co se vrátila domů, neřekla jediné slůvko.

Co se Patricka týče, ten večeři rychle snědl, odnesl po sobě talíř do kuchyně a zašil se k sobě do pracovny se skleničkou bourbonu a úsečnou poznámkou o tom, že ho tlačí nějaký termín. Nešlo říct, na koho má větší vztek. Jestli na mě, nebo na sebe.

„Vysvětli jim to ty, Jean,“ houkl na mě předtím, než se zavřel do své svatyně plné knih.

No, to je změna.

Už víc než rok jsem s dětmi žádný skutečný rozhovor nevedla. Z někdejší živé diskuse o tom, jestli je hra Pokemon Go jen ztrátou času, nebo naopak nejúžasnější inovací ze světa her od představení Xboxu, zůstaly jen čtyři mladé tváře zírající na mě s očekáváním. A ze mě se stal hlavní bod programu.

Tak ať už to mám z krku.

„Tak jak to jde ve škole, Stevene?“ začala jsem.

„Zejtra mám dvě zkoušky.“ Jako by se z něj najednou stal ten, kdo má na den přidělený omezený počet slov.

„Mám ti pomoct s učením?“

„Ne, to je v pohodě. Ale díky,“ dodal po chvíli.

Od Sama a Lea jsem se toho dozvěděla o něco víc. Zaplavili mě informacemi o svém novém trenérovi, o tom, jak se jim ráno na tréninku povedl bezva trik, když předstírali, že jsou každý ten druhý. Vlastně zastali většinu hovoru. Nejspíš si na to už zvykli.

Jen Sonia na mě dál zírala, jako by mě ještě nikdy v životě neviděla. Nebo jako by mi narostla srst. Nebo jako bych se proměnila v draka. Nesnědla ani kousek sekané, jen pár brambor, pro které jsem po odpolední hádce s Patrickem ještě rychle zaběhla do obchodu.

„Budu mít další noční můru?“ zeptala se.

Automaticky jsem jí odpověděla špatným druhem otázky. „Proč si to myslíš, zlatíčko?“ Rychle jsem se opravila. „Ne. Žádné noční můry už k tobě nepustím. A až tě uložím, povím ti pohádku na dobrou noc, platí?“

Přikývla. Na zápěstí jí zářilo číslo čtyřicet. „Bojím,“ špitla.

„Nemáš se proč bát.“

Sam a Leo si vyměnili nervózní pohled, ale já se na ně podívala a zavrtěla hlavou. Steven si zvedl prst ke rtům. Znaková řeč, kterou svou malou sestřičku naučil. Běžné gesto.

Sonia znovu přikývla. Ale oči, Patrickovy lískooříškové oči, měla zastřené slzami.

„Pořád máš strach?“ zeptala jsem se.

Další přikývnutí.

„Ze zlých snů?“

Tentokrát zavrtěla hlavou.

Jde o to, že Sonia zatím neví, co počítadla dělají kromě toho, že na jejich displeji jasně září počet slov a že zavibrují pokaždé, když nějaké řekne. Dali jsme si záležet, abychom to před ní udrželi v tajnosti. Možná je to hloupé, ale mně se jednoduše ještě nepodařilo vymyslet, jak šestiletému dítěti popsat elektrickou ránu. Vždyť by to bylo jako vysvětlovat dítěti hrůznost elektrického křesla, jen abyste v něm probudili nějaký smysl pro to, co je dobře a co špatně. Strašné a zbytečné. Který rodič by svému dítěti detailně popsal, jak přesně ta židlička funguje, jen aby ho přiměl nekrást nebo nelhat?

Takže když nám ženám na zápěstí počítadla nasadili — a neměly jsme žádné aklimatizační období, dokonce ani děti ho neměly —, rozhodla jsem se na to jít opačně. Kdykoli Sonia jen zavrtěla hlavou, přikývla nebo mě zatahala za rukáv místo toho, aby promluvila, dostala kopeček zmrzliny navíc, sušenku před spaním, teplé kakao s tolika maršmelouny, kolik se jich do něj jen vešlo. Pozitivní motivace místo trestu. Nechtěla jsem, aby se pravdu dozvěděla drsným způsobem. Jako já.

Navíc jsem o počítadlech zjistila ještě něco. S každým dalším slovem se síla šoku stupňuje.

Já ten první den neměla šanci vnímat, jak elektřina postupně nabírá na síle. To mi vysvětlil Patrick později, když mi jizvu na zápěstí mazal chladivým krémem.

„Jedno slovo přes a dostaneš jen slaboučkou ránu, Jean. Nic strašnýho, jen malý štípnutí. Jako varování. Všimneš si ho, ale nebude tě to bolet.“

No bezva, pomyslela jsem si.

„Po každých deseti následujících slovech se náboj zvedne o desetinu mikrocoulombu. Když se dostaneš na půl mikrocoulombu, už ucítíš bolest. A když dojdeš až k jednomu mikrocoulombu, tak…“ odmlčel se a podíval stranou, „… tak bude bolest nesnesitelná.“ Pak mě vzal za zápěstí a podíval se na číslo na mém počítadle. „Uf. Sto devadesát šest. Díkybohu, žes přestala mluvit. Ještě pár slov a byla bys dosáhla jednoho mikrocoulombu.“

Patrick a já jsme měli zjevně dost odlišný názor na to, co znamená bolest.

Pokračoval a já si na spálenině táhnoucí se kolem celého zápěstí držela sáček s mraženým hráškem a nespouštěla oči ze dveří Soniina pokoje. Kluci byli uvnitř s ní. Patrick na tom trval. Určitě dávali pozor, aby nemluvila. Nikdo si nechtěl představení s názvem Usmažená ženská zopakovat. Zvlášť ne s šestiletou holčičkou v hlavní roli.

„Myslím si, žes mluvila tak rychle, že ti ten přístroj přestal stačit, lásko,“ hlesl se slzami v očích. „Hned zítra ráno si o tom s někým promluvím. Slibuju. Kriste. Strašně mě to mrzí.“

Netrvalo ani vteřinu a už jsem si představila, jak moje malá princezna padá ze židle, aniž ví, proč ji najednou všechno tak bolí. V nitru mi okamžitě vzplál nesnesitelný žár. Tak jsem to vzala za tentýž konec jako I. P. Pavlov. Soustředila jsem se na odměnu, jako bych trénovala psa. Všechno pro vyšší dobro, říkala jsem si tehdy.

Až teď, uprostřed našeho prazvláštního nerozhovoru u večeře, jsem si uvědomila, že jsem se nemusela snažit.

Sonie už totiž začaly na talíř s netknutou sekanou a bramborami padat slzy.

„Stalo se ti dnes ve škole něco?“

Přikývla. Jen jednou, ale výrazně, skoro přehnaně. Dostanu to z ní, ať už mi tají cokoli.

„Neplač, holčičko, neplač.“ Začala jsem ji hladit po vláskách a snažila se ji trochu uklidnit, přestože se mi chtělo křičet. „Řekl ti někdo něco?“

Z úst jí unikl ten nejtenčí vzlyk.

„Nějaká spolužačka?“

Tentokrát se mi pod dlaní její hlavička pohnula zprava doleva. Takže žádná další holčička.

„Nějaký učitel?“ Tentokrát jsem si všimla, jak téměř neznatelně mrkla na Stevena. A byla jsem doma. „Dnes večer uklízíš nádobí ty, Stevene,“ prohlásila jsem.

Věnoval mi jeden ze svých výmluvných pohledů.

„Prosím,“ řekla jsem.

Nečekala jsem, že to zabere, ale v očích mého syna se najednou objevila zvláštní něha. Posbíral všechny talíře a dal pozor, aby je nepokládal na sebe, dokud nebudou opláchnuté. Dokonce se mi nepatrně poklonil, taková pitomost, ale hned jsem si vzpomněla na reverenda Corbina a na to, jak mi dnes odpoledne velkodušně pokynul na křeslo v obýváku a nabídl mi místo v mém vlastním domě.

Nabídl, zopakovala jsem si v duchu a v hlavě mi začala vířit slova jako při hře Scrabble. Nabodl. Nebodl. Nebudu. Ne. Nasrat.

Dvojčata se k Stevenovi bez větších protestů přidala, takže jsme se Soniou zůstaly u stolu samy.

„Jsi v pořádku, zlatíčko?“ zeptala jsem se a položila jí ruku na čelo. Ještě před vteřinou se moje holčička potila jako gin s tonikem, který někdo zapomněl v červenci na verandě. Teď už se trochu zklidnila. Nepotila se, ale rozhodně nebyla jako obrázek ledového klidu.

Nejhorší na tom všem bylo sledovat, jak nespouští pohled ze Stevena a jak se s každým jeho vzdalujícím se krokem pomalu dává dohromady. Bylo to nejhorší, protože už jsem věděla, z čeho má Sonia ve skutečnosti takový strach.

Nepromluvila jsem, jen jsem kývla hlavou směrem do kuchyně, kde Steven smýval z talířů zbytky hovězího a brambor a tiše si přitom něco pobrukoval.

Sonia přikývla.

Když se Stevenovi narodila jeho jediná sestra, bylo mu skoro jedenáct. Tehdy byl už téměř dost starý na to, aby se sám stal otcem, byť jen v biologickém slova smyslu. Vždycky to se Soniou uměl. Dokázal ji zaujmout i rozveselit, dovedl ji přebalit, aniž na mě pokaždé volal: „Hej, mami, má špinavou plínku!“ Jen málo teenagerů se naučí dětskou znakovou řeč, ale můj nejstarší syn se mezi ně zařadil. Sonie ještě nebyl skoro ani rok, když uměla znaky pro celý svůj svět. Jíst, pít, spát, panenku a — její nejoblíbenější — kakat. S tímhle posledním gestem si Steven často hrál. Doprovázel ho slovy, překladem jistého primitivního jazyka, systémem tak prastarým, že ho nikdo, dokonce ani doktorka Jean McClellanová, neuměl dát dohromady.

Broukal jí takovou směšně předělanou písničku, že jsem nevěděla, co si mám myslet. Patrick na sebe málem vylil ranní kávu, když ho slyšel zpívat.

Nejdřív použil nápěv „Skákal pes přes oves“, ovšem slovo skákal nahradil výrazem kakal. Pak zkoušel další a další — některé by dnes byly považovány za rasistické —, až se dostal k tomu, že přezpíval značnou část melodií od Brahmse až po Beyoncé se slovem kakání.

Ty vzpomínky mi dělaly současnost dvakrát těžší, ale nakonec jsem to řekla.

„Byl Steven dnes u vás ve škole?“

Přikývnutí.

„Chceš mi o tom vyprávět?“

Ne. Nechce.

„Takže jdem na pohádku?“ navrhla jsem.

Nechala jsem ji odejít do pokoje, jen jsem na ni ještě od stolu zavolala, aby si nezapomněla vyčistit zuby v koupelně, kterou má pro sebe od té doby, co dvojčata dorostla do věku, kdy už je vážně dobré oddělit holčičí a klučičí záchod. Patrickovy dveře ani nezavrzaly, když kolem nich jeho dcera proběhla.

Vylila jsem si všechnu zlost na Stevenovi. Možná to není nejlepší výchovná taktika, jenže jsem byla vzteky bez sebe.

„Co se dnes stalo u Sonii ve škole, Stevene?“ zeptala jsem se ho poté, co jsem Sama s Leem odeslala dívat se na televizi. Byli celí šťastní, zvlášť proto, že bez staršího bratra mohli mít dálkový ovladač chvíli pro sebe.

Steven jen pokrčil rameny a ani se na mě nepodíval.

„Ráda bych nějakou skutečnou odpověď, synu,“ oznámila jsem mu, chytila ho za rameno a přinutila ho, aby se otočil od dřezu.

Až v tu chvíli jsem si všimla malého připínáčku, který měl na límečku. Široký jen jako malíček. Stříbrný kroužek s bílou výplní, v jehož středu zářilo jasně modré písmeno C. Už jsem takové viděla.

Poprvé tehdy v té televizní grotesce, v níž tři biblí se ohánějící ženské v elegantních svetříčcích rozcupovaly Jackie Juarezovou na kousky. Ani ne o týden později už zdobil jedny z kostelových šatů Olivie Kingové, když zaklepala na naše dveře s tím, jestli náhodou nemám vajíčko navíc.

Nejspíš to měl být symbol solidarity. Umírněné modré C, které nosí jak muži, tak ženy. Oliviina dcera Julia jedno má a občas ho na někom vídám v potravinách, nebo když v čistírně vyzvedávám Patrickovy košile. Na poště jsem jednou narazila na doktorku Claudii, svou bývalou gynekoložku, a dokonce i ona jedno měla, i když mám podezření, že její volbu doplňků ovlivnil spíš její manžel než vlastní vkus. Vím, že písmeno C znamená Ctnost. Ctnostný muž, Ctnostná žena, Ctnostné dítě.

Jenže jsem vůbec nechápala, proč ho najednou nosí i můj syn.

„Kdys s tím začal?“ chytila jsem ho za límec a zeptala se ho.

Steven ze sebe mou ruku smetl jako otravný hmyz a vrátil se k oplachování nádobí a naplňování myčky. „Dostal jsem ho před pár dny. O nic nejde.“

„Dostal jsi ho? Spadl z nebe? Našel jsi ho někde u kanálu na ulici?“

Žádná odpověď.

„Tyhle odznaky se jen tak nedostávají, Stevene.“

Obešel mě, nalil si sklenici mléka a obrátil ji do sebe. „Jasně že se jen tak nedostávají, mami. Musíš si je zasloužit.“

„Rozumím. A to se dělá jak?“

V jeho hrdle skončila další plná sklenice mléka.

„Ať zbyde taky zítra na snídani. Nejsi jediný člověk v téhle domácnosti,“ upozornila jsem ho.

„Tak to bys možná měla jít koupit další láhev. Je to přece tvoje práce, ne?“

Ruka mi vylétla úplně sama, zcela bezděčně, a Steven měl rázem na pravé tváři červený otisk mojí dlaně.

Ale neustoupil ani se po mně neohnal, vlastně na facku nijak nereagoval, až na to, že si odfrkl: „No paráda, mami, fakt pěkný. Jednoho dne to bude zločin.“

„Ty smrade.“

Choval se naprosto povýšeně, čímž všechno ještě zhoršoval. „Povím ti, jak jsem si to C zasloužil. Naverbovali mě. Naverbovali, mami. Potřebovali od nás ze školy pár dobrovolníků, aby obešli dívčí školy a vysvětlili jim tam pár věcí. Souhlasil jsem. Takže poslední tři dny chodím do terénu a názorně předvádím, jak ty náramky fungujou. Hele,“ řekl, vyhrnul si rukáv a pyšně mi zamával před očima růžovou spáleninou kolem zápěstí. „Chodíme ve dvojicích a střídáme se. Všechno proto, aby holky jako Sonia věděly, co se stane.“ Jako by mě chtěl ještě jednou ponížit, vypil další sklenici mléka a olízl si rty. „A mimochodem, osobně bych ji v tom, aby tu znakovou řeč začala zase používat, nepodporoval.“

„Proč prosím tě?“ Pořád ještě jsem se snažila zpracovat, že můj syn si dobrovolně nechává dávat šoky, aby holky jako Sonia věděly, co se stane.

„Ale no tak, mami. Zrovna ty bys to přece měla chápat.“ Jeho hlas získal barvu někoho daleko staršího, někoho, koho už unavuje pořád vysvětlovat, jak se věci mají. „Znakování jde zcela proti smyslu toho, o co se tady snažíme.“

Vždyť přece přesně o to jde!

„Koukni, nemůžu ti prozradit detaily, ale pár lidí už vyvíjí nový zařízení, však víš. Něco jako rukavice. Víc bych už vážně neměl říkat.“ Napřímil se a usmál. „Snad kromě toho, že jsem se dobrovolně přihlásil k jejich testování.“

„Cože jsi udělal?“

„Říká se tomu leadership, mami. A Ctnostní muži se ho nebojí.“

Nevěděla jsem, co na to říct, tak jsem řekla první, co mě napadlo. „Pitomče!“

Steven jen pokrčil rameny. „To víš.“ Pak z kuchyně odkráčel. Prázdnou sklenici od mléka nechal stát na lince vedle papírku s nápisem kup mlíko.

Sam a Leo už stáli ve dveřích do kuchyně a zírali na mě, takže jsem si netroufla plakat.

16

Přečetla jsem Sonie pohádku na dobrou noc, lehla si k ní a počkala, až se rytmus jejího dechu zklidní natolik, abych poznala, že už spí. Pak jsem zamířila k sobě do ložnice. K nám do ložnice. Kterou jsem však měla jen pro sebe, protože Patrick byl pořád ještě zavřený v pracovně, i když už se blížila půlnoc. Takhle dlouho vzhůru zůstává jen výjimečně.

Začala jsem přemýšlet o mužích.

Když jsem ukládala dvojčata, Steven seděl před televizí, cpal se zmrzlinou a sledoval nějaký díl ze série přednášek reverenda Carla, který je nejspíš jeho novým hrdinou. Ti dva by si mohli podat ruce. Oba jsou zarytě přesvědčení, že je správné vrátit čas zpátky do doby, kdy muži byli muži a ženy ženami, kdy všichni znali své místo a všechny věci byly doprdele o tolik snazší. Glory glory haleluja. Ale nedokážu Stevena nenávidět proto, že uvěřil v takovou zvrácenost, přestože to, v co uvěřil, nenávidím z celé duše.

Jenže s ostatními muži se to má jinak.

Nedlouho po Soniiných pátých narozeninách, potom co nám nasadili na zápěstí počítadla, jsem zavolala své gynekoložce domů, vyzbrojena několika dokonale zjednodušenými otázkami osekanými až na dřeň. Sepsala jsem si je, vynechala v nich všechny spony i přívlastky, šla co nejrychleji k jádru věci. Počítadlu neunikne ani slovo. Dokonce ani šepot. Těžko říct, co jsem od ní čekala, co mi vlastně lékařka, ke které jsem chodila přes deset let, měla povědět. Možná jsem chtěla prostě jen slyšet, že taky zuří. Možná jsem jen chtěla spojence, s nímž bych mohla mlčet.

Doktorka Claudia přijala hovor, chvíli mě poslouchala a pak se jí z hrdla vydralo tiché zaskučení, načež se telefonu chopil její manžel.

„A čí vina to podle vás je?“ pustil se do mě.

Stála jsem v kuchyni a toužila mu to vysvětlit a zároveň jsem si dávala dobrý pozor, abych to neudělala, zvlášť poté, co na mě vyrukoval s obviněním, že jsme organizovaly už trochu příliš pochodů, napsaly už trochu příliš dopisů a byly už trochu příliš slyšet.

„Vy ženský potřebujete, aby vám někdo dal lekci,“ uzavřel a zavěsil.

Znovu už jsem jí nevolala, abych se zeptala, jak umlčeli ji. Jestli jí nakráčeli do ordinace nebo ji překvapili v kuchyni nebo ji naložili i spolu s jejími dcerami dozadu do nějaké dodávky a vykreslili jim budoucnost v nějaké tmavé místnosti a pak jim okroužkovali zápěstí a odeslali je zpět domů vařit, uklízet a být podporujícími Ctnostnými ženami. Poučit se.

Doktorka Claudia by si ten připínáček na límeček nikdy nedala, ne bez boje, ale vím, že ho pořád nosí. Nejspíš stejně jako její dcery. Jako Julia Kingová odvedle. Znala jsem Julii, když nosila otrhané džínové kraťasy, tílka bez ramínek, proháněla se na kole po ulici s hudebním přehrávačem na plné pecky a zpívala si za doprovodu kapely The Dixie Chicks, když mi na zahradě vyprávěla o tom, jak divně se její máma chová, a kroutila nad nesmyslností všech těch Ctnostných žvástů hlavou. Když ji pak jednou její otec přistihl, jak se mnou mluví — to mohlo být zhruba před rokem a půl — popadl ji za paži a odvlekl zadním vchodem domů.

Pořád si pamatuju, jak křičela, když ji Evan tloukl.

Vtom zavrzaly dveře Patrickovy pracovny a na chodbě se ozvaly jeho kroky. Neměl namířeno do ložnice, ale do kuchyně. Mohla jsem jít za ním, nalít nám něco pořádného k pití a říct mu, co bylo po večeři se Stevenem. Měla bych. Vím to.

A stejně jsem se rozhodla, že nepůjdu.

Patrick je třetím typem muže. Není slepě věřící a ani to není idiot, který nenávidí ženy. Je jenom slaboch. A já raději myslím na muže, kteří slaboši nejsou.

Proto — i když se Patrick v ložnici nakonec objevil a omluvil se mi — jsem se rozhodla nechat si znovu zdát o Lorenzovi.

Nikdy nevím, proč si najednou začnu představovat, že paže, které mě v noci objímají kolem pasu, nepatří mému manželovi, ale jemu. Nemluvila jsem s ním od posledního dne, kdy jsem byla na univerzitě. No a ještě kromě jedné další příležitosti, při níž na verbální komunikaci skoro nedošlo.

Vyvlékla jsem se zpod těžké paže, která přese mě visela. To gesto mi příliš evokuje vlastnictví. Je příliš posesivní. Navíc Patrickova jemná doktorská kůže porostlá ještě jemnějšími chloupky se střetávala s mými vzpomínkami a zaháněla je.

Lorenzo se už asi vrátil do Itálie. Nejsem si jistá. Od té doby, co jsem následovala hlas svého srdce a libida a vydala se za ním, uběhly dva měsíce. Dva měsíce od chvíle, kdy jsem riskovala úplně všechno jen pro trochu odpoledního povyražení.

Žádného povyražení, Jean. Lásky! připomněla jsem sama sobě.

Od začátku měl v úmyslu se po skončení své hostující profesury vrátit zpět do podpatku italské boty, jak se tomu kraji říká. Chyběla mu italská kuchyně, moře, pomeranče a broskve dozrávající v bohaté vulkanické půdě do velikosti Slunce. A jeho jazyk. Náš jazyk.

Patrick se vedle mě trochu zavrtěl a já vyklouzla z postele. V kuchyni jsem ze skříňky vyndala starou moka konvičku, napěchovala do ní mletou kávu, do spodní části nalila vodu a postavila ji na mírný oheň. Bylo skoro pět ráno. Věděla jsem, že už neusnu.

Mohlo to celé začít právě kávou? Nebo za to mohla italština? Najednou mě polilo zároveň horko a chlad.

Lorenzo míval v pracovně malý vařič na elektřinu s jedním hořákem, jaké najdete v garsonkách nebo v levných motelech. Mezi ním a hromadou knih o sémantice stávala plechovka kávy. Skutečné kávy, ne toho mletého prášku, kterým byla vybavená profesorská kuchyňka. Sešli jsme se, abychom společně probrali posun v mé práci o vybavování si pojmů u pacientů s anomií. Z nějakého důvodu pro mě tihle pacienti představovali téměř neřešitelný problém. Jejich neschopnost vybavit si přesné názvy i nejběžnějších předmětů, přestože je dokázali detailně popsat, vrátila můj výzkum zpět na začátek. Musela jsem tehdy do konce měsíce vyplodit nějakou pozitivní zprávu. V opačném případě bych se musela rozloučit s grantem a zamávat své habilitaci.

Lorenzo tehdy postavil na kávu a společně jsme si prošli nejnovější skeny. A tak, mezi EEG, MRI a italskou kávou, to celé začalo.

První, čeho jsem si všimla, byla jeho ruka, když do malého šálku naléval pravou černou kávu. Jeho tmavá pokožka neměla s Patrickovou dorůžova vydrbanou kůží vůbec nic společného. Měl ulomený nehet a na bříškách dlouhých štíhlých prstů mozoly.

„Hrajete na kytaru?“ zeptala jsem se ho.

„Na mandolínu,“ upřesnil. „Na kytaru jen trochu.“

„Na mandolínu hrával můj táta. A máma si k tomu zpívala. My všichni. Nic světoborného, jen klasické lidové písničky. Torna a Surriento, Core ’ngrato a tak podobně.“

Rozesmál se.

„Co je na tom k smíchu?“

„Americká rodina, jak si zpívá Core ’ngrato.“

Tentokrát bylo na mně, abych se zasmála. „A co vás vede k domněnce, že jsem Američanka?“ Až na to, že tak jsem to neřekla. Řekla jsem to italsky.

Tak jsme se scházeli, u něj v pracovně s vařičem a malou konvičkou na kávu. A když jsem tu studii o anomii dokončila a zajistila si tak poněkud nejistou budoucnost na další semestr, scházeli jsme se dál.

„Přivezl jsem ti kousek Itálie,“ řekl mi jednou po jarních prázdninách, nedlouho po návratu z návštěvy své rodiny. To už jsme spolu nemluvili napůl anglicky a napůl italsky, ale nefalšovanou neapolštinou a z Lorenzovy kanceláře se stala kontinentální oáza. Plná caffé, hudby a křupavých domácích sušenek taralli, které si s sebou nosíval vždycky v pondělí, potom co se celý víkend mořil s babiččiným receptem.

Posunul ke mně po stole předmět zabalený v novinovém papíře.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Trocha hudby, Gianno. Otevři to.“

Poslechla jsem. Uvnitř jsem našla malou vykládanou dřevěnou krabičku, celou naleštěnou, ozdobenou motivem růže s pěti okvětními lístky. Hudbu mi ničím nepřipomínala, dokud se k ní Lorenzo nenatáhl a nestiskl její víčko prstem.

Pořád si vybavuju, s jakou opatrností ho nadzdvihl. Jako novomanžel, který přetahuje své novomanželce krajkovou sukni přes kolínko, připraven zaháknout prst do podvazku. Smyslný pohyb s nádechem něhy díky jeho citlivosti.

Tehdy poprvé jsem si představila jeho dlaň na své kůži, jednoho obyčejného pondělí v jeho knihami zaskládané pracovně, s hrací skříňkou zpívající Torna a Surriento a moka konvičkou, v níž už bublala sladká černá káva.

Lorenzo není ani věřící, ani mizogyn, ani zbabělec. Lorenzo je kapitola sama pro sebe, skrytá hluboko ve slastném temném koutu mé mysli.

17

Steven se probudil jako první a vypadl z domu ještě dřív, než jsme se já nebo Patrick vyhrabali z postele. Dvojčata se ve vzácném záchvatu samostatnosti oblékla, přestože barevné sladění jejich oblečení mělo jisté rezervy, a nalila si zbytek mléka do misek naplněných až po okraj barevnými kuličkami cukru, po kterých se jim zkazí zuby. Leo měl svetr naruby a Sam si toho všiml. Ani jeden toho nad cereáliemi moc nenapovídal.

„Včera večer to byla jen obyčejná hádka,“ řekla jsem.

„Je divný, když mluvíš, mami,“ poznamenal Leo.

Asi ano, když za sebou mám už rok mlčení.

Ve chvíli, kdy se v kuchyni objevil i Patrick, který vypadal, že toho naspal ještě míň než ve skutečnosti, byla už dvojčata na cestě na autobus a já právě oblékala Soniu a soukala jí hubenou ruku do bundy. Zastavila jsem se prsty u jejího červeného náramku, ale její drobná ručička sebou hned cukla a vytrhla se mi.

„Je mi líto, žes to včera musela vidět. Stevena.“

Přikývla, jako by to mrzelo i ji.

Vyrazily jsme spolu na autobus, stejně mlčenlivé jako všechny ostatní dny školního roku. Sice jsem teď směla mluvit, ale neměla jsem ponětí, jak toho využít, jak zlepšit dceři život, i kdyby jen na chvilku.

„Už žádné noční můry?“

Zavrtěla hlavou. Jistěže se jí tuhle noc nic nezdálo, ne potom, co jsem jí do kakaa přimíchala malou dávku prášku na spaní. Patrick o tom neví. A nejsem si jistá, že mu o tom vůbec řeknu.

„Buď ve škole hodná,“ řekla jsem a pomohla jí nastoupit do autobusu.

Buď ve škole hodná, taková hovadina.

Představila jsem si dceru ve školní lavici. Ve staré lavici se zásuvkou na knížky a veselé propisky s nápisy Hello Kitty, v níž se později začnou skrývat i tajné vzkazy typu Líbí se ti Tommy? Myslím, že ty jemu jo! V té s umakartovým povrchem, do kterého si člověk vyškrábával srdíčka nebo iniciály nebo jen zasněně přejížděl prsty po čárách, které tam vytvořil nějaký kluk nebo nějaká holka z vyššího ročníku, a přitom přemýšlel nad tím, jestli se BL s KT nakonec vzali nebo jestli učitel matematiky není ve skutečnosti nějaké prasečí monstrum s ospalky v očích. Představila jsem si linkované sešity na psaní slohovek, které se postupem času tenčily ruku v ruce s tím, jak se zadání esejů měnila z Co jsem dělal v létě o prázdninách na Srovnejte hlavní motivy Hamleta a Macbetha. Představila jsem si všechny ty obyčejné drobnosti, o kterých jsme si nikdy nemysleli, že můžou zmizet.

Ale co se učí naše holčičky dnes? Trochu sčítání a odečítání, hodiny a přinášet změnu. Počítání je důležité. To se učí jako první. Od jedničky do stovky.

Když Sonia na podzim nastoupila do školy, konal se pro rodiče den otevřených dveří. S Patrickem jsme se ho zúčastnili. Stejně jako ostatní. Já jsem nikdy oznámení, které škola zaslala tatínkům — nebo dědečkům, pokud nějakou holčičku dřív vychovával pár stejného pohlaví — neviděla. Rodiny se dvěma tatínky nebo dvěma maminkami už samozřejmě neexistují. Všechny děti z takových rodin byly přemístěny na výchovu k nejbližšímu mužskému příbuznému. Ke strýčkovi, dědečkovi, staršímu bratrovi. Do doby, než jejich biologičtí rodiče uzavřou přirozený sňatek. Zajímavé. I dřív se hojně mluvilo o léčbě homosexuality a konverzních terapiích, ale nikdo nikdy nedostal ten blbuvzdorný nápad, jak gaye a lesbičky snadno umravnit. Sebrat jim děti.

Domnívám se, že účast na dni otevřených dveří byla povinná, přestože Patrick to tak neřekl. Jen na mě naléhal, že si to zařízení musím jít prohlédnout, protože prý má to nejmodernější vybavení.

„Nejmodernější?“ zapochybovala jsem tehdy nahlas poté, co jsem si zkontrolovala stav počítadla na zápěstí.

O tom jsme se zhruba hodinu nato přesvědčili.

V Soniině škole se stále ještě nacházely třídy s lavicemi a projekčními plátny. Nástěnky byly plné výkresů. Tady obrázek rodinného pikniku, tamhle muže v obleku s kufříkem, tam ženy se slamákem na hlavě, sázející do záhonku fialové kytičky. Děti ve školním autobuse, holčičky hrající si s panenkami, chlapečci v baseballových dresech. Nikde žádné knihy, ale ani jsem nečekala, že bych je tam viděla.

Nebyli jsme ve třídě dlouho a už si pro nás přišli učitelé, každý s malým modrým připínacím C na límečku, aby si nás rozdělili a provedli nás po budově.

„Tady si můžete prohlédnout učebnu šití,“ oznámil nám vedoucí naší skupiny, otevřel dvoukřídlé dveře a zavedl nás do místnosti. „Jakmile jsou holčičky dost velké na to, aby dokázaly pracovat se strojem, aniž by se píchly jako Šípková Růženka,“ zasmál se vlastnímu vtipu, „dostane každá k dispozici vlastní digitální Singer. Jsou to opravdu úžasné mašinky,“ dodal a pohladil jeden z šicích strojů, jako by to byl nějaký domácí mazlíček. „A teď, kdybyste mě následovali, budeme moct nahlédnout do našich kuchyní a poté se vydáme k záhonkům.“

Bylo to celé jedna velká přemrštěná a zhulená rodinná výchova, nic moc víc.

Když autobus odjížděl, ještě jsem Sonie zamávala. Čekal ji den strávený ve třídě spolu s dalšími pětadvaceti prvňáčky, samými holčičkami. Bude poslouchat pohádky, procvičovat si čísla, pomáhat starším studentkám v kuchyni vykrajovat sušenky nebo připravovat těsto na křehké koláče. Tak to ve škole chodí dnes. A ještě nějakou dobu bude. Možná už navždycky.

Paměť je zrádná věc.

Závidím své jediné dceři. Nemá vzpomínky na život před kvótami ani na to, jak vypadala škola předtím, než k moci nastoupilo Hnutí Ctnosti. Dá mi dost práce vybavit si, kdy jsem na jejím křehkém zápěstí naposledy viděla vyšší číslo než čtyřicet. Samozřejmě kromě noci přede dvěma dny, kdy jsem sledovala, jak se číslice překotně blíží ke stovce. Pro nás ostatní, pro mé bývalé kolegyně a studentky, pro Lin, pro kamarádky ze čtenářského klubu, pro mou bývalou gynekoložku, pro paní Rayovou, která už nikdy nenavrhne žádnou další zahradu, jsou vzpomínky to jediné, co máme.

Neexistuje způsob, jakým bych mohla zvítězit, ale existuje způsob, jak se cítit jako vítěz.

Během minuty, kterou trvá přejít ulici a vyběhnout do schodů ke dveřím našeho domu, jsem se rozhodla.

Patrick měl doma zapnutou televizi. Reverend Carl právě pořádal tiskovou konferenci. Sál v Bílém domě vypadal stejně jako dřív, až na to, že v něm nebyly žádné ženy, bylo tam jen moře tmavých obleků a kravat. Všichni novináři mlčky přikyvovali a poslouchali, co nového jim reverend Carl sdělí o stavu Bobbyho Myerse.

„Spojili jsme se s někým, kdo může pomoct,“ prohlásil Carl.

Sálem se ihned rozlehly otázky S kým?, Kde?, Vynikající zpráva! Patrick se na mě podíval. „Tím myslí tebe, zlato, máš svou práci zpátky.“

Ale já nechci zpět do práce. Rozhodně ne kvůli Bobbymu Myersovi, kvůli prezidentovi ani kvůli kterémukoli z těch mužů v sále.

Reverend Carl se uchýlil ke svému obvyklému gestu a sepjal dlaně k sobě, jako by se snažil vyfouknout matraci. Nebo rozmáčknout nějaký měkký předmět. „Teď mě všichni poslouchejte. Přístup, který jsme zvolili, je sice trochu nekonvenční, možná i maličko radikální, ale přesto jsem si jist, že doktorka Jean McClellanová se pro tento úkol hodí nejlépe. Jak mnozí z vás vědí, její práce na léčení…“ — podíval se do svých poznámek, aby nespletl termín — „fluentní afázie, jinak známé jako Wernickeova afázie, byla průlomová. Jistě, její výzkum byl dočasně pozastaven, dokud se vše neusadí, ale chtěl bych zde prohlásit…“

Musela jsem televizi vypnout. Ani trochu mě nezajímalo, co má reverend Carl na srdci. A nikdy mě to zajímat nebude. „Neudělám to,“ oznámila jsem Patrickovi. „Takže než půjdeš do práce, asi to reverendovi zavolej.“

„A co mu mám říct?“

Podívala jsem se na své zápěstí, nezatížené spáleninou ani stříbrným okovem. „Prostě mu řekni, že jsem to odmítla.“

„Jean. Prosím. Víš, co se stane, pokud nebudeš souhlasit.“

Možná za to mohl způsob, jakým to řekl. Možná pohled v jeho očích. Ten unavený, ubitý výraz, jaký nasadí štěně, když neposlechne a páníček ho potrestá. Možná jen zápach mléka a kávy, který podbarvoval jeho dech. Nebo možná kombinace všech těch tří skutečností dohromady, nevím, ale v tu chvíli, v domě, kde byly počaty všechny naše čtyři děti, jsem si uvědomila, že už ho nemiluju.

Jestli jsem ho vůbec kdy milovala.

18

Dnes k nám dorazil reverend Carl sám. Oblek měl stejně jako včera z luxusní uhlově šedé vlny, ale tentokrát dvouřadý. Spočítala jsem si, kolik na něm má knoflíčků. Tři nalevo, tři napravo, čtyři na každém rukávu. Ty se o pár milimetrů překrývaly. Když můj tatínek míval galanterii, říkával jim líbací knoflíčky. Znak obleku ušitého na míru. Ty reverendovy navíc nesloužily jen jako ozdoba, ale byly stále funkční, čehož reverend využil a nechal si poslední rozepnutý. Nejspíš chtěl, aby celý svět viděl, jak vytříbený má vkus.

To Lorenzo se takhle nikdy nevytahoval.

Když jsme spolu jednoho odpoledne pili kávu, myslím, že to bylo přede dvěma lety, v zimě, a snažili jsme se prokousat dalším problémem v projektu Wernicke, nešťastnou náhodou jsem mu umazala rukáv od saka inkoustem z pera, takže mu na šedé látce vznikla malá, ale ošklivá kaňka.

„To nech,“ mávl rukou.

„Hned jsem zpátky.“

Tehdy jsem mívala v kanceláři lak na vlasy. Tím tehdy myslím od té doby, co jsem s Lorenzem začala spolupracovat. Dřív bych se s něčím podobným neobtěžovala, většinou jsem nechávala své tmavé lokny, které jsem zdědila po matce, aby si dělaly, co chtějí. Toho odpoledne jsem však shodou okolností měla v zásuvce schovaný profesionální lak značky Paul Mitchell, pilníček na nehty, štipky na kůžičku a pohotovostní kufřík s make-upem. Jen pro případ, že by Lin svolala nějakou nečekanou schůzku k projektu.

Takové ty věci, které my ženy potřebujeme.

Poté co jsem mu skvrnu od inkoustu posprejovala lakem a trochu vyčistila, přejela jsem prstem po vodopádu knoflíčků na rukávu. Když jsem se jich dotkla, jen zacinkaly. „Líbací knoflíčky,“ hlesla jsem. „Ty už jsem nějakou dobu neviděla.“ Tatínek říkal, že tak se knoflíčky šijí jen v Itálii.

Tak se to stalo. Stačila jedna dětinská poznámka o vzpomínce z dětství a Lorenzo kopl nohou do dveří, zabouchl je a začal mě líbat.

Tehdy mi bylo krásně, jenže teď jsem byla u nás doma v obýváku. S Patrickem a reverendem Carlem, který měl oba poslední knoflíčky rozepnuté.

„Doktorko McClellanová, doufali jsme, že…“ spustil reverend Carl a toužebně přitom hleděl na můj hrnek kávy.

Nenabídla jsem mu ani jsem ho nenechala domluvit. „Jenže já do toho nepůjdu.“

„Mohli bychom vám zvýšit plat.“

Patrick šlehl očima nejdřív po něm a pak po mně.

„My to zvládneme,“ prohlásila jsem a usrkla kávu. Zvykla jsem si klást aspoň malý odpor, jako tehdy, když jsem pro Soniu vybrala krvavě rudé počítadlo.

V jeho hlase nebylo žádné zoufalství, žádná prosba. Jen koutky rtů se mu nepatrně pozvedly, když řekl: „A co kdybych vám nabídl nějaké další výhody?“

Okamžitě jsem spatřila sebe samu v nějaké zapadlé místnosti, špinavé a holé, bez oken, se zvukově izolovanými stěnami a skvrnami od potu na podlaze, v níž mi dělají společnost výhradně muži se zapadlýma očima, kteří plní rozkazy typu: „Trochu přidejte na síle,“ nebo „Dejte jí chvilku na rozmyšlenou,“ a „Takže začneme znovu.“ Dalo mi neskutečnou práci sebou netrhnout, dál se mu dívat do očí a předstírat klid. „Jako například?“

Reverend se usmál trochu víc. „Tak například bychom mohli zvýšit denní kvótu vaší dceři. Řekněme na sto padesát slov? Ne. Na dvě stě.“

„Mohl byste ji klidně nechat zvýšit na deset tisíc, reverende. Ona stejně nemluví.“

„To mě mrzí,“ řekl, nic v jeho hlase však nenaznačovalo, že by snad cítil smutek. Vždyť přesně tohle chtěl. Sladké ženy a dívenky. Starší generace je třeba ovládat silou, ale v době, kdy bude mít děti Sonia, se sen reverenda Carla Corbina o Ctnostných ženách a mužích stane každodenní realitou. Za to ho nenávidím.

„Ještě něco jiného?“ zeptala jsem se.

Patrick po mně šlehl pohledem, ale mlčel.

A reverend Carl vyndal z kapsy tenkou kovovou krabičku. „V tom případě vám nejspíš budu muset znovu nasadit tohle.“ Výrazem tohle se odkazoval na úzký černý náramek skrývající se v krabičce.

„Ten není můj,“ upozornila jsem ho. „Můj je stříbrný.“

Další úsměv, ale tentokrát reverendovi dosáhl až k očím. „Nový model,“ sdělil mi. „Uvidíte, že funguje stejně jako váš předcházející náramek, jen má dvě funkce navíc.“

„Jaké? Vestavný miniaturní bič?“

„Jean!“ okřikl mě Patrick, ale já si ho nevšímala.

„Nic takového, doktorko McClellanová. První funkce navíc se týká sledování zdvořilosti.“

„Čeho?“

„Považujeme to jen za takové jemné napomenutí, nic víc. Stačí, když budete mluvit slušně, a všechno bude fungovat jako dosud. Žádná sprostá slova, žádné rouhání. Pokud vám něco uklouzne, tak se stalo, ale za každý přestupek se vám denní kvóta slov sníží o deset. Na to si zvyknete.“

Cítila jsem se asi jako Cartman ze seriálu Městečko South Park v dílu, v němž mu do hlavy implantují čip, který mu dá elektrický šok pokaždé, když řekne sprosté slovo. Což je vzhledem k tomu, že se bavíme o South Parku, v podstatě pořád.

„Druhá funkce už od vás bude vyžadovat trochu více snahy,“ poklepal reverend na červené tlačítko na straně náramku. „Jednou denně, v čase, který si sama zvolíte, stisknete tohle tlačítko a namluvíte do náramku krátký text. Tady je mikrofon,“ ukázal na druhou stranu, naproti červenému tlačítku. „Doufáme, že tohle cvičení pomůže lidem…“

„Ženám,“ přerušila jsem ho.

„Ano. Ženám. Doufáme, že vám pomůže trochu se naladit a porozumět základním principům.“

„Jak?“

Tentokrát sáhl do náprsní kapsy a vyndal z ní přeložený papír, rozložil ho a odhalil text psaný na počítači. „Toto do mikrofonu jednou denně přečtete. Než začnete, je třeba červené tlačítko dvakrát stisknout. A až skončíte, tak znovu. Do denní kvóty se to nebude započítávat.“

„Co se nebude započítávat?“ Poněkud mi vyschlo v ústech. Znovu jsem se napila kávy. Už vystydla.

Reverend Carl mi papír podal. „Co kdybyste to rovnou přečetla, zatímco budu nový náramek ladit na váš hlas? Zabijeme tak dvě mouchy jednou ranou.“

První slova, která jsem přečetla, byla napsána tučným modrým písmem hned nahoře.

VĚŘÍM, že stvoření muže i ženy bylo záměrnou a blahodárnou součástí moudrého Božího plánu a že muži i ženy byli stvořeni, aby odráželi obraz Páně rozdílnými, vzájemně se doplňujícími způsoby.

„Tohle číst nemůžu,“ prohlásila jsem.

Reverend Carl se podíval na hodinky. „Za hodinu mám schůzku ve městě, doktorko McClellanová. Pokud se nám nastavení nepodaří dokončit společně, budu sem muset poslat někoho, kdo to dodělá.“

Hned jsem si představila Thomase v tmavém obleku, s tmavou pletí a ještě temnějšíma očima. Toho, který mi včera ráno počítadlo sundal. Muže, kterého jsem už jednou předtím viděla. Před rokem, když si na nás muži poprvé došlápli.

Toho dne jsem zrovna informovala plný přednáškový sál o pokrocích, kterých náš tým dosáhl, když se tam najednou objevily dvě desítky uniformovaných mužů s páskou označenou prezidentskou pečetí na levé paži a černočernými zbraněmi v pravé ruce. V té vteřině, kdy jsem zalapala po dechu, můj projektor zhasl a na bílém plátně za mnou zůstaly jen vytrácející se stíny vzorečků.

Začalo to. Ta strašná, nemyslitelná věc, před kterou mě Patrick jen pár dnů předtím varoval.

Prezidentovi muži rozdělili přítomné podle pohlaví, muže poslali pryč a nás ostatní — zhruba padesátku studentek a profesorek, některých stálých, jiných hostujících — nahnali do řady a začali odvádět prázdnými chodbami. Lin vyjádřila svůj odpor jako první.

Thomas se na ni vrhl jako jaguár na kořist a pohrozil jí černočerným mučicím obuškem.

Vzápětí se drobná postava Lin Kwanové celá ohnula a sesula k zemi, beze slova, z úst jí unikl jen vysoký bolestný sten. Pět z nás se k jejímu tělu zhroucenému na podlaze rozběhlo, za což nás prezidentovi muži odměnili několika ranami. A ty, které se ani pak nedaly odradit, omráčili taserem. Jako neposlušnou zvěř. Jako krávy. Jako domácí mazlíčky.

Tím chci říct jen to, že k ničemu z toho nedošlo bez boje.

„Nuže, doktorko McClellanová?“ pohlédl na mě reverend Carl. V ruce už držel telefon, dlouhý prst připravený stisknout tlačítko Odeslat a povolat muže, jemuž se sice nedostávalo šarmu, zato ovládal množství přesvědčovacích taktik.

„Fajn, já to přečtu,“ procedila jsem s nadějí, že ta strašná slova nějak odříkám, aniž by mě celou pohltila.

Tak jsem začala.

Než jsem se dostala zhruba do půlky, Patrick už zesinal jako mrtvola. Reverend Carl přikývl pokaždé, když jsem do náramku přečetla jeden bod.

„Jako ženy jsme povolány k tomu, abychom muže utvrzovaly a podporovaly v jeho snaze projevit božskou maskulinitu, abychom jej ctily a žily podle Bohem ustanoveného řádu, který muže učinil nadřazeným jak doma, tak v církvi.“

Přikývnutí.

„Když poslušně přijímáme tuto mužskou nadřazenost jak doma, tak v církvi, jsme živým příkladem šlechetné pokory, která zrcadlí Kristovu pokoru před jeho nebeským Otcem.“

Přikývnutí.

„Boží plán pro obě pohlaví nekončí jen manželstvím. Všechny ženy, ať už vdané či nikoli, mají být vzorem ženskosti ve všech svých vztazích, mají jednat skromně, vnímavě a vždy s jemností ducha.“

Přikývnutí.

„Budu se snažit velebit Boha pěstováním ctností čistoty, skromnosti, mírnosti, trpělivosti a lásky.“

Přikývnutí.

„Budu ctít posvátnost, čistotu i trvalost manželského slibu… ať už svého nebo druhých.“

Přikývnutí.

Doufám, že Patrick si mou krátkou odmlku vyložil jako znamení mého nepohodlí.

Když jsem se dostala až na konec stránky, reverend Carl znovu přikývl a dvakrát stiskl červené tlačítko. „Výborně, paní McClellanová.“ To paní vyslovil se zvláštním důrazem. „Ujmeš se té cti, Patricku?“

Patrick sebou trhl a odložil hrnek netknuté kávy na stůl tak prudce, až ji trochu rozlil. Pak si od reverenda Carla převzal tu úzkou černou věc, obepnul mi ji kolem ruky a secvakl zapínání.

Tak jsem přišla o hlas, podruhé. S cvaknutím, které znělo jako výbuch bomby.

19

Myslím, že jsem si vypěstovala nadlidsky citlivý sluch.

Když jsem odpoledne čekala, až se v zatáčce objeví Soniin školní autobus a doplazí se k našemu domu, slyšela jsem snad každičký zvuk. Nejen ty, na které jsem zvyklá. Nejen reportéry plkající o politice v přenosné televizi v kuchyni. Nejen Paula, Johna, George a Ringa zpívající z reproduktorů, že by mě chtěli držet za ruku. Nejen zvuk svého vlastního hlasu, který zpíval, připouštím, že špatně, spolu s nimi. Slyšela jsem i mlaskání těsta, které jsem zadělávala, ohlušující vrčení lednice, vysokofrekvenční bzučení Patrickova počítače zamčeného za dveřmi jeho pracovny. Slyšela jsem tlukot vlastního srdce. Klidný, neustávající.

Konečně jsem zaslechla i motor, díky Dopplerovu jevu čím dál hlasitější, blížícího se školního autobusu. Ta tři slova, která Sonie řeknu, až ji uvidím, jsem měla naplánovaná už dopředu. Mám tě ráda. Později jí toho budu moct říct víc, tohle bude prozatím stačit.

Odložila jsem těsto do skleněné mísy, aby podruhé vykynulo, a otřela si zbytky mouky z prstů utěrkou. Měla jsem si před zaděláváním sundat prstýnek, ale zapomněla jsem. Pak jsem si přilepila na tvář úsměv. Ne tak široký jako klauni, nechtěla jsem vypadat jako maškara. A potom jsem se vydala ke dveřím.

Sonia vyskočila z autobusu, zamávala řidiči, panu Benjaminovi, který pak vyrazil k další zastávce, a přeběhla těch pár metrů mezi zastávkou a naším dvorkem jako adrenalinem nabitá šelma. Většinou bývá klidná a rozvážná, ale dnes odpoledne jako by poskakovala, jako by byla celá nedočkavá. Když se mi moje holčička vrhla do náruče, úplně zářila nadšením. Papír, který držela v pravé ruce, mě škrábl na levém uchu. Heboučkou tvářičku měla celou ulepenou od čokolády.

„Mám tě ráda,“ řekla jsem. Cvak, cvak, cvak. Sama jsem svá slova ještě skoro ani nezaregistrovala, když se mi Sonia z objetí vytrhla.

„Vyhrála cenu!“ vypískla, vrazila mi papír do ruky, ukázala si na pusinku a mlsně si ji olízla. Když jsem se na ni maličko zamračila, třikrát si ukazováčkem ukázala na kousíček zaschlé zmrzliny v koutku úst. Odtáhla jsem jí ruku dál od obličeje a zavrtěla hlavou. Občas ještě zapomíná na kamery.

A na Stevena.

Znovu si ukázala na rty, jak se zoufale snažila přenést mou pozornost na zaschlou čokoládu, a já ji znovu chytila za ručičku a tentokrát ji stiskla v dlani. Pár vteřin ukazování a gestikulace v klidu domova nevadí, pokud se z toho nestane zvyk. Ale z pouhé představy, že to udělá třeba jen jednou na veřejnosti, mi naskakovala husí kůže. Nebo ještě hůř, pokud by Sonia gestikulovala před Stevenem, tím zatraceným špionem v akci. Stiskla jsem jí prstíčky trochu silněji a ve druhé ruce jsem otočila obálku, kterou dcera přinesla domů.

Adresovaná panu Patrickovi McClellanovi. A samozřejmě zapečetěná.

Což nás obloukem vrací zpět k mým třem slovům za den, pokud nepočítáte seznam přísad na sáčku s moukou a zelený nápis na displeji mikrovlnné trouby Váš nápoj je připraven, který se na ní rozzářil poté, co jsem si v ní znovu ohřála kávu.

„Proč?“ zeptala jsem se, odvedla Soniu dovnitř a snažila se ignorovat další pulz, který jsem ucítila na zápěstí. „Opatrně se slovy.“ Tohle byl složitější rozhovor, než spolu většinou vedeme, jenže jsem umírala touhou zjistit, s jakými novinkami se má holčička vrací domů. Zároveň jí však zoufale musím zabránit v tom, aby toho namluvila příliš. Ještě jsem nezkontrolovala její počítadlo.

Zatímco jsem nám oběma chystala hrnek kakaa, což je takový náš tichý odpolední rituál, Sonia si vyskočila na barovou stoličku, natáhla ke mně levou ruku a zvolala to uši rvoucí slovo. „Nejmíň!“

Cože?

Pak jsem se podívala na její počítadlo. Ve škole jim říkají náramky. Stejně jako u doktora nebo v reklamách, které běží před začátkem filmů. Navlhčila jsem kuchyňskou utěrku a stírala jí z pusinky čokoládu, což byla nejspíš cena pro vítěze, jenže Sonia si vzápětí udělala kolem rtů knírek od kakaa. Přesně nad tím jsem uvažovala. Nad reklamami na přístroj dávající elektrické šoky, aby vás umlčel. Vyberte si barvu podle svého gusta, klidně přidejte nějaké třpytky nebo proužky. Existuje i takový, který se barevně přizpůsobí vašemu oblečení, pokud vám záleží na tom, abyste byla dokonale sladěná. A pro mladší nositelky existuje na výběr celá řada různých vzorů s kreslenými postavičkami včetně jejich charakteristických zvuků.

Stojí neskutečné úsilí nezačít proklínat muže, kteří je vyrábějí, nebo prodejce a jejich ohavnou snahu přesvědčit nás, že máme vůbec nějakou možnost volby. Předpokládám, že pokud se věci vůbec někdy vrátí do normálu, uchýlí se muži k otřepané frázi: Jen jsem plnil rozkazy.

Kde jen jsme to už slyšeli?

Najednou jsem nemohla v kuchyni zůstat. Nemohla jsem se dívat na svou holčičku, jak usrkává kakao a hypnotizuje bílou obálku ležící na kuchyňské lince, jako by v ní byla zasraná Kongresová medaile cti. Tak jsem se vydala jinam. Pokusila jsem se představit si Soniu na hřišti, jak skáče gumu a hraje různé slovní hry, jak si zpívá dětské písničky a hihňá se pokaždé, když se v nich objeví nějaký peprnější výraz. Jak se tiskne ke svým kamarádkám, aby si mohly šuškat o novém klukovi ve třídě, jak píše milostný vzkaz nebo přání na papírek a skládá z něj Nebe peklo ráj. Jak říká tisíce zcela zbytečných, a přesto nevyčíslitelně cenných slov dřív, než zazvoní na první hodinu.

Najednou jsem zdálky zaslechla zvuk dalšího motoru. Blížil se a řval čím dál víc, až mě z mého denního snění vytrhl. Aspoň že se Patrick vrací dřív než kluci. Neměla jsem mu sice co říct, ale potřebovala jsem s ním být sama. Potřebovala jsem vidět, co se skrývá v dopise, který Sonia přinesla.

I když vlastně nepotřebovala. Přes kuchyňský ostrůvek jsem viděla to otřesné, naprosto přesné číslo, které svítilo na jejím počítadle.

Vyhrála cenu! řekla. Nejmíň!

Věděla jsem, o co se její škola snaží. Věděla jsem to proto, že na počítadle kolem jejího zápěstí svítilo číslo tři.

Moje dcera ve škole za celý den nepromluvila ani slovo.

20

Měla jsem pravdu. Jednalo se o soutěž.

Ten dopis, který Patrick otevřel a přečetl mi ho, nám s velkou radostí oznamoval začátek nové měsíční soutěže pro všechny studentky ŠCD 523. To ŠCD je zkratka pro školu Ctnostných dívek. Chlapci samozřejmě chodí na ŠCCH, Steven na střední a Sam s Leem na druhý stupeň základní. Dívky takhle nerozdělují, možná proto, aby lépe naplnili jedno z předsevzetí svého manifestu. Že starší ženy by měly jít mladším příkladem a pomáhat je formovat. Nebo možná proto, že se jim nechce zdvojnásobovat počet digitálních šicích strojů a zahrádkářského vybavení.

„Začnou denní soutěží,“ oznámil mi Patrick, vzal si z lednice pivo a posadil se na barovou stoličku naproti mně. Na alkohol bylo ještě brzy, ale nic jsem neřekla. „Z každé třídy vyberou dívku s nejnižším,“ řádně si přihnul z láhve, „počtem slov na počítadle a ta vyhraje zmrzlinu.“

Takže to je přesně tak, jak jsem čekala.

Ale Patrick pokračoval. „Na konci každého měsíce všechna čísla sečtou a…“

„Slova,“ přerušila jsem ho. Černý náramek na mém zápěstí jednou zavibroval.

„Ano. Slova. A vítězka z každé třídy dostane něco… jak to tu píšou… tady je to. Vhodný dárek pro danou věkovou skupinu. Mladší holčičky dostanou panenku, ty trochu starší nějakou hru a ty, kterým je víc než šestnáct, make-up.“

Paráda. Vymění jejich hlasy za zbytečnosti.

Nejhorší na to všem bylo, že se Patrick usmíval.

„To už stačí,“ prohlásil. „Stejně na tom nezáleží.“

„To teda sakra záleží.“ Přístroj na mém zápěstí čtyřikrát zavibroval a já mohla jen sledovat, jak se z čísla čtyřicet šest stává padesát. Pak z něj vyšel zvuk podobající se skřeku nějaké nemocné žáby a z padesáti se rázem stalo šedesát. Aha. Sakra odteď do mého slovníku zjevně nepatří. Tolik k všeobecnému povědomí o nevhodných slovech. Kéž bych jen věděla, proč Patrick pořád tak září.

Jako by mi četl myšlenky. Najednou odešel z kuchyně do chodby, přinesl si kufřík a položil ho na ostrůvek mezi námi. „Dárek od prezidenta, zlato,“ řekl mi, když z koženého kufříku vyndal obálku, v jejímž pravém horním rohu se třpytil znak prezidentské pečeti. V levém, kde by za běžných okolností byla známka, stříbrně zářilo vyražené velké tiskací C, vzor pro Stevenův nový doplněk.

My o vlku… a kluci se v tu chvíli vrátili domů.

Jako první do kuchyně vpadli Leo se Samem, dali mi na pozdrav pusu a namířili si to nejkratší možnou cestou ke skříňce se sladkostmi. Steven, soustředěnější než obvykle, jen zabručel: „Čau, tati, čau, mami,“ a otevřel lednici.

Určitě hledal mléko, které jsem samozřejmě zapomněla koupit.

„Bezva,“ procedil při pohledu na poslední kapku mléka v kartonové krabici. Zjevně ho překvapilo, že jsem nepřispěchala s žádnou odpovědí, ale pak si všiml nejnovějšího doplňku mého šatníku. „Tys dostala novej model! Paráda. Julia už ho má taky, jenom fialovej se stříbrnýma hvězdičkama. Dostala ho dneska. Ukázala mi ho, když jsem se vracel od autobusu.“

To, co k synovi cítím, není nenávist. Není to nenávist, není to nenávist, není to nenávist.

Až na to, že právě teď ho tak trochu nenávidím.

„Otevři ten dopis, Jean,“ připomněl mi Patrick.

Prezident Myers byl dnes už zase v televizi. Jako by tam byl pořád. Věčně vykládal něco o nových plánech, které pro naši zemi má, nebo o tom, o kolik jsme na tom teď líp než dřív. Ekonomika roste. Jenže ne v podobě zvyšující se kupní síly naší domácnosti, jak mi připomíná rozbitá klimatizace. Nezaměstnanost klesá. Jen pokud neberete v potaz nějakých sedmdesát milionů žen, které přišly o práci. Všechno je skvělé a v pořádku.

Ale když dnes prezident odpovídal na dotazy novinářů, všechno zdaleka tak růžové nebylo.

„Někoho najdeme,“ opakoval. „Ať to stojí cokoli, najdeme někoho, kdo dokáže mého jediného bratra vyléčit.“

Ty máš teda sakra odhodlání, pomyslela jsem si. Nepatrný úsměv na rtech Anny Myersové mi říkal, že přesně to stejné si myslí i ona. To je dobře, takhle ti to sluší víc.

I kdybych souhlasila, stejně neexistuje žádná garance úspěchu. Wernickeova afázie je zrádná potvora. Možná bych měla šanci, kdyby se mi podařilo dostat do týmu i Lin Kwanovou. Nebo Lorenza.

Teď však nechci myslet na Lorenza. Nerada na něj myslím, když je poblíž Patrick.

„Tak otevřeš to?“ ozval se znovu Patrick.

Vsunula jsem do obálky nehet a rozlepila ji. Uvnitř byl třikrát přeložený papír se světle šedým záhlavím. Adresovaný mně, doktorce Jean McClellanové. Takže teď už je ze mě zase doktorka.

Celé sdělení dopisu se vešlo do jediné věty.

„Tak co?“ vyptával se Patrick, nicméně jeho oči říkaly, že už ví, co mi pan prezident chce.

„Dej mi minutku, zlato.“

Patrick si vyndal z lednice další pivo, ale nezačal ho pít se stejně povznesenou náladou jako to první. Tohle si dával zjevně na nervy, místo anestezie, aby nějak ustál čekání, k němuž byl odsouzen, když jsem vyšla z kuchyně i s dosud nevyřčeným rozhodnutím. Možná čekal, že začnu nadšením metat salta. Nevím.

To je jedno, v kuchyni bylo stejně na přemýšlení příliš vedro. V zahradě za domem, pod magnolií paní Rayové, mi to půjde snáz.

Zavolejte mi prosím svou cenu, napsal mi prezident. Je dost příjemné slyšet toho bastarda škemrat.

Mou cenu. Mou cenou je, aby otočil ručičky hodin zpátky, jenže to je nemožné. Mou cenou je definitivní vykořenění Hnutí Ctnosti, aby byla dříve krásná zahrada zase zbavena plevele, který ji celou zarostl. Mou cenou je pohled na to, jak reverend Carl s celou svou bandou přívrženců visí nebo se smaží v pekle nebo je smečka divokých psů trhá na kusy.

Zadní dveře trochu zavrzaly a bouchly. Myslela jsem, že za mnou jde Patrick, ale nebyl to on. Byla to Sonia. V ruce držela růžovou čtvrtku stejné barvy jako její pusinka. Když došla až ke mně, ukázala mi ji.

Na šestileté dítě má docela talent. Tahle kresba patřila jistým způsobem mezi její nejpovedenější. Šest postav na ní se nám dokonce podobalo. Patrick, Steven, dvojčata, já a ona. Všichni jsme stáli v zahradě kolem stromu, na němž kvetly bílé hvězdy, a drželi jsme se za ruce.

Dvojčatům namalovala stejné oblečení a Patrickovi místo kufříku něco, co připomínalo spíš loďák. Steven měl i na obrázku svůj nový odznak a já vlasy stažené do culíku. Kolem mého a svého zápěstí namalovala náramky. Sobě červený a mně černý. Všichni jsme se usmívali do sluníčka, které vyzdobila oranžovými srdíčky.

„Krása,“ řekla jsem a obrázek si od ní vzala. Ale ta kresba mi nepřipadala krásná. Připadala mi spíš jako nejodpornější věc, jakou jsem kdy viděla.

Místo toho, abych na ní stála vedle Patricka nebo třeba až úplně na konci, za dětmi, namalovala mě Sonia jako pátou v pořadí. Po mém manželovi, po Stevenovi i po jedenáctiletých dvojčatech. Navíc mě nakreslila menší než všechny ostatní kromě sebe. Přinutila jsem se k úsměvu, vzala jsem si ji na klín a přitiskla si její hlavičku k prsům, aby neviděla slzy, které se mi začaly vlévat do očí a které se mi nedařilo udržet na krajíčku.

Najednou jsem si vzpomněla na Jackie a na poslední slova, která jsme si spolu v té strašné špeluňce v Georgetownu vyměnily. Na všechna obvinění i výtky. Jackie měla tehdy pravdu. Žila jsem v uzavřené bublině. A praskla jsem si ji sama, jen vlastní vinou.

Až jsem se ocitla tady. Já, moje dcera a počítadla, která nás drží v zajetí. Co by mi k tomu Jackie asi řekla? Nejspíš něco jako: „Dobrá práce, Jean. Natankovalas a dojelas přímo do pekla, tak si užij, jak hoříš.“

Jo. Tak nějak by to řekla. A měla by pravdu.

Otřela jsem si slzy do rukávu, nasadila poněkud méně ztrápený výraz, obrátila Soniinu hlavičku k sobě a vlepila jí pusu na tvář. Pak jsem se podívala na zápěstí.

Zatím jsem použila šedesát jedna slov. Takže mi jich zbývalo dost na to, abych mohla zavolat prezidentu Myersovi své požadavky.

21

To zvládneš, říkala jsem si.

Zvládla bych to i s míň než devětatřiceti slovy, která mi zbývala. V hlavě jsem si nacvičila svou polovinu našeho rozhovoru.

Chci tři věci, pane prezidente. Aby dceři sundali počítadlo. Aby nemusela chodit do školy a abych ji mohla učit doma o pátcích, pondělcích a o víkendech. Chci na ten projekt Lin Kwanovou.

Zmiňovat další jména není potřeba. Lorenzo už bude touhle dobou stejně zpátky v Itálii.

Sonia a kluci byli v herně, kterou jsme k domu přistavěli, a dívali se na kreslené seriály. Ozvěna zvláštních efektů se nesla až za mnou do kuchyně. Díky oknu tam panuje větší chládek, takže jsme s Patrickem osaměli.

„Tak do toho, zlato,“ vybídl mě poté, co křikl na Stevena, aby ztišili zvuk. „Zavolej mu.“

Ještě nikdy jsem do Bílého domu netelefonovala. Patrick tam začal pracovat až poté, co ženy dostaly na zápěstí počítadla, a stejně jsem neměla důvod mu volat do práce, pokud jsem si s ním tedy nechtěla střihnout trochu těžkého telefonního oddychování. Což jsem nechtěla. S Patrickem ne.

Prsty jsem vyhledala příslušná čísla, jen nad posledním jsem zaváhala. Ruka se mi chvěla tak, že jsem nakonec místo čtyřky málem vytočila pětku. Z telefonu se ozval hlas. Nepatřil nějaké sekretářce nebo vrátnému, ale jemu. A já na něj vychrlila svých dvaatřicet slov.

„Lituji, doktorko McClellanová, ale to nemohu zařídit.“

Až na to, že tohle mi tím svým drsným hlasem neodpověděl. Hlasem, který mi občas zní až nepřirozeně, protože mám podezření, že náš prezident je v jádru jen chabou a nejistou omluvou pro slovo muž. Mám podezření, že všichni ostatní jsou jí taky.

To, co mi po krátké odmlce sdělil, bylo: „Výborně, doktorko McClellanová.“ S tím náš hovor ukončil.

„Páni,“ vydechl Patrick. Během telefonického hovoru stál těsně vedle mě a dýchal mi přímo do nosu pivní výpary. Vypadal šokovaně.

Za vteřinku telefon zazvonil. Patrick ho zvedl se svým srdečným „Haló?“ a pak říkal jen jednotlivá slova. „Ano.“ „Dobře.“ „Jistě.“ Neměla jsem sebemenší tušení, s čím souhlasí.

„Za půl hodinky tady bude Thomas,“ oznámil mi pak. „Aby vám sundal ty… ehm…“

Neopovažuj se to nazvat náramky!

„Ty počítadla,“ dořekl.

Přikývla jsem a vyndala na večeři dvě krabice těstovin. Rozhodla jsem se, že zítra si dáme steak. Horu steaků. Poslední dobou je moc často nejíme.

Když jsem v misce rozmačkávala loupaná rajčata na omáčku, přemýšlela jsem o Sonie, o tom, že za ani ne třicet minut se zbaví metaforického obojku a bude si moct svobodně zpívat, povídat nebo odpovídat na otázky květnatěji než jen přikývnutím či zavrtěním hlavy. Jenže už jsem nevěděla, jak na nově nabytou svobodu zareaguje.

Ještě než jsem se na vysoké vrhla rovnýma nohama do černé díry studia neurovědy a zpracování lingvistických informací, věnovala jsem se psychologii. Behaviorální, dětské, psychopatologii, tomu všemu. A teď zírám do směsi rozmačkaných rajčat s česnekem a říkám si, že jsem odvedla dokonalou práci, když jsem Soniu pomocí úplatků v podobě sušenek a maršmelounů formovala, aby si nechávala slova pro sebe. Někdo by mi měl odebrat mateřský průkaz.

Musím si dokola opakovat, že to není moje vina. Že jsem Myerse nevolila.

Jenže pravda je taková, že jsem nevolila vůbec.

Znovu mi v hlavě zazněl Jackiin hlas, jak mi nadává do vědomě souhlasící krávy.

„Musíš jít volit, Jean,“ řekla mi tehdy, když odhodila hromadu letáčků na kampaň, s nimiž obíhala kampus, zatímco já se šprtala na obávanou ústní zkoušku. „Prostě musíš.“

„Jediné, co musím, je platit daně a umřít,“ odpověděla jsem jí uštěpačně. Ten semestr představoval začátek konce našeho přátelství. Začala jsem chodit s Patrickem a dávat přednost našim každovečerním rozhovorům o kognitivním procesu před Jackiinými stížnostmi na jakoukoli další věc, proti níž se rozhodla protestovat. Patrick byl klidný a tichý a nechával mě zahrabávat se do práce, protože se sám musel na medicíně učit na jednu zkoušku za druhou.

Není divu, že ho Jackie nenáviděla.

„Je to slaboch, Jean. Intelektuální slaboch.“

„Je fajn,“ namítla jsem.

„Vsadím se, že ti při orálním sexu cituje pasáže z Grayovy anatomie.“

Odložila jsem poznámky. „Myslíš z knihy, nebo ze seriálu?“

Tentokrát se ušklíbla Jackie.

„Hlavně že nemluví o politice, Jacko.“ Tak jsem jí kdysi říkávala. „I když politika je to jediný, o čem mluví celý tohle pitomý město.“

„Jednoho dne změníš názor, zlato,“ prohlásila a na levný přehoz, který jsem nám koupila na gauč, hodila nějakou knihu. „Přečti si ji. Všichni o ní mluví. Všichni.“

Zvedla jsem ji. „Vždyť to je román. Víš, že romány nečtu.“ To byla pravda. Vzhledem k tomu, že jsem se tehdy musela prokousávat pěti sty stránkami odborných článků týdně, na beletrii mi opravdu nezbýval čas.

„Stačí, když si přečteš anotaci.“

Poslechla jsem. „Tohle se nikdy nestane. Nikdy. Ženy by něco takovýho nikdy nedopustily.“

„To se ti teď snadno řekne,“ namítla Jackie. Měla na sobě svou klasickou výzbroj. Bokové džíny, krátké tričko pod prsa, které jí nezakrývalo bříško, přestože na něm měla špíček, který by mohla schovávat, ošklivé, ale pohodlné sandály a tři kruhové náušnice v pravém uchu. Toho dne měla navíc v krátce střižených, do špic nagelovaných vlasech několik pramenů zelené. Druhý den se z ní mohla stát modrá. Nebo černá. Nebo sytě rudá. S Jackie člověk nikdy nevěděl.

Ne že by nebyla přitažlivá, jenže její ostře řezané rysy, orlí nos a černočerné oči způsobovaly, že nám na dveře nebušily zástupy kluků peroucích se o její společnost. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Proč, to jsem zjistila jedné zářijové noci, kdy mě přinutila jít na nějakou party. Nebyla to tak docela party, spíš reklama na plánované rodičovství s občerstvením a alkoholem zdarma. Jackie se na obojí vrhla, jako by měl následujícího rána nastat Armagedon. Tehdy nám nezbývalo moc peněz na alkohol a nezdravé jídlo, ale Jackie si přesto vždycky nějak našla pár dolarů, aby jí náhodou nedošly cigarety.

Bože, jak se tehdy opila. Dopadlo to tak, že jsem ji napůl odnesla dlážděnými ulicemi domů, což není žádná maličkost, když se člověk, kterého podpíráte, snaží zapalovat novou cigaretu o tu dohořívající.

„Miluju tě, Jeanie,“ vydechla, když jsem ji konečně protáhla dveřmi.

„Já tebe taky, Jacko,“ odpověděla jsem automaticky. „Chceš čaj nebo tak něco?“ Žádný čaj jsme neměly, tak jsem otevřela plechovku coly a pokusila se do Jackie dostat pár aspirinů.

„Chci pusu,“ prohlásila poté, co se svalila na postel a stáhla mě s sebou. Páchla po pačuli a červeném vínu. „No tak, Jeanie, dej mi pusu.“

Až na to, že nechtěla jenom pusu, ale nefalšovaný francouzák.

Druhý den ráno se tomu nad šálkem kávy jen smála. „Promiň, jestli jsem to včera v noci trochu přehnala, zlato.“

Patrickovi jsem o tom nikdy neřekla.

„Na co myslíš, zlato?“ zeptal se mě Patrick. Vyděsil mě tak, že mi loupané rajče vyletělo z rukou až k obkladu na stěně.

Na co myslím? Možná na to, kde Jackie Juarezová skončila. Jestli se rozhodla konvertovat, nebo jestli ji zavřeli spolu s ostatními členy LGBT komunity do jednoho z táborů. Osobně bych si vsadila na tábor.

Vysnil si je reverend Carl a většina Ctnostných z nich byla nadšená, dokud je nevyděsila představa, že by gaye a lesby zavírali spolu do cel. Začali poukazovat na fakt, že by to bylo poněkud kontraproduktivní. Jen pomyslete, jak by to asi skončilo. Reverend Carl proto svůj plán pozměnil a rozhodl se, že nejlepší bude zavřít do cely vždy muže a ženu. „Aspoň jim to dřív dojde,“ říkal.

Samozřejmě že tábory jsou jen dočasné, dokud se věci slovy reverenda Carla „trochu neusadí“.

Jenže ty tábory ve skutečnosti vůbec nejsou tábory, ale obyčejná vězení. Nebo bývaly vězeními, než vstoupil v platnost nový dekret o zločinu. Teď už totiž vězení nepotřebujeme, což neznamená, že by se podařilo zločin vymýtit. Nepodařilo, ale kriminálníky už není třeba nikam na dlouho zavírat.

Patrickovi jsem odpověděla až poté, co jsem setřela skvrny od rajčete z dlaždiček. „Na nic.“ Cvak, cink, finito. Od té doby, co zazvonil telefon, jako by se čas rozhodl ploužit šnečím tempem.

Patrick mi dal pusu na tvář. „Ještě pár minut a všechno se tu vrátí do normálu.“

Přikývla jsem. To jistě. Do doby, než najdu lék.

22

Přestože jsem se ze všech sil snažila uvařit maminčinu omáčku, večeře dopadla katastrofálně.

Sonia s námi nejedla, zůstala u sebe v pokoji. Byla jsem tam s ní celou hodinu potom, co jí Thomas v temném obleku a ještě temnějším rozpoložení přišel sundat počítadlo. Dost se s ní nadřel, protože se mu pořád snažila vysmeknout. Když to zkusil podruhé, dokonce ho kousla. Ne do krve, ale stejně vyjekl jako překvapené štěně a cestou k autu tiše nadával.

„Už je to dobré, zlatíčko, teď už můžeš mluvit,“ začala jsem ji utěšovat, když jsme osaměly.

Odpověděla mi jediným slovem. „Ne.“

„Už nemusíš chodit do školy,“ řekla jsem jí. „Budeme se spolu učit tady, doma. Budeme si číst pohádky. A když budu v práci, můžeš se dívat na televizi vedle u paní Kingové.“ Představa, že Sonia stráví ve společnosti Olivie a Evana Kingových třeba jen minutku, byla děsivá, ale přece jen o něco míň než fakt, že by se musela vrátit do ŠCD.

Poslední dobou mi vůbec všechno přijde jako volba mezi tím, co nenávidím míň.

Při zmínce o škole se Sonia znovu rozplakala.

„Tobě se tam snad líbí?“

Přikývla.

„Mluv se mnou, Sonio.“

Posadila se a stiskla rty. Nejdřív jsem si myslela, že se chystá hrát si na tvrďačku. Šestiletá holčička sedící na růžové peřince obklopená plyšovými králíčky a jednorožci. Jenže moje Sonia se připravovala.

„Zítra bych zase vyhrála!“ procedila, načež ústa zavřela a zamkla na zámek. V tu chvíli jako bych slyšela otáčení ocelového klíčku. Pak se Sonia toužebně zadívala na své holé zápěstí.

Po nějaké době se ve dveřích objevila Leova hlava. „Ta omáčka už bublá, mami. Hodně.“

„Tak co kdyby někdo z vás ztlumil hořák?“ podotkla jsem. Jak asi následujících pár měsíců zvládnu pracovat, k tomu učit Soniu a řídit domácnost plnou neschopných mužů? Obrátila jsem se zpět na Soniu a řekla: „Zítra spolu vymyslíme nějaký nový druh odměny, platí? Teď se pojďme najíst.“

Sonia jen zavrtěla hlavou a popadla do náruče králíčka Ušáčka.

Tím, kdo moje starosti u stolu verbalizoval, byl Steven. „Jak chceš zvládat pracovat, učit Soniu a k tomu se ještě starat o domácnost, mami?“ zeptal se s plnou pusou těstovin. „Pořád ještě ani nemáme mlíko.“

Představila jsem si, jak ho popadám za ten jeho límeček a třesu s ním, dokud neuvidí hvězdičky. Ve skutečnosti jsem mu však odpověděla: „Co kdybys třeba zajel na kole do večerky ty? Nebo bys mohl dojít do samoobsluhy.“

„To není moje práce, mami.“

Sam a Leo schovali obličej v talíři s těstovinami.

A Patrick zrudl. „Ještě jedno takový slovo, Stevene, a můžeš se zvednout od stolu.“

„Měl by ses už trochu probrat, tati,“ sdělil mu Steven, nabral si na vidličku další těstoviny, spíš horu těstovin, a naklonil se k otci, přičemž jedním prstem ukázal do vzduchu. „Chápeš? Přesně proto potřebujeme ty nový pravidla. Aby mohlo všechno fungovat, jak má.“

Očividně nezaznamenal, že na něj zírám jako na mimozemšťana. „Vem si třeba já a Julia…“

„Mě a Julii,“ opravila jsem ho.

„To je fuk. Já a Julia už to máme naplánovaný. Až se vezmem a budem mít děti, ona se bude starat o dům a já budu v práci. Je z toho nadšená. Já budu rozhodovat a ona jenom poslouchat. Snadný jak facka.“

Odložila jsem vidličku, až cinkla o okraj talíře. „Jsi ještě moc mladý na to, aby ses ženil. Tak s ním přece promluv, Patricku.“

„Je to tak, jak říká tvoje matka,“ vyhrkl Patrick. „Moc mladý.“

„Už jsme o tom mluvili.“

„Tys o tom mluvil,“ prohlásila jsem. „Dost by mě zajímalo, jak si o tom s tebou mohla promluvit Julia při limitu sto slov na den.“

Steven dojedl druhý talíř a opřel se. „Ale já to neprobíral s Julií,“ zavrněl. „Probral jsem to s Evanem.“

Začínala se mi vařit krev. „Má do toho Julia vůbec co mluvit?“

Na to mi syn dokázal odpovědět jen zcela nechápavým pohledem, jako bych na něj promluvila nějakým cizím jazykem. Zírali jsme jeden na druhého přes stůl jako naprostí cizinci, dokud nezasáhl Patrick.

„Vykašli se na to, Jean. Nemá smysl to teď rozebírat. Stejně je na ženění ještě moc mladý,“ uklidňoval mě a pak probodl Stevena pohledem. „Moc mladý.“

„I v tom se pleteš, tati. Dneska k nám do školy přišel jeden chlápek z ministerstva zdravotnictví a sociálních věcí. Na jeho přednášku šli úplně všichni. Mluvil o novým programu, kterej se stát chystá zavést od příštího roku. Představ si. Deset tisíc dolarů, plně hrazený poplatky za studium a garance zaměstnání ve státní správě pro všechny, kteří v osmnácti uzavřou manželství. Teda pro muže, samozřejmě. A dalších deset tisíc za každý dítě, který budeš mít. To je dost dobrý, nemyslíš?“

Dobrý asi jako otrava jedem, blesklo mi hlavou. „Ale ty se v osmnácti ženit nebudeš, chlapče.“

Stevenovi se na rtech rozlil úsměv nebo spíš jen náznak úsměvu, který mu nesahal až do očí. Vlastně to nebyl vůbec úsměv. „Do toho ty nemáš co mluvit, mami. To je na tátovi.“

Možná že právě tak k tomu došlo s nacisty v Německu, se Srby v Bosně nebo s Hutuy ve Rwandě. Často o tom přemýšlím. O tom, jak se z dětí mohou stát monstra, jak se naučí, že zabíjení je správné a útlak spravedlivý. Jak stačí jediná generace a svět se může změnit k nepoznání.

Snadno, pomyslela jsem si a vstala. „Jdu zavolat našim.“ Zkoušela jsem to už včera, ale nebrali to. Ani dnes ráno. Ani před večeří. Touhle dobou u nich bude už pozdě, skoro půlnoc, ale chtěla jsem mluvit s mámou.

Nemluvila jsem s ní už příliš dlouho.

23

Ve čtvrtek ráno jsem si oblékla kostýmek. Poprvé po roce. Musela jsem si pro něj vylézt na půdu a prohrabat krabice, které jsem nacpala lepším oblečením v prvních dnech poté, co nám se Soniou nasadili na zápěstí počítadla. Skoro si ani nevzpomínám, co jsem tehdy dělala. Pamatuju si jen, že jsem potřebovala nějak zabavit ruce, čímkoli, jinak bych jimi začala škrábat do stěn nebo rozbíjet okna.

Vybrala jsem si béžový lněný kostým, aby mi nebylo horko. Skoro jsem neměla čas vyžehlit z něj všechny záhyby a trochu se upravit a už zazvonil zvonek. Patrick otevřel. Hned jsem toho muže poznala.

Byl to Morgan LeBron z mé někdejší katedry. Ten příliš mladý a naprosto neschopný idiot, který nastoupil na Linino místo. Žádný div, že prezident s mými podmínkami tak rychle souhlasil. Morgan je totiž idiot, který si neuvědomuje, že je idiot. Takže ten nejhorší možný druh idiota.

Vešel a nabídl mi ruku ošetřenou manikúrou. „Jsem moc rád, že vás mám ve svém týmu, doktorko McClellanová. Moc rád.“

To určitě.

V jeho týmu. Ne v týmu, ne v našem týmu, v jeho.

Potřásla jsem si s ním. Na ženu mám odjakživa pevný stisk. A třást si rukou s Morganem je tak trochu jako třást si pacičkou s novorozeným kotětem. „Taky jsem ráda,“ řekla jsem. Srabe.

„Tak se do toho dáme,“ navrhl. „Mám tu pro vás k podpisu nějaké papíry a taky bude třeba zadat příkaz k přímým vkladům na účet vašeho manžela. Uf, tady je ale horko.“

„Stávkuje nám klimatizace,“ vysvětlila jsem. „Můžeme se přesunout dozadu, tam je okno.“ Nemělo sebemenší smysl ptát se, proč má moje výplata chodit na Patrickův účet. Od loňského roku leží na jeho účtu všechny moje peníze. Slova, pasy, peníze… dokonce i zločincům zůstávají dvě z těchhle věcí. Nebo to tak aspoň bývalo.

Provedla jsem ho domem. Zastavila jsem se jenom v kuchyni, kde jsem sobě a Patrickovi dolila kávu. Nalila jsem i Morganovi. Přidal si do ní tři lžičky cukru a pořádnou porci mléka, pro které jsem včera ještě stačila zaběhnout. Po té katastrofální večeři, během které měl Steven výstup a Sonia se zhroutila. Když si ji dnes ráno přišla vyzvednout Olivia Kingová, vypadala už Sonia o něco líp. Možná proto, že jsem jí prozradila, že Kingovi mají kanál, na kterém dávají jen kreslené seriály pro děti a že se dnes paní Kingová chystá péct sušenky. Existuje ale i možnost, že úsměv na tváři mé jediné dcery vyčaroval pohled na světle fialové počítadlo obepínající sousedčino zápěstí. Něco normálního.

Jako první vytáhl Morgan z kufříku pracovní smlouvu s konkurenční doložkou, jako bych snad měla nějaké další pracovní možnosti, smlouvu o mlčenlivosti a smlouvu o dílo. Ta mi na dlouhých pěti stránkách právničinou připomínala, že žádné výsledky mé práce nebudou patřit mně, nýbrž vládě. Vzala jsem si od Morgana pero a všechno podepsala, aniž bych to četla. Nechápu, k čemu vlastně potřebují můj podpis, když si stejně nakonec vždycky udělají, co budou chtít. Patrick mezitím podepsal papíry týkající se zřízení příkazu na přímý vklad a předal je zpět Morganovi.

Čeho jsem si však v té změti informací všimla, byly finanční podmínky odměňování. Dostanu pět tisíc dolarů týdně a bonus ve výši sto tisíc dolarů, pokud se mi podaří vytvořit účinné sérum do jednatřicátého srpna. Tento bonus se pak bude snižovat o deset procent za každý měsíc zpoždění. Takže mě sice chtějí motivovat k tomu, abych pracovala rychle, jenže čím dřív skončím, tím dřív se na mém a Soniině zápěstí znovu objeví počítadlo. Vím, že k tomu nakonec dojde. Že to je jen otázka času.

„Výborně,“ usmál se Morgan a vyndal z kufříku malý černý přístroj. Vypadal trochu jako iPhone, jen byl větší. Položil ho na stolek mezi námi a řekl: „Bezpečnostní kontrola.“ Pak stiskl tlačítko, přejel po displeji prstem a napsal mé jméno. „Palec je jednička, ukazováček dvojka a tak dále. Jen se prosím řiďte instrukcemi a držte prst na obrazovce opravdu až do chvíle, kdy se ozve pípnutí.“

Přirozeně že pro bezpečnostní účely potřebovali otisky prstů. Poslechla jsem. Poté co si přístroj oskenoval můj levý malíček, ho Morgan zvedl a okamžik čekal. „Zabere to jen pár vteřin. Pokud bude vše v pořádku, můžeme jít odemknout vaše složky a odvézt je do mé laboratoře.“

Už zas to moje. Zajímalo by mě, pod kolik mojí práce, tedy mojí a Lininy, se nakonec podepíše Morgan LeBron.

„Bezva,“ prohlásil Morgan, když přístroj zapípal. „Povolení uděleno.“ S těmi slovy se obrátil na Patricka, který celou tu dobu seděl s námi a svíral v ruce svazek klíčů. „Pane?“

Patrick vstal, odešel a vzápětí se začaly otevírat dveře. Nejdřív ty od jeho pracovny. Pak kovová kartotéka stojící u okna. A potom i dvířka od zásuvky, ve které nejspíš poslední rok přežíval můj notebook a veškeré mé pracovní záznamy. Když byl Patrick pryč, Morgan začal listovat jinou hromadou papírů. „Tady, členové týmu,“ řekl a podal mi jeden list. Aspoň že si tentokrát ušetřil to mého. Kdyby se tak nestalo, nejspíš bych mu už dala facku.

Vedoucím celého týmu samozřejmě není nikdo jiný než Morgan LeBron osobně. Pod jeho jménem byl krátký odstaveček s životopisem včetně reference na jeho současný post. Ředitel katedry lingvistiky na Georgetownské univerzitě. Pod ním následoval abecední seznam ostatních. Jako první Lin Kwanová spolu s doporučeními, v nichž se vyskytovalo slovo bývalá. Pak já, taky s odstavcem plným bývalá. To slovo mě pokaždé udeřilo do oka.

Ale na ránu do břicha, která následovala, jsem připravená rozhodně nebyla.

Třetí příjmení na seznamu znělo Rossi. Křestním jménem Lorenzo.

24

Ode dne, kdy jsem naposledy zapnula svůj notebook, uplynulo už tolik vody, až jsem se bála, že se ani nerozběhne. Že ho rok nepoužívání uvrhl do stejného stavu tiché hibernace jako mě. Ale byl poslušný jako starý přítel, který čeká na váš telefonát, nebo jako pejsek, který trpělivě sedí u dveří, dokud se jeho páníček nevrátí domů. Přejela jsem prsty po klávesách, setřela z monitoru menší šmouhu a dala se trochu dohromady.

Rok, to je dlouhá doba. Sakra, když nám dřív doma spadl internet třeba jen na dvě hodiny, připadalo mi to jako konec světa.

A jelikož osm tisíc sedm set šedesát hodin je zhruba o věčnost delší než dvě, potřebovala jsem chvilku, než vyjdu ven, nastartuju hondu a vydám se za Morganem do laboratoře, kde budu trávit tři dny v týdnu, dokud se mi nepovede uzdravit prezidentova bratra.

Tu chvilku jsem potřebovala i proto, abych si prošla pár složek. Ty, které jsem si okopírovala a vzala domů, abych se s nimi nemusela pořád vláčet sem a tam. Jsou mezi nimi i zprávy, které nechci Morganovi ukázat, dokud si nepromluvím s Lin.

Konkrétně mi šlo o složku úplně vespod, označenou velkým červeným X. Patrick už odešel do práce a Morgan seděl venku ve svém mercedesu a vyřizoval telefonáty, jako například ten reverendu Carlovi, aby se mu mohl pochlubit, jak fantastický tým odborníků se mu podařilo dát dohromady. Takže jsem v pracovně osaměla s hučícím ventilátorem a nějakými dvěma tisíci tun knih. Tolik ve skutečnosti neváží, ale všechny ty naklánějící se věže textů a časopisů jsou jako přehledy univerzitních studijních programů povalující se všude po herně.

Gauč na přespání jsme nevyužili už rok a půl, od té doby, co k nám přišla poslední návštěva. Dnes už se nikdo nenavštěvuje. Nemá to žádný smysl. Jednou jsme to zkusili a uspořádali jsme večeři pro pár starých známých, se kterými jsme se seznámili, když byl Steven ještě v plenkách. Ale po hodině, kdy si spolu muži povídali a my ženy jsme jen zíraly do talíře na porci lososa, dospěli všichni k závěru, že bude nejlepší se rozloučit.

Nadzvedla jsem sedák s manšestrovým potahem a schovala složku s červeným X mezi drobky od sušenek a popcornu a pár zatoulaných mincí.

Obyčejná, mýma rukama ohmataná složka obsahuje výsledky práce, která, až budu připravená, vyléčí Wernickeovu afázii. Napadlo mě, že bych pro ni měla najít nějakou dlouhodobější skrýš, ale vzhledem k tomu, kolik odpadků se v sedačce za rok nastřádalo, nevím proč.

Nikdo, dokonce ani Patrick, netuší, že jsme překročili hranici blízko a proběhli cílem, i když se domnívám, že Lin s Lorenzem měli určité podezření.

Den předtím, než si pro mě poprvé přišel Thomas spolu se svými pomocníky, jsem si dávala dohromady poslední detaily přednášky o zpracování lingvistických informací v oblasti levé posteriorní hemisféry. Oblasti, kde se setkávají temenní lalok se spánkovým. Wernickeovo centrum a ztráta řeči doprovázející poškození téhle komplexní části šedé kůry byly důvodem, který vedl většinu studentů k zápisu do mého semináře. Toho dne, kdy pro nás přišli, byla aula plná kolegů a jejich kolegů včetně děkana a několika přespolních vědců, které zaujaly nejnovější průlomy v našem výzkumu. Když jsem přednášela, Lin s Lorenzem seděli v zadní řadě.

Museli si všimnout, jak mi září oči, když jsem přecházela od jednoho slajdu ke druhému a pomalu se blížila k cílové oblasti. Žádné nové zázračné sérum nebylo třeba. Ke zhojení by došlo přirozeně. Jednak s pomocí antagonisty IL-1 receptoru, který se už dlouho používá k léčbě revmatoidní artritidy, jednak s pomocí embryonálních kmenových buněk, které by účinně zvýšily plasticitu pacientova mozku a podpořily tak rychlé hojení a obnovu. Jeden z mých úspěchů — tedy z našich úspěchů — představoval fakt, že se nám podařilo přesně lokalizovat nejvhodnější místo k aplikaci, čímž jsme vyloučili možnost dalšího poškození mozkové tkáně.

A měli jsme v rukávu ještě jedno eso. Vloni na jaře, ve středu ráno, když se květy třešní rozvily do fotogenických bonbonků a Washingtonem začaly proudit každoroční davy turistů, mě Lorenzo zatáhl k sobě do pracovny.

Samozřejmě mě políbil. Pořád ještě si dokážu vybavit hořkou chuť espresa na jeho rtech. Zvláštní, jak polibek dokáže změnit hořkost ve sladkost.

Líbal mě vášnivě a hluboce, jako se líbají milenci, kteří si musejí každý polibek tajně ukrást nebo za něj zaplatit, pak však přestal a usmál se.

„Ještě jsem neskončila,“ zavrněla jsem.

Přejel si mě očima od hlavy k patě. Od pěšinky ve vlasech až po černé lodičky, které jsem začala nosit do práce místo pohodlných kecek. „Já taky ne,“ řekl. „Ale nejdřív pro tebe mám překvapení.“

Lorenzova překvapení se mi vždycky líbila. Pořád se mi líbí.

Zatímco jsem se vzpamatovávala z euforie líbání, probíral se různými papíry na stole, dokud nenašel, co hledal. „Tady. Podívala by ses na ta čísla?“

Statistiky vypadaly slibně. Dobré hodnoty p dokazovaly jejich význam a z chí-kvadrátového testu vyplývalo, že jim Lorenzo moc dobře rozumí. Zírala jsem na ta data jako Robinson Crusoe na vodu a božskou manu.

„Jsi si jistý?“ hlesla jsem a raději si čísla prošla znovu.

„Naprosto.“ Stál za mnou, pažemi mě objímal kolem pasu a jeho ruce se mi plížily k prsům jako pavoučci s pěti nohama. „Několika věcmi.“

Na kampusu jsme to zatím nedělali. Ono pověstné to, svatý grál fyzických intimit. Tam jsme se jenom líbali a různě hladili po těle zamčeni buď u Lorenza, nebo u mě. Jednou za mnou šel na záchod a — stydím se to přiznat — přivedl mě k orgasmu čistě jen prsty. Po sedmnácti letech manželství a čtyřech dětech to netrvalo dlouho.

Musel tehdy vnímat, jak ve mně roste vzrušení, protože mě pustil a nechal mě, abych si jeho zprávu v klidu přečetla.

„Ty vole,“ ulevila jsem si. „Tys izoloval ten protein?“

Jednalo se o poslední kousek skládačky, který nám chyběl. Věděli jsme, že někteří lidé ho mají a jiní ne. Lorenzo provedl výzkum na víc než dvou tisících subjektech a pátral po nějakém indikátoru, který by mohl předznamenávat lexikální dovednosti. Říkal tomu Projekt Kissinger. A vzhledem ke svým biochemickým i sémantickým znalostem byl tím správným člověkem, který mohl najít spojení mezi chemickými procesy v mozku a meta-elokvencí.

„Ty máš mapu a já klíč, lásko,“ zašeptal a zajel mi rukou pod sukni.

„Co kdybychom si to odemykání trochu nacvičili?“ usmála jsem se. Lorenzo ve mně probouzel malou koketu. „Později?“

„Tak později. Na stejném místě.“

Mívali jsme takovou malou chatu, říkali jsme jí krabí bouda. V Arundel County, hned u zálivu Chesapeake. Dost daleko od předměstského marylandského domku, ve kterém bydlím s Patrickem a dětmi, aby zajišťovala soukromí. Nájem byl ještě před dvěma měsíci psaný na Lorenza.

Ale na to bych teď raději myslet neměla. Touhle dobou už se jí stejně určitě zbavil.

Zabalila jsem si notebook a složky, až na tu jednu, do kufříku, který jsem nosila do práce už od studentských let, a zamířila ke dveřím. S příjemným úsměvem na rtech, který snad před Morganem skryje můj malý podraz. Tohle léto hodlám totiž získat co možná nejvíc času. Protahovat tu práci tak dlouho, dokud se Sonia nedá dohromady.

Cestou autem z venkovského Marylandu do silného provozu Washingtonu, D.C., jsem přemýšlela nad tím, jak jsem já našla správné místo a Lorenzo díky svému výzkumu verbální a sémantické plynulosti správný protein. Já to vím. Lin a Lorenzo to vědí. Ale Morgan to vědět nepotřebuje. Aspoň prozatím.

25

Moje kancelář vypadala jako něco mezi jeskyní a mnišskou celou, jen nebyla tak luxusní, protože se v ní tísnily dva pracovní stoly a židle. Taky neměla okno, pokud nepočítáte prosklené dveře, díky nimž bylo uvnitř asi tolik soukromí jako v akváriu. Na jednom stole ležely obnošená kabelka a šál. Poznala jsem je. Obojí patřilo Lin.

Morgan mě zavedl dovnitř a nechal mě, abych se trochu zabydlela. Slíbil, že se za pár minut vrátí a provede mě po laboratoři, pomůže mi s registrací na identifikační kartu a ukáže mi, kde jsou kopírky a tiskárny. Už teď vím, že nic, na čem tady budu pracovat, nepůjde před ostatními utajit.

„Dobrý Bože,“ ozval se najednou ze dveří tichý hlas.

Lin Kwanová je drobná žena. Často jsem Patrickovi říkávala, že by se celá vešla do jedné nohavice od mých kalhot. A to sama měřím jen sto šedesát osm centimetrů a vážím padesát čtyři kilo. Všechno na ní je drobné. Hlas, mandlová očka, hladké mikádo, které jí sahá stěží pod uši. Ve srovnání s jejím hrudníkem a zadečkem vypadají ty moje jako z nějakého Rubensova obrazu. Zato její mozek, ten je určitě velikánem šedé kůry. Nesporně. Massachusettský technologický institut nerozdává dvojitá Ph.D. jen tak zanic.

Je stejně jako já neurolingvistka. Na rozdíl ode mě však studovala medicínu, konkrétně chirurgii. Ale neurochirurgickou praxi skončila před patnácti lety, když jí táhlo na padesátku, a přestěhovala se do Bostonu. O pět let později odtamtud odešla s jedním doktorátem v každé ruce. Z kognitivních věd a z lingvistiky. Jestli se vedle někoho cítím jako třídní trouba, je to Lin.

A za to ji zbožňuju.

Jakmile vešla, podívala se na mé levé zápěstí. „Takže ty taky, co?“ Pak mě sevřela v náručí jako máma medvědice, což bylo docela zajímavé, jelikož je menší a hubenější než já, takže mi to tak trochu připadalo, jako by mě objímala panenka barbie.

„Já taky,“ smála jsem se se slzami v očích.

Snad po hodině mě konečně pustila a trochu couvla. „Vůbec ses nezměnila. Možná vypadáš dokonce mladší.“

„Viď. Je zajímavé, co se mnou udělal rok, kdy jsem pro tebe nemusela pracovat,“ zasmála jsem se.

Ale můj humor nebyl na místě. Zavrtěla hlavou a zvedla ruku, palec a ukazováček těsně u sebe. „Byla jsem takhle blízko k tomu, abych mohla jet na návštěvu za rodinou do Malajsie. Takhle blízko.“ S těmi slovy od sebe prsty oddálila, jako by mezi nimi došlo k výbuchu. „A nakonec nic. Stačil jedinej zasranej den a nic.“

„Mluvíš jako královna,“ řekla jsem jí. „Až na tu sprostou část.“

„Jen si nelži do kapsy. I královna Alžběta Druhá ví, jak nadávat. Když jsme u toho, řekl ti už někdo, jak funguje nejnovější model toho počítacího monstra?“ Vyslovila slovo tak, že znělo spíš jako mon-sta, bez r, tak elegantně.

„Měla jsem tu čest osobně.“ Pak jsem ji seznámila se svou osmihodinovou zkušeností s vylepšenou verzí. „Kdybych musela tu sračku přečíst nahlas třeba jen ještě jednou, asi bych si vyřízla jazyk.“

Lin se opřela o stůl a pohupovala jednou nohou ve vzduchu. Potom se podívala ke dveřím, načež ztišila hlas. „Víš, že nám je zas nasadí, Jean? Jakmile tady skončíme.“

„Nemusíme skončit nijak brzy,“ zašeptala jsem zády ke dveřím. „I kdybychom mohly, tak nemusíme.“ Pak jsem zvedla ten hedvábný šál. „Řekni mi, žes ho nezačala nosit na hlavě.“

„Co myslíš?“

Myslím, že — řečeno jejími slovy — to je zhruba stejně pravděpodobné, jako že prasatům narostou křídla. A přesně tak jsem jí to řekla, což ji rozesmálo.

Ale hned zase zvážněla. „Musíme něco udělat, Jean. Kromě práce na tom projektu.“

„Já vím. Co kdybychom to sérum vyvinuly obráceně a kontaminovaly jím vodovod v Bílém domě?“ navrhla jsem, přestože jsem si uvědomovala, že něco takového je ještě nepravděpodobnější, než že by si Lin uvázala kolem hlavy šátek a na límečku začala nosit modré C.

„To je nápad,“ pokývala hlavou. Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli v jejím hlase slyším sarkasmus, nebo souhlas.

Vtom seskočila ze stolu a chytila mě za paže. „Pojďme si dát espreso, než se vrátí Chytrouš Morgan.“

„Copak tu mají slušný kávovar?“ podivila jsem se, když mě kamsi vlekla šedou chodbou. Všechny laboratoře a kanceláře, kolem kterých jsme procházely, byly prázdné.

„Nemají. Ale Lorenzo má pořád ještě svůj malý presovač.“

Ach Bože…

26

Lorenzova kancelář působila jako přesná kopie té, o kterou jsem se dělila s Lin. Až na to, že byla dvakrát tak velká, nebyl v ní kovový, nýbrž dřevěný stůl, židle vypadala jako ze Star Treku a okno nabízelo výhled na park plný rozkvetlých třešní. V duchu jsem zanadávala.

Lin mě strčila dveřmi dovnitř, a než jsem stačila něco namítnout, zmizela chodbou pryč.

„Ciao,“ pozdravil mě Lorenzo. Jeho hlas zněl jako dřív, a přesto jinak. Pořád hluboce a melodicky, se stejně měkkými souhláskami, které mě dokážou přenést do jižní Itálie, kde život běží pomaleji. Přesto z toho jediného slova čišela opatrnost, která se mu vepsala i do vrásek ve tváři. Jako by se za ty pouhé dva měsíce prohloubily. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se zahledět do jeho tmavých očí. A jakmile jsem tomu nutkání podlehla, viděla jsem všechna slova, která v sobě dusil.

V krku se mi udělal knedlík o velikosti nafukovacího plážového míče. Pokusila jsem se kolem něj protlačit svoje ciao, ale to, co se mi nakonec vydralo z hrdla, připomínalo spíš myší uprdnutí. Dostala jsem závrať. Najednou jako by se kolem mě roztočila Lorenzova kancelář a tisíc Lorenzů a kávovarů a polic na knihy hrajících všemi barvami a podlomila se mi kolena.

Lorenzo mě zachytil právě včas a posadil mě do velké kožené židle za stolem. Sám si sedl na menší židli pro návštěvy. „Je fajn vědět, že se ti ze mě pořád ještě podlamují kolena, Gianno.“

V alternativní realitě jsem se z toho, čemu ženy říkají la petite mort, rázem vzpamatovala, natáhla krk, zpříma se mu zadívala do tváře, objala ho a políbila. Nejdřív pomalu a potom vášnivěji. A pak se rozpoutalo peklo a já si ho vzala na stole, nebo on mě, nebo my oba jeden druhého pod stolem. Celé to bylo úžasné, hlasité, mokré, zpocené a dokonalé.

Jenže ve skutečnosti jsem měla dost času jedině na to, abych se natáhla pro koš stojící v rohu a vyklopila do něj snídani. Velice sexy.

Lorenzo na to řekl jediné. „Wow.“

„Musím jít,“ vykoktala jsem, opřela se o stůl a postavila se na nohy. „Potřebuju na záchod.“

Řekla bych, že fakt, jestli je muž opravdovým mužem, se ukáže ve chvíli, kdy se před ním žena pozvrací přímo v jeho kanceláři do odpadkového koše. Než mě Lorenzo odvedl ke dveřím na dámské toalety nacházející se na druhém konci chodby než moje kancelář, usmál se na mě. Zareagoval na celou scénu jen tím wow a úsměvem, ničím jiným.

Za to ho miluju.

„Budu v pořádku, jen potřebuju chvilku,“ vyhrkla jsem, otevřela dveře a namířila si to do nejbližší kabinky, kde jsem do záchodu vyzvrátila zbytek ranní bagety a kávy. Spláchla jsem, načež jsem se posadila na prkýnko a sklonila hlavu mezi kolena, v ústech hořkou pachuť žluči.

Nikdy nezvracím. Nemám citlivý žaludek. A nedokážu si ani vzpomenout, kdy jsem se naposled pozvracela.

Ale ano, dokážu.

Po pravé straně, naproti dávkovači recyklovaného toaletního papíru, kterým by si mohli utřít zadek snad všichni obyvatelé nějaké menší země, než by došel, visel nerezový koš na hygienické potřeby. A já vůbec nemám, co do něj dát. Ani pečlivě zabalený tampon, ani vložku zamotanou do obalu, dokonce ani mini vložku.

Sakra, sakra, sakra!

Je mi čtyřicet tři let. Díky Patrickovi a jeho irské potenci mám čtyři děti. Před jedenácti lety jsem porodila dvojčata. A o reprodukční biologii toho vím dost na to, abych si uvědomovala, že šanci na vícečetné těhotenství mám teď ještě vyšší než tehdy.

A taky vím, že pravděpodobnost, že budu mít další holčičku, je jedna ku jedné. Připnou jí kolem ručičky počítadlo slov, jakmile se narodí? Nebo s tím pár dnů počkají? Každopádně se to stane rychle a já už nebudu mít, jak tomu zabránit.

Takže jsem udělala to, co by udělala každá jiná žena na mém místě. Znovu jsem se pozvracela.

27

Lin na mě čekala na chodbě. Tvářila se starostlivě.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Jo. Až na to, že půlka mojí snídaně skončila u něj v kanceláři.“

Objala mě kolem pasu, odvedla zpět do naší hobití díry, setřela mi z tváře šmouhu od rozmazané řasenky vlhčeným ubrouskem, který vytáhla ze své bezedné tašky, a přešla rovnou k věci. „Vypadáš jako přesná definice člověka nemocného láskou, Jean. A nesnaž se dělat, že nemáš tušení, o čem mluvím.“

Svezla jsem se do židle za stolem. „To je to až tak zjevný?“ Mohla o našich dostaveníčcích s Lorenzem u něj v kanceláři vědět celá katedra? Včetně Morgana? „Kdo ještě to ví?“

Lin se opřela lokty o stůl a naklonila se ke mně. „Jestli máš strach, že Morgan, tak neměj. Je to idiot, je sebestředný a je to chlap. Ten by nepoznal, jak po tom člověku září pleť, ani kdyby mu to někdo omlátil o hlavu. Pochybuju, že by si byť jenom všiml, jak jsi změnila šatník,“ usmála se, jenže ten úsměv vzápětí vyprchal a změnil se v podmračený výraz. „Ale dávej si pozor. Určitě nechceš, aby si pro tebe přišla Corbinova cizoložnická četa.“

„Ne, to nechci,“ hlesla jsem a znovu se mi udělalo na zvracení.

V našem novém, nenormálním světě zůstalo až překvapivě mnoho věcí jako v minulosti. Jíme, nakupujeme, spíme, posíláme děti do školy, máme sex. Až na to, že ten regulují určitá pravidla.

„Jak dlouho už to trvá?“ chtěla vědět Lin.

„Tak dva roky, řekla bych.“ Nemělo smysl předstírat, že si nedokážu vybavit konkrétní datum, kdy jsem si poprvé všimla Lorenzovy dlaně hladící leštěné dřevo hrací skříňky a ucítila, jak mi tělem proudí vzrušující napětí při představě, že by mě stejně tak hladil po kůži.

„Jen předtím, nebo i potom?“

Najednou jako by se můj duch odebral jinam, jako by vyletěl ze sterilního prostředí kanceláře až do nepořádku uvnitř naší chatrče v Marylandu, jejíž stěny jsou od podlahy až ke stropu obsypané kýčovitými ozdobami s námořnickými motivy. Tady rybářská síť, tamhle loďka v láhvi na parapetu, tam zase rezavá kotva v rohu. A postel. Tu si pamatuju nejvíc, protože vrzala a skřípala a byla příliš úzká, než abychom se na ní mohli oba pohodlně uvelebit, aniž by se naše končetiny proplétaly. Jak já ji jen zbožňovala.

Potom co se z Hnutí Ctnosti stala celonárodní ideologie, jsme se v ní s Lorenzem ocitli jenom jednou. To Lin měla na mysli otázkou, jestli jen předtím, nebo i potom. Tehdy, začátkem března, jsem se vydala metrem až na východní tržnici, do jedné sýrárny, kterou v minulosti vedl postarší manželský pár, ale najednou se o všechno musel starat jenom manžel. Ani přesně nevím, pro co jsem jela. Možná pro uzenou scarmorzu. Nebo pro čerstvou ricottu. Nebo jsem tam možná vůbec nejela kvůli sýru.

Prostě tam jen tak stál. U pekařova stánku, s náručí plnou řezaných květin a nákupu, s nepřítomným pohledem. Tehdy už to bylo celých deset měsíců, co jsme se viděli naposledy, a bylo by to tak i zůstalo, kdybych nepřeběhla od sýraře až na druhou stranu prodejní haly.

Odvážila jsem se ke dvěma slovům. „Pořád tady?“

„Pořád tady. Domů letím v srpnu. Až skončí letní semestr. Už nemůžu ve vaší zemi dál žít.“ Když mluvil, nespouštěl oči ze stříbrného náramku na mém zápěstí. „Nechtěl jsem tady zůstat ani na ten letní semestr, jenže mi udělali velkorysou nabídku.“

Do srpna tehdy zbývalo pět měsíců. Věděla jsem, že až odjede, už se do Států nikdy nevrátí. Kdo by se taky vracel?

Zaplatil pekaři a řekl: „Nikam nechoď, hned se vrátím.“

S těmi slovy se ztratil v davu tržnice. Zamířil až na její druhý konec, do krámku s kávou a vínem. Bylo úterý dopoledne, nezvykle teplé na začátek března, který tou dobou obvykle nosí do Washingtonu druhou vlnu zimy, aby nám připomněl, že ještě neskončila, že si chce ještě zatančit poslední tanec.

Rozum mi velel vyběhnout ven, nechat sýr sýrem a naskočit na první vlak domů. Nebo kamkoli jinam. Jenže moje nohy neposlechly a zůstaly přilepené k podlaze. A pak se Lorenzo vrátil, s dalším balíčkem v náručí.

„Sejdeme se za deset minut v uličce u Osmé ulice,“ řekl jen.

Nemanželský i předmanželský sex už byl oficiálně zakázaný. Stejně jako odjakživa ve většině států. Přežitek ze dnů raně středověkých zákonů o sodomii, které zakazovaly dokonce i sezdaným párům jakékoli jiné formy styku kromě klasické soulože. Všechny se oháněly slovy jako nemorální nebo nepřirozený. Ale jen zřídkakdy byl někdo obviněn nebo jinak kriminalizován za felaci nebo anální hrátky. A mimomanželské aféry byly považovány za něco normálního, ne-li zcela chvályhodného.

A antikoncepce? S tou je to k popukání. Police v drogeriích, na kterých bývaly vyskládané balíčky všemožných značek kondomů a lubrikantů jsou dnes plné plínek a dětských přesnídávek. Logická změna.

Když se reverend Carl dostal na svou současnou mocenskou pozici, měl k politice sexuální morálky co říct. Přitom ho nikdo nezvolil, nikdo neinauguroval. Prezident jednoduše potřeboval hlasy a reverend Carl mu je zajistil. Jediné, co pro to Sam Myers musel udělat, bylo poslouchat neoficiální šedou eminenci, muže, kterému naslouchaly miliony lidí a který byl toho názoru, že zvrátit vývoj o sto let zpátky je skutečně dobrý nápad.

Požehnaná budiž časová smyčka.

Netuším, jestli něco jako cizoložnická četa ve skutečnosti existuje, ale vím, co se stalo s Annie Wilsonovou od nás z ulice, když ji manžel udal. Bylo to i v televizi, jen pár dnů poté, co se můj svět tak změnil.

Annie Wilsonová byla děvka převlečená za hospodyňku. Tedy aspoň když byl její muž doma, oblékala se jako spořádaná žena. Předpokládám, že každou středu ráno, jakmile manžel odjel do práce, zmizela v šatníku, nastrojila se a pak zase odstrojila brzy odpoledne, poté co ten chlápek ve staré modré dodávce nahodil motor a na další týden zmizel. Měli dohodu.

Neměla bych ji nazývat děvkou. Sama nejsem o nic lepší a její manžel taky není žádný princ z pohádky. Chtěla ho opustit už dva roky, jenže jakmile jí zrušil kreditní karty a přestal jí dávat na benzin, začal jí režim jako ve věznici s maximální ostrahou. Vzpomínám si, že jednu středu jsem ji dokonce povzbuzovala a tiše přesvědčovala, aby prostě vyšla z domu, nasedla do té modré dodávky a ani se neohlédla.

Kdyby neměla dva chlapce, kterým ještě nebylo ani deset, možná by to udělala. A kdyby to udělala, nemusela bych se ten večer dívat v televizi na to, jak ji reverend Carl Corbin osobně předává dvěma ženám s popelavými tvářemi, které ladily k jejich dlouhým popelavým šatům. Nemusela bych poslouchat, jak nám reverend všem vykládá o jednom klášteře kdesi v Severní Dakotě, kde Annie Wilsonová stráví zbytek svých dnů s počítadlem na zápěstí nastaveným na maximální počet slov za den nula.

To, co mě tehdy přimělo vyjít z tržnice ven a zamířit k Lorenzovu autu zaparkovanému v uličce naproti, nebyl jen chtíč. Nebyla to ani jednostranná hádka, kterou jsme toho rána s Patrickem měli. Byl to hněv. Hněv, který ve mně doutnal jako oheň, nejdřív slabě, ale brzy mě jeho žár začal spalovat. Věděla jsem všechno o dvojím metru, o soukromých klubech, které vyrostly po městech jako houby po dešti. Klubech, v nichž si svobodní muži určitého postavení mohou ulevit od stresu a spermatu s profesionálními společnicemi. Jsou to poslední místa, kde se člověk ještě dostane ke krabičce kondomů.

Říká se, že prostituce je nejstarší řemeslo světa. A nic tak starého zabít nelze. Navíc o gaye bylo postaráno ve vězeňských táborech a cizoložnice jako Annie Wilsonová byly odvezeny na farmy buď v Severní Dakotě, nebo v takzvaném obilném pásu na Středozápadě. Takže Ctnostní museli něco udělat se svobodnými ženami, které neměly žádnou rodinu, jež by se o ně postarala. Bez příjmu a beze slov dost dobře nemohly žít samy. Tak jim daly na výběr. Vdejte se, nebo se přestěhujte do nevěstince.

Když jsem pomyslela na Soniu, na to, co by ji čekalo, kdyby neměla mě a Patricka, na to, jestli by ji donutili ke svazku bez lásky, nebo k odchodu do bordelu plného děvek, které ústy nesmějí dělat nic jiného než polykat a vzdychat, vařila se ve mně krev. Dokonce i kurvy dostaly za úkol jen držet hubu a krok.

Proto jsem vyšla z tržnice, přešla na druhou stranu ulice, prokličkovala mezi napůl zmrzlými kalužemi v dírách na silnici a nasedla k Lorenzovi do auta. Byl to jediný způsob, kterým jsem mohla systému říct: „Seru na tebe!“

Jenže kvůli rozbouřeným hormonům a mé nekonečné idiocii mi to systém vzápětí oplatil. S Lorenzem jsme se milovali celkem třikrát. Jednou s kondomem. Ale pak? Pak už zcela bez zábran.

Bože, to byla slast.

Lin mě chytila za ruku a probrala mě ze sna zpátky do reality. „Buď opatrná. Můžeš toho ztratit mnohem víc než hlas.“

„Já vím,“ zašeptala jsem a dala se dohromady právě včas. Na dveře už klepal Morgan.

28

Morgan nás odvedl chodbou až k Lorenzově kanceláři, abychom ho vyzvedli. „Co to tu smrdí?“ ohrnul nos, jakmile otevřel dveře.

„Já nic necítím,“ odtušil Lorenzo a usmál se na mě očima.

Lin to hrála s námi. „Ani já ne.“

„Hm. Tak fajn, pojďme se do toho pustit, lidi. Čeká nás spousta práce, pokud máme stihnout termín.“

To byla první zmínka o nějakém termínu, s níž se jakýkoli respekt, který jsem snad ještě k Morganovi cítila, opět výrazně zmenšil. V žádném případě nemohl vědět, že jsme účinnou léčbu na Wernickeovu afázii už našli. Zajímalo by mě, co asi prezidentovi slíbil. Vždyť tady nebudeme péct žádnou zatracenou buchtu.

„Jaký termín?“ ozvala jsem se.

Morgan zaváhal, jako by si právě vymýšlel příběh, který nám bude vyprávět. Když pak konečně promluvil, znělo to jako dobře nacvičená řeč. „Prezident letí koncem června do Francie na summit zemí skupiny G20. Potřebuje tam svého bratra.“

„Teď je květen,“ připomněla jsem mu. „Myslela jsem, že máme víc času. Smlouva se nezmiňovala o žádném…“

Jenže on mi skočil do řeči. „Tak to jste si ji pořádně nepřečetla, doktorko McClellanová. Protože jinak byste si všimla jasně stanoveného termínu čtyřiadvacátého června, jeden týden před prezidentovým plánovaným odletem do Evropy. Nějaké další otázky?“

„My jsme vědci,“ upozornila jsem ho. „Předem stanovené termíny pro nás nefungují.“

Lorenzo, který až doteď mlčel, zavřel dveře od své kanceláře. „Já jim to vysvětlím později, Morgane. Tak s chutí do toho, ať si můžeme odškrtnout papírování a pustit se do řešení problému.“

Spolu s Lin jsme na něj vrhly nevěřícný pohled, ale Lorenzo zavrtěl hlavou. „Později,“ vyslovil neslyšně.

Naší první zastávkou byly kanceláře ochranky. Řada místností a kójí, ve kterých sedělo dvacet mužů. Nenacházely se v naší části budovy, která byla až na Lorenza, Lin a mě vylidněná, ale o jedno poschodí níž, v suterénu. Nebyla tam žádná okna, dokonce ani ve vstupních dveřích, které Morgan otevřel přiložením identifikační karty, již nosil na pásce kolem krku, ke čtečce.

„Na bezpečnost si tady dost potrpíme,“ prohodil, načež s námi v patách vyrazil skrz záplavu počítačů a sledovacího vybavení směrem k jedné menší kóji.

Vyměnily jsme si s Lin pohled.

„K čemu tolik bezpečnostních opatření?“ zeptala jsem se.

Morgan neodpověděl, přestože vím, že mě slyšel.

Tak jsem svou otázku zopakovala.

„Ta opatření jsou zcela běžná, doktorko McClellanová. Nemusíte si s nimi dělat hlavu.“ S těmi slovy se obrátil na muže sedícího v kóji. „Budeme potřebovat identifikační karty pro členy mého týmu, Jacku.“ Už zase to jeho mého.

Jack něco zabručel, ale neusmál se. Odhadovala jsem ho zhruba na padesát. Možná už mu táhlo na šedesátku. Přes opěradlo židle měl přehozené služební sako, zmačkané a obnošené. Bílou košili už jen tak tak dopnul přes rozložitý pivní pupek, podpaží mu hyzdily nažloutlé koláče potu a límeček mu zdobil stříbrný připínáček s modrým C uprostřed. Jestlipak je Jack ženatý? Jestlipak nějaká ubohá žena musí nést tíhu jeho těla, zatímco on se potí a heká? A pokud je svobodný, jestlipak se pohybuje v dost vysokých patrech společenského žebříčku, aby měl povolený vstup do jednoho ze soukromých pánských klubů ve městě? Už podruhé jsem si představila Soniu, jak ve dvaceti letech musí dělat společnici a uspokojovat apetit tohohle monstra.

„Sedněte si,“ kývl na mě Jack a ukázal na židli stojící vedle jeho stolu. „Pravou ruku dejte sem, dlaní dolů,“ ukázal na dokonale vyleštěnou plochou obrazovku.

Položila jsem na ni dlaň. Obrazovka byla chladná, ale ne tolik jako Jack. Tiše zavrčela a oskenovala si otisk mé ruky.

„Koukat před sebe, neusmívat se,“ poručil mi Jack následně.

Vzápětí mě fotoaparát vyfotil.

„Hotovo. Teď vy,“ kývl Jack na Lin, která absolvovala stejnou proceduru. Když na ni Jack zavrčel další rozkaz, zvedla se.

„Ty taky netušíš, o co tady jde, Jean, viď?“ poznamenala.

„Ticho,“ osopil se na ni Jack a obrátil se k Lorenzovi. „Posaďte se prosím, doktore Rossi, a kdybyste byl tak laskav a položil pravou ruku na ten skener.“

Kreténe, pomyslela jsem si.

Jack neměl na stole žádné obrázky, žádné rodinné fotografie, žádné školní fotky dětí s mraky nebo lesem v pozadí. Jeho oběd, nebo spíš to, co jsem za jeho oběd považovala, se skrýval ve zmačkaném papírovém sáčku, který vypadal, jako by se měl každou chvíli protrhnout. Měla jsem dojem, že nebude ženatý, což bylo trochu povzbudivé. Lepší přežít jednou týdně trochu toho osahávání, přidržování a těžkého oddechování než s ním muset žít čtyřiadvacet hodin denně sedm dnů v týdnu.

Jakmile Lorenzo skončil, tiskárna za Jackem vyplivla tři plastové identifikační karty. Jack podal ruku Morganovi a potřásl si s ním. Když pak napřáhl ruku k Lorenzovi, ten ji nepřijal.

„Raději ne,“ odmítl ho Lorenzo. „Ještě bych si odtud mohl něco odnést.“

Kvůli tomu ho miluju. Kvůli tomu a stovce dalších věcí. Patrick by si s tím tlustoprdem určitě rukou potřásl. Vnitřně by zuřil, ale navenek by dělal jakoby nic.

Opustili jsme Jackovu kóji a Morgan nás uvedl do malé zasedací místnosti v komplexu bezpečnostního sektoru. Vypadala trochu jako konferenční salonek, ale stůl byl přiražený ke stěně, za ním stály dvě židle a další tři před ním, seřazené jako školní lavice. Morgan se usadil v čele třídy a pokynul nám, abychom si sedli na židle před ním.

Podívala jsem se na Lorenza, který téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Tak jsme čekali.

Po deseti minutách tikání hodin na stěně vešel otevřenými dveřmi nevrle vyhlížející muž s jizvou na pravé tváři a šarmem hodným veterána jednotky speciálních sil. „Dobrej, Morgane,“ řekl. „Dobrej, týme,“ pozdravil vzápětí i nás. Nesedl si, ale zůstal stát u stolu, odkud na nás shlížel.

Muž jeho vzrůstu měl být na chodbě aspoň trochu slyšet, ale tenhle se dostal až k nám úplně nepozorovaně. Trvalo to přesně pět vteřin, než jsem si uvědomila, že se mi nelíbí. A soudě podle Linina kyselého výrazu o něm měla jasno ještě dřív než já.

„Vezmu to stručně a půjdu rovnou k věci, protože máte všichni spoustu práce,“ spustil. „Jmenuju se Poe a mám na starost bezpečnost celýho projektu.“ Když mluvil, jeho rty se téměř nehýbaly. Jako by skoro ani nedýchal. Myslím si, že od té doby, co vešel, jednou jedinkrát nemrkl. „Máte tady jedinej úkol. Podstatný je, že je jen jeden a odehrává se jen tady. Což znamená, že tady odvedete svou práci, odejdete a další den se vrátíte. Nechci, abyste o svý práci mluvili s kýmkoli dalším z laboratoře, a nechci, abyste se spolu scházeli mimo pracovní dobu. Jasný?“

„Jako facka,“ poznamenal Lorenzo a prohlížel si přitom nehty.

Poe ho zpražil pohledem. „Mimo tyhle zdi o našem projektu nikdo z vás ani necekne. Nebudete si nosit práci domů. Pokud budete potřebovat pracovat dýl než osm hodin denně, tak jedině tady. Oběd se podává v jídelně ve třetím patře,“ řekl a podíval se na vytištěný harmonogram. „Vy tři ji budete mít od jedný hodiny celou pro sebe.“

Lin si trochu poposedla a přehodila si nohu přes nohu. Při tom pohybu se mě nepatrně dotkla a já neuhnula. Jo, to zní dost divně, řekly jsme si.

Ozvala jsem se jako první. „Promiňte, pane Poe, ale co laboratorní asistenti? Budeme potřebovat rozběhnout experimenty a budeme…“

„Veškeré instrukce zaměstnancům laboratoří půjdou přes Morgana,“ uťal mě Poe. „Taky tady budete nechávat svý notebooky. Někdo z mejch lidí si s váma na odpoledne domluví schůzku, aby zabezpečil vaši elektroniku a zprovoznil pro vaši část týmu intranet.“

„Já myslel, že my jsme celý tým,“ poznamenal Lorenzo poněkud suše.

„Tak to taky tady pan Poe myslel,“ vyhrkl rychle Morgan a šlehl po muži stojícím vedle něj očima. „Nemám pravdu, pane Poe?“

„Přesně tak. Nějaký další dotazy?“ Ani nečekal na odpověď. „Při každým vstupu do budovy i při každým odchodu projdete bezpečnostní kontrolou. V každou denní dobu tu někdo je.“ S tím na Morgana krátce kývl, načež se k nám otočil zády a odkráčel stejně tak, jak přišel. Tiše.

„Výborně,“ tleskl Morgan, jako by potřeboval upoutat pozornost žáků, kteří se museli sejít na vyučování brzy ráno. „Pojďme na to. Za mnou, ukážu vám laboratoř.“

Vyšli jsme ven, prošli kolem Jacka, který právě usrkával colu, a vydali se zpět neprůhlednými dveřmi. Morgan je opět otevřel svou kartou, která je na rozdíl od té mojí a Lorenzovy modrá. Naše jsou bílé.

Cestou k výtahům mě Lin zatáhla trochu stranou. „Ten Poe. Tichej, ale vražednej typ, nezdá se ti?“

„Přesně,“ přikývla jsem. „Proč všechna ta segregace a termíny?“

„Nevím. Ale jestli budeme na oběd sami, budeme mít šanci si promluvit. Vypadá to, že Lorenzo snad něco ví.“

„Tak pojďme, dámy,“ zavolal na nás Morgan od výtahu, který už držel otevřený.

Zrychlily jsme a přispěchaly k nim. Morgan nastoupil první, Lorenzo poslední. Když jsme byli uvnitř, stiskl mi zezadu ruku.

„Vzrušující den,“ poznamenal Morgan.

Ano, to tedy ano.

29

První, co jsem cestou od výtahů směrem k laboratořím už po pár metrech uslyšela, bylo myší pištění. Zvířata jsou pro naši práci nutnost, přesto se mi pořád nechce píchat těm drobečkům netestované sérum. Jsou tak bezmocní, jako děti. Nedokážu je držet a dívat se jim do tmavých oček a vpichovat jim přitom do nevinných žil jakoukoli nejnovější verzi séra. Lin s tím nemá sebemenší problém. Možná je vůči tomu imunní díky lékařskému vzdělání. Vždycky jsem nechávala píchání injekcí na ní.

„Jsou to jen myši,“ říkávala mi ještě v naší laboratoři na Georgetownské univerzitě. „Kdyby se ti nakýblovaly do kuchyně, nastražila bys na ně pasti, ne?“

V tom měla pravdu. Jenže pasti jsou pasivní nástroje. S těmi se vyrovnávám líp než s jehlami a chemikáliemi. Když dojde na cokoli, co se týká mozku, jsem odjakživa spíš učenec. O praktické stránky věci ať se postarají doktoři.

Morgan už se chystal otevřít dveře sám, ale nakonec si to rozmyslel. „Můžeme klidně zkusit jednu z vašich, ať se ujistíme, že fungují. Doktorko McClellanová, ujmete se té cti?“

„No tak, Gianno,“ uchechtl se Lorenzo. „Dokud je neotevřeš, nezjistíš, co za nimi je.“

Přiložila jsem svou kartu ke čtečce a přemýšlela, jestli si Lorenzo uvědomuje, jak moc jsem si ve chvíli, kdy se dveře rozlétly a nás na okamžik oslepilo zářivé světlo, připadala jako Pandora. Tady nemůže číhat žádné zlo, říkala jsem si. Jen naděje, která se ukrývala na dně bájné skříňky.

Jenže něco na tom, jak Poeovi ujelo to o naší části týmu, pokud mu to vůbec ujelo a neslyším trávu růst, mě pořád zneklidňovalo. Zneklidňovala mě už jen jeho osoba. Byl svalnatý jako gorila a tichý jako hrob. Navíc měl pohled muže, který už zabíjel pro Boha nebo svou vlast. Nebo pro peníze.

Morgan zářil, jako by se nám nechystal ukázat laboratoř, ale novorozeného syna. Pokynul nám, abychom ho následovali dovnitř. Lorenzo znovu pustil do dveří nejdřív mě a Lin a sám vešel jako poslední.

Z klecí lemujících celou levou stěnu se rozléhalo myší pištění. Po pravé straně stály klece s králíky, kteří v nich jen tiše čmuchali a se zájmem větřili svými růžovými nosíky, kdopak to vešel. S králíky jsme nikdy předtím nepracovali. Hned jsem věděla, že těm bude muset dávat injekce jedině Lin. Já rozhodně nedokážu velikonočnímu zajíčkovi píchnout nic, čím si nebudu stoprocentně jistá.

Jenže já už si jistá jsem, proto je to takové peklo. Pokud budu chtít tenhle projekt protahovat, jak to jen půjde, budu se muset přenést přes smrt několika myšek a králíčků.

Prostor mezi dvěma řadami klecí vyplňovalo deset laboratorních stolů, každý s vlastní pracovní stanicí. Stejně jako v kancelářích a pracovních kójích na patře našeho trojčlenného týmu i u nich bylo nápadné prázdno.

Na konci místnosti byly další dveře, které šly otevřít jedině pomocí karty. Tentokrát přišla řada na Lin. Morgan pak znovu vešel do laboratoře jako první.

„Ty vole,“ vydechla Lin.

To s Morganem trhlo. Výborně.

Lorenzo se omezil na jediné italské slovo, účinné a využívané stejně často jako naše doprdele. „Cazzo.“

Oba to vystihli přesně. To místo se nepodobalo žádnému, které jsem kdy viděla.

Po mé pravici stály troje dveře, všechny s nápisem Přípravna pacientů: před vstupem zaklepat. Za nimi se rozkládal otevřený prostor s počítači a skříňkami na různé menší vybavení. Na jejich štítcích stálo například přenosný ultrazvuk, TMS nebo tDCS.

„Dobrý,“ pokýval hlavou Lorenzo. „Transkraniální magnetická stimulace a stimulace stejnosměrným proudem. Kolik přístrojů?“

„Pět od každého,“ pochlubil se Morgan a postupně nám otevřel všechny skříňky. „Navíc tři sady s přenosným ultrazvukem, všechny s různými sondami,“ dodal a přečetl štítky. „Lineární, sektorovou, konvexní, neonatální a transvaginální.“ Než přečetl název poslední sondy, chvíli váhal, jako by ho zmínka o ženské anatomii nějak znechucovala, přestože by měl vědět, že na menší subjekty budeme transvaginální sondy potřebovat. Ale už jsem se tu zmiňovala o tom, že Morgan je vědec na hovno.

Lorenzo na mě mrkl.

„Máme toho tady ještě víc,“ pokračoval Morgan a provedl náš krátký průvod otevřeným prostorem dozadu, odkud vedly dvoje dveře k magnetickým rezonancím.

„Vy tady máte dvě magnetické rezonance?“ zeptala jsem se a šťouchla do Lin, která už začínala pomalu slintat. Když jsme pracovali na Georgetownské univerzitě, museli jsme škemrat, aby nám občas povolili přístup k MRI v nemocnici, která od nás byla dvacet minut chůze. A stejně nám nevycházeli vstříc nijak často.

Morgan doslova zářil. „Dvě MRI značky Tesla. A tady máme PET scanner,“ řekl, otevřel další dveře a nechal nás nahlédnout dovnitř.

V minulosti jsme na povolení přístupu k nemocničnímu PET scanneru, jinak známému jako pozitronová emisní topografie, museli čekat celé měsíce.

„A co EEG?“ vyzvídal Lorenzo. „A biochemická laboratoř?“

„Všechno máme. Sada na elektrocefalografii je vzadu ve skříňkách s menším vybavením.“

„ElektroENcefalografii,“ opravila jsem ho. „Proto se jmenuje EEG, a ne ECG.“

Morgan se na mě zamračil. „To je jedno. Zapomněl jsem se o ní zmínit, ale potřebné elektrody a záznamové zařízení najdete ve skříňce úplně vpravo. Do biochemické laboratoře se jde tudy,“ řekl a ukázal na Lorenzovu identifikační kartu. „Do toho. Vás nejspíš bude nejvíc zajímat modul na proteinovou expresi. Ten je hned tady napravo.“

Morgan mu ho už sice ukazoval, ale Lorenzo se stále ještě rozhlížel po laboratoři, do které by se vešlo klidně pět středoškolských seminářů chemie.

A my přitom byli jen tři. Čtyři, kdybyste počítali i Morgana, ale nemyslím si, že někdo z nás ho počítal. A navíc je jen jeden z nás biochemik.

„Tak jo, lidi,“ řekl Morgan a podíval se na hodinky. „Čeká mě schůzka s hlavounama, tak vás tady už nechám.“

„Jasně,“ přitakal Lorenzo a otevřel kartou dveře. „My už si poradíme.“

„Co internet?“ zeptala jsem se a ukázala na počítače s monitory o velikosti plazmové televize v hlavní laboratoři.

„Ani zanic, Jean,“ zavrtěl hlavou Morgan a zapnul jeden počítač. „Máš tady Excel, Word, SPSS pro případ, že bys chtěla vytvořit nějakou statistiku. MatLab. Všechno, co potřebuješ.“

Všechno, co potřebuju, pokud chci pracovat ve vakuu, napadlo mě. „A co takhle přístup k vědeckým periodikům, Morgane? Nenosím si s sebou v kabelce posledních pět let výtisků časopisu Kognitivní neurověda.“

„Aha, no jistě,“ vzpomněl si a přešel k polici plné tabletů. „Ty jsou všechny zapojené do akademické databáze. Kdybys něco nemohla najít, zavolej přes intercom a já to zařídím,“ usmál se na mě dvěma řadami malých zoubků. Připomínaly mi chrup křečka. Nebo laboratorní krysy. „Tak já letím, lidi,“ zamával nám a zmizel přes místnost s hlodavci hlavními dveřmi.

Konečně jsme osaměli.

„Patnáct milionů za dvě magnetický rezonance od Tesly a ještě ten PET scanner,“ hlesla Lin, jakmile jsme zaslechli, že se za Morganem opravdu zavřely dveře. „Patnáct milionů. A pak je tu ještě všechno to ostatní.“

Ta čísla jsme znali všichni. Národní nadace pro vědu a výzkum nám na naši poslední grantovou žádost o jednu jedinou magnetickou rezonanci odpověděla smějícím se emotikonem. Udělala jsem si v hlavě pár obrazných výpočtů a dospěla k finální částce.

Lorenzo přikývl. „Taky bych řekl, že to stálo kolem pětadvaceti milionů. Ale to mi vrásky nedělá.“

„Ani mně ne.“

Všichni tři jsme se na sebe podívali a já věděla, že myslíme na to stejné. Každý kus vybavení tu zářil novotou a musel být nainstalován teprve nedávno. A všechny dohromady byly přesně tím, co jsme potřebovali k výzkumu léčby Wernickeovy afázie. Ale laboratoř s vybavením za pětadvacet milionů nedáte dohromady za tři dny. Tomu nahrával i zápach v první místnosti, v té se zvířaty. Všechny myši a králíci tu už nějakou dobu určitě jsou.

Musejí tu být déle než od té doby, co prezidentův bratr skončil na jednotce intenzivní péče.

„Skoro jako by to věděli dopředu,“ řekla Lin. „Jako by to celé plánovali.“

Rozhlédla jsem se po biochemické laboratoři, místnostech s magnetickou rezonancí i PET scannerem až po místnost s menším vybavením. Menší v našem světě rozhodně neznamená levnější.

„Musíme si promluvit,“ řekla jsem oběma, ale vím, že jsem se přitom dívala jen na Lorenza.

30

Lin nás nechala v místnosti s menším vybavením. Vymluvila se na to, že si chce ještě prohlédnout magnetické rezonance. Na to, o jak drobnou ženu se jedná, se do mě zabořila pohledem hodným těžkotonážního boxera. Buď opatrná, říkal.

„Pojď za mnou,“ pobídl mě Lorenzo a mlčel do doby, než jsme došli zpět do biochemické laboratoře k jednomu ze dřezů. Pustil vodu na maximum, naklonil se nad pult z epoxidové pryskyřice, zaťukal si na pravé ucho a letmo se podíval ke stropu. „Kamery,“ vyslovil neslyšně.

Pochopila jsem. Pokud tu jsou kamery, budou tu i štěnice. Naklonila jsem se k němu a předstírala, že čtu nějakou zprávu, kterou vytáhl z náprsní kapsy. Ve skutečnosti to byl jen účet za vodu a služby, ale já do něj zírala, jako by se jednalo o Velkou Fermatovu větu.

„Tys jim řekl, že budeme hotoví za měsíc? Proč?“

„Protože Morgan by tě jinak do týmu nepřibral. Ani Lin. Nechtěl na tom projektu žádnou ženu. Tak jsem mu zaručil, že dokážeme provést úspěšný test ještě před prezidentovým odletem do Francie, ale jen když na tom budete spolupracovat taky.“ Po chvilce ještě dodal: „Navíc už máme hotovo.“

Nevěděla jsem, jestli ho políbit, nebo mu dát facku. „Víš, co se mnou bude, jakmile skončíme, že ano? Co bude s Lin?“

Lorenzo pohlédl na mé zápěstí a slabý kruh světlejší kůže, který ho obepínal. „Ano.“

Jeho hlas zněl smutně, ale slyšela jsem v něm i hněv. Znovu jsem si uvědomila, jaký je mezi Lorenzem a Patrickem rozdíl. Oba jsou soucitní, ale jen Lorenzo v sobě má i bojovnost.

„Taky potřebuju ten finanční bonus,“ přiznal se.

„K čemu?“

„To je osobní záležitost.“

„Jaká osobní záležitost může člověka přijít na sto tisíc dolarů?“

Zadíval se mi přes tekoucí vodu přímo do očí. „Jedna velice osobní záležitost,“ řekl a zatáhl kohoutek. „Tak fajn. Už je ti líp?“

„Jasně,“ odpověděla jsem a přemýšlela, jestli tím myslí mé ranní představení, nebo tenhle poslední rozhovor. „Jako rybička.“

„Bezva. Protože máme práci.“

„Počkej ještě vteřinku,“ řekla jsem a znovu pustila vodu. „Kdy tě ohledně toho projektu kontaktovali?“

„Hned potom, co si Bobby Myers způsobil to zranění hlavy.“

Přikývla jsem. „Objednat si magnetickou rezonanci, nechat si ji doručit a nainstalovat a to všechno jen během tří dnů, je nemožný, Enzo. Dokonce i pro vládu Spojených států.“

Když zaslechl, jak důvěrně ho oslovuju, usmál se. „Jo. Já vím. Pojďme vytrhnout Lin z toho jejího techno orgasmu a dát si něco k jídlu.“ Kohoutek podruhé utichl a my zamířili k neurologické sekci laboratoře. Hodiny odbily jednu.

„Napadá tě někdo, kdo by se hodil jako první subjekt?“ zeptal se mě Lorenzo.

„Rozhodně Delilah Rayová. Zrovna nedávno jsem zahlédla jejího zetě. Dělá nám pošťáka.“

A zároveň je mužem, který na mě třikrát zamrkal a řekl mi, že má ženu a tři dcery. Připomněla jsem si, abych na něj příště počkala u dveří, až bude obcházet svoje kolečko. Jediná další věc, na kterou jsem v tu chvíli ještě dokázala myslet, bylo jídlo.

31

Když jsem se odpoledne ploužila po hlavním tahu v koloně aut a krčila se přitom za volantem, abych se vyhnula pohledům ostatních řidičů, mužů, kteří se dopravní špičkou prokousávali, už zase jsem myslela na Jackie Juarezovou.

Nazvala Patricka intelektuálním slabochem. Lorenzovi by takovou cedulku na krk nikdy nepověsila.

„Existují jen dva druhy chlapů,“ řekla mi jednou. „Praví chlapi a ovce. A ten, se kterým randíš, to…“

„… je ovce,“ dořekla jsem za ni. „Nepřekvapuje mě, že si to myslíš.“

„Já si to nemyslím, Jeanie. Já to vím,“ opravila mě, zapálila si cigaretu — tou dobou zrovna procházela obdobím viržinek a náš byt byl toho roku plný kýčovitých dekorací na téma jejich nejznámějšího reklamního sloganu Ušla jsi už dlouhou cestu, bejby — a foukla na mě obláček mentolového kouře. „Chci tím jen říct, že kdybych snad uvažovala o přestupu do vašeho tábora, tak bych chtěla chlapa, co by se, já nevím, co by se za mě postavil.“

„Že by se z tebe nakonec vyklubala romantička?“ popíchla jsem ji.

Ale Jackie si toho nevšímala. „Možná. Prostě bych chtěla někoho, kdo umí bejt tvrdej, když je to třeba.“

„Patrick je hodnej,“ řekla jsem. „Copak to nemá žádnou cenu?“

„U mě ne.“

Když jsem obhájila diplomovou práci a Patrick nastoupil do nemocnice, vzali jsme se. Pozvala jsem Jackie na svatbu a doufala, že dorazí.

Ale neukázala se.

Být na jejím místě, možná bych taky nepřijela.

Odbočila jsem z hlavní a zastavila na světlech vedle nějakého muže ve středních letech sedícího v černé corvettě. Sporťák jako záplata na krizi středního věku, pomyslela jsem si. Celé zadní okénko měl polepené hesly jako Myers prezidentem! Já jsem pravej modrej, a co ty? nebo Udělejme Ameriku znovu morální! Zatroubil na mě, počkal, až se na něj obrátím, a stáhl okénko. V domnění, že potřebuje poradit s orientací v labyrintu washingtonských ulic plných ďábelských diagonálních bulvárů, jsem udělala to stejné.

Jenže on mi místo toho plivl do auta, a jakmile na semaforu zasvítila zelená, šlápl na plyn a rozjel se pryč.

Najednou jsem si uvědomila, že mám na kufru pořád ještě nálepku Myersova protikandidáta.

Co by asi udělala Jackie? Rozjela by se za ním? Nejspíš. Taky by na něj plivla? Pravděpodobně. Jenže mně leželo v hlavě to, co by udělal Patrick. Vůbec nic.

Patrick by si povzdechl, zakroutil by hlavou nad jeho barbarstvím, otřel by si ze sedadla hlen a na milého pana Krize středního věku by okamžitě zapomněl. Ale Lorenzo? Lorenzo by z toho parchanta vymlátil duši.

Ta představa se mi z nějakého důvodu zamlouvá. Dřív tomu tak nebývalo. Úplně mě zarazilo, jak moc se nakonec podobám Jackie. Víc než bych čekala. Najednou jsem netoužila po ničem jiném než ji moct zase vidět.

Jenže pochybuju, že ona by chtěla vidět mě. A i kdyby chtěla, bohužel je někde na jednom z míst, kde slovo návštěva neexistuje.

Jackie je v jednom z táborů (Proč to neřekneš, Jean? Je ve vězení.) někde uprostřed země, kde pracuje na farmě, na ranči nebo v rybí líhni od rána do noci. Její vlasy, ať už měly posledně jakoukoli barvu, pomalu šediví a třepí se jim konečky. A paže má spálené od sluníčka jako všichni farmáři. Říkávaly jsme tomu „rudej krk“. Takový ten typ opálení, kdy máte spálené všechno kromě ramen. Na zápěstí nosí široký kovový náramek, který neukazuje žádná čísla, protože v Jackiině novém světě nezbyla slova, která by šla počítat. Stejně jako ve světě žen ze supermarketu, těch, které mají malé děti, těch, jež se neprovinily ničím jiným, než že se snažily vyhláskovat si na prstech nějaký ten drb nebo malou útěchu, prostě krátké Taky se mi po našich rozhovorech stýská.

Jackie Juarezová, feministka, z níž se stala vězeňkyně, teď tráví noci v cele s neznámým mužem.

Loni na podzim jsem o těchhle převychovávacích táborech viděla jeden dokument. Zapnul ho Steven.

„Šílenci,“ poznamenal tehdy. „Dobře jim tak.“

Jakmile to řekl, vylétl ze mě zbytek slov toho dne. Jako malé dýky namířené proti mému nejstaršímu synovi, který se poslední dobou nechoval jako můj syn, nýbrž jako sám reverend Carl Corbin. „To snad nemyslíš vážně, Stevene.“

Steven ztišil zvuk. Na obrazovce vycházela z díry v betonové stěně nekonečná řada mužů a žen směřujících na farmu. A podél ní jely džípy plné ozbrojených vojáků.

„Je to životní volba, mami,“ prohlásil tehdy Steven. „Jestli si můžeš sexualitu vybrat, tak si stejně tak dobře můžeš vybrat jinou. To je to jediný, o co se snaží.“

Nezbývalo mi než tam mlčky sedět a hledět do tváří šedě oděných lidí, někdejších otců a matek a účetních a právníků, jak se vydávají na svou cestu od zdi na pole. Jackie mohla klidně být mezi nimi, unavená a samý puchýř od sluníčka.

Steven znovu zvýšil hlasitost a ukázal na statistiku, která se vzápětí objevila na obrazovce. „Vidíš? Funguje to. Během prvního měsíce se umoudřilo deset procent a na konci září už to bylo třicet dva procent. Tak vidíš?“ Měl na mysli poměr úspěšnosti převýchovy.

Neviděla jsem vůbec nic. Jen obraz Jackie Juarezové, který od té doby ještě nevybledl, v pracovních botách a khaki uniformě, jak pleje a sklízí, dokud nemá ruce rozedrané do krve.

Ale je tu i druhá možnost.

Že se Jackie vdala. Možná si vzala nějakého tlustého prďolu, jako je Jack z ochranky, nebo nějakého gaye, kterého znala už z dřívějška. Možná nosí na zápěstí počítadlo slov a tráví dny pečením a doufá, že otěhotní, aby příslušným autoritám dokázala, že její manželství je opravdu bona fide, a ne jenom sňatek z nutnosti, způsob, jak se vyhnout životu na polích.

Ne. Jackie by nikdy neohnula hřbet, nikdy by se nerozhodla vzdorovat systému zevnitř, nikdy by se neprodala prezidentovým mužům výměnou za peníze, hlas nebo třeba měsíc svobody. Patrick ano, ten rozhodně. Ale Lorenzo by se taky neprodal. To je ten rozdíl mezi mým manželem a mým milencem.

Jenže i Lorenzo se vlastně prodal, v té vteřině, kdy podepsal pracovní smlouvu a souhlasil, že se bude podílet na tomhle projektu.

Když jsem zajížděla před dům, začalo mi konečně docházet proč.

Lorenzo má zjevně ještě nějaké další cíle. Cíle, které se mnou myslím souvisejí.

32

Jakmile jsem vešla dovnitř zadním vchodem, nasadila jsem si masku matka a manželka. Sonia zrovna hrála s dvojčaty v herně na koberci karty. Patrick krájel zeleninu v kuchyni. Vedle prkýnka měl postavenou otevřenou láhev piva. Jestlipak dnešní první?

„Ahoj,“ řekla jsem a odložila jsem na kuchyňskou linku kabelku, kterou mi během bezpečnostní kontroly při odchodu z budovy důkladně prohledali.

„Ahoj, zlato,“ usmál se Patrick, odložil nůž a letmo mě objal. „Všechno dobrý?“

„Celkem ano.“

„Jaké to bylo?“

„Bohužel musíme snášet mučivou bolest z toho, že o tom nikde venku nesmíme mluvit,“ odpověděla jsem. Patrně jsem byla daleko blíž pravdě, než bych čekala. „Kde je Steven? Za chvíli bude šest, s takovou zmešká své pravidelné předvečeřové krmení.“

Patrick kývl nalevo. „Je vedle.“

„To už si určitě zase povídá s Julií,“ poznamenala jsem. „Vážně si s ním budeš muset promluvit o tom nápadu se svatbou. Je moc mladý.“

„Promluvím. Jo, abych nezapomněl, volali tvoji rodiče. Na FaceTime. Řekl jsem, že se jim ozveš zítra, ale tvoje máma s tebou chce mluvit ještě dnes večer.“

„Můžu si půjčit tvůj notebook?“

„Kde máš svůj?“

Můj notebook byl toho času v karanténě u jednoho z Poeových počítačových nadšenců. „Zamčený na deset západů v budově beze jména stojící kdesi ve Washingtonu,“ řekla jsem. „Víš jistě, že ti nemám pomoct s vařením?“

Patrick mě odmávl kuchyňskou utěrkou. „Jen si jdi. Nepotřebuju ve svojí kuchyni žádnýho sous chefa, co by mi pořád radil.“ Oba jsme se jeho pokusu o jižanský kuchyňský slang zasmáli.

Takhle je život hned lepší.

Po jedné bleskové partičce prší s dětmi, během níž ze sebe Sonia dokonce vypravila několik slov, jsem zamířila do Patrickovy pracovny, kterou nechal odemčenou, a zavolala jsem rodičům. Italština se mi vracela nejdřív pomalu, ale brzy jsem se v pravidelném rytmu samohlásek a slabik zase našla. Táta nedokázal říct nic pozitivního ani o našem prezidentovi, ani o jeho bratrovi, a vlastně ani o téhle zemi. Zato máma byla zamlklejší než obvykle.

„Tutto bene, mamma?“ zeptala jsem se.

Ujistila mě, že je vše v pořádku, že ji jen poslední dobou trápí bolesti hlavy.

„Měla bys přestat kouřit,“ nabádala jsem ji.

„Tohle je Itálie, Gianno. Tady kouří všichni.“

V tom měla pravdu. Hned vedle sledování fotbalu je kouření naším druhým nejoblíbenějším národním sportem, zvlášť na jihu. Rozhodla jsem se to prozatím nechat být a snažila jsem se soustředit na veselejší témata. Chvíli jsem si nechala vyprávět o citronících a pomerančovnících na dvoře, o zeleninové zahrádce, o signoru Marcovi, tamním prodavači ryb, který se snad už konečně ožení se signorou Matildou, pekařkou. Už je načase. Dohromady jim musí být něco kolem sto sedmdesáti let.

Klec spadla až ve chvíli, kdy se mě máma zeptala, jestli tohle léto už přijedu na návštěvu. „Přece nechceš, abych umřela úplně sama,“ dodala.

„Nikdo neumírá, mami,“ odbyla jsem ji, ale přesto mi přejel mráz po zádech. „Slib mi, že zajdeš za doktorem Michelem, platí?“

Následnými ciao a posílám pusu a sliby, že si zase zítra zavoláme, jsme strávily celých deset minut, než jsem mohla hovor ukončit. Kdyby Italky měly stejné denní kvóty jako my, vyplácaly by všechna svá slova jen na to, aby se stačily s někým po telefonu rozloučit.

Až potom co jsem zavřela notebook, jsem si všimla obálky nadepsané PŘÍSNĚ TAJNÉ, která ležela na Patrickově stole. Řekla bych, že ten, kdo vymyslel, že se tajné dokumenty mají nadepisovat obřím červeným tučným tiskacím písmem, musel být idiot. To byste tam klidně mohli přilepit ještě štítek s nápisem Otevři mě! Kdyby to bylo na mně, schovávala bych všechna tajemství na zadní stránku časopisů Reader’s Digest.

Patrick si pohvizdoval v kuchyni a děti se právě hádaly, jestli Sam podváděl, když si do rukávu schoval pikovou královnu z jiného karetního balíčku.

Bylo by tak snadné do obálky nahlédnout. Na levém rameni jsem úplně cítila toho malého ďáblíka, který mi našeptával: Jen do toho, Jean, koukni se. Nikdo se to nemusí dozvědět.

Tak jsem ho poslechla.

Obsah obálky mě ničím nepřekvapil. Bylo logické, že jako prezidentův vědecký poradce má Patrick zprávy i o projektu Wernicke. Jenže mě zarazilo, proč se první stránka v přísně tajné zprávě pro mého manžela zmiňuje o třech samostatných týmech. O zlatém, rudém a bílém. Lorenzo, Lin a já jsme v bílém týmu. V ostatních týmech jsou uvedená jména, z nichž žádná neznám. Některým předchází vojenská hodnost.

„Mami!“ vylekal mě Soniin hlas. Dcera stála ve dveřích. „Já vyhrála v prší!“

Teď už mi ta zabavená piková královna, kterou si schoval Sam, dávala smysl. Rychle jsem založila memorandum zpět do obálky a doufala, že jsem věci na Patrickově stole nechala přesně tak, jak byly. Vždycky mi připadá, že Patrick má stůl dokonale uklizený a přesně ví, co kde nechal.

„To je bezva, zlatíčko,“ pochválila jsem ji. „Tak co kdybychom teď šly zkontrolovat, jak si vede tatínek v kuchyni?“

„Mám tě ráda, mami. Mám tě tolik moc ráda.“

Stačí pouhých devět slov, aby mi srdce poskočilo.

33

„Něco zajímavého?“ vybafl na mě Patrick, jakmile jsem vešla do kuchyně.

Odjakživa jsem mizerná lhářka. I sebemenší náznak lži mi trochu zkřiví ústa a brzy je mi poznat i na očích. Jen jednou v životě jsem se pokusila uspořádat Patrickovi nečekanou oslavu narozenin. Myslím, že to byly třicátiny. Domlouvala jsem všechno spolu s jeho tehdejší sekretářkou a pozvala několik jeho kolegů z práce. Když konečně nastal den D, Patrick vypadal tak překvapeně, jako by z nebe spadla bomba.

Úspěch! myslela jsem si. Až do následujícího rána, kdy se Evan King prořekl, že můj manžel je vážně úžasný herec.

„Poznal jsem ti to na očích, lásko,“ řekl mi Patrick. „Dobře že z nás dvou nejsi ten s bezpečnostní prověrkou ty.“

Takže nic. Od té doby jsem se už nepokusila o žádnou nečekanou oslavu.

Zvedl oči od sporáku. „Nějaké dobré zprávy?“

„Cože?“

„Snad pro tebe rodiče měli nějakou dobrou zprávu, ne?“

Úplně jsem cítila, jak ze mě spadla tíha hrůzy a rozlila se mi do louže na dlaždicích u nohou. „No, asi ano. Táta prodal svůj obchod nějakému řetězci. To je myslím docela dobrá zpráva.“

„Už bylo načase, aby šel do důchodu,“ poznamenal Patrick. „Tady, ochutnej a řekni mi, co tomu chybí,“ dodal a nabral na vařečku trochu zeleninového sauté, které připravoval.

„Vůbec nic,“ prohlásila jsem, i když mi to absolutně nechutnalo. Najednou mi nic nevonělo. Červené víno, které Patrick rozlil do sklenic, páchlo jako žluklý olej. Maso, které jsem odhadovala na kuře — a co já vím, mohlo se stejně tak jednat o husí játra —, naplňovalo jídelnu nechutným zápachem. V tuhle dobu bych měla už hlady šilhat, ale nějak jsem neměla chuť. „Steven se ještě nevrátil? Vida, už je tady.“

Právě v tu chvíli se můj nejstarší syn dostavil domů a bouchl za sebou dveřmi. Sonia se stejně jako dvojčata rozzářila a my s Patrickem jsme se mu už chystali říct ahoj, jenže Steven kolem nás jen prošel, dokonce bez zájmu minul i ledničku a vydal se chodbou rovnou do svého pokoje. Tváře i krk měl rudé jako rajče. Z nějakého důvodu vypadal ne na šestnáct, ale na šestatřicet, jako by na svých bedrech musel nést tíhu celého světa.

Obrázek nespravedlnosti rodičovství, zabalený do podoby znechuceného teenagera.

„Já tam jdu,“ řekla jsem. Potřebovala jsem si odpočinout od pachů jídla dřív, než mé čichové buňky uspořádají revoluci. „Zeptej se Sonii, jak hráli karty.“

Když jsem došla ke dveřím jeho pokoje, hudba řvoucí zevnitř mi málem rozhrkala i kosti. Zaklepala jsem. Žádná reakce. Po druhém zaklepání Steven znuděně zabručel: „Dále.“

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se a strčila dovnitř nos.

Ať už poslouchal cokoli, mně to splývalo v jednolitý rámus na pozadí. „Jo,“ odfrkl Steven.

„Ve škole všechno dobrý?“

„Jo.“

„A co s Julií?“

„Nic.“

„Nechceš vylézt na večeři? Je skoro hotová.“

„Hned.“

Když už jsem se otočila a chystala se odejít, konečně přerušil řetězec jednoslabičných slov. „Mami? Kdyby někdo, koho znáš, třeba i někdo, na kom ti vážně záleží, udělal něco špatnýho, práskla bys ho?“

Nad tím jsem se musela zamyslet. Kdysi bych odpověděla rovnou ano. Kdybych viděla, že se někdo před školou řítí stovkou, okamžitě bych mu nechala zabavit řidičák. Kdybych viděla, že nějaký rodič v obchodě bije svoje dítě, zavolala bych na něj policii. Kdybych se stala svědkem krádeže u sousedů, nahlásila bych to. Pro každý čin existuje vhodná protichůdná reakce. Až na to, že tomu tak není. Už ne. Protože ty reakce sice mohou být protichůdné, ale v žádném případě nelze zaručit, že jsou vhodné. Věděla jsem o Annie Wilsonové a jejím tajném milenci s modrou dodávkou, který si na tajnosti zřejmě moc nepotrpěl. Vím, že Lin Kwanová, která teď žije se svým bratrem, patří k typu žen, jež dávají přednost jiným ženám. Ovšem stejně dobře vím, že kdybych to na Annie, Stevenovými slovy, práskla, už nikdy bych se na sebe ráno nemohla podívat do zrcadla. A představa, že bych udala Lin, mi připadá naprosto odporná, ať už reverend Carl a zbytek jeho Ctnostných říkají cokoli.

„Přijde na to,“ odpověděla jsem. „Proč?“

„Jen tak,“ zabručel Steven a zvedl se z postele. „Nejspíš bych se měl ještě osprchovat.“

Když kolem mě prošel a zanechal mě jen ve společnosti elektronické hudby, která vyhrávala nějaký postarší nápěv, jehož slova se patrně neshodovala se základy moderní křesťanské filozofie, Ctnostným mužstvím ani s pokrouceným světonázorem Carla Corbina, znovu na mě dolehla tíha starostí. Zavalily mě tak, až mi vyrazily dech z plic a já ho nebyla schopná znovu popadnout.

Je naprosto vyloučené, že by Steven mohl vědět o Lorenzovi, opakovala jsem si. Vyloučené. Posledně jsme si dali dobrý pozor, na té tržnici jsme na sebe narazili jen náhodou a celou cestu do naší marylandské krabí chatrče jsem se krčila na podlaze před zadními sedadly. Byl březen a Steven přece musel být tou dobou ve škole.

Ověšená z jedné strany únavou a z druhé strachem jako pytli plnými cihel jsem se vydala chodbou zpět do kuchyně za Patrickem.

Pořád ještě si pohvizdoval.

34

Vzbudil mě jekot sirén. Řvaly do ticha noci jako nějaká zvěř, čím dál hlasitěji, až jsem měla pocit, že jsou přímo u nás pod oknem. A opravdu, skrz žaluzie probleskovalo červeno-modré světlo, takže to nebyl jen sen.

„Co se sakra děje?“ zabručel Patrick, přetočil se jednou, pak podruhé a potom si přes hlavu přetáhl polštář. Ve své jeskyni však dlouho nevydržel. Realita zdvihla oponu i jeho spánku a on se probudil.

Dokázala jsem myslet jen na rozhovor, který jsem ráno vedla s Lin. Jak dlouho už to trvá? Pořád jsi do něj blázen, co? Buď opatrná. Můžeš toho ztratit mnohem víc než jen hlas.

Najednou mi v uších začaly znít i Stevenovy tajemné otázky.

„Proboha,“ hlesla jsem a došla k oknu.

Venku stála dvě auta doprovázející jedno větší, dodávku, která mi připomínala sanitku, jenže nebyla bílá. Vtom za rozložitou dodávkou zaparkovalo ještě třetí auto a zablokovalo nám příjezdovou cestu.

Takže žádné auto se nemohlo dostat ani k našemu domu, ani od něj.

Má následující slova vyzněla úplně naprázdno, stěží hlasitěji než sípavý šepot. Tělo mi přestalo fungovat. Kolena mi zrosolovatěla, hlas zadrhával, žaludek se zvedal nahoru a dolů, jak mnou projížděla jedna vlna nevolnosti za druhou, zatímco jsem zírala na elektrická světla blikající na ulici přímo před naším domem.

Jen jsem čekala, až zazvoní zvonek. Taková běžná věc, na kterou jsem se dřív těšila. Zvonky znamenaly návštěvy ve sváteční dny nebo balíček, který jsem čekala, nebo dvojici přátelských mladých mužů z Utahu, kteří mi vždycky připadali příjemní a celí vymydlení, přestože jsem se zarytě odmítala obrátit na jakoukoli víru. Zvonky dřív znamenaly koledníky o Halloweenu převlečené za duchy a skřítky a princezny a nejnovější akční hrdiny.

„Jdu tam,“ řekl Patrick.

Já dál čekala na zazvonění zvonku a myslela na Poea a jizvu na jeho tváři, na auru bývalého člena jednotky speciálních sil a jeho znepokojivou mlčenlivost. Dnes večer neuslyším cinkání stříbrných a zlatých zvonečků, dnes večer mi bude zvonit hrana.

Doprdele.

Úplně jsem viděla, jak vcházejí dovnitř, uniformovaní a ozbrojení černými obušky, jak dupou po naší naleštěné dřevěné podlaze tak, až na ní zůstávají šmouhy a škrábance. Viděla jsem Thomase a reverenda Carla a další muže, jednoho z nich s krabičkou skrývající počítadlo nastavené na nulu, které mi obepne zápěstí jako železný okov. Viděla jsem reportéry a televizní kamery, blesky fotoaparátů snažící se zachytit obrázek bývalé doktorky Jean McClellanové, nyní odsouzené k životu v tichu a práci na polích v Iowě, v rybářstvích v Maine nebo v textilním průmyslu v Alabamě. Až po veřejném zostuzení, samozřejmě.

Ach, Stevene, blesklo mi hlavou, cos to jen udělal?

Po Lorenzovi nepůjdou, to vím. Mužům jsou pošetilosti tolerovány.

Vtom vběhla do ložnice Sonia, oči až navrch hlavy. Kluci se rozběhli za Patrickem.

„Nic se neděje, holčičko,“ objala jsem ji a utěšovala. „To bude dobrý.“

Jenže děje. A nic nebude dobré, říkala jsem si, když jsem seděla opřená o čelo postele, chovala dceru a čekala na nevyhnutelné, na apokalyptické zazvonění u dveří.

35

Uběhlo pět mučivých minut, než jsem na chodbě znovu zaslechla Patrickovy rychlé kroky.

„Vypadá to zle,“ řekl. „Ať už se jedná o cokoli, vypadá to zle.“ Tvářil se ustaraně a obličej měl plný vrásek připomínajících reliéfní mapu bledé krajiny.

Ale zvonek pořád ještě nezazvonil.

Vstala jsem, zvedla Soniu do náručí a následovala Patricka do kuchyně. Procesí aut stále blokovalo ulici, jejich sirény stále ječely a modro-červená světla stále znečišťovala noční klid. Na prahu Kingových drželo stráž šest mužů. A dva další stáli u zadního vchodu.

Takže si nejdou pro mě, napadlo mě. Nejdou si pro mě, nejdou si pro mě, nejdou si pro mě.

Vtom jsem zaslechla ženský křik, tak hlasitý, že dolehl až k nám do kuchyně. Zariskovala jsem pohled ven.

Leo zamířil k vypínači, aby rozsvítil.

„Ne, nech zhasnuto, ať je tu tma,“ zastavila jsem ho.

Co mohla Olivia Kingová provést?

Kdyby někdo, koho znáš, třeba i někdo, na kom ti vážně záleží, udělal něco špatnýho, práskla bys ho?

A najednou mi to došlo. Oni si nepřišli pro Olivii, přišli pro Julii.

Ohlédla jsem se za sebe. Patrick stál vedle mě, pořád bledý jako stěna. Soniu jsem předtím posadila na jednu z barových stoliček u kuchyňského ostrůvku. Sam a Leo třeštili oči ven tak, že vypadaly spíš jako létající talíře.

Jen Steven chyběl.

Mezitím nabral křik venku na hlasitosti. Olivia — myslím, že to musela být Olivia, miss růžový šáteček na hlavě a miss růžové bible a prázdné kuchyňské odměrky — tam rozpoutala hotové peklo.

„Nemůžete ji odvést! Evane! Tak udělej něco! Tak sakra něco udělej! Tak tady jen nestůj s těma svejma zasranejma rukama v těch tvejch zasranejch kapsách! Zabij je! Tak ty zkurvený parchanty zastřel! Řekni jim přece, že to nebyla její vina! Nebyla to…“

Její tirádu přerušilo bolestné zaúpění, ale jen na okamžik, jen na zlomek vteřiny. Vzápětí ječela dál, napůl křičela a napůl skučela bolestí, zatímco dva muži vlekli Julii z domu a Evan stál mlčky na verandě s rukama v kapsách, přímo pod světlem, které vrhalo na jeho obličej nažloutlou zář.

Vyletěla jsem ze zadních dveří rychleji, než mě Patrick stačil zastavit. Květnového deště, který začal bičovat zem, jsem si nevšímala, hnala jsem se bosa až ke Kingům na zápraží.

„Přestaňte! Sundejte jí to počítadlo!“ vykřikla jsem.

Okamžitě se na mě upřely zraky všech kromě Olivie.

Ta pokračovala dál, teď už jen s pláčem škemrala. „Prosím vás, neodvádějte ji. Prosím. Vezměte si mě. Místo ní. Prosím.“ Každé její slovo bylo přerušeno děsivým výbojem elektrického proudu a následným zaúpěním.

„Tak jí to zasraný počítadlo sundejte!“ vykřikla jsem znovu.

„Vraťte se domů, madam,“ řekl mi nějaký hlas. Poznala jsem v něm Thomase s temným oblekem a ještě temnější duší. Pak nějaký další řekl: „Posaďte ji do dodávky.“

Tím myslel Julii, která až doteď neřekla ani slovo. Zatím. Když jí zasvítila do očí světla dodávky a ona se otočila, všimla jsem si, že má naprosto nepřítomný výraz. Byla v šoku. Na levém zápěstí měla široký kovový náramek. Přidá se k ženám, které jsem potkala v supermarketu, k Jackie a kdovíkolika dalším uvězněným v pokřivené verzi samotky. To máme nula slov na den, dámy. Uvidíme, jak dlouho vám bude trvat, než se přizpůsobíte.

Olivii jsem nikdy nijak zvlášť v lásce neměla, přesto mě nohy nesly blíž k jejímu domu, směrem k jejímu tělu zmítajícímu se v křečích a navlečenému do broskvové saténové noční košilky, která se jí už lepila na kůži jako fólie. Stejně jako ta moje mně. Asi za to mohl pot, protože Kingovi mají zápraží zastřešené a nepršelo tolik, aby se na nás voda dostala. Thomas pokynul jednomu ze svých mužů, který udělal krok mým směrem. Vypadal napjatý jako struna, ruku u zbraně na opasku.

„Běžte domů, madam, tady není nic k vidění.“

„Ale já…“

Jeho napjatá paže sjela o kousek blíž k opasku.

Sledovala jsem nejděsivější výjev ve svém životě. Julii Kingovou vlekli dolů z terasy, pryč od její matky, směrem k tmavé dodávce. Muž, který ji doprovázel, lépe řečeno podpíral její bezvládné tělo v aspoň částečně vzpřímené pozici, jí četl její práva.

Až na to, že to nebyla žádná práva. Nepřečetl jí nic ve smyslu máte právo na. Jen jí dokola monotónně opakoval věty začínající slovem budete.

Když jsem se vracela po příjezdové cestě domů, zavadila jsem nohou o kamínek. Kolem se povalovalo tolik štěrku, tolik malých kamínků. Měla jsem chuť vzít je všechny do dlaní a rozdrásat si jimi oči, abych vymazala všechno, co jsem viděla i co ještě uvidím.

Třeba Patricka, jak stojí v kuchyni a nic s tím nedělá. Nebo Stevena, který se tou dobou, kdy ze mě kapala voda na rohožku, už vynořil ze svého pokoje. Zcela tupě zíral na černou dodávku, která není sanitka, odvážející Julii Kingovou na její novou adresu trvalého bydliště. Do nového domova. Jeho oči přitom vypadaly jako oči panenky.

Sam a Leo mi přinesli ručníky. Vzala jsem si je a poslala oba i se Soniou zpátky do postele. A pak jsem vyrazila najisto.

„Cos to k čertu udělal, Stevene?“

Jakmile zaslechl můj hlas, celý jako by se smrskl. Najednou už nebyl tím sebevědomým mladíkem, se kterým jsem měla tu čest včera u večeře. „Nic.“

„Tak cos to udělal?“

„Pusť mě!“

No jo. Tou dobou už jsem držela svého šestnáctiletého syna za límec a měla jsem sto chutí mu ho pořádně utáhnout kolem krku a přitahovat a přitahovat, dokud by Steven nebyl celý rudý a zpocený. Ale taková být nechci. To není obraz, který chci zítra ráno vidět v zrcadle. Tak jsem trochu ztišila hlas. „Tak cos udělal?“

Steven jako by se ještě zmenšil a schoulil se do kouta mezi ledničkou a policí, na které před tisíci nebo miliony let stávaly moje kuchařky. Sjela jsem pohledem k Patrickovi. Teď tě potřebuju, říkala jsem mu jím.

„Já nic…“ začal koktat Steven. „… nebyla to moje vina!“

To. Jaké to? Vtom se mi v uších rozeznělo bušení nápěvu písně zpěvačky Earthy Kittové „Pojďme na to“.

„Ach, Stevene.“

A pak to — to — ze sebe všechno vysypal.

„Říkala, že se prej chce jen trochu mazlit a něco zkusit. A…“ Steven se zadíval na Patricka v naději, že se od něj dočká nějaké pomoci. Ale když se setkal jen s mlčenlivým zavrtěním hlavou, pokračoval. „Nemělo se to stát.“

To.

Tiše jsem sama sobě slíbila, že to slovo už nikdy v životě nepoužiju.

V záři světla na verandě u Kingů Evan křičel cosi, čemu jsem nerozuměla, a Olivia seděla zhroucená u cihlové stěny.

„Z toho se nikdy nedostane,“ prohodila jsem jen tak, neadresně. Pak jsem se obrátila na Patricka. „Nemůžeš něco udělat? Nemůžeš si třeba promluvit s Carlem Corbinem nebo s Myersem?“

„A co bych jim měl podle tebe říct?“ odtušil Patrick.

„Panebože, já nevím. Jsi chytrej. Co kdybys jim řekl, že to byla Stevenova chyba? Že to celé začal a Julia mu řekla ne, ale on v tom stejně pokračoval. Že ani nevěděli, co se děje. Nebo že se to celý vlastně ani nestalo.“ Už zase to. „Že spolu vlastně neměli sex. To by nešlo?“

„To by byla lež,“ hlesl Steven dřív, než stačil Patrick odpovědět.

„To je mi fuk! Uvědomuješ si vůbec, co teď s Julií bude? Uvědomuješ si to?“

Představila jsem si, jak se Julia řítí po ulici na skateboardu v tílku bez ramínek a se sluchátky na uších, jako v nějaké staré rodinné komedii. Jak se mnou mluví přes plot, když prostřihávám růže od paní Rayové. Jak drží Stevena za ruku. A pak v televizi, stojící mlčky stranou, zatímco reverend Carl předčítá pasáže ze svého manifestu Ctnosti, oblečenou do šedé haleny, uhýbající pohledem před blesky stovek fotoaparátů. A pak o pár let později, unavenou a shrbenou, vyzáblou jako proutek, jak pleje nebo kuchá ryby.

A nikdo v téhle místnosti s tím nemohl nic udělat.

Jak jsem říkala. Pošetilosti mužů.

36

V pátky mám podle smlouvy volno, jenže dnes mi v žilách proudilo příliš mnoho adrenalinu, než abych dokázala spát, tak jsem vstala, nechala Patricka dál klidně oddechovat a šla do kuchyně. Tam se mi přemýšlí nejlíp.

Chtěla bych bojovat, ale nevím jak.

Kdyby tady byla Jackie, určitě by pro mě měla pár nápadů. Vybavila se mi jedna z jejích posledních přednášek, kterou mi dala toho pozdního dubnového odpoledne v našem univerzitním bytě plném koberečků a nádobí z Ikey a možná i několika hrnců a pánví z garážového výprodeje.

„Můžeš začít pozvolna, Jeanie,“ řekla mi tehdy. „Zajdi na nějaký shromáždění, rozdej pár letáčků, zkus si o věcech promluvit s pár lidma. Nemusíš změnit celej svět úplně sama.“

Načež následovaly všechny ty obvyklé fráze. Pěstování podhoubí, krůček po krůčku, klíčové jsou malé věci, naděje-změna-my to DOKÁŽEME! Všechna ta slova, nad nimiž Patrick ohrnoval nos. A já spolu s ním.

V šest se do kuchyně dovlekl Steven, nalil si sklenici mléka a odebral se s ní zpět do svého pokoje.

Výborně. Nemůžu se na něj skoro ani podívat.

Udělala jsem si suchý toast a čaj. Můj mozek se hlásil o kávu, jenže jakmile jsem otevřela sáček se zrnkovou kávou a nasypala trochu do mlýnku, zbytek mého těla začal hlasitě protestovat. Dokonce i suchý toast mi smrděl, jako by se veškerý obsah spíže přes noc zkazil. Všechno mi chutnalo jako stará ryba.

Jako další vstala Sonia. Měla spoustu otázek ohledně včerejší noci. Co se u Kingů stalo? Budu si dnes moct jít hrát k paní Kingové? Je Julia nemocná? Její slova mi zněla jako píseň, jejíž text je úplně špatně.

„Všechno je v pořádku, zlatíčko,“ lhala jsem. „Ale myslím, že paní Kingová si dnes potřebuje odpočinout.“ Což znamená, že budu muset Sonie najít nové hlídání.

Všechny ostatní sousedy jsem postupně vyloučila. Příliš staří, příliš divní, příliš nezodpovědní, příliš velcí náboženští fanatici. Nikdo z nás nepotřebuje, aby Sonia spadla z houpačky nebo — což by bylo ještě horší — aby se vrátila domů a recitovala pasáže z manifestu Ctnosti. Promnula jsem si oči, abych zaplašila ospalost, a zapátrala v hlavě po nějakém řešení.

Dostavilo se v podstatě hned. Jak na mě ten pošťák třikrát mrkl. A má tři vlastní dcery.

Zatímco Sonia chroupala cereálie, naplánovala jsem si v duchu denní program. Domluvit si schůzku u doktora, počkat na pošťáka, jakmile Evan odjede do práce, zajít se podívat na Olivii, zajet do kanceláře a říct Lin, co jsem včera našla v Patrickově pracovně. Co v plánu nemám, je sledování veřejného zostuzení Julie Kingové.

Budou to dávat dnes přes den, večer a nejspíš během většiny následujícího měsíce, dokud se nenajde další oběť, kterou bude možné předhodit tisku. Vždycky to tak dělají. Většinou ten záznam vecpou do nějakého programu, který má co největší sledovanost. Taková levárna. Nikdo není nucen pořad sledovat, ale jedinou alternativou je vypnout televizi. A i když ji vypnete, opakování na vás vyskočí, když to nejmíň čekáte. Třeba během pořadů o vaření nebo Jak se staví sen nebo dokumentu o zebrách.

Vtom se do kuchyně opět připloužil Steven. „Nějak mi není dobře. Myslím, že dneska bych měl radši zůstat doma.“

No jistě, to by se mu líbilo. Julia Kingová bude dnes na programu ŠCCH bodem číslo jedna.

„Nic ti není, Stevene,“ zhodnotila jsem. „Takže jdi vzbudit bratry a něco si obleč.“ Pak jsem zkontrolovala čas. „Autobus tu bude za hodinu.“

„Ale mami…“

„Žádné ale.“

Potřebuje to vidět. Potřebuje, aby ho někdo přivázal k židli a přilepil mu víčka k čelu, aby nemohl zavřít oči, jako tomu parchantovi z filmu Anthonyho Burgesse. Možná že ten záznam ještě vyšperkují pár záběry Juliina budoucího života v polích nebo na rybí farmě.

Když jsem oplachovala nádobí, začal zvonit telefon. „Jdi to zvednout, prosím tě. A pak vzbuď Sama a Lea.“ S těmi slovy jsem se otočila k Sonie. „Co kdyby ses šla podívat, jak je na tom tatínek? Když budeš dávat pozor, můžeš mu tohle donést.“ Podala jsem jí napůl plný hrnek kávy. Když jsem ji ucítila, trochu se mi zvedl žaludek. Nikdy dřív jsem si neuvědomila, jak moc káva páchne po výkalech.

„Jupí!“ zaradovala se Sonia, vzala hrnek do obou rukou a šnečím tempem se vydala do ložnice. S trochou štěstí se Patrick své ranní kávy dočká někdy v průběhu příštího týdne.

„To je pro tebe,“ oznámil mi Steven. „Volá Babbo.“

Tím jedním slovem mě úplně dostal. Tím, jak řekl dědovi starou přezdívkou z dob, kdy mu bylo asi jako teď Sonie a proháněl se kolem v jasně červených manšestrových kraťasech a žlutém tričku s nápisem Super Kid! Najednou jsem si úplně živě vybavila den, kdy jsme spolu seděli ještě v naší staré kuchyni plné spotřebičů v barvě avokáda a s umakartovou pracovní deskou posetou zlatými tečkami. Zrovna jsem dělala brownies a Steven se nezeptal, jestli může olízat lžíci od těsta, ale rovnou se natáhl pro celou prázdnou mísu a místo vařečky použil své malé ručičky.

Proč musejí děti růst tak strašně rychle?

Vzala jsem sluchátko. Volal táta. „Ahoj, tati. Jak to, že voláš na pevnou linku, a ne přes FaceTime?“

Ať už mi chtěl odpovědět cokoli, nerozuměla jsem mu. Dusil se pláčem a v telefonu bylo kromě něj slyšet jen změť nemocniční italštiny.

„Co se stalo, tati?“ vyhrkla jsem.

Jeho hlas nahradil nějaký cizí. „Professoressa McClellan?“ oslovila mě nějaká žena. Až na to, že si mé neitalské Patrickovo příjmení trochu poupravila a vyznělo spíš jako macalella.

„U telefonu.“ Čaj a toast v mém žaludku se začaly nepříjemně převalovat.

„Jde o to…“

To. Už zase to to. Jako by se ze všeho stalo jedno velké hrozivé to.

„… jde o vaši matku,“ sdělila mi doktorka poté, co se mi představila. Měla dobrou angličtinu. Dost dobrou na to, abych si nemusela lámat hlavu s lékařským žargonem jazyka, který už jsem víc než rok nepoužila. „Vaše matka měla aneuryzma. Prasklo dnes brzy ráno.“

Toast a čaj mi začaly z žaludku stoupat opět výš. „Locus?“ hlesla jsem.

„V mozku,“ odpověděla mi doktorka.

„Ano, to vím. Chci vědět, kde přesně. O neurologii něco vím.“

„V posteriorní části superiorního temporálního gyru.“

„Levé, nebo pravé?“

Slyšela jsem šustění papírů. „Levé.“

Naklonila jsem se nad linku a opřela čelo o chladivý granitový povrch pracovní desky. „Wernickeovo centrum,“ zašeptala jsem.

„Ano, poblíž Wernickeova centra.“ Pak se z telefonu ozvala zase spousta italštiny, takže jsem doktorku chvíli neslyšela. „Moc mě to mrzí, opravdu, ale musím se jít postarat o dalšího pacienta. Zavolejte za pár hodin, snad už toho o stavu vaší matky budeme vědět víc.“

S tím předala telefon opět tátovi.

„Je při vědomí?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

Když jsme se rozloučili, zněla mi v hlavě už jen Jackiina slova. Krůček po krůčku, Jeanie. Začni s málem.

Nevím, jak začít, jestli s málem, nebo rovnou ve velkém, ale vím, že cokoli, co je třeba udělat, musí být obrovské.

Kéž by tu jen byla Jackie.

37

Když dorazil pošťák, všichni kromě Sonii už byli pryč. Cestou k naší schránce přeskočil několik louží a přitom prohledával brašnu plnou dopisních obálek.

„Dobré ráno, doktorko McClellanová,“ pozdravil mě.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem.

„Ale to ne, na někoho jako já přece nebudete plýtvat slovy, madam. Já to chápu.“

Zvedla jsem zápěstí. „Jsem dočasně omilostněna, díky prezidentovu bratrovi.“

„Nerozumím.“

„Vrátila jsem se do práce. A budeme potřebovat dobrovolníky na klinické testy.“

Konečně mu to došlo. „Páni. Tak to jsou vynikající zprávy. Smím o tom říct Sharon? To je moje žena.“

„Jistě.“

„Bude mít hroznou radost. Moje máma se k ní vždycky chovala jako k vlastní dceři. Vím, že pak bude muset začít nosit jedno z těch počítadel,“ posmutněl, „ale co. Sto slov na den je lepší než nic, ne?“

„Ano, nejspíš máte pravdu,“ odpověděla jsem, aniž jsem si byla jistá, jestli souhlasím nebo ne. Snažila jsem se zahlédnout a přečíst adresu odesílatele na obálkách, které pošťák nesl, ale držel je příliš u sebe. „Myslíte si, že by vaše žena měla zájem o hlídání dětí? Mám malou holčičku a ti lidé, kteří mi ji hlídali, ehm, už nemůžou.“

„Myslím, že bychom se mohli domluvit.“ S těmi slovy nadzvedl víko naší schránky a nahlédl dovnitř. „Á, dneska máte i odchozí poštu, jenom vteřinku.“ Vzal svazek klíčů, který nosí zavěšený u opasku, vybral stříbrný, jenž vypadal úplně nově a zuby měl v takovém vzoru, jaký jsem dosud viděla jen na klíčích, které s sebou nosí Patrick. Schránka se otevřela a on z ní vyndal osamocenou obálku, přičemž část s dodací adresou svědomitě zakryl dlaní. Potom schránku znovu zamkl. Až pak do ní vhodil příchozí poštu, skoro jako by na ni předtím zapomněl.

„Vy jste pro Ctnost, doktorko McClellanová?“ zeptal se, třikrát zamrkal a pak zvedl oči ke kameře snímající prostor před našimi vchodovými dveřmi. Jako varování.

Zavrtěla jsem hlavou. Vlastně ani moc ne, jen jsem jí nepatrně pohnula zleva doprava. Pomalu, ale jednoznačně, dost na to, aby má odpověď byla jasná.

„Hm,“ zabručel pošťák. „No, tak já zavolám manželce a uvidíme, jak to uděláme s hlídáním vaší malé. Jak se jmenuje?“

„Sonia.“

„Krásný jméno.“ S tím zamumlal do svých hodinek několik slov. Když skončil, píply. „Sharon, miláčku, mám tady zrovna tu paní doktorku. Potřebovala by pomoct s hlídáním svojí dcery. Co kdybych ti je poslal k nám domů?“ Další pípnutí a hovor byl u konce. „No jo, jedno mrknutí znamená ano, dvě ne, pamatujete?“

Neměla jsem nejmenší tušení, o čem mluví.

„Dobrá. Už bych měl jít. Až se uvidíte, vyřiďte jí, že dnes přijdu o něco pozdějc. Vzal jsem směnu navíc, musím vydělat trochu víc peněz, udržovat oheň v krbu a tak. Víte, co myslím?“

„Jistě,“ přikývla jsem, i když jsem začínala mít dojem, že pan pošťák a já mluvíme dvěma spolu zcela neslučitelnými jazyky. „Taky jí nechám na sebe číslo, abychom mohli později domluvit schůzku vaší matce.“

Vyndal z brašny lesklý letáček a něco na něj naškrábal. „Já tyhle věci nesnáším. Výhodný balení. Všichni je nesnášej. Ale nejde je zastavit. No nic, tady je adresa, Sharon vás bude čekat.“

Vzala jsem si od něj pomačkaný útržek a řekla: „Díky, brzy se s vámi spojím.“

A byl pryč. Vrátil se po naší štěrkové příjezdové cestě zpět k dodávce, cestou se vyhýbal loužím a něco si pískal. Takový zvláštní nápěv, ne písňový, ale přesto melodický. Něco mi připomínal.

Když jsem se vrátila dovnitř, Sonia se pořád ještě dívala na pohádky.

„Ne ne, zlatíčko, tohle teď na chvilku vypneme.“

„Ne!“ vypískla.

A ejhle. Dřív než jsem se stačila natáhnout pro dálkový ovladač, objevila se na obrazovce Julia Kingová. Navlečená v šedé haleně sahající až ke kotníkům a s dlouhými rukávy, i když venku panovalo úmorné vedro. Měla ostříhané vlasy. Nepamatuju si, že by ostříhali i Annie od pana Modré dodávky, ale možná ve svém rituálu něco pozměnili, zavedli nové způsoby ponížení. Vedle Julie stál reverend Carl, celý vážný a smutný, a začal předčítat pasáže z manifestu Ctnosti.

„Sobecké vymáhání osobních práv je v rozporu s duchem Ježíše, který se ponížil, vzal na sebe podobu služebníka a položil za nás život.“

A:

„Trpíte-li pro Ctnost, buďte šťastni. Neboť jsou chvíle, kdy jsme z Boží vůle povoláni trpět pro to, co je dobré. Vězte, že toto krátkodobé utrpení je klíčem k vaší slávě v království nebeském.“

Bla bla bla bla bla.

Sonia nastražila uši snad ještě víc, než když běžely pohádky. „Julia?“ zeptala se.

„Ne,“ zalhala jsem. „Jen nějaká dívka, která se jí trochu podobá.“ S těmi slovy jsem televizi vypnula dřív, než reverend Carl začne recitovat nějaké další nesmysly.

„Pojď, půjdeme se nachystat. Dnes pojedeme k jedněm novým kamarádům.“

Udělala jsem tři věci. Nejdřív jsem Soniu přinutila čistit si zuby déle než pět vteřin. Pak jsem odběhla do koupelny, kde jsem vyklopila ranní čaj a toast do záchodu. A pak jsem rozložila papírek od pošťáka a četla.

Napsal na něj adresu. A ještě poznámku.

Nebuďte příliš překvapená.

38

Dům Sharon Rayové připomínal stodolu. Byla to dřevěná bouda, která vypadala, jako by ji někdo poničil obřím kyjem.

Následovala jsem stopy kol v prachu, projela jsem podél zeleninové zahrádky dosahující velikosti menší farmy a zastavila za jeepem s poznávací značkou na přání s textem „CTNOST N3“.

Sonia si rozepnula pás, vyskočila z auta a rozběhla se ke dvěma kozám.

„Teda, mladá dámo, počkej chvilku!“ volala jsem za ní. Během pětačtyřicetiminutové jízdy jsem jí vysvětlila, že holčičky, se kterými stráví den, nejspíš nebudou moc mluvit. „Jako ve škole,“ řekla jsem. „Tak na to mysli.“ Ale pak jsem si uvědomila, že děvčata Rayových budou v pátek patrně ve škole.

Dveře zavěšené ve vyviklaných pantech, chráněné moskytiérou, se otevřely a na terasu, která nevedla úplně rovnoběžně se zemí, vyšla Sharon. Na sobě měla starou pracovní kombinézu a kostkovanou vlněnou košili. Pomocí modrého šátku si na hlavě vytvořila culík, aby jí vlasy nepadaly do čela. Rukávy měla ohrnuté až k loktům a předloktí samý sval. V jedné ruce držela hasák, ve druhé kýbl od barvy.

Vypadala jako zosobnění moderní verze Rosie z propagačních válečných plakátů, jen kdyby Rosie bylo něco přes čtyřicet, byla černá a na zápěstí nosila stříbrné počítadlo slov.

Usmála se na nás, kýbl s hasákem odložila a zamířila k nám. Pak trochu kývla hlavou napravo, směrem ke stodole, která se zdála být v lepším stavu než obytný dům. Mlčky jsme se odebraly tam. Sonie při pohledu na husy, slepice a tři lamy pobíhající kolem málem vypadly oči z důlků.

„Co to je?“ zeptala se a ukazovala přitom na jedno z chlupatých zvířat.

„Ššš,“ napomenula jsem ji.

Sharon se znovu usmála, ale neřekla ani slovo, dokud jsme nedošly ke stodole. Zvedla závoru širokou jako mužské stehno a otevřela dveře. Okamžitě mě do nosu udeřila sladká vůně sena a ne až tak sladká vůně hnoje.

„Nic člověka neprobudí tak jako smrad koňskejch sraček, nemám pravdu?“ prohodila Sharon. „Pardón. Chtěla jsem říct hnoje. Občas se zapomenu hlídat.“

„To je v pořádku.“ Sama nepatřím mezi ty, kteří by před dětmi nějak zvlášť volili slova.

„Tak ty jsi Sonia?“ Sharon se sehnula k Sonie, potřásla si s ní rukou a přejela jí palcem po zápěstí, kde ostatní dívky nosí počítadla. „Já jsem paní Sharon. A myslím, že ty a já budem dobrý kamarádky. Máš ráda koně?“

Sonia přikývla.

„Jen mluv, děvče, to přece umíš, ne?“

„Říkala jsem jí, aby…“ začala jsem.

„Nejspíš se pořádně divíte, jak to, že toho tolik navykládám,“ přerušila mě Sharon, rozepnula si náramek na zápěstí a sundala ho. „Falešnej. Del mi ho vyrobil už vloni, hned jak přišel na to, jak ten pravej sundat. Taky vyrobil tři pro naše holčičky.“ S těmi slovy se otočila k Sonie, jako by nic z toho, co mi právě řekla, nebylo ani zpoloviny tak zajímavé jako koně. „Takže, tamten vzadu se jmenuje Cato. Vedle něj stojí Mencken. A tamta grošovaná klisna, co je tvrdohlavá jako mezek, se jmenuje Aristotela. Co kdybys je šla pozdravit a já si tu zatím promluvím s mamkou?“

To Sonie nemusela navrhovat dvakrát. Sonia se hned rozběhla směrem k Aristotelině stáji.

„Nekousne ji, že ne?“ kývla jsem nejistě směrem ke klisně.

„Pokud jí neřeknu, tak ne,“ zasmála se Sharon. „Vypadáte překvapeně, doktorko McClellanová.“

„Jean. A jsem překvapená.“

„Del je inženýr převlečenej za pošťáka. Zařídil to tu všechno tak, aby to vypadalo, že hezky tiše a klidně posloucháme. Dobrej chlap, ten můj Del, i když je to bílej kluk z města. Pojďte, něco vám ukážu.“ Zavedla mě kolem Cata a Menckena — zvláštní jména pro koně, říkala jsem si, ale ne tolik jako grošovaná klisna pojmenovaná po antickém filozofovi — k zadním dveřím a otevřela je.

Delova dílna vypadala jako vědecká laboratoř a zároveň naprostý protiklad jakékoli laboratoře, kterou jsem kdy viděla. Většina přístrojů působila dojmem, že je někdo svařil ze zbytků součástek hrací konzole a kuchyňského vybavení. Vpravo stál starý, úplně rozebraný projektor. Nalevo čistý pracovní stůl s pěti počítačovými procesory zhruba z osmdesátých let dvacátého století, jejichž vnitřnosti ležely vedle, vyrovnané v úhledných řádkách.

„Co tady Del dělá?“ nechápala jsem.

„Kutí.“

„Proč?“

Sharon na mě nevěřícně zírala. „Proč myslíte? Jen se na mě dobře koukněte, Jean. Jsem černá.“

„To jsem si všimla. No a?“

„A jak dlouho myslíte, že bude trvat, než si reverend Carl a ty jeho svatý modrý ovce Ctnosti vezmou do hlavy, že v Božích očích si nejsou rovni nejenom muži a ženy, ale ani bílý a černý? Myslíte, že smíšený manželství jako to moje zapadají do jejich plánů? Jestli jo, tak nejste tak chytrá, jak jsem si myslela.“

Cítila jsem, jak rudnu. „Nad tím jsem nikdy nepřemýšlela.“

„No jasně že ne. Koukněte, nechci bejt nezdvořilá, ale vy bílý holky se bojíte, no, bojíte se akorát vo sebe, vo bílý holky. To mně dělá starosti víc věcí než jen to, že mám povolenejch sto slov denně. Taky musím myslet na svoje holky. Pořád je posíláme do tý jejich školy a o víkendech doháníme, co se dá, dokud nevymyslíme, jak se vodsud dostat přes hranice, ale oba máme s Delem pocit, že už se zvedá vítr. Řekla bych, že ještě letos začneme vídat víc než jen voddělený školy pro holky a pro kluky. Který taky rozhodně nebudou stejný pro všechny.“

V jejím hlase nezazněla ani stopa po emocích, žádná sebelítost, jen chladný, racionální popis situace, jako by mi četla nějaký recept nebo vyprávěla o počasí. To já se začínala potit.

„No nic,“ ukončila hovor Sharon, otevřela ledničku a vyndala hrst velikých mrkví, kterými nakrmila koně, a ukázala Sonie, že má držet dlaň otevřenou, aby si od ní koně mohli mrkev vzít, aniž by jí přitom ukousli i celou ruku. „Tak, co kdybyste jela do práce a my si tu zatím spolu se Soniou trochu zafarmařily? Máte už představu, kdy byste ten kouzelnej lektvar mohla dokončit? Ráda bych si popovídala s mámou. Teda, ona je to Delova máma, ale já už nikoho jinýho nemám.“

„No jistě, to já taky,“ řekla jsem a pověděla jí o tom, že mojí matce prasklo aneuryzma.

„Vypadá to, že vy a já jsme skončily ve stejný rejži, Jean,“ povzdychla si Sharon a vzala Soniu za ruku. „To vám teda nezávidím. Když najdete lék, hned vám zas nasaděj ten malej náramek. Když ne, vaše máma bude dál blábolit. Jedno, nebo druhý, vobojí mít nejde, jak říkával můj táta.“

„Mohla bych něco nachystat na začátek příštího týdne. Třeba na úterý?“

„To by bylo vážně prima.“

Vyměnily jsme si na sebe čísla a Sharon mě ujistila, že Del během víkendu zavolá, jestli to nevadí.

„A mezitím,“ dodala, „o tomhle našem malým rozhovoru nikomu neříkejte, platí? Del toho může hodně ztratit, vzhledem k tomu, že dělá poslíčka odboji. Nechci, aby měl potíže on nebo kdokoli jinej.“

„On existuje nějaký odboj?“ To slovo chutnalo tak sladce.

„Vždycky existuje nějakej odboj, zlato. Copak jste nechodila na vysokou?“

Cestou zpět k domu mi žena kráčející vedle mě čím dál víc připomínala Jackie. Představila jsem si ji, jak roznáší plakáty a organizuje sešlosti, zatímco já sedím doma zahrabaná v knihách nebo někde s Patrickem na cheeseburgeru a společně kroutíme hlavou nad nejnovějším protestním pochodem organizovaným na kampusu. Ve společnosti Sharon, přestože měla zablácené boty a roztrhanou pracovní kombinézu, jsem si připadala špinavá.

„Vyzvedla bych si ji v šest, pokud to není moc pozdě,“ řekla jsem, než jsem dala Sonie pusu na rozloučenou.

„Klidně, budeme tu.“

Cestou k doktorovi jsem si představila Dela, našeho pošťáka, jak vyřizuje vzkazy nějaké tajné organizace anti-Ctnostných lidí, a rozesmála jsem se.

Pošťák se k tomu dokonale hodí.

39

Tak je to oficiální. Jsem těhotná.

Gynekolog, který nastoupil na kliniku místo doktorky Claudie, mi sdělil, že jsem zhruba v desátém týdnu. Plus minus pár dnů. Nikdy nelze určit, kdy přesně k početí došlo, informoval mě, než mi předal zapečetěnou obálku adresovanou Patrickovi. Obsahovala datum mé příští kontroly, pár obecných informací, časový rozvrh a další informace, které by se mi mohly hodit. Aspoň tak mi to řekl.

Slova ze mě tryskala jako gejzír. „Co když dojde k nějakým komplikacím? Co když začnu mít bolesti? Co když budu potřebovat popsat symptomy?“ Myslela jsem jen na to, co bude, až mi znovu nasadí počítadlo.

Co jsem si nechala pro sebe, bylo: „A co když to dítě vůbec nechci?“ Odpověď na tuhle otázku jsem znala dopředu.

Doktor Mendoza počkal, až domluvím. Tvářil se klidně, jen koutky úst mu maličko klesaly. Nevěděla jsem, jestli ho můj výbuch obtěžuje, nebo v něm naopak probudil soucit. „Paní McClellanová,“ začal.

Ne doktorko. Ne profesorko. Paní.

„Paní McClellanová, jste zdravá žena a zachytili jsme silnou a pravidelnou srdeční akci. Sice jsme vás zařadili do kategorie rodiček pokročilejšího věku, což by mi dělalo trochu starosti, pokud by se jednalo o vaše první těhotenství. Ale nejedná. Nemáte se čeho obávat. Jsem si jist, že plod donosíte, a podíváme se…“ odmlčel se, pootočil několika čísly na klasickém počítadle, které lékaři používají, přestože by si mohli nechat výpočet udělat počítačem, „… a kolem dvacátého prosince porodíte krásné zdravé dítě. Takový hezký vánoční dárek.“

Ale já nechci mít kolem dvacátého prosince krásné zdravé dítě. Vůbec nechci dítě. Zvlášť jestli je to holčička.

„Tady najde pan McClellan veškeré informace,“ poklepal doktor na zapečetěnou obálku. „Bude sledovat, jestli se neobjeví náznaky jakýchkoli potíží. Jako například ztráta chuti k jídlu, změna váhy nebo kvality pleti a tak dále. Navíc budeme váš stav pravidelně monitorovat. Pokud máte zájem, můžu vás na příští týden objednat na choriocentézu. Tak zjistíme i pohlaví,“ nabídl mi a prohlédl si v iPadu svůj kalendář. „Co třeba hned v pondělí odpoledne?“

Přikývla jsem. V pondělí, ve středu, příští měsíc, dvacátého prosince. Klidně to můžu zjistit dřív.

Pak mě poplácal po koleni. Otcovsky. Nebo tak, jak poplácáte pejska, když je hodný. Kéž bych ho v tu chvíli kopla do břicha. Mohla bych se vymluvit na to, že to byl reflex, nic záměrného. „Výborně, jsme domluvení. A gratuluji, paní McClellanová.“

Jakmile odešel, nasoukala jsem se zpátky do spodního prádla, džínů a blůzy. Pach latexu a dezinfekce, který v ordinaci panoval, už mi začal připadat nesnesitelný. Ani jsem si neotřela rozkrok, takže jsem ho měla celý mokrý od gelu, který se používá při ultrazvuku. Už jsem tam prostě nemohla dýchat. Vlastně jsem vůbec nemohla dýchat.

Vydala jsem se na dlouhou cestu domů, zastavila jsem jenom v samoobsluze, kde jsem si koupila krabičku cigaret. Třeba bych to dítě mohla vykouřit, napadlo mě. Nějak ho otrávit, tiše a v soukromí domova. Nějakým starým dobrým osvědčeným způsobem.

Protože klasický potrat nepřipadá v úvahu.

Ve světě reverenda Carla a jeho smečky fanatiků Ctnosti rozhodně ne. Možnost volby bylo třeba omezit, z čistě pragmatických důvodů. Protože vzhledem k tomu, jak se věci mají, by si holčičku nikdo nechat nechtěl. Žádný normální rodič by si dobrovolně nezvolil počítadlo slov pro tříměsíční miminko. Já tedy ne.

Za tři dny se dozvím, jestli mi nic jiného nezbude.

40

Když jsem dorazila do práce, Lorenzo a Lin už se v laboratoři dohadovali o extrakci proteinů a o tom, jestli naši manéž pokusných zvířat nepotřebujeme obohatit ještě o příslušníka rodu primátů.

„Nepotřebujeme,“ oznámila jsem ji. „Ale je třeba zkontrolovat tu druhou magnetickou rezonanci.“

K takové kontrole samozřejmě nebyl žádný důvod, ale kolem těch strojů se pohybuju už dlouho a od všech pacientů jsem si vždycky vyslechla jednu a tu stejnou stížnost — na jejich hlučnost, kterou dostatečně netlumí ani chrániče uší. Ležet v tubusu magnetické rezonance je asi jako tulit se k reproduktoru, zatímco kytarista skupiny Van Halen kvílí sólo. Jinými slovy je to téměř bolestivé.

Jakmile jsme byli všichni uvnitř, zapnula jsem přístroj. Nápor magnetického pole, které je zhruba šedesáttisíckrát silnější než magnetické pole Země, mi rozechvěl kosti. Za řevu sto dvaceti pěti decibelů jsem jim pověděla o své matce i o složce, kterou jsem včera večer našla u Patricka v pracovně.

„Tři týmy?“ vykřikla Lin. „Jsi si jistá?“

„Naprosto,“ křikla jsem na ni zpět. Můj hlas nebyl přes jekot stroje téměř slyšet, ale Lin pochopila. „Ať je to, jak chce, my máme hotovo. Všechna data mám doma a v úterý chci provést první zkoušku na paní Rayové. Jestli to zvládneme, tak hned v pondělí. To znamená, že budeme muset pracovat přes víkend. Napíchnout pár myší a tak. Chci říct, že Lin bude muset napíchat pár myší.“

„Já věděl, žes to dokončila!“ zaradoval se Lorenzo a objal mě, což byl skvělý a příšerný pocit zároveň. „Poznal jsem ti to tehdy v Georgetownu na očích.“

Jasně. Co dalšího mi dokáže poznat na očích? „Nechala bys nás tu chvilku, Lin?“

Lin zvedla obočí, ale nic neřekla a za chvíli jsme už měli s Lorenzem místnost jen pro sebe.

„Mám další novinky. Ne moc dobré,“ vyhrkla jsem do rámusení magnetické rezonance. Nevím, kdy nebo proč jsem se mu to rozhodla říct.

Lorenzo zbledl jako stěna. Praštil pěstí do magnetické rezonance, jejíž dunění se na okamžik zachvělo, ale hned se zase ustálilo v pravidelném rytmu a vzduch kolem naplnila smršť italských nadávek. „Jak to snášíš, Gianno?“

„Nic mi není. Je mi dobře. No, ne zrovna dobře, ale…“

Lorenzo zkontroloval celou místnost, prozkoumal dlaždice na podlaze i ventilaci ve stropě. Celých pět dlouhých minut jsem stála v moři hluku a on prostor kolem nás důkladně pročesával. Až když byl spokojený, vrátil se ke mně, chytil mě za zátylek, takže se mé vlasy propletly s jeho dlouhými prsty, a přitiskl má ústa na ta svá. Pak mi sjel rukou po zádech níž, jako by hrál na hudební nástroj. Na kůži pod blůzkou mi začal běhat příjemný mráz a na okamžik jsem vnímala jen přítomnost. Jako by celé mé já bylo jen ústy a jazykem a tichou láskou, ne Patrickovým, nýbrž Lorenzovým polibkem.

Kéž bych v něm mohla zůstat navěky.

Když jsme se od sebe odtrhli, oba jsme zhluboka oddechovali. Celé jeho tělo se tisklo k mému podbřišku, jako by si chtělo osahat, co v něm ukrývám, jaká tajemství před ním skrývá mé jedinečné ženství.

Ještě chvíli jsme mlčeli.

„Je moje?“ zeptal se pak a maličko se ode mě odtáhl, jen tak, aby mohl mezi naše těla vsunout dlaň a položit ji na místo, kde rostl další kus jeho já. „Je moje, Gianno?“

To už jsem si dávno spočítala. Nepotřebovala jsem k tomu ani kalkulačku, ani žádné tabulky. Před deseti týdny byl ten chladný březnový den, kdy jsem se vydala na východní tržiště pro sýr a vrátila se s Lorenzem, který mi proudil v žilách ještě dlouho potom, co jsme odjeli z naší marylandské boudy. Milostné boudy, krabí boudy, dětské boudy. S Patrickem jsem tehdy už delší dobu nic neměla.

„Ano,“ zašeptala jsem.

Pevně mě objal. Tentokrát daleko něžněji, ne hrubě, ne zkoumavě, jen jako hřejivá deka stvořená ze rtů, paží a našeho společného dechu. Cítila jsem se v bezpečí. Ve sterilní místnosti vedle nesnesitelně hlučného jekotu magnetické rezonance, kde nás nesledovaly žádné kamery ani nenahrávaly žádné štěnice. Na několik chvil jako bychom existovali jen my dva. Jako bych neměla žádné děti, žádného manžela, jen Lorenza a to dítě ve svém těle a zoufalou potřebu zůstat tak napořád.

„Dělám na tom, Gianno,“ zašeptal mi do ucha. „Dělám na tom.“

Chtěla jsem se ho zeptat, na čem dělá. Jestli to nějak souvisí s finančním bonusem a osobním problémem, o kterém se mi zmínil včera. Chtěla jsem se ho zeptat, jestli našel způsob, jakým odsud mě, Soniu a naše dítě dostat. Znamenalo by to sice opustit Patricka a syny, možná jen dočasně, možná do doby, než budou smět sami cestovat a vyhledat mě. Ale co pak? Vzal by mě potom Patrick takhle do náručí? Vrátili bychom se k běžnému životu na nějakém novém místě? Promluvil by se mnou Steven ještě někdy?

Vždyť si to celé jen nalhávám. Žádná cesta ven pro mě neexistuje.

Najednou jako by se bušení magnetické rezonance proměnilo v Jackiin hlas a já slyšela jen:

Já ti to říkala. Já ti to říkala. Já ti to říkala.

41

Vtom magnetickou rezonanci někdo vypnul.

„Tak jo, vy dva,“ probudila mě Lin. „Máme návštěvu. Ten Poe fakt není ani trochu slyšet. Jako by byl nějakej zatracenej duch.“

Vytrhla jsem se Lorenzovi z náručí tak rychle, až jsem vrazila zády do zdi. V uších mi dunělo monotónní hučení stroje s Jackiiným hlasem. Ale Lin byla naprosto v klidu, vzala mě za ruku a odvedla do hlavní laboratoře.

„Co to sakra mělo být?!“ utrhl se na nás Poe. „Znělo to, jako by se celá tahle zatracená budova měla každou chvíli zřítit!“

„To byl zvuk magnetické rezonance,“ odtušila Lin. „Přesně takhle zní.“

„Ale proč jste ji zapnuli?“ zavrčel Poe. „Když ostatní zůstaly vypnuté?“

„Máme už jen jednu další,“ poznamenala jsem a podívala se směrem k místnosti s druhou magnetickou rezonancí.

Místo aby mi Poe odpověděl, vydal se na pomalou obchůzku laboratoře, během níž otevíral různé zásuvky a skříňky. Nedělal přitom absolutně žádný hluk, přesně jak Lin říkala. Uvědomila jsem si, že kdyby tu Lin už nějakou dobu nehlídala, pořád ještě bych se vedle objímala s Lorenzem a co nevidět bych se přidala k Julii Kingové na pódiu hanby, kde bych musela poslouchat, jak reverend Carl recituje své morální traktáty. Nikdy bychom Poea neslyšeli vejít. Nevšimli bychom si ho, dokud by nebylo příliš pozdě.

Soudě podle Lorenzova výrazu si to uvědomoval i on.

„Morgan chce, abyste za ním přišla do kanceláře,“ oznámil mi Poe. „Hned.“

Nechala jsem Lin a Lorenzovi číslo na Sharon Rayovou a poprosila je, aby jí zavolali a domluvili s ní schůzku na pondělí ráno. S trochou štěstí se za víkend stihneme připravit. Paní Rayovou tu chci mít co nejdřív. Pokud se mi podaří vrátit jí hlas, Sharon a Del by mi mohli vyjít vstříc a splnit laskavost, o niž jsem je měla v plánu požádat.

Když jsme nastoupili do výtahu, Poe vložil svou kartu do úzké mezery v ovládacím panelu a stiskl páté patro. Té čtečky na kartu jsem si všimla poprvé. Předpokládám, že bez klíče výtah jezdí jen do patra s našimi kancelářemi a s laboratořemi. Dveře se otevřely a Poe natáhl ruku.

„Tudy,“ ukázal mi.

Chodba v pátém poschodí vypadala luxusně, spíš jako v nějakém pětihvězdičkovém hotelu než ve vládní budově sloužící k vědeckým účelům. Mé kroky nebyly na tlustém koberci, modrém, jak jinak, vůbec slyšet. Cestou jsem si četla jmenovky na dveřích. Generál XYZ, doktor XYZ. Samí muži. Pár jich na mě zíralo pootevřenými dveřmi. Jeden se zamračil.

Když Poe zaklepal, Morgan seděl za svým stolem. „Dále!“ zavolal slabým hláskem, který se tolik snažil zesílit. Měla jsem chuť mu říct, že to nefunguje.

„Kde jsi byla dnes ráno?“ řekl, aniž zvedl oči od čehosi, co četl.

„Potřebovala jsem vyřešit jednu rodinnou záležitost. Sousedka mi měla hlídat dceru, ale…“

Morgan sklapl tlusté desky a zakryl jejich nadpis nějakým blokem, abych ho neviděla. Pak si dal ruce za hlavu a opřel se na židli tak, až mu lokty směřovaly do stropu. Možná si myslí, že tak vypadá větší nebo mocnější.

„Vidíš?“ skočil mi do řeči. „Právě proto to dřív nefungovalo. Vždycky je něco. Vždycky je nějaký dítě nemocný nebo nějaký školní představení nebo menstruační bolesti nebo mateřská dovolená. Vždycky nějakej problém.“

Otevřela jsem pusu. Ne že bych na to chtěla něco říct, prostě mi jen bezděky spadla čelist.

Jenže Morgan ještě neskončil. Popadl propisku a začal s ní ukazovat. „Musíš se konečně probrat, Jean. Vy ženský jste prostě nespolehlivý! A už to nefunguje jako dřív. Vem si třeba padesátý léta. Tehdy bylo všechno paráda. Všichni měli pěknej dům a auto v garáži a jídlo na talíři. A všechno skvěle šlapalo. Nepotřebovali jsme ženskou pracovní sílu! Až překonáte počáteční vztek, pochopíte to. Pochopíte, že tak bude všechno lepší. Lepší pro vaše děti.“ Konečně přestal ukazovat propiskou. „No nic, už se o tom dál nedohadujme. Ty odteď budeš hodná holka, do práce budeš chodit na devátou a já tohle nenahlásím.“

„Pátky mám volno,“ připomněla jsem mu. „Mám to ve smlouvě.“ Musela jsem vynaložit veškeré síly, aby se mi netřásl hlas a nechvěly ruce.

„Jenže já jsem ti tu smlouvu změnil,“ oznámil mi a poklepal na složku ležící na stole. Pořád ještě mi nenabídl, abych se posadila. „Ještě než jsi ji podepsala. Navíc musíme posunout termín na třetí červnový týden.“

„Proč?“

Začal se mnou mluvit jako učitel s malou holčičkou. „Jean, Jean, Jean. To ty přece nepotřebuješ vědět.“

„Jak je libo, Morgane. To máš jedno. A mimochodem, budeme pracovat i přes víkend, protože v pondělí nebo v úterý provádíme první zkoušku,“ sdělila jsem mu a usadila se na židli přímo před ním.

Vypadal šokovaně.

„Překvapenej?“

„No, ano. Nemyslel jsem si…“

„Copak sis nemyslel, Morgane? Že Lorenzo, Lin a já bychom to mohli skutečně dokázat? Ale no tak. Vždyť jsi za nás působil na katedře. Dobře víš, že Lin je hvězda.“ Neřekla jsem mu, že si nejspíš musel snížit kancelářskou židli na maximum, aby dosáhl na zem aspoň špičkami prstů. Naštvat ho by mi nijak nepomohlo. Zvlášť když jsem něco potřebovala.

Chvíli na mě zíral svýma korálkovýma očkama, jasnýma a pozornýma jako oči teriéra. Ne, to není přesné. Teriéři jsou chytré malé potvůrky. „Tak to je skvělé, Jean. Vážně skvělé.“ Zvedl se, aby mi dal najevo, že náš rozhovor skončil. „Věděl jsem, že to dokážeme.“

Neopravila jsem ho. Místo toho jsem upustila na zem kabelku. Když jsem se pro ni sehnula, mohla jsem si přečíst nápis na vazbě desek, jejichž štítek přede mnou Morgan skryl pod zápisníkem. Byl vzhůru nohama, ale jasná modrá písmena na bílém pozadí jsem si nemohla splést.

Na vazbě desek stálo Projekt Wernicke.

42

Poe, jehož náplň práce zjevně sahala od zabezpečení celé budovy přes hlídání zaměstnanců až po jejich osobní eskortování do kanceláře, už čekal před Morganovými dveřmi, aby mě odvedl zpět dolů do laboratoře. Následovala jsem ho chodbou plnou generálů, admirálů i doktorů po modrém koberci až k výtahům. Když jsme nastoupili, znovu vsunul svou kartu do příslušné čtečky.

K tomu, aby mě výtah vyvezl do patra s laboratořemi, jsem kartu nepotřebovala. Ale z pátého patra se bez ní člověk zjevně nedostane. No jistě. Určitě chtějí vědět, kdo v jaký čas odchází.

Nebo chtějí mít moc komukoli v odchodu zabránit.

Cestou dolů jsem přemýšlela o deskách, které jsem viděla na Morganově stole. Moje, Lorenzovy a Lininy složky by dohromady zaplnily spousty desek. Nashromáždili jsme všechny referenční materiály, statistiky, návrhy experimentů, žádosti o granty, zprávy o postupném pokroku, prostě všechno. Celou akademickou kuchyni i s příslušenstvím. Jen dokumenty pro grantovou komisi, všechny papíry a doložky o mlčenlivosti a formuláře s písemným souhlasem účastníků studie, které jsme posbírali, abychom univerzitu ujistili, že v našem případě nedojde k žádnému podobnému skandálu jako během studie syfilidy v Tuskegee, by zaplnily jednu celou skříň.

Neměli bychom jedny jediné desky s nápisem Projekt Wernicke. Měli bychom jich stovky, v nichž bychom uchovávali roky své práce.

Ale Morgan měl jedny jediné. A navíc neoznačené pořadovým číslem, které by je řadilo mezi ostatní.

A jejich vazba byla celá zprohýbaná. Očividně je používá často.

To všechno mi běželo hlavou, když výtah začal klesat a Poe mi stál mlčky za zády, jen kousek nalevo ode mě. Jako by ani nedýchal. Až tak tichý dokázal být.

Takže zaprvé. Existují tři týmy. Bílý, zlatý a rudý. To jsem zjistila, když jsem včera slídila v Patrickově pracovně. Skutečnost, jak Poeovi ujela zmínka o dalších magnetických rezonancích a dalších týmech, do toho najednou zapadala. Další týmy znamenají další laboratoře. A další laboratoře znamenají další projekty.

Zadruhé. Veškeré naše vybavení sem nenainstalovali během posledních tří dnů. Ani náhodou. Všechny ty stroje, jakkoli velké a jakkoli složité, se musely vyrábět celé měsíce.

Zatřetí, Morganovy desky jsou často používané.

Najednou jsem zahlédla svůj odraz v naleštěné ocelové stěně výtahu a došlo mi, že si celou dobu něco mumlám pro sebe. V tom odrazu jsem viděla i Poea, který se nade mnou tyčil. Na tváři se mu leskl nejslabší odstín úsměvu. Napadlo mě, jak ostré zuby se za ním asi skrývají. Určitě dost ostré na to, aby mě jimi roztrhal na kusy, aniž by to bylo sebeméně slyšet.

„Jsme tu.“

Jeho hlas mě vyděsil k smrti, stejně jako ozvěna, která se odrazila od vnitřních stěn výtahu. Silou vůle jsem se snažila otevřít dveře, což se po několika nekonečných vteřinách podařilo a já uviděla sněhobílou podlahu chodby našeho patra. Kartu jsem měla stále ještě na dně kabelky, zahrabanou pod rtěnkou, peněženkou a všemi dalšími zbytečnostmi, které jsem prsty nahmatala jako první.

Lorenzo, běželo mi hlavou. Musím mluvit s Lorenzem.

Jenže v mezeře mezi výtahem a podlahou mi uvízl podpatek. Podpatky jsou skutečně hrozná hloupost. Jackie vždycky říkávala, že jsou stejně strašné jako starý čínský zvyk svazovat holčičkám odmalička nožičky, aby jim nerostly. „Zasraný vysoký podpatky. Určitě je vymyslel nějakej kretén, aby donutil ženský kulhat, aby se musely belhat pár kroků za ním,“ prohlásila jednou rozvalená na pohovce a zakroutila přitom nohou v sandálu. Ale já jsem teď nikam nešla. Ležela jsem obličejem na zemi, polovinu těla na chodbě, druhou polovinu ještě ve výtahu. Rozhodně jsem se ani nikam nebelhala.

S tváří přilepenou k podlaze jsem viděla zamčené dveře vedoucí do laboratoře. Jen pár metrů ode mě. Rychle jsem se začala škrábat na nohy. Vtom mě za paži popadla chladná ruka, těžká jako hák na maso, a vytáhla mě nahoru.

„Nic mi není,“ zachroptěla jsem, nebo aspoň myslím.

„Opatrně, doktorko McClellanová,“ pronesl hák na maso lidským hlasem.

To už jsem stála a s kartou pevně sevřenou v dlani jsem se rozběhla ke dveřím do laboratoře. Za sebou jsem slyšela kroky. Poe nešel tak tiše jako jindy. Přitiskla jsem kartu ke čtečce zámku. A nic.

Vtom jsem za zády zaslechla smích, jemný smích, který mě zaskočil, až jsem sebou trhla a kartu upustila.

Vzápětí jsem ucítila, jak se mi do ramene znovu zarývají dlouhé prsty a otáčejí mě směrem k sobě.

„Jsi v pořádku, Gianno?“

Otočila jsem se a klesla do Lorenzovy náruče. Chodba za ním už byla prázdná. Poe zmizel.

43

Nemohli jsme si dovolit znovu zapnout magnetickou rezonanci, a tak Lin s Lorenzem poté, co jsem jim řekla, že si musíme promluvit, navrhli jinou strategii.

„Určitě budeš nemocná,“ prohlásila Lin, když jsme došli až ke vstupní kontrole. „Odvedeme tě radši až k autu.“

Předstírala, že mě podpírá zprava a Lorenzo mě objímal kolem pasu zleva. Kufřík i kabelky nám prošacovali a jeden muž v uniformě, nejspíš příslušník armády, ale možná patřil k mariňákům, nás jednoho po druhém ještě osobně prohledal.

„Čistý,“ štěkl na dalšího a světlo nade dveřmi vzápětí změnilo barvu z červené na zelenou. „Hezký víkend.“ To nám ten voják popřál, jako by právě nestrávil pět minut tím, že nás osahával, jako bychom se nacházeli v jedné z mnoha vládních budov ve Washingtonu.

Dveře se otevřely a vypustily nás ven do pozdního květnového odpoledne. Lorenzo mě nepustil, naopak, chytil mě ještě pevněji a přitiskl se ke mně bokem. Předpokládala jsem, že nás z oken pátého patra někdo pozoruje, tak jsem se zastavila, sehnula se a opřela se dlaněmi o kolena, jako bych se snažila popadnout dech. Nebylo to tak těžké předstírat.

„Souběžně běží další projekty,“ hlesla jsem s očima upřenýma na asfalt. „Dva. Každý vedený pod jinou barvou. Jeden červený a druhý zlatý. My děláme na bílém.“

„To víš od Morgana?“ podivil se Lorenzo.

„No jasně,“ odfrkla jsem. „Morgan mi chtěl tak akorát dát přednášku o tom, jak dokonalé místo byl svět, když se ještě ženský držely doma. Ne. Morgan mi neřekl nic, ale na stole se mu válela tlustá složka, kterou se přede mnou snažil schovat. Což se mu samozřejmě nepovedlo. Morgan je dvakrát hloupější, než vypadá.“ Řekla jsem jim i o obálce, kterou jsem našla u Patricka na stole, i o tom, že mě Sonia vyrušila dřív, než jsem toho stačila zjistit víc.

„Můžeš se ho na to zeptat?“ navrhla Lin sedící na parkovišti ve dřepu vedle mě zády k budově. „To asi těžko, tak nic. Mohla by ses do jeho pracovny vrátit a podívat se znovu?“

„Možná. Patrick poslední dobou víc pije. A navíc je pátek. Snad se mi dneska večer podaří něco vymyslet.“ Ani nevím, kde se ve mně ta slova vzala. Takové skoro špionské myšlenky se mi vůbec nepodobají. Jackie by asi dokázala vymyslet plán, jak manžela večer opít, aby se mu mohla prohrabat v zásuvkách stolu, ale Jean ne. Za celých sedmnáct let manželství jsem se Patrickovi nikdy nehrabala ve věcech. Ani v osobních, ani pracovních. Nikdy jsem nehledala stopy po milence nebo nějakém ojedinělém úletu. Když jsem jednou nemohla najít svůj diář, napadlo mě, že jsem ho možná nechala u něj v autě. A i tehdy, když jsem otevřela dveře řidiče, jsem si připadala jako narušitel.

„My před sebou přece nemáme tajemství, lásko,“ usmál se na mě Patrick, když jsem mu o tom řekla. „Nikdy jsme neměli a ani nikdy mít nebudeme. Klidně se můžeš podívat u mě v autě. Můžeš slídit, jak chceš. Ale upozorňuju tě, že v přihrádce bys mohla najít třeba starý kapesník, takže dávej pozor, aby na tebe neskočily nějaký breberky.“ S těmi slovy mi lehounce přeběhl prsty po paži nahoru a dolů, načež dodal: „Na irský breberky si dej pozor!“

Samozřejmě že tím, kdo nakonec začal mít před druhým tajemství, jsem já. Konkrétně jedno metr osmdesát vysoké italské tajemství.

Oprava. Dvě tajemství. To druhé momentálně dosahuje velikosti jahody.

„Už bych měla jít,“ řekla jsem. Ve špičce mi cesta na farmu za Sharon zabere skoro hodinu a před večeří se chci ještě zastavit u Kingů zkontrolovat Olivii, zavolat do nemocnice, ve které leží moje matka a — na to nezapomeň, Jean — postarat se, aby měl manžel doma dostatečnou zásobu pití, abych mu pak mohla z pracovny ukrást tajné dokumenty. Na páteční večer docela nabitý program.

Lorenzo mi pomohl nasednout do hondy. Ne že bych jeho pomoc potřebovala, ale museli jsme se držet scénáře. Navíc tak získal příležitost se mnou mluvit, aniž by nás slyšela Lin.

„Řeklas mu to?“ zeptal se.

„Ne.“

„A uděláš to?“

„Je to doktor. Bude vědět, že to dítě nemůže být jeho.“

Lorenzo se zatvářil nechápavě.

„Nic jsme spolu… posledních pár měsíců spolu moc nejsme,“ vysvětlila jsem.

Otazník v jeho tváři se okamžitě rozplynul v úsměv. „Aha. Takže není pochyb?“

„Ani nejmenších.“ Už teď jsem si uvědomovala, že mě sukně tlačí přes břicho trochu víc než před dvěma týdny. Dřív nebo později, spíš dřív, nebudu mít doma jinou šanci než jít s pravdou ven.

Patrick mě, řečeno Stevenovými slovy, nepráskne. To vím. I kdyby snad chtěl, děti by něco takového přejelo jako nákladní vlak. Vlak, který by se vracel pořád znovu a znovu, nečekaně, v podobě zvláštního vysílání přerušujícího kreslené seriály, které sleduje Sonia, nebo přenosy z fotbalových zápasů nebo zprávy na CNN. Škola by se pro ně stala každodenní cestou do pekla. To by si Patrick uvědomil, a proto by nic neřekl.

Ale přesto mezi námi ta věc, ono nevyslovitelné to, bude viset jako bouřkový mrak. Ne, to není přesné. Nebude mezi námi viset. Bude se mezi námi plazit a pak chodit a smát se a vůbec bude živoucí připomínkou toho, jak jsem strávila jedno chladné březnové odpoledne ničením postele s Lorenzem. A současně tím zničila všechno ostatní.

„Ta další věc, na které jsem říkal, že dělám… do pondělka snad už budu něco vědět,“ zašeptal Lorenzo a vrátil mě tak zpět do reality. „Do té doby se drž, platí?“

„O co jde?“

Ale Lorenzo se už napřímil a stáhl ode mě paži.

„Vy dva!“ ozval se nečekaně další hlas. „Co se to tu děje?“

Před mojí hondou stál Poe, ruce složené na svalnatém hrudníku. Oči skrýval za pilotkami. Morgana sice nenávidím, ale jediný člověk, který mi nahání smrtelný strach, je tenhle obr jménem Poe.

Dokázala jsem se přimět k úsměvu, zařadit zpátečku a vycouvat, aniž jsem se mu podívala do očí.

44

Nikdy nepouštějte dítě na farmu, říkala jsem si cestou, když jsem vezla Soniu od Rayových domů. Bude tam chtít zůstat navždycky.

Sonia se za ty dva dny bez náramku neskutečně rozmluvila. Neustále mi vykládala o Aristotele — která je skutečně klisna s klučičím jménem, jak mě dcera nezapomněla informovat — a přestala s tím jen tehdy, když si odskočila k vyprávění o tom, že hnědé slepice snášejí hnědá vajíčka a bílé slepice normální bílá vajíčka. Nemohla se dočkat, až se tam zítra zase vrátí. Napadlo mě, jestli jsem ji tam neměla nakonec nechat přes noc.

Ale ne, je lepší, že si ji vezu domů. Jestli pondělní testy na paní Rayové dopadnou dobře, nejspíš mi na povídání s dcerou nezbude víc než týden.

Měla jsem v úmyslu požádat Dela, jestli by nám nemohl prokázat stejnou laskavost, jakou prokázal ženám ve své rodině. Odepnout nám naše počítadla a nahradit je padělky. Ale neudělala jsem to. Ještě ne. Protože mi v hlavě neustále zní slabý hlásek, který mě varuje před Stevenem. Vypil až do dna všechny příchutě limonád, které mu Ctnostní lidé naservírovali. A i dvojčatům by mohlo něco nechtěně vyklouznout, třeba ve škole. To nemůžu riskovat.

Jak jsme se blížily domů, krajina se změnila z venkovské na příměstskou. Všechny domy, které jsme míjely, jsou ve skutečnosti samostatné věznice s celami v podobě kuchyní, prádelen a ložnic. V tu chvíli jsem si znovu vzpomněla na Morganova slova, když prohlašoval, že dřív bývalo všechno lepší, v těch dávných dobách, kdy muži pracovali a ženy se držely svých povinností v soukromí zahrnujících vaření, uklízení a rození dětí.

Myslím, že ženy nevěřily, že by se takové časy mohly vrátit. Myslím, že tomu nevěřil nikdo.

To až po volbách jsme začali věřit. Teprve tehdy se někteří z nás začali ozývat. Zejména ženy nastartovaly anti-myersovskou kampaň. Ženy jako já, které do té doby ještě nikdy na žádném pochodu nebyly, naplnily autobusy a vagony metra a mrzly ve washingtonské zimě. Byli mezi námi i muži, to si pamatuju. Barry a Keith se svou třicetiletou zkušeností z boje za práva gayů strávili celou jednu sobotu doma, dva domy od nás, a vyráběli transparenty. Pět doktorandů z katedry slíbilo, že nám budou krýt záda. A taky to dělali, nějakou dobu.

Je těžké říct, proti komu nebo čemu konkrétně jsme protestovali. Sam Myers byl na místo šéfa veškeré exekutivy příšernou volbou. Tak mladý a ve velké politice neostřílený, jen s roční zkušeností z výcviku armádních záloh datující se někam do jeho středoškolských let. Prezidentské volby vyhrál jen díky tomu, že ho z obou stran někdo podpíral. Bobby, jeho starší bratr a dlouholetý senátor, mu byl zdrojem praktických rad. Hádala bych, že mu jich poskytl neskutečné množství. A další berličkou, o kterou se Myers opíral, byl reverend Carl. Ten mu zajišťoval přísun hlasů, protože právě jemu lidé naslouchali. Anna Myersová, krásná a oblíbená, jeho kampani taky neuškodila, přestože kampaň nakonec uškodila především jí. A to hodně.

Naši jedinou skutečnou naději představoval nejvyšší soud. Ale s jedním prázdným místem na lavici, která se tou dobou už přikláněla doprava, a navíc byla obsazená dvěma soudci mířícími v blízké budoucnosti do důchodu, jsme do něj příliš nadějí ani vkládat nemohli. Mám informace, že ještě teď trvá věky, než nějaký soudní zákaz prokličkuje labyrintem systému a vejde v platnost, pokud se mu to vůbec podaří.

Patrick mou neustálou nepřítomnost v zimě přede dvěma lety toleroval. Ohříval zmražený vývar a jednoduchá jídla, staral se o děti během víkendů, které já trávila protestními pochody, telefonáty a psaním. Nezdálo se, že by po mně chtěl vysvětlení nebo omluvu. Na rozdíl od Evana Kinga, který by na nich trval, kdyby se snad Olivia zčistajasna rozhodla stát tváří odporu vůči administrativě. Ale Patrick a já jsme sdíleli tiché porozumění pro to, kam by naše životy mohly směřovat, tedy hlavně ten můj, pokud bych dál mlčela.

Jenže tolerance byla cizí lidem u moci, těm, pro které Patrick pracuje.

Ti se proti podobnému jednání dost ohrazovali, a to daleko hlasitěji, než já protestovala.

Jednoho dne, mohla bych vám ho ukázat v kalendáři (což jsem během prvního roku, kdy nám nasadili počítadla, docela často dělala), když byly magnolie obtěžkané pupeny bílých hvězd, poslal Patrick děti do postele dřív a vzal mě na zahradu, pod koruny stromů.

„Něco jsem v kanceláři zaslechl,“ zašeptal mi v objetí. „Úřady řeší, jak vás už umlčet.“

„Nás?“

„Vás všechny. Tak mi udělej jednu laskavost. Vynech ten příští víkendový pochod ke Kapitolu. Ostatní ženy ať si tam jdou, jestli chtějí, ale ty zůstaň v laboratoři, Jean. Práce, která za tebou je, je příliš důležitá. Příliš…“

Přerušila jsem ho tím, že jsem praštila dlaní o kmen stromu stojícího poblíž. „A co přesně mají v plánu? Nucené laryngektomie? Nebo vyřezávání jazyků? Zamysli se nad tím, Patricku. Sám jsi taky vědec. Nikdo nedokáže umlčet polovinu populace. Dokonce ani ti parchanti, pro který pracuješ.“

„Poslouchej mě, Jean, vím víc než ty. A říkám ti, abys tentokrát zůstala s námi doma.“ Vysoko nad námi rozfoukal vítr mraky a v Patrickových jemných zvlhlých očích se začal odrážet měsíc.

Ten víkend jsem demonstrovat nešla. Ani žádný další.

Následující den jsem se se vším, co mi Patrick řekl, svěřila své gynekoložce, doktorce Claudii. Pověděla jsem o tom Lin a ženám ze čtenářského klubu a své instruktorce jógy, každému. Čím víckrát jsem Patrickovo varování opakovala, tím absurdněji mi znělo. Jako science fiction přitažená za vlasy, jako příběhy, které vídáváte v televizi. Všechny plné temnoty a konce světa. Doktorka Claudia mi řekla: „To se nikdy nestane.“

To stejné zaznělo v kanceláři i od Lin. „Jednoduchá matematika. Představ si, že zmenšíš pracovní sílu o polovinu,“ luskla prsty. „Jen tak, přes noc.“

„Možná bychom měli odjet,“ namítla jsem. „Evropa je lepší. Já pas mám a Patrickovi a dětem bych ho mohla sehnat. Mohli bychom…“

Ale Lin mě zarazila. „A co bys tam chtěla dělat?“

To jsem nevěděla. „Nevím, něco vymyslíme.“

„Koukni, Jean,“ řekla mi, „já toho parchanta taky nenávidím. Všechny je nenávidím, ale reverend Carl je jedna velká nula. Dobře se tady po městě rozhlédni. Víš o někom, kdo by těm jeho kecům skutečně věřil?“

„Moji sousedi.“

Opřela se o stůl a zvedla do vzduchu prst. „To je jedna domácnost, Jean. Jediná. Přece toho o statistice víš víc, než abys vsadila na tak mizivý vzorek populace.“

V tom měla Lin pravdu, ale zároveň se pletla. Naše sousedka Olivia sice představovala výjimku, jenže jen tady ve Washingtonu. To, co Lin nevzala v úvahu, co nikdo z nás nevzal v úvahu, bylo, jak izolovaná bublina naše město ve skutečnosti je, jak moc se liší od zbytku země plné vousatých farmářů a křesťanských společenství rašících jako houby po dešti. O jednom z takových míst dokonce natočili dokument. O Glorytownu nebo Gloryville nebo tak nějak, kde ženy nosí jen krásné modré šaty s límečkem, stravují se podle zvláštní diety a dojí krávy. Režisér toho snímku to v jednom z rozhovorů popsal jako „pěkné“.

První odkaz na onu bublinu jsem zaslechla od Jackie, když se nechvalně vyjádřila o mém malém laboratorním svatostánku a následně mi k narozeninám věnovala košík plný věcí, které se dají prasknout nebo bouchnout. Žvýkaček, balonků, šampaňského. A řekla mi — zdá se mi to jako před milionem let —, abych se zamyslela nad tím, co bych udělala pro to, abych zůstala svobodná.

Co bych pro to udělala?

Lorenzo měl něco v plánu, tím jsem si byla jistá. Něco, co stojí dost peněz, víc, než by se mu podařilo ušetřit jako hostujícímu akademikovi. Ani si netroufám doufat, že jde o lístek odsud, o kradený pas nebo tak něco. Ale když jsem zahnula na naši ulici a projížděla kolem domu Annie Wilsonové, ve kterém teď žije jeden muž a jeden chlapec, zatímco Annie dře od rána do noci kdesi v zemi nikoho, přesně takové myšlenky mě napadaly.

Zvláštní okolnosti vyžadují zvláštní přístup.

„Koukni, mami!“ probrala mě najednou Sonia. „Už zase světýlka!“

To už jsme projížděly kolem Kingů. A dodávka podobající se sanitce tentokrát skutečně byla sanitka.

45

Julia Kingová nebyla první dívkou, která se stala obětí mravní policie reverenda Carla střežící smilstvo. A Olivia nebyla první matkou, která sledovala, jak její holčičku odvádějí uprostřed noci, jen aby ji mohli po náležité úpravě následujícího dne ukázat v televizi.

Ani nebyla první matkou, která se pokusila uniknout na vlastní pěst.

Podobné vídávám v obchodě, stálé zákaznice, které se na chvíli vypaří a znovu se objeví třeba za týden, s poněkud zamlženým pohledem. Když se natahují pro slepičí polévku nebo plechovku s hráškem ve vyšších policích, zpod dlouhých rukávů jim vyčuhují obvazy na zápěstí.

Samozřejmě se konaly i mnohé pohřby. A ne všechny na rozloučenou s nějakým stařečkem nebo stařenkou, kteří zemřeli přirozenou smrtí.

Když jsem ráno se Soniou odjížděla, Evanovo auto stálo pořád ještě před domem. Předpokládala jsem, že zůstal doma, aby svou ženu utěšil. Ne že bych si myslela, že Evan je nějakého utěšování schopen. Možná zůstal proto, aby na ni dohlédl, než dům dostatečně zabezpečí proti pokusu o sebevraždu nebo než doktor Olivii něčím nadopuje, aby se o nic ani nepokusila.

Zaparkovala jsem, a jakmile se ve dveřích domu Kingových objevila nosítka, poslala jsem Soniu domů hrát si. „Jdi do pokoje a chvíli se na něco dívej s bratry, platí?“

„Proč?“

Proč? Protože na těch nosítkách leží tělo Olivie Kingové. „Protože jsem to řekla, holčičko. Hned.“

Na nosítkách opravdu leželo tělo Olivie Kingové. V nezakryté tváři měla klidný výraz. Vedle nosítek se pohupovala její levá paže vykukující zpod bílého prostěradla.

Nebo spíš to, co z její paže zbylo. Místo prstů měla pět spálených pahýlů a po celé dlani se jí táhla černá nekrotická tkáň. Až k zápěstí, které vypadalo jako zápěstí děťátka. Napadlo mě, že i Soniin dětský náramek by jí teď byl velký a cinkal by o obnaženou kost. Vzduch se naplnil trpkým zápachem a ze dveří domu uniklo několik obláčků dýmu.

Panebože.

Vtom se otevřely naše dveře a vyběhl z nich Patrick. Chytil mě právě v okamžiku, kdy se mi podlomila kolena. „To bude dobrý. Nedívej se tam, Jean. Nedívej se na to.“

To. Proč to musí být pořád to?

Doma mi nalil drink a uklidnil mě, že se děti dívají na něco na videu. „Dneska žádná televize. Ne potom, co…“ odmlčel se. „Povím ti o tom později. Teď vypij tohle.“

„Co se jí stalo?“ Můj vlastní hlas zněl tenoučce a napjatě jako struna. Usrkla jsem skotské. Pálila mě v krku.

Patrick nalil skleničku i sobě. Místo obvyklého odpoledního piva si dal taky skotskou a opřel se o kuchyňský ostrůvek. „Evan říkal, že myslel na všechno. Že zamkl všechny nože, všechny ostré předměty, odnesl cokoli, co by mohla použít jako lano, dokonce vypnul elektřinu.“

„Dobrý nápad,“ hlesla jsem. Jenže na něco musel zapomenout, nebo snad ne?

„Po obědě mu Olivia řekla, že si půjde na chvíli lehnout. Tak stáhl z postele ložní prádlo a odnesl všechno, co by mohla, však víš, použít. Kristepane. Jean. Já nemůžu.“ Dlouze se napil skotské. „Ale ona měla takový malý rekordér, víš? Diktafon. Možná ještě z dob, kdy dělala sekretářku, co já vím. Když ji šel Evan zkontrolovat, slyšel, jak něco říká, ale moc toho nenamluvila, jen pár slov o Julii. Dohromady nějakých dvacet. Pak ztichla a on si myslel, že usnula. A zbytek nechceš slyšet, Jean. Přísahám ti, že to nechceš slyšet.“

„Musím to vědět.“

Znovu si přihnul na kuráž a pokračoval. „Šel se do garáže podívat po nějakých bednách. Nevím, možná do nich chtěl schovat nože nebo tak. To mi neřekl. Prý byl pryč tak deset minut, když si všiml, že z okna ložnice stoupá kouř. Nechávají ho pootevřené na škvírku. I v tomhle vedru. Asi mají rádi čerstvý vzduch. Já nevím, Jean.“ Hlas se mu chvěl.

„To bude dobrý,“ řekla jsem a chytila ho za ruku.

Znovu si nalil. „Ona totiž nahrála smyčku. Nahrála si na ten diktafon nějakých dvacet slov a udělala z nich smyčku. Pak ho jen položila co nejdál od sebe a pustila. A ta smyčka jela znovu a znovu a znovu. I kdyby po první dávce proudu ještě věděla, co dělá, už se jí ten diktafon nepodařilo vypnout.“

„Bože můj. Ne, ne, ne.“

Patrick se zhroutil na ostrůvek, schoval si hlavu do dlaní a mluvil dál, i když dost tlumeně. „Evan říkal, že když tam vtrhl, ten diktafon pořád jel. Přehrával ta samá slova pořád dokola a dokola. Je mi to tak líto, Julie. A ta odporná věc kolem Oliviina zápěstí jí pokaždé dávala novou a novou ránu a spalovala jí kůži, dokud… dokud…“

Pustila jsem vodu, namočila utěrku, zabalila do ní několik kostek ledu a přiložila ji Patrickovi zezadu na krk. „Šššš, chvíli nic neříkej.“

„Kdy se to takhle strašně zvrhlo, Jean? Vždyť my děláme, co můžeme. Tak kdy se to doprdele takhle příšerně zvrhlo?“

My.

Vtom se z obýváku ozval tichý sten. Nebo spíš hluboké, jakoby zvířecí zaskučení. Nechala jsem Patricka v kuchyni s utěrkou na nehybném temeni, prošla jídelnou a natahovala krk za roh směrem k oknu.

U okna stál Steven a díval se, jak sanitka vycouvává z příjezdové cesty Kingových a za jekotu sirén se řítí pryč. Jeho ramena se trhavě chvěla v jakémsi nepravidelném rytmu.

„Bude v pořádku,“ řekla jsem, když jsem došla k němu. Ale nechala jsem si od něj určitý odstup.

„Nic není v pořádku,“ vzlykl Steven.

Vzhledem k tomu, že nebyl ten správný čas na řeči o tom, že jak si kdo ustele, tak si lehne, zůstala jsem zticha.

„Nemáš ani tušení, mami. Nemáš ani tušení, co o ní dneska ve škole říkali.“

Takže ten přenos s reverendem Carlem a Julií sledovali ve škole. „O Julii?“

Steven se ke mně otočil. V jeho bledé tváři stažené bolestí se odrážela čirá hrůza. Oči měl zarudlé a oteklé, z nosu mu teklo. Otřel si ho do rukávu. „O kom myslíš?“

Najednou jako by mu bylo zase pět. Jako by plakal kvůli odřenému kolenu nebo lokti, protože spadl z kola přímo na zem. Tolik k mrzutým šestnáctiletým chlapcům.

„Chceš o tom mluvit?“ navrhla jsem mu.

„Když šlo o tu ženskou od nás z ulice, tak takhle nejednali. Vzpomínáš si na ni? Na paní Wilsonovou? Když byla v televizi ona, všichni jen znuděně zívali.“ Další smrknutí a otření si nosu do rukávu. „Možná proto, že byla stará a že ji neznali. Ale Julii znali všichni. Všichni jsme spolu chodili do školy předtím, než… než se to všechno změnilo.“

„To,“ zopakovala jsem.

„Prostě hned jak se objevila na obrazovce, pan Gustavson nám začal vykládat, že to je přesně ten typ holek, na který si musíme dávat pozor, protože rozsévají ďábla a snaží se nás stáhnout dolů. Jako do pekla.“

„Proboha, Stevene.“

Trochu se uklidnil. Zhluboka dýchal a ani hlas už se mu tolik nechvěl. „Víš, co říkal?“

Nemyslím si, že bych to chtěla vědět. „Ne. Co?“

„Říkal, že bychom nikdy nikomu neměli sprostě nadávat třeba do děvek nebo kurev nebo cour. Ale pak řekl, že někteří si nic jinýho nezaslouží. Jako třeba Julia. A přinutil nás, abychom na ni sprostě ječeli, když byla v televizi. Vypadala tam tak maličká, mami. Tak bezbranná. Taky jí ostříhali vlasy. Úplně nakrátko. Jako by se měla přidat k mariňákům, chápeš? Pan Gustavson nám tvrdil, že to je dobře. Že přesně to dřív dělala španělská inkvizice kacířům nebo pozdějc tady čarodějkám ze Salemu.“ V tomhle bodě se Steven začal smát. Zběsile. Manicky.

Ale mluvil dál.

„A to není všechno. Pak s úsměvem obešel celou třídu a rozdal nám všem papír plnej těch nejsprostších sprosťáren, jaký existujou. Vzpomínáš na ten starej seznam sedmi nejsprostších slov? Tak ty na něm všechny byly. A zhruba padesát dalších. A pak po nás chtěl, abychom si vzali sešity a napsali Julii dopis. Abychom jí všichni napsali dopis a použili v něm co nejvíc těch sraček, co nám rozdal na papíře. Abychom jí v něm napsali, že si nic jinýho nezaslouží, že jí to patří a ať si užije práci na poli.“

Když použil výraz sračka, nehnula jsem ani brvou. Ve srovnání se vším ostatním, co mi vyprávěl, mi to sprosté slovo znělo spíš jako ukolébavka. „A tys to udělal?“

„Musel jsem, mami. Kdybych to neudělal, všichni by si mysleli…“ Najednou se zarazil a do koutku úst se mu vkradl úsměv. „K vítězství zla stačí, když dobří lidi nic neudělaj. Tak se to říká, ne?“

Přestože slova Edmunda Burkeho necitoval přesně, jejich význam dokonale vystihl. Pochopila jsem, co tím myslí, a přikývla.

To by se Jackie líbilo.

46

Večeře probíhala na první pohled téměř normálně. Seděli jsme okolo krabic s pizzou, Sam a Leo se hádali, kdo má lepší fotbalový tým, a Sonia nám detailně popisovala techniku dojení a kydání hnoje. Když jsem zavřela oči, mohla jsem předstírat, že Patrick nesedí v židli úplně zhroucený, jako by se celý zmenšil, a že Steven už se vesele prokousává šestým trojúhelníčkem pizzy. Té večeři nechyběly ani rozhovor, ani dohadování, ani skákání si do řeči. Nic, co patří ke klasické rodinné večeři.

Až na to, že to nebyla klasická rodinná večeře.

Patrick toho vypil víc, než je zdrávo. A Steven si sundal pálivé papričky z jediného trojúhelníčku pizzy a udělal z nich na kraji talíře malou hromádku. A já? Z únavy se stala známá píseň, která doprovází můj život jako nekonečná smyčka vyčerpání, jež mi proudí hlavou i tělem a stahuje mě dolů.

Ale tohle byla moje šance a naskytla se mi úplně mimoděk, bez mého přičinění.

Uložila jsem Patricka do postele, což nebyl vzhledem k jeho váze a mojí únavě žádný malý výkon. Pak jsem přečetla Sonie pohádku na dobrou noc. Usnula ještě dřív, než medvídek Pú uvízl u Králíčka.

To máš štěstí, dítě, pomyslela jsem si.

Ručičky na malém budíku stojícím na jejím nočním stolku ukazovaly osm hodin. Příliš brzy na to, abych poslala do postele dvojčata, natož Stevena. Tak jsem je zašla zkontrolovat.

Sam a Leo učili jeden druhého v herně karetní kouzla. To je taky normální. Když jsem zaklepala na dveře Stevenova pokoje, houkl na mě skrz tlusté stěny, že chce být chvíli sám a trochu vypnout.

Na mysli mi vytanula Olivia.

„A určitě jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. Věty typu Ne abys udělal nějakou pitomost, dítě, jsem si nechala pro sebe.

Ale on mi snad četl myšlenky nebo má víc rozumu, než bych občas věřila. „Neboj, nechystám se… ty víš.“

Takže dnes žádný rozhovor o sebevraždě před spaním, pochopila jsem a vydala se hledat Patrickovy klíče. Můj manžel má večerní rituál. Po večeři tráví zhruba hodinu u sebe v pracovně, kde si vypije pivo. Pak si vyčistí zuby a potom — u příležitostí, které jsou každým rokem vzácnější a v posledních dvanácti týdnech asi tak časté, jako úspěšné pozorování yettiho — vyžaduje sex. Když se odebere z pracovny do ložnice, zamkne ještě předtím, než si lehne do postele, svou sadu klíčů do ocelového sejfu, který má zavřený v nočním stolku. Vypadá jako malá krabička s číselným zámkem, jakou obvykle najdete v hotelových pokojích.

Kdysi se mi snažil namluvit, že takové tajnůstkářství je jen vedlejším efektem jeho nové práce, ale nejsem tak hloupá. Vím, že kdyby zítra rezignoval na svůj post prezidentova poradce a stal se opět konzultantem v Asociaci amerických lékařů, ty klíče i zásuvky a krabice by u nás zůstaly, stejně jako zůstávají ve všech domácnostech. Minulý měsíc si Evan King zapomněl stáhnout roletu, a tak jsem v noci viděla oknem, jak dělá to stejné jako Patrick. A Evan není vědeckým poradcem prezidenta Spojených států. Evan je jen pitomej účetní v místním supermarketu. Tam se asi nic moc tajného neděje.

Jde zkrátka o to, že dnes všude a ve všem platí, že tatínek to ví nejlíp.

Patrick většinu svých odemykacích a zamykacích zvyků dnes večer vynechal, přesto ho síla zvyku nakonec přiměla ještě se v posteli přetočit, otevřít noční stolek a naťukat na číselný zámek oněch šest číslic, která střeží úzkostlivěji než tajnou milenku. Slyšela jsem, jak klíče spadly na své bezpečné místo, zapípání pěti číselných tlačítek, jak se noční stolek zavřel, a pak už jen to, jak se Patrick znovu převalil na záda a mumlal přitom něco o tom, že se strašně snaží a potřebuje víc času.

Napustila jsem mu sklenici vody a položila ji k posteli spolu se třemi aspiriny. Na ráno. Pak jsem šla přečíst Sonie pohádku. A někde mezi medvídkem Pú, Králíčkem a Tygříkem jsem přemýšlela o pěti zvucích, které jsem slyšela, když Patrick sejf zamykal.

O pěti. Ne šesti.

Když jsem zkontrolovala chlapce, zula jsem si boty a proplížila se chodbou až k naší ložnici. Patrick spokojeně chrápal na polštáři a jeho hruď se pod peřinou pravidelně zvedala a klesala. Ve slabé záři hodin na nočním stolku jsem nahmatala mosaznou rukojeť zásuvky, zachytila ji jedním roztřeseným prstem a zatáhla. Jenže bylo takové vlhko, že se staré dřevo nechtělo pohnout. Síla jednoho prstu na to nestačila. Tak jsem rukojeť uchopila do dlaně a zatáhla znovu.

Fyzika je fascinující věc. Vzpomněla jsem si na časy, kdy jsem chodila s přáteli na pivo do barů, ve kterých ho čepují do těžkých půllitrů. Až na to, že vteřinu předtím, než si vychrstnete pivo do obličeje, vám dojde, že ty sklenice nejsou ze skla, ale z plastu, z nějakého kompozitního materiálu, který jako sklo vypadá, ale neváží. Takže použijete sílu nutnou k tomu, abyste zvedli skleněný půllitr, a ouha, najednou jste celí od ležáku. „Problémy s pitím,“ řeknete a začnete se utírat.

No a teď jsem měla problémy s taháním. Síla, kterou jsem na zásuvku vyvinula, by stačila na to, aby se uvolnila. Jenže místo toho se utrhla mosazná rukojeť.

Spadla jsem dozadu, rukojeť v dlani, a praštila se hlavou o zem. Patrick přestal chrápat.

„Co to děláš, lásko?“ zamumlal.

„Jen jsem uklouzla na koberci. Spi dál.“

K mému úžasu to fungovalo. Celých pět dalších minut jsem poslouchala jeho dech, který se stával pravidelnějším, a teprve pak jsem se vrátila do kuchyně pro šroubovák.

Než se mi podařilo vypáčit zásuvku ze stolku natolik, abych do ní mohla strčit ruku, bylo už devět. Opatrně jsem nahmatala přibouchnutá, ale nezakódovaná dvířka sejfu a do mezery mezi nimi strčila nehet. Otevřela se a já sevřela v dlani studený kov. Patrickovy klíče. Pak jsem zásuvku zase zavřela.

Čas odeslat do postele Sama a Lea.

Nechtělo se jim a Sam mě přemlouval, abych mu dovolila ukázat ještě poslední trik.

„Hned,“ řekla jsem neoblomně a počkala, až uslyším, že opravdu zalezli. Až pak jsem došla na konec chodby k Patrickově zamčené pracovně.

Pro případ, že by se Patrick vzbudil a našel mě sedět za svým stolem, jak se přehrabuju v jeho papírech a obálkách, už jsem měla připravenou pohotovou lež. Koneckonců, moje matka leží v nemocnici tisíce mil odsud a možná má nenávratně poškozené řečové centrum. Samozřejmě jsem potřebovala zavolat, i když už je pozdě. Táta dnes v noci stejně nebude moct spát.

Ale byla jsem sama. Jen já, mé zpocené prsty a Patrickovy dokonale vyrovnané hromádky dokumentů, seřazené na stole jako papíroví vojáci. Všechno vypadalo naprosto stejně jako včera. Žádný div, když tady dnes ještě nikdo nebyl. Oliviina nechutná sebevražda elektrickým proudem nedala prostor nějaké banální administrativě. Pokus o sebevraždu elektrickým proudem, připomněla jsem sama sobě a snažila se vytěsnit z mysli obrázek spáleného zápěstí.

Všechno vypadalo stejně, až na to, že obálka s razítkem Přísně tajné byla pryč.

Do jedenácti hodin už jsem prošla snad všechny skříňky i zásuvky, podívala jsem se i pod dvě napodobeniny perského koberce, osahala prkna na podlaze, jestli některé není uvolněné. Nakonec jsem to vzdala a lehla si s hlavou stále ještě rozbolavělou po předchozím pádu na tvrdou zem.

Byla jsem tak unavená. Až do morku kostí. Jak příjemné by bylo zůstat tady ležet až do rána, paže rozhozené, oči napůl zavřené.

Bylo by to příjemné a dostalo by mě to do velkého maléru, i kdybych se vytasila se lží o telefonátu s tátou.

Přinutila jsem se vstát a poručila nohám, aby mě odnesly zpět k Patrickovu stolu. Naposledy jsem na něm všechno prošla a pečlivě urovnala. Kdyby se ráno Patrickovi něco nezdálo, řeknu, že se pokusil pracovat, když byl opilý.

Zamkla jsem za sebou a ostatní klíče na svazku zacinkaly. Honem jsem je sevřela v dlani, abych je umlčela, a zapátrala v mozku, které zámky by mohly odemykat. Klíče byly celkem tři. Jeden od pracovny a vedle něj dva menší. Předpokládám, že jeden z nich pasuje do zámku na půdě, kde skladujeme většinu mých knih. Ale ten nejmenší oblý klíček mi připomněl Jackie.

V našem studentském bytě jsme měly na stěně hned u dveří věšák na klíče. Takovou malou kýčovitou klíčenku, kterou Jackie pořídila kdesi ve výprodeji. Původně na ní byly namalované psí stopy a text Vše, co potřebuješ, je láska… a pes, ale ona ji přemalovala nějakými indiánskými motivy a text nahradila našimi jmény a štítky Dveře a Schránka. Říkala, že klíček od schránky pořád nechávám někde válet, takže odteď bude hezky pěkně viset na háčku. Pořád ještě si ten malý oblý klíček jasně vybavuju.

Když jsem se ujistila, že dveře do Patrickovy pracovny jsou zamčené a že se Steven nechystá vynořit z pokoje na výpravu za noční miskou lupínků a tyčinkou Snickers, proklouzla jsem vchodovými dveřmi ven. Noční vzduch mě okamžitě zchladil. Přeběhl mi mráz po zádech. Došlo mi, že jsem zpocená.

U Kingů panovala naprostá tma. Nesvítilo dokonce ani světlo na verandě. No jistě, Evan přece odjel v sanitce s Olivií, ještě když bylo slunce vysoko na nebi. Možná se dosud nevrátil. Rychle jsem zhasla i naše světlo a počkala, až moje oči přivyknou šeru noci. Vysoko nade mnou, přímo nad střechou domu Kingových, visel stříbrný srpek měsíce. Připomínal mi hák.

Setřela jsem si pot z dlaní do sukně a uchopila nejmenší klíček na svazku. Roztřesenou rukou jsem nahmatala zámek na ocelové schránce, do které se Del Ray díval dnes ráno a našel v ní jednu jedinou obálku. Jakmile se mi povedlo klíček do zámku zasunout, odemykání už šlo hladce. Zatajila jsem dech.

Co sakra čekáš, Jean? pomyslela jsem si. Přísně tajné vládní dokumenty u vás ve schránce?

A přesto, ve slabém světle měsíce, který vypadal, jako by mohl z oblohy sklouznout dolů a odnést dům sousedů kamsi do nočních mraků, jsem zahlédla obrysy obálky.

47

Už zhruba dvě minuty se nejmenuju Jean.

Mé nové jméno je zlodějka.

Nebo zrádkyně, říkala jsem si, zatímco se mi honilo hlavou, jaký druh trestu mají reverend Carl a jeho smečka Ctnostných mužů schovaný v rukávu pro podvratné živly. Ve světě, kde jsou ženy deportovány do Severní Dakoty nebo na Sibiř za něco tak malicherného, jako je nevěra, kde Jackie musí trávit zbytek života v koncentračním táboře pro homosexuály, musí jistě existovat nějaký neslýchaně hrůzný trest i pro ženy, které kradou státní tajemství.

Někam mě odvedou, to je jisté. Už nikdy neuvidím ani děti, ani Patricka, ani Lorenza. Zkusila jsem si představit život někde na samotě, kde trávím každý den tím, že si v duchu prohlížím fotografie všech svých blízkých, které postupně blednou a mizí, dokud z nich nezbudou jen nejasné obrysy. Ale možná nic takového nebude nutné. Možná že poslední, co uvidím, bude černé plátno kápě, kterou mi přehodí přes hlavu těsně předtím, než mi nasadí oprátku. Nebo třeba elektroda namočená ve slaném roztoku, kterou mi připevní k čerstvě oholené hlavě, až mě posadí na elektrické křeslo. Nebo snad jehla, kterou mi zabodnou do žíly?

Ne, jehla to nebude, to by bylo příliš milosrdné.

Hodiny uvnitř odbyly půlnoc a mé srdce bušilo s nimi. Ani jsem jejich údery nepotřebovala počítat. Každý mi burácel v uchu jako dunění tympánů.

Ale když už jsem zašla takhle daleko, tak proč ne ještě o kousíček dál?

Vyndala jsem ze schránky osamělou obálku, znovu schránku zamkla a vrátila se do domu. Přestože uvnitř bylo dusno, na rukou i na zádech jsem měla husí kůži. Jako by mi je někdo popsal Braillovým písmem.

Sice na tom ještě nejsme tak špatně jako Winston Smith, který se musel krčit ve slepém úhlu svého jednopokojového bytu, zatímco ho Velký Bratr pozoroval skrz obrazovku na stěně, ale kamery máme. Jednu nad vstupními dveřmi, druhou vzadu a jednu na garáži, ta míří na příjezdovou cestu. Když je před rokem instalovali, dívala jsem se. Toho dne, kdy nám se Soniou nasadili počítadla. Sice není možné sto procent času monitorovat všechny domácnosti, na to nemají dostatek lidských zdrojů, ale náhoda je prevít. Takže když jsem se otočila ke schránce zády a proklouzla zpět, tiskla jsem obálku těsně k tělu. Pak jsem prošla přes obývák a jídelnu až na záchod přiléhající ke kuchyni. Usoudila jsem, že tam budu mít dostatek soukromí.

Posadila jsem se na podlahu, zády jsem se opřela o zeď a otevřela obálku.

Našla jsem stejnou úvodní stránku se stejným memorandem, které jsem četla včera. Pod ní byly tři oddělené svazky dokumentů, všechny označené barevnou obálkou. Jeden bílou, druhý zlatou a třetí červenou. Nejdřív jsem otevřela tu bílou, ve které se skrýval nejprve hlavní cíl mého týmu.

Vyvinout, otestovat a zavést do masové produkce sérum anti-Wernicke.

Na dalších stránkách následovaly klasické Ganttovy diagramy — které se rozhodl používat projektový manažer —, nastavující termíny pro zprávy a klinické zkoušky. Zbytek složky sestával z životopisů členů týmu. Tam mě nečekalo nic nového, jen jsem si všimla, že Morganovo CV se vejde na jednu stránku, zatímco každý z nás ostatních na něj potřeboval stránek minimálně šest. Celou složku jsem znovu urovnala, zavřela a odložila vedle sebe na kachlovou podlahu.

Zlatá složka byla v podstatě téměř dokonalou kopií té bílé.

Cílem zlatého týmu je vyvinout, otestovat a zavést do masové produkce sérum Wernicke.

I v ní jsem našla Ganttovy diagramy a životopisy dokumentující publikační a akademickou činnost různých biologů a chemiků, které neznám, včetně další stránky s Morganovým CV. Zdá se, že chtějí mít jistotu a nesázet všechno jen na jednu kartu. Sakra. Typický vládní přístup. Proč mít jeden tým, když si můžete platit dva?

Takže zlatá složka putovala na podlahu na tu bílou a já otevřela složku červeného týmu. Čekala jsem, že najdu znovu ty stejné informace, ale tyhle byly jiné.

Už cíl červeného týmu se od ostatních lišil.

Zjistit možnosti rozpustnosti séra Wernicke ve vodě.

Tým, o kterém jsem se dočetla na následujících stránkách, tvořilo šest vědců, samí muži. Všichni měli přinejmenším doktorát. Nicméně pod jejich jmény byly uvedeny i vojenské hodnosti. Zavřela jsem oči, protože už mě pálilo ostré světlo žárovky nad umyvadlem, a vzpomněla jsem si na dnešní odpoledne, na všechny dveře, kolem kterých mě Poe vedl chodbou směrem k Morganově kanceláři.

Jedno z těch jmen, Winters, mi slabě, ale přesto jednoznačně něco říkalo. V tu chvíli odbily hodiny v obýváku jednu.

Pečlivě jsem všechny složky poskládala tak, jak byly. Bílou, zlatou i červenou. Ale ještě než jsem je vrátila zpět do obálky, pozorněji jsem si prohlédla časový harmonogram bílého týmu. Sahal zpět až do minulého roku, konkrétně k osmému listopadu. K datu, kdy nám zabavili naše laboratorní vybavení.

Takže jsem měla pravdu. Projekt Wernicke nevymysleli přes noc. Spustili ho už před sedmi měsíci.

Mým nohám se vůbec nechtělo stát. Neposlušné potvory, samá křeč a mravenčení z toho, jak jsem dlouho seděla v tureckém sedu na podlaze. Opřela jsem se o umyvadlo a protáhla si je.

„Jean?“

Hlas ozývající se za dveřmi zněl sice slabě, ale nešlo si ho splést. Patrick. Jednou zaklepal a pak vzal za kliku.

Nezamkla jsem. Nenapadlo mě, že je to potřeba.

Sakra, sakra, sakra, sakra!

Rychle jsem pustila vodu a nechala složku zmizet v úzkém prostoru mezi skříňkou od umyvadla a stěnou. Když Patrick otevřel, oplachovala jsem si obličej studenou vodou.

„Panebože, zlato, ty vypadáš.“

Po letmém pohledu do zrcadla jsem zhodnotila, že má pravdu. Pod očima rozmazaná řasenka, bavlněná blůzka, kterou jsem si ráno oblékla, se na mě lepila jako lepidlo a vlasy jsem měla místy slepené potem, místy rozcuchané. Vypnula jsem vodu, utřela se do ručníku a trochu rozpačitě na Patricka pohlédla. Vypadal daleko míň opile a daleko víc ustaraně.

„Nějak mi nebylo dobře,“ zalhala jsem. „Musela to být ta pizza.“

Položil mi ruku na čelo. Chladnou, hebkou, dokonale vydrhnutou doktorskou dlaň. Na okamžik jsem si vybavila Lorenzovy ruce. To, jak jsou jiné. A napadlo mě, že Patrickovy ruce možná nebudou až tak čisté, jak se na první pohled zdá.

„Ale vždyť ti nikdy nebývá zle, lásko,“ poznamenal, načež se slabě zasmál. „Teda když zrovna nejsi těhotná. Uvědomila sis někdy, že se čtyřmi dětmi jsi v koupelně strávila dohromady celý jeden rok?“

Zkusila jsem se zasmát s ním, ale znělo to tak nějak drsně, úplně špatně.

„Nejsi…“ sjel mi pohledem k podbřišku a zamračil se. Není hloupý, a navíc je doktor. Se svými znalostmi matematiky a obecné embryologie mu musí být jasné, že to je nemožné. Vzhledem k tomu, jak posledních pár měsíců vypadá náš sexuální život, bych měla být buď těhotná tři dny, nebo nosit po tričkem nafukovací míč.

„Jasně že nejsem,“ vyhrkla jsem. „Vážně myslím, že to byla ta pizza. Nejspíš mi prostě nesedla.“

„No jak myslíš. Tak pojď zpátky do postele,“ řekl, vzal mě za ruku, zhasl a vyvedl mě z mé půlnoční čítárny.

„Jdi napřed, já se ještě zajdu napít,“ řekla jsem. „A když už jsem vzhůru, zkusím zavolat tátovi.“

Jakmile ozvěna jeho kroků zmizela v ložnici, vytáhla jsem obálku z jejího dočasného úkrytu, odplížila se zpět ke schránce a celý proces krádeže zopakovala, jen obráceně. Pak jsem si v kuchyni nalila sklenici vody, vypila ji a přitom jsem zpaměti vytočila tátovo číslo.

„Pronto,“ ozvalo se. Nejdřív jsem tátův hlas ani nepoznala. Zněl jako hlas někoho daleko staršího.

„Haló, tati? Tady Jean. Jak je mámě?“

Z jeho hlasu mi bylo všechno jasné ještě dřív, než použil slova poškození mozku a ta oblast, co začíná na W a proč už s ní nemůžu normálně mluvit. „Dokážeš jí pomoct, Gianno?“

„Samozřejmě že ano,“ odpověděla jsem co nejsebevědoměji v naději, že tak zamaskuju, jak se mi ve skutečnosti chvěje hlas. „Brzy, tati. Už brzy.“

Po další sklence vody, z níž většina skončila na mém obličeji, jsem zamířila chodbou do ložnice.

Patrick už zase chrápal.

Položila jsem klíčky na koberec hned vedle jeho nočního stolku a lehla si do postele pro šest hodin spánku.

48

V mojí noční můře mi vzali děti.

Viděla jsem, jak mi jedno po druhém berou, jak mi jejich tváře před očima mizí a rozplývají se. Někdo — možná Olivia nebo nějaký voják — zvedl Soniu do vzduchu za bláznivého cvakání fotoaparátů. Dvojčata mi zamávala a Sam Leovi rozsypal balíček karet nad hlavou. „Oko bere!“ zvolal. Steven mi věnoval křivý úsměv. „Uvidíme se pozdějc, mami,“ zavolal na mě a naklonil hlavu na stranu, jako by chtěl říct, že ho to mrzí.

A Patrick se na všechno jenom díval a nic neříkal.

Ve skutečnosti tak moje sobota nezačala.

Začala tak, že Patrick rozhrnul záclony a vpustil k nám do ložnice ostré paprsky ranního slunce. Vzápětí dovnitř napochodovaly Sonia a dvojčata s podnosem, na kterém nesly kávu a ještě teplé housky. Jakýkoli jiný den by se mi při té vůni ihned začaly sbíhat sliny, jenže dnes se mi z ní udělalo nevolno. Uprostřed jedné housky namazané smetanovým sýrem trčela svíčka.

„Všechno nejlepší k narozeninám, mami!“ zvolaly tři hlasy současně.

Málem jsem zapomněla, že dnes je mi čtyřicet čtyři.

„Díky,“ vyhrkla jsem a snažila se vypadat hladově. „Kde je Steven?“

„Ještě spí,“ informoval mě Sam.

Digitální hodiny vedle mojí postele ukazovaly devět hodin a jedenáct minut. Slíbila jsem Lin a Lorenzovi, že budu v laboratoři do desíti.

„Sfoukni svíčku a něco si přej, mami,“ vybízela mě Sonia.

Poslechla jsem, přičemž jsem si nafoukala trochu rozteklého vosku na snídani. Pak jsem se zvedla a rozběhla se do koupelny. „Dejte mi minutku. A probuďte Stevena. Chci si s ním ještě promluvit, než odjedu do práce.“

Průvod gratulantů vzal zpátečku a v ložnici zavládl klid. O třicet vteřin později, zrovna když jsem vylévala do umyvadla nevypitou kávu, se Patrick vrátil.

„Steven odešel,“ řekl tiše.

Na mysli mi ihned vytanuly všechny možné významy slova odešel. Odešel do obchodu, odešel si zaběhat, odešel na pizzu. Jen jediný význam jsem si nepřipustila. Nemyslela jsem na to, že by mohlo znamenat, že Steven je pryč, že už tu není, jako v té noční můře. Nemyslela jsem na to, že by mohlo znamenat, že odešel na věčnost, že je mrtvý.

Patrick mi podal útržek papíru. „Tohle jsem našel na polštáři u něj v pokoji.“

Mohlo by to být horší, říkala jsem si, když jsem četla Stevenův rukopis. Ale stejně mi ono to dokázalo už samo o sobě vyrazit dech.

Odešel jsem hledat Julii. Mám vás rád. S.

Během pouhých čtyř dnů se všechno změnilo. Už to nevypadá jen špatně, už to vypadá katastrofálně.

„Měli bychom zavolat na policii?“ zaváhala jsem.

Patrick zavrtěl hlavou, jako by věděl, na co myslím. „Nejspíš bude lepší to nehlásit.“ S těmi slovy mi vzal z rukou prázdný hrnek od kávy, aniž se mě ptal na to, proč mi káva nechutnala, aniž si významně prohlédl hnědé skvrny v umyvadle. Místo toho řekl: „Poslední dobou jsem nebyl moc dobrý manžel, co?“

Najednou jsme se k sobě přitiskli jako dva magnety, které se navzájem drží. Patrick mě pohladil prsty za uchem a mně se rozproudila krev v žilách. Ve chvíli, jako je tahle, je dost zvláštní myslet na milování. Náš syn zmizel, umyvadlo bylo špinavé od vylité kávy, ale Patrickova ruka mi přesto sjížděla přes šíji dolů na záda a pak dopředu na prsa, která se mi vzdouvala pod hedvábnou košilkou a zcela automaticky na jeho doteky začala reagovat tak, jak tělo reaguje, ačkoli mysl s tím nesouhlasí.

„Nesmím přijít pozdě,“ vzpamatovala jsem se a odtáhla se od něj. Teď ráno bych na sobě navíc nedokázala nést tíhu manželova těla a myslet přitom na naše poprvé, z něhož vzešel Steven.

A taky jsem se nedokázala oprostit od myšlenek na to, co by udělal Patrick, kdybych to byla já, a ne Julia, koho reverend Carl vyrval z náruče domova, postavil před televizní kamery a následně odeslal vstříc životu strávenému v tichu a službě. Šel by mě taky hledat?

Lorenzo ano, ale Patrick ne.

„Kam myslíš, že šel?“ zeptala jsem se a pustila sprchu. „Myslím Stevena.“ Julia může být kdekoli, někde na pobřeží, ve vnitrozemí, na druhé straně země kdesi v pomerančových hájích v Kalifornii. „Hledat ji je jako hledat jehlu v kupce sena.“

Ale Patrick zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Něco ti ukážu,“ řekl, nechal mě v koupelně a zamířil k nočnímu stolku u své strany postele. „Co se stalo?“

Vhodnou lež už jsem měla připravenou a říkala se mi snáz, když jsem se mu nemusela dívat do očí. „Včera večer se ta klika urvala. Nevzpomínáš si?“

Následovala chvíle ticha, během níž o tom přemýšlel. Nakonec jsem naštěstí zaslechla cinkání klíčů a jediné překvapené hmm. Vklouzla jsem do sprchy.

„Udělám ti čaj, jestli chceš,“ zavolal na mě ještě. „Pak přijď za mnou do pracovny. Myslím, že vím, kde Steven je.“

Dala jsem si tu nejrychlejší sprchu v životě, rozčesala si neumyté vlasy a hodila na sebe volné džíny a bílé lněné tričko, které není třeba zastrkovat do kalhot. Kašlu na dress code. Je mi vedro, nevím, kde mi hlava stojí, a jsem těhotná. Pak jsem spěchala za Patrickem do pracovny.

Monitor vyplňovala tvář reverenda Carla. Ruce měl sepjaté jako při modlitbě, ve svém oblíbeném řečnickém gestu. Vzápětí kameraman zabral zbytek pódia. Julia Kingová byla úplně k nepoznání.

Oholili jí vlasy, jistě, to jsem čekala. Jen jsem nepočítala s tím, že to udělají tak špatně, vypadala jako ovce ostříhaná nějakým ochrnutým slepým střihačem. Z hlavy jí trčely chomáče zbylých vlasů.

„Co dělali? Vzali ji nějakou tupou břitvou?“ vydechla jsem, aniž jsem z jejího obrazu spustila oči. Steven ji takhle viděl, musel se na to dívat a musel na ni spolu se spolužáky křičet nadávky.

Reverend Carl vyzval své publikum k modlitbě. „Bože, odpusť naší zbloudilé sestře a veď ji na cestě k jejím sestrám v Severní Dakotě do vzdáleného pohoří Black Hills. Amen.“ Následovaly výkřiky a bučení. Několik z přítomných sice po reverendovi zopakovalo amen, ale převážně se jednalo o oslavu nenávisti. Pak reverend Carl znovu sepjal ruce a požádal o klid. Když se zadíval do kamery, spatřila jsem na jeho rtech stěží znatelný úsměv.

Následně kamera zabrala detail Juliiny uplakané tváře. Rty se jí chvěly, očima těkala ze strany na stranu a pátrala v davu po jakémkoli projevu soucitu. Reverend Carl jí položil ruku na rameno. Ucukla, jenže on jí zaryl prsty hluboko pod klíční kost skrývající se pod šedou látkou jejích šatů, které měly rolák a dlouhé rukávy. Julia v nich musela umírat vedrem.

Nebylo to poprvé, co mi hlavou běželo, jak strašně moc reverenda Carla nenávidím. Ale bylo to poprvé, co jsem ho chtěla zabít.

49

Kdybych posledních pár minut doma strávila vyhlížením z okna, a ne česáním, možná bych si toho černého, anonymně vypadajícího SUV, které stálo na druhé straně ulice, všimla. Motor mělo puštěný na volnoběh a z výfuku mu stoupal šedý dým.

Jenže jsem si ho nevšimla. A ve chvíli, kdy jsem vyšla ven, nasedla do auta a nastartovala, bylo příliš pozdě.

Del už byl skoro u naší schránky, pošťáckou brašnu přes rameno, klíček v ruce. Zamával mi a já přes zadní okno jemu.

A vtom mi to došlo. Jako by mě smetla přívalová vlna. Klíčky, obálka, Del nakukující do naší schránky a vytahující z ní jedinou obálku, Sharon informující mě o tajném hnutí odporu, které jako prostředníka využívá právě pošťáka. A nakonec Patrickova včerejší slova, která řekl potom, co mi odvyprávěl, jak to bylo s Olivií, co si udělala doma v ložnici s diktafonem přehrávajícím donekonečna smyčku jejích několika slov.

Děláme, co můžeme.

Když jsem si všechny tečky konečně spojila, vyšlo mi jediné vysvětlení. Děsivé a zároveň potěšující. Patrick nepracuje pro vládu. Pracuje proti ní.

Vyjela jsem polovinou auta na ulici. Del otevřel schránku, opatrně, aby mu nebylo moc vidět na ruce. Neuslyší Poea, který už se za ním tiše vydal, už tiše vyšel po schodech. Neuslyší bleskurychlé cvaknutí černého paralyzéru skrývajícího se v Poeově obří pravé ruce. Neuslyší ten dvojí šok, který jím projede, nejprve myslí, vzápětí tělem.

Pak se Poe otočil ke mně a zamával, abych už odjela. Jako by chtěl říct: Tady není nic k vidění, pokračujte dál.

To už z černého auta vyběhli směrem k našemu domu další dva muži. Chytili Dela v podpaží, zvedli ho a odvlekli ze schodů a přes ulici zpět k autu. Já tam celou dobu jen bezmocně čekala, jestli Poe zazvoní na náš zvonek a zopakuje stejný proces i s Patrickem.

Nezazvonil. Místo toho se otočil, sešel zpět k autu, nasoukal se na zadní sedadlo vedle Dela v bezvědomí a čekal, až odjedu. Pak vyrazili za mnou a sledovali mou hondu až na hlavní, kde konečně odbočili na opačnou stranu, kamsi na jih. Napadlo mě, že se taky otočím a zajedu na farmu k Rayovým varovat Sharon, ale ten nápad jsem zavrhla. Buď by mě tam chytili, nebo bych přijela příliš pozdě, nebo — a to je ten nejlepší scénář — by mi dal Morgan příšernou sodu, že jdu zase pozdě.

Když jsem se prodírala ranní špičkou, snažila jsem se nějak zpracovat nedávné události. Poe si určitě myslí, že Del tu obálku měl celou dobu, že se ji právě chystal doručit, možná na nějakou další adresu.

Ne že bych měla eidetickou paměť, to ani v nejmenším. Ale umím se dobře orientovat v textu. Možná, že v minulém nebo naopak příštím životě by ze mě byla slušná redaktorka. Moje psaní sice stojí za houby, ale umím si všimnout chyb. A teď cestou za Lorenzem a Lin jsem si konečně všimla dvou šotků, kteří řádili v červené a zlaté složce oné obálky.

Ty chyby nebyly jediné, co mi šrotovalo v hlavě jako šílený křeček v kole. Samotná povaha celé věci, tři týmy kopírující práci jeden druhého, si přece nezaslouží klasifikaci přísně tajné. Navíc existence našeho týmu nebyla nikdy tajná. A i kdyby někdy snad byla, během tiskové konference před třemi dny ji prezident odtajnil.

Zaparkovala jsem svou hondu na vyhrazeném místě mezi Lorenzovým mustangem a prázdným místem, kde má parkovat Linin smart. V budově mě jeden z vojáků nechal projít bezpečnostní kontrolou, vzal si ode mě kabelku a projel ji pod rentgenem.

„Co to má být?“ nechápala jsem.

„Nová bezpečnostní opatření,“ informoval mě obezřetně. Tentokrát už se ani neusmál, ani mi zvesela nepopřál hezký den, jen mě dál bedlivě sledoval očima schovanýma pod kšiltem pracovní čepice, jak si beru kabelku a mířím směrem k výtahům, kde už se založenýma rukama postával Morgan.

„Jdeš pozdě,“ oznámil mi.

„Pracovala jsem přes noc,“ zalhala jsem a nastoupila do otevřených dveří.

Morgan se ke mně okamžitě připojil. „Ale doma pracovat nemáš, Jean. Nebo jsi zapomněla na to jediné jednoduché pravidlo?“

Otočila jsem se přímo k němu. Kéž bych si místo sandálů vzala nějaké boty na podpatku, abych se na toho parchanta mohla dívat svrchu. Ale i bez nich jsem mu hleděla přímo do očí. „Ne, nezapomněla jsem, Morgane. Já nezapomínám. Jenže mám funkční mozek, takže pokud nechceš, abych zamykala v tý tvý zasraný laboratoři přes noc i ten, tak mi dej pokoj a nech mě dělat, co je třeba, ty hovado.“

„Takové výrazy nemůžu vystát!“ vyhrkl.

„Tak si sedni. Nebo lehni. Nebo zalez někam do díry. Mě to nezajímá. Já mám totiž práci.“

„Všechno to sepíšu a ohlásím…“

„Komu? Prezidentovi? Fajn. Když už s ním budeš mluvit, vyřiď mu, že si za špatný chování beru na zbytek měsíce volno.“ S těmi slovy jsem stiskla tlačítko pro zavření dveří, vystoupila z kabiny a nechala Morgana dusit se vzteky.

„Co to sakra mělo být?“ divil se Lorenzo. Stál na chodbě mezi laboratoří a výtahy. Na sobě měl ležérně elegantní tričko s límečkem a khaki kalhoty, přes které si přehodil bílý laboratorní plášť.

„Já toho kreténa tak strašně nesnáším,“ soptila jsem. „Kde je Lin?“

„Ještě nedorazila. Nejspíš máme laborku celou jen pro sebe.“ Když došel až ke mně, zatvářil se jako uličník.

Rychlovku na pracovním stole jsem dneska neměla v plánu, ale potřebovala jsem si s ním promluvit. „Ukážeš mi, na čem pracuješ?“ navrhla jsem a odemkla si kartou dveře hlavní laboratoře. Myši a králíci nás uvítali kakofonií pískání a dalších zvuků. Přála jsem si, aby tu byla i Lin. Nejen proto, že jsem těm zvířátkům nechtěla píchat injekce.

Potřebovala jsem se podělit o to, co jsem zjistila.

Lorenzo pustil vodu v umyvadle a začal si důkladně mydlit prst za prstem i nehet za nehtem. „Tak?“

„Ty tři týmy. Jsou tak trochu stejné, ale taky trochu jiné.“ Vzpomněla jsem si na hlavní cíle každého z nich. Na to, jak mi dva přišly stejné z jednoho důvodu, a druhé dva z dalšího. Všechno kvůli tomu krátkému slůvku. Anti. Když jsem včera v noci v koupelně ty složky procházela, myslela jsem, že je to jen tisková chyba.

Lorenzo zatím dál hrál divadelní představení s názvem mytí rukou, pustil vodu větším proudem a naklonil se ke kohoutku.

„Cílem našeho týmu je vyvinout sérum anti-Wernicke,“ vysvětlovala jsem. „Nejdřív jsem myslela, že zlatý tým má stejný úkol, ale pak mi to došlo. Na tom, co tady děláme, není nic přísně tajného. Myslím na tom, o co se tu snažíme ty, já a Lin.“

„Tajné informace člověk nevykřikuje na tiskových konferencích,“ přikývl Lorenzo.

„Právě. V popisu cíle zlatého týmu chybělo na rozdíl od toho našeho jedno slovo.“

Lorenzo zvedl jedno obočí.

„Anti,“ zašeptala jsem. „Zlatý tým nepracuje na vývoji séra anti-Wernicke a červený tým nepracuje na zjišťování možností rozpustnosti séra anti-Wernicke ve vodě. I tam slovo anti chybělo.“

„To nemyslíš vážně,“ hlesl a zíral na své ruce. „Jsi si jistá, že to nebyla jen chyba tisku?“

„Ne. Nejsem. Nemůžu si být jistá, ale takhle to dává smysl. To jediné vysvětluje, proč jsou všechny ty materiály tajné a proč se Morganovi na stole válí jediná složka nadepsaná Projekt Wernicke. My jsme tomu projektu přece vždycky říkali anti-Wernicke nebo později Wernicke-X. Stejně jako kdybychom hledali lék na rakovinu, nepojmenovali bychom projekt Rakovina.“

„To rozhodně ne. Tedy pokud by ses v laboratoři nesnažila vyvinout právě ji,“ vydechl Lorenzo. „Celé to zní strašně.“

Pak jsem mu pověděla o Patrickovi a o Delovi i o tom, že pro Dela si k nám dnes ráno přišel Poe se svými muži. „Oni to vědí. Poe nebo někdo další ví, že existuje nějaké tajné hnutí odporu. A vědí, že se mu podařilo zjistit, o co tady ve skutečnosti jde.“

Pak jsme na sebe dlouho jen zírali a skláněli jsme přitom hlavy nad tekoucí vodou. Už nebylo co říct. Oba jsme věděli, že naši práci se někdo v téhle budově snaží převrátit naruby.

Nezáleží na tom, jestli za tím stojí reverend Carl nebo Morgan nebo prezident nebo Hnutí Ctnosti. Co vím, můžou se na tom podílet všichni dohromady. Všichni dohromady se můžou snažit vyvinout sérum, které afázii neléčí, ale způsobuje.

50

S Lorenzem jsme připravili na injekce první dvě skupiny myší. Každou čekala dávka jednoho ze dvou neuroproteinů, na kterých Lorenzo pracuje. S trochou štěstí už koncem dne, až bude polovina myší po smrti, budeme vědět, kterým směrem se vydat. Když jsem ty drobné tvorečky vyndávala z klecí a vyholovala jim jednomu po druhém na těle trochu srsti, myslí mi běželo jediné slovo.

Proč?

Odpověď byla až příliš nasnadě. Taky jednoslovná. Ticho.

Lorenzo se ke mně natáhl a vzal mi z roztřesených rukou hnědou myšku. „Já to udělám,“ řekl a vyholil jí na boku trochu srsti. „Tumáš. Vrať Mickeyho do klece první skupiny. A neboj, o injekce se taky postarám.“

„To vypadám tak špatně?“

„Řekněme, že dnes vypadáš trochu neklidně, nic víc,“ poplácal mě po rameni. Úplně jsem nadskočila. „Pěkně jedno po druhém, Gianno.“

Sledovala jsem, jak svými dlouhými prsty s mozoly na bříškách od dlouholetého mačkání pražců a drnkání na struny uspává další myšku. Počkal, až mu v dlani usne, načež jí na boku vyholil malý čtvereček. „Tahle patří do druhé skupiny,“ oznámil mi, když mi předával její bezvládné tělíčko. A já umístila dalšího Mickeyho nebo Minnie do klece číslo dva.

„Jsou to zrůdy,“ hlesla jsem.

Lorenzo přikývl. Věděl, že nemyslím myšky.

Najednou jako bych se vrátila v čase do předloňské zimy. Jako bych znovu seděla v obýváku vedle Olivie Kingové, ona usrkávala kávu a dívala se, jak Jackie svádí bitvu se třemi Ctnostnými ženami ve střídmých kostýmcích poněkud kontrastujících s jejím červeným dámským oblekem. Olivia přikyvovala všemu, co Ctnostné ženy řekly, a pokaždé když promluvila Jackie, jen horečně vrtěla hlavou.

„Někdo by tu ženskou už měl umlčet,“ odfrkla si. „Nějak definitivně.“

Ach, Olivie, pomyslela jsem si. Cos sakra čekala?

Pravděpodobně začnou s ženami na farmách. S Jackie, Julií, Annie Wilsonovou od nás z ulice. Televizní zpravodajství o tom jistě pomlčí. Pak si reverend Carl nejspíš nechá pochytat lidi, jako jsou Del nebo Sharon, aby potlačil poslední jiskřičku naděje na jakýkoli odpor. Nicméně než Delovi seberou hlas, určitě ho nejdřív dostatečně vyždímají. Třeba použijí jeho tři dcery, aby na něj vyvinuli nátlak. Jistěže Del bude mluvit. Který otec by dokázal mlčet?

Pak přijde řada na Patricka. Srdce se mi zastavilo při pomyšlení na to, jaké metody použijí na něj, čím vším mu pohrozí, že udělají Sonie, když s nimi nebude spolupracovat. A tak dál a dál, dokud neodhalí všechny členy tohohle nejspíš už tak dost křehkého vzdoru do posledního z nich. Dokud všechny nepřinutí mluvit, aby je nakonec mohli umlčet.

S mým nemalým zatraceným přispěním.

Nevěřím, že to tak může skončit.

Lorenzo mi znovu položil ruku na rameno. „Prozatím jsme skončili. Jsi v pořádku?“

Zavrtěla jsem hlavou. Bez manžela a s počítadlem, které mi vrátí na zápěstí ve vteřině, kdy tady skončím, nebudu mít žádnou možnost postarat se o děti nebo si nechat dům. Steven by nás snad chvíli dokázal udržet nad vodou, pokud se však někdy vrátí. Ale jestli se Steven nevrátí, tak vzhledem k tomu, že oba Patrickovi rodiče jsou mrtví a moji žijí v Itálii, klan McClellanových skončil, vymřel.

A to je tu ještě moje dítě. Lorenzovo dítě.

Dosud jsem trávila tolik času přemýšlením o tom, jak věci bývaly dřív, jaká jsem já sama bývala dřív. Budoucnost se mi vždy skrývala v mlze. Tedy aspoň doposud. Jenže najednou jsem si dokázala představit i stíny roků, které teprve přijdou. Vyvstávaly mi před očima v čím dál jasnějších barvách. Viděla jsem samu sebe, jak blábolím naprosté nesmysly poté, co mi dají dávku séra, které jsem vlastnoručně vyrobila. Viděla jsem samu sebe, jak shrbená a celá šedivá pleju pole rukama, které nepoznávám. Viděla jsem samu sebe ležet na kovové palandě a třást se zimou pod tenkou dekou. Viděla jsem samu sebe s prázdným výrazem balancující nad propastí šílenství, lámající si hlavu nad tím, kam všichni zmizeli. Steven, Sam, Leo, Sonia, moje děťátko.

Teprve když mě Lorenzo vzal za paži a zvedl, uvědomila jsem si, že sedím na zemi, opřená zády o řadu prázdných klecí.

„To bude dobré, Gianno,“ tišil mě a otřel mi dlouhými prsty z tváří slzy. „To bude dobré.“

„Nebude. Ty to víš.“

„Ale bude.“

Toužila jsem skrýt se v jeho objetí, ale moc dobře jsem si pamatovala kamery. „Nic mi není,“ oklepala jsem se a znovu se narovnala. „Pojďme pokračovat v injekcích.“

Když jsem poprvé pracovala s laboratorními zvířaty, řídila jsem se jedním zlatým pravidlem. Nedávat jim jména. Jinými slovy, nemyslet na ně jako na mazlíčky. Nemyslet na ně jinak než na prostředek, jak se dostat z bodu A do bodu B. Když jsem teď v dlaních držela malé myšky, aby jim Lorenzo mohl vpíchnout látku, která je buď uzdraví, nebo zabije, dokázala jsem myslet jen na jména, která jsem jim přiřadila.

Jackie. Lin. Jean.

51

Lorenzův nápad byl sice riskantní, ale takové riziko bylo třeba podstoupit.

Poté co jsme poslali nahoru pro asistenta, aby po nás někdo uklidil, a co jsme sepsali zprávu pro Morgana, jsem odešla jako první. Vydala jsem se zpět po vlastních stopách k bezpečnostní kontrole. Na odpolední směnu nastoupil nový pár vojáků v naškrobených uniformách a botách vyleštěných tak, že se od nich odrážela světla zářivek u vchodu. Má kabelka se opět ocitla na páse, aby projela rentgenem, a jeden voják mi mezitím udělal osobní prohlídku. Rychlými krátkými pohyby mi přejel po bocích, po zádech, po břiše a přes prsa. Jakmile mě pustili, vyšla jsem do květnového slunce.

Jednatřicátého května, pomyslela jsem si. Den mých narozenin. Den, kdy Steven utekl z domova s malou hotovostí, kterou vzal Patrickovi z peněženky. A den, kdy se znovu tajně sejdu s Lorenzem v pronajaté marylandské boudě.

Domluvili jsme se, že každý vyjedeme z města opačnou stranou, takže jsem se vydala na jih směrem k dálnici procházející Washingtonem, okolo rybího trhu, který se stále ještě konal na náplavce. Odkud tamní ryby asi dovážejí? Z Maine? Ze Severní Karolíny? Nejspíš obojí. Nad tím, kdo je předtím zpracovává v továrnách, kdo je kuchá a zamrazuje, jsem přemýšlet nemusela. Třeba jednoho dne potká stejný osud i mě. Dlouhá pracovní doba. Kůže už navěky páchnoucí rybinou.

Lin se pletla, když říkala, že se ekonomika celé země zhroutí. Možná neroste závratnou rychlostí, ale udržuje si konstantní tempo. Nedošlo totiž ke zredukování pracovní síly na polovinu, jen k její reorganizaci a redistribuci. Muži, kteří dřív vykonávali nekvalifikovanou práci, byli nahrazeni kýmkoli, koho smečka Ctnosti nepovažovala za hodného života v naší společnosti. Do ostatních odvětví, zejména do všeobjímajícího vládního sektoru, se na místa uprázdněná po ženách vybírali uchazeči z řad čerstvých absolventů nejprestižnějších univerzit. Ekonomů, doktorů, právníků, inženýrů.

Skvěle uskutečnitelná změna systému.

Celý den jsem vytěsňovala myšlenky na Stevena, ale dál už jsem se smutku nedokázala bránit a začal ze mě tryskat ven. Tolikrát jsem ho chtěla obviňovat, ale nešlo to. Zrůdou se člověk nerodí, nikdy. Zrůdu, umělého tvora, z něj částečku za částečkou, kousek po kousku vytvářejí šílenci, kteří se stejně jako pomýlený Frankenstein domnívají, že vždycky vědí všechno nejlíp.

Stejně se s těmi penězi daleko nedostane. Nakonec najde cestu zpět domů. Musím v to věřit.

Jakmile jsem sjela z dálnice a zamířila na východ směrem k zálivu Chesapeake Bay, provoz začal slábnout a spolu s ním mi docházely slzy. Blížila jsem se ke kraji Williama Styrona, modrých krabů a plachetnic čeřících nekonečné klidné vody. Cesta byla dlouhá, ale klidná, takže jsem měla dost prostoru k přemýšlení.

Jestli bude sérum anti-Wernicke fungovat, jak očekávám, požádám Morgana, aby nechal zaslat jednu dávku do Itálie pro mou matku. To byl jediný světlý bod celé té jinak naprosto temné záležitosti. Nic moc, ale aspoň něco, čeho se dá držet.

Lorenzovo auto už stálo zaparkované před chatou. Nad jeho rozpálenou kapotou se chvěl vzduch. Samozřejmě že přijel první. Vyrvat zběsilého italského řidiče ze srdce Itálie sice lze, ale vyrvat zběsilost ze srdce Itala nejde. Projela jsem kolem jeho auta k dalšímu místu, které bylo prázdné od té doby, co to tu Lorenzo pronajal. Máme takové pravidlo. Ten, kdo přijede první, parkuje u chaty, ten druhý o kus dál. Já nikdy nepřijela první.

Lorenzo už postával v kuchyni, tedy v místnosti, která by se dala nazvat kuchyní, pokud by toho v ní bylo k nalezení víc než dřez, dvouhořákový sporák a malá lednice na vodu a víno. Nikdy jsme tu neztráceli čas vařením nebo pečením. I když něco jsme tu přece jen upekli.

Cestou jsem si všechno naplánovala. Sejdeme se, promluvíme si a zase pojedeme. Jenže když mi Lorenzo položil dlaň na pravou tvář, všechny mé plány vzaly za své. Nebyl to Lorenzo, kdo mě odvedl do malé ložnice za kuchyní, do tmavého, dřevem obloženého pokoje s jedním jediným oknem, které jsme nikdy neotevřeli. Byla jsem to já, kdo ho vzal za ruku a odtáhl.

Když jsme tu byli naposledy, vůbec jsme spolu nemluvili, protože já měla na zápěstí stále ještě počítadlo a Lorenzo taky mlčel, snad ze solidarity. Nešeptal mé jméno, jak to dělává Patrick. Nijak mě nelitoval. Prostě nemluvil. Jen se nade mnou a ve mně pohyboval. I dnes jsme mlčeli. Naše těla a ruce hovořily za nás. Zato ve mně jako by nějaký orchestr naplno rozehrál všechny žestě a zvony.

Když jsme skončili, vrhli jsme se na sebe podruhé. Tentokrát pomaleji, beze spěchu, jako bychom před sebou měli dny nebo snad celé roky místo hodin. Místo minut.

Když Lorenzo konečně změkl, ve všech významech toho slova, zalehl mě a jeho tělo mě skrylo před okolním světem jako štít.

„Můžu tě odsud dostat,“ zašeptal.

Na chvíli jsem si nebyla jistá, co tím myslí. Ale pak se natáhl ke svým džínům, které se válely na borové podlaze spolu s těmi mými jako dvě modré louže, a vytáhl z kapsy tenkou rudou knížečku.

Okamžitě jsem to ozubené kolečko s pěticípou hvězdou uvnitř, z jedné strany obrostlé symbolem míru v podobě olivové ratolesti a z druhé symbolem síly v podobě dubového proutku, poznala.

„Kdes to vzal?“ hlesla jsem a začala novým italským pasem listovat. Na druhé stránce byla moje fotografie, ale cizí jméno. Grazia Francesca Rossiová. I datum narození zhruba odpovídalo mému věku.

„Mám přátele,“ řekl. „Nebo spíš přátele, kteří se dají koupit.“

„Kdo je Grazia?“ Rossi je v Itálii běžné příjmení, ale stejně mi to připadalo jako příliš velká náhoda. „Tvoje sestra?“

Lorenzo zavrtěl hlavou. „Ne. Nemám sestru. Grazia je, tedy byla, moje žena.“ Ani nečekal, až se začnu dožadovat vysvětlení, a raději rovnou dodal: „Zemřela před pěti lety.“

„Aha,“ zabručela jsem, jako by mi právě sdělil nějakou zcela obyčejnou zprávu, jako třeba předpověď počasí, výsledek světového poháru nebo to, kde se budou konat příští olympijské hry. Nekladla jsem další otázky a ani on už mi neposkytl další odpovědi. „Nemůžu odjet. Vždyť to víš.“

Nijak se se mnou nehádal, jen mi přejel rukou po těle, od klíční kosti až těsně nad klín. „A co když je to holčička, Gianno?“

52

Co když je to holčička?

Převalila jsem se na bok a prstem bezděčně přejela po znaku na svém pase, na dárku, který Lorenza stál celé jmění, na svém lístku z pekla. Našem lístku, opravila jsem se a pohladila si dlaní bříško. Teprve před hodinou jsem myslela na Williama Styrona a najednou jsem si připadala přesně jako nebohá Sofie. Ležící po boku svého milence s Damoklovým mečem vskutku šalamounské volby, která visí ve vzduchu.

Které? Které ze svých dětí zachráním?

„Jak dlouho mám na rozmyšlenou?“ zeptala jsem se v šeru ložnice.

Oba jsme věděli, že dlouho ne. Zvlášť když máme v pondělí začít s prvními klinickými testy.

„Mohli bychom ten projekt zdržovat,“ navrhla jsem. „Získat pár týdnů.“

„Stačily by ti?“

„Ne.“

V tu chvíli jsem se v myšlenkách přenesla do doby před víc než dvaceti lety. Na pláž, nijak luxusní, ne v Cancúnu nebo na Bermudách. Vždyť tehdy jsme s Jackie horko těžko dokázaly našetřit pár dolarů na to, abychom si mohly dovolit strávit pár dnů v nějakém zapadlém motelu, který rozhodně nenabízel nic jako výhled na moře. Přesto jsme každý rok jezdívaly do Rehobothu, popíjely tam pivo, slunily se a aspoň na chvíli utekly před univerzitním šílenstvím. Když jsme tam byly naposledy, řekla jsem jí, že se mi podařilo naškudlit o trochu víc peněz, takže bychom tam mohly zůstat o den, možná dva déle.

„Stačily by ti?“ zeptala se mě tehdy Jackie usrkávající pivo, které si předtím vytáhla z mrazáku a vymačkala si do něj šťávu z plátku citronu.

„Ne,“ rozesmála jsem se.

„Všechno jednou končí, Jeanie. Dřív nebo později. Nemůžeš bejt v prázdninový bublině zalezlá navždycky.“

Nevzpomínám si, jestli jsme tam zůstaly o něco déle, nebo jestli jsme se vrátily následujícího rána. Ale pamatuju si pocit, který mě naplnil, když jsme dotáhly tašky a kufry plné bikin a opalovacích krémů zpět do našeho malého bytu. Pocit, že je to vlastně jedno. Protože dřív nebo později bychom se opravdu musely vrátit do našeho georgetownského brlohu. K vyhazování starých zbytků jídla, ze kterých se postupem času staly skoro vědecké experimenty, k vybírání přecpané poštovní schránky, k rutině akademického studia. A s opálením bychom se tak jako tak musely rozloučit.

Jackie měla zase pravdu. Dřív nebo později všechno končí.

„Víš, že mě to napadlo hned na začátku?“ pověděla jsem Lorenzovi. „Když mě reverend Carl poprvé požádal, abych se vrátila do práce, napadlo mě, že si třeba celou tu historku s úrazem prezidentova bratra vymyslel. Vzpomínám si, jak jsem stála v kuchyni a říkala si, jestli nechce můj výzkum jen nějak zneužít.“ Zabořila jsem hlavu do polštáře a přála si, aby mě celou spolkl.

„Není to tvoje vina,“ řekl Lorenzo.

Jenže je. A nezačala to být moje vina teprve ve čtvrtek, když jsem podepsala Morganovu smlouvu. Moje vina sahá až o dvě desetiletí nazpět, ke dni, kdy jsem poprvé nešla k volbám, kdy jsem potisící Jackie odbyla, že nemám čas chodit na jeden z těch pochodů, které organizovala, nebo pomáhat s výrobou plakátků.

„Řekni mi, že z téhle postele nemusím vstát,“ zašeptala jsem. „Nikdy.“

Lorenzo se podíval na hodinky. „Myši budou v narkóze ještě tak dvě hodiny. Cesta zpět do laborky nám zabere zhruba čtyřicet pět minut.“

„Mně nejmíň hodinu,“ připomněla jsem mu. „Nezapomeň, že nejsem Mario Andretti.“

„Takže nám zbývá hodina.“

Řekla jsem, že už nechci, ale chtěla jsem. A tentokrát jsem přitom rozhodně nebyla potichu. Když jsem zarývala nehty do prostěradla nebo Lorenzovi do kůže, můj hlas křičel spolu s mým tělem. Kousala jsem, vzdychala a škrábala jako divoká kočka na amfetaminech. Vypustila jsem ze sebe všechen nahromaděný stres, strach i nenávist. Vylévala jsem si je ze srdce přímo do něj. A on si to ode mě všechno bral a vrátil mi z toho jen trochu, když mě občas zatahal za vlasy nebo kousl do rtu nebo do prsou. A přitom mě zasypával polibky. Byl to násilný akt, ale přesto se v něm skrývala láska. Náš společný výkřik ke zbytku světa a všem jeho hříchům.

53

Vyhradili jsme si patnáct minut na to, abychom se dali trochu do pořádku a rozhodli se, co dál.

„Existuje další laboratoř,“ řekla jsem a pustila sprchu. Horká voda mě místy pálila na kůži. Když jsem se na sebe podívala, zjistila jsem, že jsem celá poškrábaná. „Kristepane…“

„Ale obličej máš v pořádku. Vlastně perfektní,“ usmál se Lorenzo a začal mi mydlit vlasy. „Máš pravdu, musí existovat ještě další laboratoř. Jenže do té se my nedostaneme.“

„Musíme.“

Opláchl se a nechal mě napospas vrabčímu hnízdu, ve které se mi proměnily vlasy. Ale za dvě minuty se do malé koupelny vrátil a opřel se bokem o umyvadlo. „Poslouchej mě, Gianno. I kdybychom se do té další laboratoře dostali, což se nám nepodaří, co pak? Založíme v ní požár? Chytí nás. Ukradneme jim zásoby? No jasně. Pokud nás s náručí plnou zkumavek nezastaví už na bezpečnostní kontrole, což by se mimochodem jistě stalo, co by bylo dál? Stojíme proti vládě, lásko. A ta funguje jako stroj. Příští rok už si s Lin budete vybírat zpod nehtů rybí vnitřnosti,“ odmlčel se, načež dodal: „Teda pokud tu zůstaneš.“

Zamyslela jsem se nad tím. Měl pravdu. „Takže neuděláme nic?“ Vyšla jsem ze sprchy a začala se utírat. „Vůbec nic?“

„Kdepak. Něco uděláme. Sbalíme se a vypadneme odsud.“

„Ale já mám děti, Enzo. Čtyři. I kdybych dokázala opustit Patricka…“

Přejel mě pohledem od hlavy k patě a pak se zastavil na mém vyklenutém podbřišku. „No, já mám taky jedno dítě. Takže do toho mám snad taky co mluvit.“

„Mohl bys ji odvézt. Nebo jeho, na tom nezáleží. Mohl bys ji odsud odvézt.“ Už když jsem to říkala, uvědomovala jsem si, že to je nemožné. Kdoví, jaká nová opatření vstoupí v platnost, než se tohle děťátko narodí?

„Oba víme, že to nejde,“ prohlásil, tentokrát přísněji, rozhodněji. „Teď, nebo nikdy, Gianno.“

„Ne. Příští týden, nebo nikdy. V pondělí jdu na testy, takže v půlce týdne už bych měla mít nějaké výsledky.“

„A?“

A v tu chvíli — uprostřed rybářské boudy páchnoucí potem, spermatem a láskou — jsem se rozhodla.

„Jestli je to holčička, odjedu s tebou. Hned jak budeš chtít.“

Lorenzo mlčky sledoval, jak si rozčesávám vlasy a oblékám se. Mlčel snad celou věčnost, než znovu promluvil. Ale pak mě přitiskl k sobě a zašeptal mi. „Tak dobře, Gianno. Platí.“ Jeho hlas zněl odhodlaně, ale věděla jsem, že se v duchu modlí k Bohu, v něhož ani jeden nevěříme, aby z genetické analýzy vyšla dvě X. Malá holčička.

„Tak pojď,“ řekla jsem. „Musíme se vrátit. Pojedu první.“

Vzduch už byl chladnější a těch pár prázdninových chatek házelo stíny do míst, kam v době mého příjezdu ještě zářilo slunce. Otevřela jsem dveře, nasedla za volant a zamyslela se, za co bych se měla modlit já. Za holčičku, nebo za chlapečka? Zůstat, nebo odejít? Dívat se, jak mi rvou Soniu z náručí, nebo, v o trošku méně krutém scénáři, jak jí nějaký uniformovaný zdravotní bratr podle rozkazů podává sérum, které ji připraví o všechna její slova, už navždy? Nemyslím si, že bych ten pohled snesla, tak či tak.

Začala jsem prosit Boha, ve kterého nevěřím, o holčičku, jen abych se nemusela stát svědkem ničeho z toho. A zároveň jsem ho prosila o chlapečka, abych se nikdy nemusela rozloučit se svou malou Soniou.

54

Lin se ještě neobjevila, sdělil mi strážník, když jsem dnes už potřetí procházela bezpečnostní kontrolou.

„Ne, madam,“ odpověděl mi ten stejný mladík v nablýskaných botách, který mě kontroloval, když jsem předtím odcházela. Na jmenovce nad jeho levou náprsní kapsou stálo PETROSKI, W.

„Chci mluvit s Morganem,“ řekla jsem.

„S kým?“

„S doktorem LeBronem.“ Z toho, že jsem ho musela označit za doktora, mi hned stoupla do pusy žlučovitá pachuť. Morgan si ten titul vůbec nezaslouží.

Seržant nablýskané boty Petroski ještě prohlédl mou kabelku, i když právě projela pod rentgenem, načež kývl na svého kolegu. Po dvou zazvoněních to Morgan zvedl.

„Co je?“ zavrčel.

Seržant si ode mě vzal můj průkaz, aby si přečetl mé jméno. „Doktorka McClellanová říká, že s vámi potřebuje mluvit.“

„Řekněte jí, že nemám čas.“

Jeho pištivý hlas podobající se zvuku, který vydávají laboratorní krysy, rozčísl vzduch mezi mnou a mladým Petroským. Přesně tak jsem Morgana taky vnímala. Jako krysu, kruté a zlé, ale ne zrovna chytré stvoření.

„Vyřiďte mu, že se chystáme jít zkontrolovat ty myši,“ požádala jsem seržanta. „A že bych ho ještě předtím ráda informovala o průběhu.“

Následovalo další zapištění, tentokrát říznuté náznakem naděje. „Pošlete ji nahoru. S nějakým doprovodem.“

Za třicet vteřin už jsem stála ve výtahu s mužem, tedy spíš s chlapcem, který nebyl o moc starší než Steven. Nechápu proč, ale napadlo mě, jaký asi býval na vysoké, když ještě brčkem usrkával levné pivo, přísahal věrnost nějakému bratrstvu nebo se ospale vlekl na nějakou brzkou ranní hodinu matematiky.

„Chodil jste na vysokou?“ zeptala jsem se ho.

„Ano, madam.“

„Jaký obor jste studoval?“ Sázela jsem na historii, právo nebo politologii.

Trochu ztuhl, ale pohledem neuhnul. „Filozofii, madam.“

„To se na základech gnozeologie probírá, jak se s tím střílí?“ kývla jsem směrem k pistoli u jeho boku. Očekávala jsem, že zmlkne a odpálkuje mě s tím, že do toho mi nic není. Pokračujte, madam, pokračujte, tady není nic k vidění.

Ale on ne. Místo toho nepatrně pootevřel ústa a já najednou spatřila chlapce skrývajícího se v uniformě seržanta Petroského.

„Ne, madam,“ přiznal.

Lidové rčení říká, že je potřeba umět zatnout zuby. Ale jak jsem se tak dívala na jeho odraz v naleštěné ocelové stěně výtahu, dospěla jsem k závěru, že se zuby si ve skutečnosti vůbec hlavu lámat nemusíme. Protože to jsou naše rty, které nás prozradí. Úplně pokaždé.

Rozhodla jsem se ho nemučit dalšími otázkami. Koneckonců, Petroski je ještě chlapec, jen malý chlapec, který na cestě životem někde špatně odbočil, podobně jako Steven. I když Steven si zašel jen trochu a brzy se mu podařilo vydat se znovu správným směrem. Ale možná se to stejné podaří i Petroskému.

„Pořád je čas,“ zamumlala jsem. Ani nevím, jestli jen tak pro sebe, nebo k němu.

V té chvíli se dveře výtahu otevřely a mechanický ženský hlas ohlásil páté patro. Mladý Petroski se pootočil ke mně a pokynul mi, abych vystoupila. Vtom třikrát zamrkal, tak rychle, že jsem si toho málem ani nevšimla.

Jedno mrknutí znamená ano, dvě ne.

A tři znamenají, že člověk nepatří k Ctnostným.

Taky jsem hnula víčky. Pokud to zaznamenala nějaká kamera, tak si něco vymyslím. Třeba že mi do oka vlétla muška nebo mi do něj spadla řasa nebo tak něco.

„Pojďme,“ řekla jsem.

Jeden by čekal, že v sobotu odpoledne bude chodba v pátém patře jako vymetená, protože všichni ti generálové a admirálové budou na tenise nebo na golfu nebo budou hrát nějakou strategickou deskovou hru. Ale dveře všech kanceláří byly otevřené a za nimi seděli u stolů soustředění pracující muži.

Na jmenovce třetích dveří vpravo stálo WINTERS, J. Když jsem kolem nich procházela, muž sedící za stolem uvnitř zvedl hlavu, zamračil se, načež se znovu vrátil k papírům. Byl to stejný muž, kterého jsem si všimla včera odpoledne a jehož jméno jsem našla včera v noci na seznamu členů zlatého týmu.

„Jsme tu,“ oznámil mi seržant Petroski a třikrát ostře, vojensky, zaklepal na Morganovy dveře.

„Dále.“

Petroski se otočil na naleštěném podpatku. „Hodně štěstí, madam. S tím projektem, myslím. Až budete připravená, odvezu vás opět dolů.“

Když jsem vešla, Morgan vstal, nabídl mi židli a stiskl tlačítko na intercomu. „Přineste kávu pro dva, Andy.“ Pak na mě pohlédl. „Mléko? Cukr?“

„Černou,“ oplatila jsem mu úsměv. Jestli si chtěl hrát na velkorysého hostitele, proč ho přitom nenechat, i když mi jeho oči připomínají oči laboratorních myšek, kterým Lorenzo dával ráno injekce?

Morgan přetlumočil mé přání Andymu, svému asistentovi, a usadil se na židli za stolem, kterou si zvýšil tak, aby vypadal větší. Musí být velice nepříjemné tam takhle sedět a houpat nohama ve vzduchu, napadlo mě.

„Tak co, nějaký posun?“

Zkontrolovala jsem hodiny visící nad jeho hlavou. „To se dozvíme zhruba za třicet minut. Kde je Lin?“

Ten non sequitur ho vyvedl z míry. Asi jako by mu někdo nabídl zmrzlinu a vzápětí mu dal vybrat mezi ančovičkami a tuňákem. Zatímco mou odpověď zpracovával, koutky úst nejdřív svěsil dolů, pak je narovnal a nakonec se usmál. „To jsou skvělé zprávy. Myslíš, že budeme moct pokračovat i zítra?“

„První klinickou zkoušku jsme naplánovali na pondělí.“

„Tak ji přesuňte už na zítřek,“ vyhrkl. „Jestli to jde, Jean, jen jestli to jde,“ dodal.

Došlo mi, že si chce hrát na hodného. Proč ne. On něco chce, já něco chci. „Samozřejmě.“

To ho potěšilo. Vzápětí se ozvalo tiché zaklepání, načež dovnitř vstoupil Andy s podnosem.

„Já se o to postarám,“ nabídla jsem se a nalila kávu do bílých šálků zdobených velkým modrým písmenem C. „Poslyš, omlouvám se, že jsem na tebe ráno křičela.“

„Všichni jsme teď pod velkým tlakem, Jean. Mír.“

No jasně. Mír. Divže jsem mu nepřipomněla, že slovo mír a slovo podřízení znějí v některých jazycích zcela stejně. Ale nemělo smysl ho mást. Na to jsem toho parchanta příliš potřebovala.

„Chtěla bych tě požádat o malou laskavost. Mojí matce prasklo aneuryzma. V levé hemisféře. Ve Wernickeově centru.“

Morgan zpozorněl, ale mlčel.

Těžko říct, jestli se v jeho očích zrcadlil soucit, nedůvěra, nebo starost, tak jsem pokračovala velice opatrně. „Říkala jsem si, když se chystáme začít s klinickými testy, jestli bychom ji mohli zapsat na seznam účastníků studie.“

„Samozřejmě že můžeme. Tak ji zítra nech přivézt a domluv to.“

„Víš,“ řekla jsem, „to bude poněkud složitější. Žije v Itálii.“

Morgan se na židli opřel, položil lokty na opěrky a přehodil si přes levé koleno pravý kotník, jako by se snažil zabrat co nejvíc prostoru. „V Itálii,“ zopakoval.

„Ano, vždyť víš, v zemi pizzy a úžasné kávy.“ Ne téhle břečky, kterou přinesl Andy, pomyslela jsem si v duchu.

„S tím bude problém, Jean. Vztahy mezi námi a Evropou,“ hledal ten správný výraz, „nejsou dobré.“

To je celý Morgan. Z celé palety slov, z níž měl na výběr — napjaté, problematické, nepřátelské, nepříznivé, křehké —, si Morgan vybere, že „nejsou dobré“.

Když pokračoval, očima těkal zleva doprava. Takže se evidentně snažil vymyslet nějakou lež nebo mi něco zatajit. Myslím, že Morgan o tom svém podvědomém tiku v očích ani neví. Většina lhářů si ho neuvědomuje. „To přece chápeš, Jean, ne? Nemůžeme jen tak poslat takhle cenný produkt do Evropy. Ne za současné politické situace.“

Káva mi s každým dalším usrknutím připadala hořčejší a hořčejší. „Tak co kdybys s ním vyslal i mě? Mohla bych jí to sérum podat a…“

„Ha!“ Ta slabika zněla spíš jako štěknutí než slovo. „Pravidla týkající se cestování přece znáš,“ připomněl mi soucitněji, ale jen nepatrně. „V žádném případě nikam nepojedeš.“

Jak bych mohla zapomenout? „No dobře, tak pošli Lorenza. Ten cestovat může.“

Morgan zavrtěl hlavou, jako by měl vysvětlit malému dítěti nějaký složitý matematický vzorec, jako by mi měl vyložit koncept natolik vzdálený mému chápání, že to snad ani nemá smysl. „Vždyť on je Ital, Jean. Evropský občan.“

„Je jeden z nás,“ nevzdávala jsem se.

„Ne ve skutečnosti.“

„Takže to je konec?“

Morgan se začal přehrabovat v papírech na stole, což je jeho typický způsob, jak člověku naznačit, že schůzka skončila. „Promiň, Jean. Zavolej mi, až budete vědět něco o těch myších.“

„Jistě,“ zvedla jsem se. „A mimochodem, je tady někde Lin?“

„Nemám tušení,“ zatěkal očima zleva doprava.

55

Cestou výtahem dolů mi hlavou problesklo několik strašidelných obrazů.

Viděla jsem francouzské lékaře, jejichž mozky zůstaly dokonale netknuté až na jednu malou oblast, kvůli které nedokážou pochopit instrukce na obalech od dezinfekce, natož aby zvládli mluvit se svými pacienty, napsat recept nebo provést operaci. Před očima se mi mihli němečtí burzovní makléři, jak vesele radí svým klientům, aby kopali místo kupovali nebo prděli místo prodávali. A vzápětí pro změnu pilot španělských aerolinek, který má na starosti bezpečnou přepravu dvou set cestujících, jak špatně pochopí instrukce z řízení letového provozu a bláznivě se směje, když se letadlo řítí do Středozemního moře. A tak dál a tak dál, až celý starý kontinent utone v jazykovém chaosu a dozraje k převzetí cizí mocností.

„Dejte mi vědět, kdybyste cokoli potřebovala,“ řekl mi seržant Petroski, když výtah sjel do prvního patra. Pak bez ohlédnutí vystoupil a zaujal své místo na strážnici právě ve chvíli, kdy hlavním vchodem vešlo pět mužů.

Takže Lorenzo a já nejsme jediní, kdo dnes pracuje. Jaké překvapení.

Vydala jsem se chodbou k naší laboratoři. Pocit, že kráčím přímo do pekla, ve mně rostl každou vteřinou. Lorenzo už seděl u dvou klecí s myškami a hledal něco v papírech.

„První skupina,“ řekl tiše.

Říkat cokoli dalšího nebylo třeba. V kleci označené číslem jedna se to jen hemžilo veselými hlodavci, kteří mezi sebou pobíhali a pískali, jako by to nebyly myši, ale nějaké shromáždění věřících před kostelem. Zato ve druhé kleci leželo deset nehybných chlupatých tělíček, která už začínala jevit známky posmrtné ztuhlosti.

Nenávidím se za to, že jsem jim dala jména. Myši sice nemají schopnost dorozumět se slovy, ale to jsme ke zkoušce ani nepotřebovali, ne k téhle poslední. Díky Linině předešlé práci jsem se díkybohu nemusela účastnit experimentování na opicích, které proběhlo přede dvěma lety. Všechny neurolingvistické složky našeho séra jsme už měli izolované. Dnešní pokus sloužil jedinému účelu. Ke zkoušce dvou bioproteinů, které Lorenzo vyvinul. Nikdo z nás nechtěl píchnout nějakému člověku cokoli toxického.

A přesto se právě tohle má v budoucnu dít.

Posadila jsem se vedle Lorenza, vzala si z jeho zpráv jeden prázdný papír, zakryla jsem horní roh levou rukou a pravou na něj napsala dvě slova.

Biologická zbraň.

Jakmile si to přečetl, papír jsem zmačkala a odnesla ho do biochemické laboratoře, kde jsem společně s Lorenzem sledovala, jak žloutne a postupně černá, polykán modrým plamenem Bunsenova kahanu.

„Víš to jistě?“ zeptal se s pohledem upřeným na popel a jako obvykle pustil vodu.

„Nevím, ale dává to smysl,“ špitla jsem a pověděla mu o svém rozhovoru s Morganem. „Zamysli se nad tím, Enzo. Projekt anti-Wernicke, Projekt Wernicke a Projekt Rozpustnost ve vodě. Injekce zaberou dost času. Musíš lidi pozatýkat, musíš vyškolit nemocniční personál. To poskytne ostatním dost času k útěku. Ale když napíchneš veřejný vodovod, je to, jako bys svrhl neutronovou bombu,“ luskla jsem prsty. „Bác. Až na to, že bez hlasitého výbuchu.“

„To je šílený,“ hlesl Lorenzo.

„Stejně jako reverend Carl. A mimochodem,“ pokračovala jsem a začala z pracovní desky stírat zbytky popela, abych smetla všechny stopy po spáleném papíru dřív, než zavoláme Morgana, „náš nebojácný vůdce si přeje, abychom s klinickými testy začali už zítra.“

„Jednají rychle.“

„Ano. To rozhodně.“

Radost zavolat přes intercom Morganovi jsem přenechala Lorenzovi, abych s tím hajzlem nemusela komunikovat víc, než je nezbytně nutné. Já jsem zatím připravila zkumavky se sérem z prvního neuroproteinu, vyplnila denní výkaz a tělíčka mrtvých myšek jsem zamkla do mrazáku, aby na nich Lin, až dorazí, mohla rozehrát svá kouzla zkušeného patologa.

Jestli dorazí.

„Nezmínila se ti včera o něčem?“ zeptala jsem se Lorenza, jakmile domluvil s Morganem.

Lorenzo zavrtěl hlavou. „Říkala jen, že se chystá na večeři s přítelkyní.“

„S jakou přítelkyní?“

„Vzpomínáš si na Isabel?“

„Jak bych na ni mohla zapomenout?“

Když Isabel Gerberová zrovna neučila španělskou konverzaci pro pokročilé, chodívala za námi na katedru. Pochází z Argentiny, ale její kořeny sahají až do Švýcarska. Je o hlavu vyšší než Lin, dlouhé plavé vlasy nosívala volně rozpuštěné jako vodopád a mluvila se sladkým, lehce šišlavým přízvukem. Ty dvě zosobňovaly naprostý opak jedna druhé, ale sedly si snad úplně ve všech ohledech.

Byly spolu až do loňského roku, kdy zrušily zasnoubení a uchýlily se k tomu, k čemu se museli uchýlit všichni gayové a lesbičky, kteří nechtěli skončit na nucených pracích. Už spolu nikdy nepromluvily. Ne že by si spolu mohly kdovíjak povídat, když dostaly na zápěstí počítadla slov.

„Doufám, že jsou opatrné,“ řekla jsem. Představa geniální, ale drobounké Lin, jak platí za hříchy svého těla holýma rukama, mi naháněla strach. Jackie by to snad zvládla. Jenže Lin není Jackie. Postupně mi však začala dělat starosti ještě další věc, možná dokonce horší. Co když nás všechny sledují?

Raději jsem tu nezodpovězenou otázku rychle zaplašila. Nemám už mentální kapacitu na žádné další myšlenky, nemůžu jim věnovat ani jediný neuron. Zatímco jsme čekali na Morgana, umyla jsem si ruce, kterými jsem přemístila těla mrtvých myšek.

„Takže v pondělí,“ zabručel Lorenzo. Neměl na mysli práci.

„V pondělí. Odpoledne.“

Hodiny na zdi ukazovaly pět odpoledne. Takže mám míň než osmačtyřicet hodin na to, abych učinila rozhodnutí, které už nepůjde zvrátit.

Na jedné misce pomyslných vah leželi moji rodiče, dítě rostoucí v mém lůně a Lorenzo. Na druhé Patrick spolu s dětmi. A nad nimi jako temné bouřkové mraky dva zdánlivě nevyhnutelné, naprosto odlišné osudy. Zůstat a čekat, jak reverend Carl vystupňuje svou strašlivou hru, nebo odejít a sledovat pěkně z blízka, z první řady, jak Evropa padá na kolena.

Lorenzo popošel ke mně tak blízko, že se naše ruce dotkly. Když se jeho dlouhé prsty otřely o mé, byl to příjemný, uklidňující pocit.

Ale nestačil mi.

56

Když jsem zaparkovala před domem, bylo už skoro sedm večer. Ale nebe bylo ještě tak světlé, že jsem si neuměla představit zimu ani tmu, kterou v jiných částech roku přináší. V tomhle ročním období vždycky nějak přesvědčím sebe samu, že zima se už nikdy nevrátí.

Jenže to není pravda. Zima vždycky nakonec přijde.

Patrick ukonejšil dvojčata a Soniu milosrdnou lží, i když osobně nevím, jak moc milosrdná vlastně je. Ale vysvětlovala, proč jsem je našla mezi třemi rozehranými deskovými hrami, a ne plačící nad Stevenovým zmizením. Sonia hned vyskočila, aby mě mohla obejmout. „Já vyhrávám!“ jásala. „Už zase!“

Pohlédla jsem na Patricka a zvedla tázavě obočí.

„Řekl jsem jim, že odjel na pár dnů ke kamarádovi,“ vysvětlil mi a ohlédl se na děti ztracené v džungli herních figurek. „Same, Leo, dávejte chvíli pozor na sestru, my si s maminkou na chvíli zajdeme ven.“

„Ano?“ divila jsem se.

„Ano. Tumáš, Jean,“ podal mi čerstvě odzátkovanou láhev piva. „Možná to budeš potřebovat.“

Jean. Žádné zlato, žádné lásko, prostě Jean. Takže hodlal mluvit vážně. Nebo se na mě zlobil, což by dávalo smysl. Jen během posledních čtyřiadvaceti hodin jsem se dopustila dvou zločinů. Možná víc než dvou, když k tomu připočítám manipulaci s poštovní zásilkou.

„Pojďme,“ řekl, otevřel zadní dveře a zavedl mě co nejdál od domu. „Nemáš nic, co bys mi chtěla říct?“

Polkla jsem. Nevěděla jsem, která z těch dvou věcí je horší. Jestli skutečnost, že jsem mu ukradla tu obálku a přečetla si její obsah, nebo fakt, že jsem půlku odpoledne strávila s Lorenzem. Nebo skutečnost, že jsem ve třetím měsíci, napadlo mě. Na to nezapomínej, Jean.

Patrick si odhrnul z čela pramen vlasů. „Koukni, já vím, žes byla u mě v pracovně.“

„Chtěla jsem zavolat tátovi přes FaceTime,“ lhala jsem.

„Dobrý pokus, zlato, ale nevyšel ti. Zkontroloval jsem historii hovorů na telefonu v kuchyni.“

No, kdyby nic jiného, aspoň už jsem zase zlato.

Posadil se na lavičku a stáhl mě k sobě. Instinktivně jsem couvla. „Já tě neukousnu, to přece víš,“ zadíval se na mě.

Bezděky jsem si pravou rukou přitáhla límeček co nejvíc ke krku pro případ, že jsem si z chatrče přivezla nějaký suvenýr. „Dobře,“ hlesla jsem a posadila se vedle něj.

„Jednou jsem viděl popravu,“ řekl Patrick s pohledem upřeným do houští azalek, které byly touhle dobou už odkvetlé. „Loni v září. Prvního září. Ve dvě hodiny a dvacet tři minut odpoledne.“

Nevěděla jsem, co na to mám říct, tak jsem se zeptala na první věc, která mě napadla. „Ty si pamatuješ čas? Přesný čas?“

„Jo. Předtím jsem žádného muže ani ženu umřít neviděl. Sakra, já ještě neviděl umřít ani žádné zvíře. Ten pohled se ti tak trochu vryje pod kůži, víš? To je jedno. Byl to chlap od nás z kanceláře. Jeden z mladších vědců. Měl na starosti komunikaci s různými organizacemi. S Národní nadací pro vědu a výzkum, s Epidemiologickým centrem, s Národním ústavem duševního zdraví a tak. Jimbo se vždycky oháněl všemi těmi zkratkami názvů, v jednom kuse. Jmenoval se Jim Borden, ale říkali jsme mu Jimbo. Byl to dobrej chlap. Měl mladou ženu a holčičku starou asi jako Sonia. Možná o rok mladší. Rád vyprávěl vtipy. Tak si ho pamatuju. Není to legrační, Jean?“

Nic legračního jsem na tom nepozorovala, ale přikývla jsem.

Patrick se napil piva a olízl si rty. „Další legrační věc je, že Jimbo pořád mrkal. Myslím tak, jak mrkáš, když ti něco spadne do oka, řasa nebo zrnko prachu. Vždycky třikrát. Mrk, mrk, mrk. Ne na každého, ale občas jsem ho přitom přistihl. Víš, o čem mluvím?“

Znovu jsem přikývla.

„No jo. Jimbo trávil většinu času zahrabaný v papírech a pořizoval fotokopie. Každé odpoledne kolem třetí odešel z kanceláře s tím, že má ve městě s někým schůzku. Vždycky si s sebou vzal kufřík a vytratil se. Nevím, jestli si toho někdo všiml, aspoň ne ze začátku, ale pokaždé když se vrátil, jeho kufřík vypadal lehčí. Bylo to poznat z toho, jak si s ním lehce pohupoval. Nikdy jsem se o tom slovem nezmínil. Před nikým.“

Moje pivo už zteplalo a nechtěla jsem ho, tak jsem ho odložila na kámen a obrátila pozornost zpět k Patrickovi. „Ale někdo ho chytil.“

„Někdo je vždycky chytí, zlato. Vždycky. Dřív nebo později něco poděláš.“ Na chvíli se odmlčel. „Nemyslím tím tebe. Myslím to obecně.“ Pohladil mě po ruce. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, jak jsou jeho ruce čisté. „Jimbo to musel čekat. Protože týden předtím, než ho zastřelili, za mnou přišel. Chtěl vědět, jestli jsem Ctnostný muž jako všichni ostatní,“ zasmál se smutně. „Nejspíš nevypadám moc jako grázl, co?“

„Ne, to nevypadáš.“ Nikdy jsem si o Patrickovi nemyslela, že je grázl. Myslela jsem si, že to je typ muže, který drží jazyk za zuby a hlavu skloněnou. Ale to jsem mu neřekla. Protože jsem věděla, kam se náš rozhovor ubírá.

„Ještě než Jimba odvlekli z kanceláře v poutech, tak mi něco nechal. Jméno a číslo. Řekl mi, že rozhodnutí, jestli se s tím člověkem spojím, je čistě na mně. Sice prý doufá, že to udělám, ale že mi nebude mít za zlé, když to odmítnu. Tak jsem se seznámil s Delem. Vidělas, co se mu dnes ráno stalo, ne?“

„Ano.“

„Taky ho zastřelí. Stejně jako zastřelili Jima Bordena. Tehdy nás všechny nahnali do autobusu, Jean. Teda do dvou autobusů. Aniž nám cokoli řekli, odvezli nás až na vojenskou základnu Fort Meade. Kolovaly zvěsti, že se snad jedná o nějaký teambuilding nebo co. Pořád ho mám před očima. Každý den ve dvě hodiny a dvacet tři minut ho vidím. Přivázaného ke kůlu, jak nám všem zírá do očí, zatímco reverend Carl čte z Písma. Glory glory haleluja, do kurníku nám pronikla liška, pánové, a s takovou škodnou zacházíme jediným způsobem. Byl to ten parchant Thomas — vzpomínáš na Thomase? —, kdo ho zastřelil. Bez soudu, bez poroty, bez posledního přání. Prostě ho tam na střelnici odpravil jen tak. Viděl jsem, jak se Jimbo hroutí u kůlu, ke kterému ho připoutali. Jak postupně vykrvácel na hromadě už dávno rudého písku.“

Patrick se předklonil, zvedl moje pivo a vypil ho na jeden dlouhý lok. „Proto jsem ti o tom neřekl. Až si přijdou pro mě, bude lepší, když nebudeš nic vědět.“ Až. Ne jestli.

„Ale já už to vím,“ hlesla jsem.

„Teď už nejspíš ano. Nejspíš ano, zlato.“

„A co Steven?“ nechtěla jsem se na to ptát, ale nemohla jsem si pomoct. „Jestli se nakonec přece jen nějak dostane do Severní Dakoty a oni ho najdou…“

Patrick se místo odpovědi předklonil a skryl si obličej v dlaních.

57

Dnes v noci se žádné milování nekonalo, ale přesto mezi námi byla láska. Uložili jsme děti do postele, vyslali k nebi tichou prosbu za Stevena, aby se vrátil, než bude příliš pozdě, a potom mě Patrick odvedl do postele, kde mě pevně objal.

„Musíš se odsud dostat,“ zašeptal. „Jakkoli.“

„Nemůžu,“ řekla jsem, přestože to nebyla pravda.

„Někoho přece znáš, ne? Co ten Ital, který pracoval na vaší katedře?“

Takže takové to je, když vám vlastní manžel oficiálně posvětí milenecký vztah.

Vstala jsem a vzala ho za ruku. „Pojďme se něčeho napít.“

Cestou do kuchyně jsem se sice nestačila rozhodnout, co všechno mu řeknu, ale věděla jsem, kde začít. Začnu tím, že mu řeknu pravdu. Vyndala jsem dvě skleničky. Patrickovi jsem nalila skotskou a sobě jsem sklenici naplnila až po okraj vodou.

„Dneska žádná grappa?“ podotkl Patrick.

Chtěla jsem mu všechno říct. O prvním dni v Lorenzově kanceláři s hrací skříňkou, kdy jsem se dívala na jeho dlouhé prsty muzikanta a představovala si, jak rozehrávají hudbu v mém těle. O tom, jak staře si připadám, když se podívám na Stevena, který byl ještě včera dítě a dnes už je téměř dospělý. O tom, jak se po tolika letech strávených s jedním mužem nudím doma i v posteli. O tom, jaký na něj mám vztek za to, že se ke všemu staví tak pasivně. I o tom, jak jsem na jaře Lorenza náhodou potkala na trhu. O dítěti. O svém novém pasu.

Ale než jsem začala mluvit, ještě jsem se zamyslela.

Zamyslela jsem se nad tím, jak se ozvěna všech těch slov začne odrážet od kachlových stěn naší kuchyně. Ve skutečnosti neexistuje žádné perpetuum mobile. Veškerá energie je nakonec spotřebována, přeměněna, vstřebána. Ale slova, která jsem se mu chystala říct, se nikdy úplně nevstřebají. Ozvěna každé slabiky, každého morfému, každé jednotlivé hlásky se naším domem bude rozléhat už navěky. Bude nad námi už napořád viset jako temný mrak a bude se trefovat Patrickovi otrávenými šipkami přímo do srdce.

Nakonec jsem však nemusela říkat vůbec nic.

„Myslím si, že bys s ním měla odejít,“ řekl Patrick, jako by mi to celé viděl na očích. „S tím Italem.“

Nejspíš bych měla cítit úlevu, že jsem mu to nemusela říct sama, ale místo toho mi bylo najednou strašně zle z toho, že to musel nahlas vyslovit on. Z vědomí, že všechno ví ne proto, že by mě snad sledoval, ale proto, že za sebou máme roky intimního vztahu. Jeho hlas zněl tak chladně. Jako by ho zostřoval nečekaný mráz. Chytila jsem ho za ruku. A staly se dvě věci.

Jednak mi dlaň překryl svou druhou rukou. A jednak se ode mě odvrátil.

Tak jsme tam stáli. Manželský pár ve středních letech, v kuchyni, ve dřezu neumytá pánev od večeře, kávovar nastavený, aby ráno uvařil kávu. Muselo to vypadat naprosto běžně, jako každodenní rutina společně tráveného života.

Nakonec mě pustil. Vlastně nic zvláštního, prostě jen začal stírat z pracovní desky drobky a zkontroloval pánev. Ale zároveň tím řekl úplně vše. Když se na mě pak znovu podíval, vráska mezi jeho obočími jako by se snad ještě prohloubila, jako by mu mezi ně někdo vyryl hluboké V.

„Vezmi s sebou Soniu,“ zašeptal. „Já zůstanu s klukama a něco vymyslíme.“

„Patricku, jsem…“

Teď bylo na něm, aby mě začal těšit. Jenže dlaň, kterou mi položil na rameno, mi připadala neskutečně těžká. „Prosím, ne, Jean. Radši bych věci nechal…“ povzdechl si. „… nevím. Byl bych radši, kdybychom nezacházeli do detailů. Vědět o tom je dost těžké samo o sobě. Šlo by to?“

Netušila jsem, co mám odpovědět, tak jsem veškerou svou bolest zavřela do nějakého temného místa s tím, že se s ní vypořádám později, až na to budu mít čas a soukromí. Patrick o tom dítěti prozatím vědět nemusí. „Co chceš dělat?“

„Říkal jsem, že něco vymyslím.“ To V na jeho čele se ještě prohloubilo, i když bych nikdy nevěřila, že je to možné.

„Jako co? Víš, co plánují, ne? Nové sérum. Sérum rozpustné ve vodě. Jak dlouho myslíš, že budeme v Itálii nebo kdekoli jinde v bezpečí, než celej zatracenej svět zmodrá Ctností?“

Na to neměl žádnou odpověď.

Ale já ano. Nepotřebovala jsem Patricka ani jeho znalost politických kruhů, aby mi řekl, co sama dávno vím. Všechny ty úsměvy a nedala by sis kávičku, Jean? mě neoklamou. Jsem stejně nahraditelná jako vypotřebovaná rtěnka. Nebo budu, jakmile nové sérum otestujeme. Pak si mě v laboratoři ještě chvíli nechají, dokud neprovedeme dostatečné množství úspěšných zkoušek. Dokud si nebudou jistí, že mě už nepotřebují. Stane se to nějak takhle.

Budu u sebe v kanceláři, třeba sedět za stolem, na kterém neleží žádný telefon, nebo postávat u zdi, v níž by mělo být okno, jenže není. Morgan zaklepe, jen tak, naoko, protože bych mu stejně nemohla zabránit, aby vstoupil, aby narušil můj osobní prostor. Na dveřích mojí kanceláře není ani zámek.

„Doktorko McClellanová,“ osloví mě. Možná můj titul zdůrazní, snad proto, že už ho unavuje jeho neustálé používání, snad proto, že se mu uleví, že už je to naposledy. „Šla byste prosím se mnou?“

Nebude to prosba.

Projdeme chodbou kolem kanceláří. Morgan bude mít co dělat, aby se na těch svých krátkých nožkách udržel přede mnou. Jestli proto, aby působil jako vůdce, nebo prostě jen proto, že se mi nedokáže podívat do očí, to už se s jistotou nikdy nedozvím, ale hádám, že to bude kombinace obou zmíněných důvodů.

Zeptám se ho, kam jdeme. Na nějakou schůzku? Našel snad v séru chybu? I když jediné, co budu chtít říct, přestože to neřeknu, bude: „Jsem na řadě, že ano?“

Pokud odjedu s Lorenzem, stanu se Grazií Francescou Rossiovou. Budu nakupovat na farmářských trzích, u řezníka, budu navštěvovat své rodiče a milovat se s mužem, který bude mým manželem jen na papíře. A jednoho dne, možná za pár týdnů, možná za pár měsíců, až se vrátím domů z příjemné procházky po historickém centru Říma, si v kuchyni napustím sklenici vody přesně tak, jako jsem to udělala před chvílí.

V hlavě se mi rozezněla Jackiina slova, nemilosrdná, ale pravdivá.

Všechno jednou končí, Jeanie. Dřív nebo později.

„Vodu,“ řekla jsem Patrickovi.

Nalil mi další sklenici, protože mě špatně pochopil. Sama jsem tomu porozuměla teprve před chvílí.

„Co bys byl ochoten udělat, aby ses jich všech zbavil?“ zeptala jsem se ho. „Aby se věci vrátily do starých kolejí?“

Znovu jako bych slyšela Jackiin hlas.

Mysli na to, co musíš udělat, abys zůstala svobodná.

Patrick do sebe obrátil zbytek skotské, pohlédl na láhev a nalil si dalšího panáka. Musela jsem si ji od něj vzít, aby ji celou nerozlil po kuchyni. Tak moc se mu jeho jinak ledově klidné ruce třásly.

„Cokoli,“ hlesl potom, co se napil. „Úplně cokoli.“

Cokoli. Takové krátké slůvko. Dost nadužívané a jen vzácně myšlené vážně. Udělal bych cokoli, abych ji dostal na rande. Zaplatím cokoli, jen mi sežeňte lístky do první řady. Cokoli si budete přát. Jenže cokoli nikdy nepojme celou škálu možností.

Naklonila jsem se k němu, dost blízko na to, abych cítila jeho dech vonící po skotské, téměř na dotek nosu.

„Zabíjel bys?“ hlesla jsem.

Patrick ani nemrkl. Na okamžik mě napadlo, jestli vůbec ještě dýchá. Tak nehybně vypadal.

Musela jsem sama sobě připomenout, kým Patrick je. Tím tichým mužem. Tím, který se nechce do ničeho zaplést, který raději diskutuje o teorii, než aby se vrhl do praxe. Tím, jehož Jackie před mnoha lety v našem zapadlém georgetownském bytě na levné pohovce z Ikey, z níž se začala odlupovat dýha už rok potom, co jsme ji sestavily, nazvala intelektuálním slabochem. Ale je i tím, kdo kdysi přísahal, že v otázkách života a smrti bude jednat s nejvyšší obezřetností, kdo přísahal, že si nebude hrát na Boha.

Když pak promluvil, řekl jediné slovo.

„Ano.“

V tichu dusné kuchyně zavládl chlad.

„Ale dobře víš, že to ani nemusíme,“ dodal.

„Přesně,“ přikývla jsem.

Stačí, když je připravíme o hlas.

58

Říká se, že zlo nikdy nespí. Ani my dva té noci nespali. Místo toho jsem zašla do pokoje, kde jsem schovala svou tajnou složku označenou velkým červeným X, kterou jsem teprve před třemi dny ukryla před Morganem, a odnesla ji k Patrickovi do pracovny.

Čekal na mě potmě, ale jakmile jsem vešla, rozsvítil stolní lampičku.

Pak si prošel veškerá data o mém výzkumu, stránku po stránce. U stránek s chemickými vzorečky se pozastavil nad Lorenzovým úhledným kontinentálním rukopisem. „Tos dělala ty?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale uvědomila jsem si, že mě nevidí, tak jsem řekla: „Ne, Lorenzo.“

„Aha.“

„Proč?“ zeptala jsem se a snažila se v tom slabém světle taky něco přečíst.

„Protože je to tak trochu krása.“

Vždycky jsem Lorenzově práci rozuměla jen maličko, ale Patrick má dostatečné znalosti biochemie na to, aby ji skutečně pochopil. Přečetl si každou Lorenzovu poznámku, každý komentář. Celou dobu mlčky pohyboval rty. Když došel až na konec čtvrté stránky, otočil ji a stejně jako tři předcházející položil na stůl textem dolů.

Nestihla jsem dostatečně rychle zareagovat.

Patrick nepatrně pootočil hlavu doleva a očima sjel ze stránky číslo pět zpět na tu předchozí.

Já a Patrick pracujeme odlišně. Můj pracovní stůl byl odjakživa zaházený různými zbytečnostmi. Mívala jsem na něm fotky, krabičku od žvýkaček, krém na ruce, víc tužek a propisek, než bylo třeba. V důsledku vzniklého nedostatku prostoru čtu nesvázané dokumenty tak, že vrchní stránku vždycky umístím úplně dospod, aniž bych ji otáčela. Ale Patrick, jehož stůl je stejně sterilní jako nemocniční podlaha, si může dovolit odkládat přečtené stránky na jinou hromádku, a tak je vždy otáčí textem dolů.

Právě proto jsem si nikdy nevšimla toho, co na zadní stranu čtvrté stránky Lorenzo napsal.

Vypadalo to jako báseň, jako volné verše, občas jen jednoslovné, občas chybějící, občas dlouhé. Jelikož jsem seděla naproti Patrickovi, viděla jsem ji vzhůru nohama a nedokázala jsem ji hned rychle přečíst. Ale nadpis byl dost jasný.

A Gianna.

Pro Giannu.

„Hm,“ zamručel Patrick. Italštinu ovládá asi tak jako svahilštinu, takže jsem se neobávala, že by jí mohl rozumět. Jenže některá slova byla tak jednoznačná, že obecný význam byl zjevný. Amore, vita, moje jméno. Sundal si brýle na čtení a zadíval se na mě. Umělé světlo lampy všechny vrásky v jeho obličeji ještě zvýrazňovalo. „Je do tebe vážně hodně zamilovaný.“

„Ano.“

„Ty do něj taky?“

Zaváhala jsem. To mě nejspíš i ve tmě prozradilo, protože z mé tváře Patrick detaily poznat nemohl.

„V pořádku,“ povzdechl si. „V pořádku.“

Jako by cokoli bylo v pořádku.

„Co kdybys šla udělat kafe, zlato?“ navrhl.

„Jasně.“ Věděla jsem, že potřebuje chvilku, možná několik. V kuchyni jsem do kávovaru nasypala pět lžic prvotřídní kávy, doplnila do něj vodu a sledovala, jak do prázdné karafy začínají kapat černé slzy. Když byla káva připravená a já taky, položila jsem na tác hrnky, cukřenku a mléko. Krabice byla ještě téměř plná, bolestná připomínka toho, že Steven je pryč. Pak jsem se vrátila do pracovny.

Nevím, jestli Patrick plakal nebo ne. Když jsem vešla, byl už zase pohlcený prací a zrovna si vyhledával v učebnici chemie nějaké stechiometrické symboly.

„Tak co?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Zdá se, že se to dá obrátit, ale já to nedokážu. Jednak nemám k dispozici laboratoř. A jednak jsem do žádné nevkročil už dvacet let. Co ten tvůj,“ zastavil se, aby se opravil, „co Lorenzo? Stejně je to jeho dítě, ne?“

Při slově dítě jsem málem rozlila kávu. „Ano, je. A co ten problém s rozpustností ve vodě?“

Patrick se rozzářil. „To je na tom nejlepší. Rozpustit ve vodě se to dá už teď, minimálně pro naše účely. Za předpokladu, že tě nezajímají případné vedlejší účinky,“ řekl a ukázal na úplný konec Lorenzovy práce. Na kognitivní klíč, který při vložení do buněčného zámku v superiorním temporálním gyru levé hemisféry otevře dveře nápravě škod. Nebo, v případě anti-séra, vytvoří prostor absolutnímu chaosu.

Pochopila jsem, co tím Patrick myslí. A jakékoli možné vedlejší účinky plynoucí ze systémového podání séra mi byly v případě reverenda Carla nebo prezidenta úplně jedno.

„Myslíš, že to zvládne do pondělka?“ zeptal se Patrick.

„To je brzy.“

„V pondělí se koná další hromadná schůzka k projektu Wernicke. Všichni od vás z budovy budou v Bílém domě.“

„Co reverend Carl?“

„Ten taky.“

Dobře, pomyslela jsem si. Pondělí. Hodiny na Patrickově stole ukazovaly šest čtyřicet jedna.

59

Ať už zlo spí, nebo ne, já usnula. A na tři požehnané bezesné hodiny jsem nemyslela na náš plán, na Patricka, na Lorenza, na to, kde asi teď může být Steven, ani na to, jestli teď náš pošťák Del, který se stal špionem, zrovna ve své cele nepřemýšlí nad tím, zda promluvit rovnou, nebo se dívat, co Thomas provádí s jeho dcerami. Nemyslela jsem na spálený pahýl, který zbyl Olivii Kingové místo ruky. Ani na to, jestli Lin s Isabel chytili a ony právě teď putují do vězení.

Spánek dokáže všechno dokonale vygumovat, dokud trvá.

Pak jsem do sebe obrátila další kávu a odjela do laboratoře s Patrickovými poznámkami složenými do čtverečku a schovanými v pudřence, kterou s sebou nosím.

Lorenzo už byl kanceláři a vařil kávu.

„Dáš si?“ nabídl mi.

„Kdepak.“ Už tak mě v žaludku pálil jeden vřed. Vyndala jsem pudřenku, otevřela ji a bleskurychle mu předala tajné poznámky. „Půjdu nachystat sál pro paní Rayovou. Až budeš připravený, sejdeme se dole.“

V mojí kanceláři panovala tma a celá místnost byla prázdná. Všechno zůstalo přesně tak, jak jsem to včera nechala. Poznala jsem, že Lin nepřišla. A co je horší, byla jsem si jistá, že už nepřijde.

Takže, mám plán. Naději už moc ne.

Ve výtahu na mě ze tří stran zíral vlastní odraz. Zepředu ještě nevypadám tak špatně. Jen nějaké ty kruhy pod očima, neposlušné vlasy jako obvykle, trochu povislé tváře z toho, že poslední dobou v sobě udržím jen kávu a vodu. Ale z boku už vypadám jinak, než jsem zvyklá. Napomenula jsem samu sebe, abych narovnala záda, ramena a zvedla bradu. Nemá smysl, aby mě paní Rayová viděla zničenou, jenom by ji to vyděsilo. Zkusila jsem zatáhnout břicho, ale neúspěšně. Vyklenutý podbřišek mi připomněl, že jsem si ráno nedopnula horní knoflík na džínech.

Kriste, doufám, že si toho Patrick nevšiml, když se se mnou ráno loučil.

V laboratoři jsem pozdravila zbývající myši a králíky, mrazáku, do kterého jsem umístila mrtvé tvory, jsem si nevšímala, a začala jsem chystat jeden z pokojů pro paní Rayovou. Malý a sterilní. Neodpovídal sice prostředí, které jsem si pro její první slova vysnila. Ale dal se vylepšit.

Zamířila jsem zpět ke klecím se zvířaty, vybrala jednu se sněhobílým králíčkem, přemístila ho do bedny z plexiskla s odvětráváním ve stěnách, přidala mu do ní piliny, pítko s vodou a nějaké granule. Věděla jsem, že obsahují vojtěšku, ale stejně strašně zapáchaly.

„Tak a je to, Dupinožko. Dnes tě seznámím s novou kamarádkou.“

Vtom dovnitř vešel Morgan.

„Co to má být?“ nechápal. „Myslel jsem, že s testy na zvířatech jste už skončili.“

Znovu jsem se napomenula, abych se narovnala. „Ten je pro paní Rayovou. Říkala jsem si, že bude ráda, když uvidí něco víc než jen bílé stěny.“

Morgan pokrčil rameny, jako by paní Rayová nebyla ničím jiným než dalším pokusným králíkem. Myslím, že přesně tím v jeho očích taky je.

„Chystáš se na tu zkoušku s námi?“ zeptala jsem se a odnesla Dupinožkův nový příbytek do místnosti, kde sérum poprvé vyzkouším na člověku.

„To bych si nenechal ujít.“

Pak jsem otevřela lednici, v níž Lorenzo nechal dvě šestice zkumavek. Jedna skupina ukrývala látku, která myši zabila, a ve druhé bylo uložené naše sérum na afázii. Jenže tam, kde jsem měla vidět šest zkumavek, se krčila jedna jediná.

„Tos vzal ty?“ obrátila jsem se na Morgana.

„Co?“ zatěkal pohledem zleva doprava a neodpověděl.

Místo toho se otočil k odchodu, ale v tu chvíli jsem dostala nápad.

„Morgane, jak moc jsi do toho namočený?“

Změřil si mě podezíravým a zároveň vystrašeným pohledem a ztuhl.

Přiměla jsem se k nevinnému úsměvu. „Jen jsem si říkala, jestli už jsi někdy byl třeba v Bílém domě.“

Spolkl tu návnadu i s navijákem a zase se uklidnil.

No tak, rybičko, neboj, zasekni se, pěkně pořádně.

Morgan se nafoukl jako balon, aby vypadal větší než ve skutečnosti, a prohlásil: „Vlastně jsem tam pozvaný zrovna zítra jako čestný host. A to všechno díky tobě, Jean. Jsi bezvadný týmový hráč.“

Úsměv ve tváři mi zůstal, ale tentokrát jsem se do něj už nemusela nutit. „To je skvělé, Morgane. Vážně skvělé. Poslyš, už bychom se měli připravit, takže…“

„No jistě,“ skočil mi do řeči. „Samozřejmě, Jean. Cokoli potřebuješ. Dovedeme sem paní Rayovou, jakmile s ní… jakmile přijede.“ S těmi slovy strčil prst do jedné králičí klece a zamával s ním. „Jakpak se dnes máme, pane králíčku?“

„To není dobrý nápad, Morgane,“ upozornila jsem ho. „Králíci jsou teritoriální zvířata.“

„Ale běž, prosím tě, takový sladký mazlíček.“ V tu chvíli vytrhl ruku z klece, jako by se o něco spálil. „Sakra! On mě kousl!“ Dalo mi neskutečnou námahu nezačít se smát. „Potvora mizerná.“

„Dobrá jen na jedno, co?“ poznamenala jsem. Morganovi z prstu tekla krev. „Vydrž. Neumřeš na to.“

Když jsem Morganovi obvazovala ranku, vešel Lorenzo.

„Co se tu stalo?“ nechápal.

„Kousl ho králík,“ vysvětlila jsem mu a nalila Morganovi na prst víc jodisolu, než bylo třeba.

Lorenzo se usmál. „Odborným názvem Sylvilagus floridanus, doktorko McClellanová. Jsou očkovaní proti vzteklině?“ prohodil, podíval se Morganovi na kousnutí a vážně pokýval hlavou. „To by mohlo být zlé.“

Morganova tvář vystřídala odstíny celého spektra barev. Od růžové přes zelenou až po mrtvolně bledou. Lorenzova spikleneckého mrknutí si ani nevšiml.

„Budeš v pořádku,“ uklidnila jsem ho, zalepila mu prst a dovedla ho ke dveřím. „Uvidíme se zhruba za hodinku.“ S těmi slovy jsem se obrátila na Lorenza. „Zajímalo by mě, kdo asi paní Rayovou přiveze.“

Vím, že Del to nebude. Ani Sharon. Ta bude touhle dobou už ve vězení spolu s manželem. Před očima se mi mihl obrázek Poea a jeho bandy goril v oblecích, černých SUV a černých slunečních brýlích, jak přijíždějí po prašné cestě k farmě Rayových, prohledávají stodoly a stáje, až nakonec objeví Delovu dílnu. Děsivá představa.

„Tak?“ zadívala jsem se na Lorenza.

Přikývl. „Biochemická laboratoř.“ A pak ještě italsky šeptem dodal: „Budu muset pracovat celou noc a celý zítřek, ale dokážu to.“

Odnesla jsem Dupinožku do pokoje, ve kterém jsem se chystala přijmout paní Rayovou, a zvážila, jestli mám Lorenza informovat o svých dnešních ranních činnostech a rozhovorech. O té básni. O poraženém, ale zároveň smířeném pohledu v Patrickových unavených očích. Ale nakonec jsem se rozhodla změnit cestou zpět do hlavní laboratoře téma.

„Morgan půjde v pondělí ráno do Bílého domu,“ sdělila jsem mu s žádoucí dávkou obdivu v hlase. „Na nějakou důležitou schůzku. Myslíš, že se to někdy poštěstí i nám? Patrick tam bude taky,“ dodala jsem.

Lorenzovi vzplanula v očích jiskra pochopení, ale nic na to neřekl.

Zbytek mu povím, až se dostaneme do biochemické laboratoře.

Nebo spíš nepovím.

Když se tentokrát pokusil otevřít dveře identifikační kartou, místo zeleného světla a tichého cvaknutí elektronického zámku se ozvalo ostré zabzučení a rozsvítilo se červené světlo. Zkusila jsem svou kartu, ale výsledek byl stejný.

Systém nám odepřel přístup.

60

Rozběhla jsem se zavolat Morganovi dřív, než mě Lorenzo stačil zastavit.

„Potřebujeme se dostat do biochemické laboratoře,“ vychrlila jsem na něj. Uvědomila jsem si, jak vztekle můj hlas asi zní, a obratem dodala: „Muselo dojít k nějaké chybě, Morgane. Mohl bys…“

Jenže on mě uťal. „Ne, nepotřebujete. A ne, nemohl bych.“

„Co?“ To slovo znělo jako plivnutí, což je přesně to, co jsem v tu chvíli měla sto chutí udělat, přímo do Morganovy krysí tváře.

„Jean, Jean, Jean,“ povzdechl si a já se připravila na jeho klasickou lekci netrpělivého učitele v mateřské škole. „Jestli ta zkouška s Rayovou dopadne dobře, tak jsi tady skončila. Ty ani Lorenzo už tu nemáte na čem pracovat.“

Ale ano, máme, pomyslela jsem si.

„Ani Lin,“ zkusila jsem z něj něco dostat. „Nebo ta snad už v našem týmu není?“

„Samozřejmě že je. Myslel jsem tebe, Lorenza a Lin. Celý tým.“

To už do našeho rozhovoru vstoupil i Lorenzo, který celou dobu poslouchal s uchem tak blízko k mému, že jsem cítila šimrání jeho strniště. „Potřebujeme se do té laboratoře dostat, abychom mohli vyrobit větší množství séra. To přece víš, Morgane.“

Následovalo ticho. „To už se řeší. Postará se o to jiný tým. Myslím o výrobu většího množství.“

Jasně. Stejně jako o naprosté převrácení jeho účinků. Zlatý tým dnes nejspíš musí makat na plné obrátky.

Kývla jsem na Lorenza a ukázala na lednici za jeho zády, načež jsem si chytila sluchátko mezi ucho a rameno, abych měla volné ruce. Ukázala jsem mu nejdřív šest prstů a pak jen jeden.

„No bezva,“ poznamenal Lorenzo poté, co se o tom přesvědčil na vlastní oči. „Morgan?“ řekl neslyšně.

Pokrčila jsem rameny, jako bych říkala: A kdo jiný?

„Jean? Posloucháš mě? Říkal jsem, že paní Rayová už dorazila. Za pár minut jsme s ní dole.“

„Jo, Morgane, poslouchám,“ třískla jsem mu s telefonem.

Včera v noci nebo možná už ráno jsem se Patricka zeptala, jak snadné bude účinky našeho séra obrátit a udělat z léku zbraň, když budou mít k dispozici jen finální produkt.

„Zvládnou to i bez Lorenzových vzorečků,“ pověděl mi ve tmě své pracovny, „pokud tedy mají ve zlatém týmu ten správný typ chemika.“ S tím si znovu prošel Lorenzovy poznámky, tentokrát mou metodou. Přečtené stránky dával dospod, aniž je obracel. Samozřejmě že se mu už nechtělo dívat na tu báseň. Stačilo mu, že ho praštila do tváře jednou. „Rozhodně je to proveditelné, ale bude to trvat. Nejdřív bude třeba izolovat jednotlivé složky séra a pak…“

Všechno ostatní, co říkal dál, mi splynulo. Nejsem žádný chemik.

„Lorenzo,“ řekla jsem, když jsem vyndala z lednice jedinou zkumavku se sérem a z vedlejší skříňky dvě sterilní jehly. Předstírala jsem, že si je prohlížím, a ztišila hlas na téměř neslyšný šepot. „Ty moje poznámky jsou jediná existující kopie, že ano?“

Lorenzo praštil dlaní do pracovního stolu a rozběhl se směrem k místnosti s pokusnými zvířaty. Vzápětí jsem zaslechla, jak se hlavní vstup do laboratoří otevřel a zase zavřel.

61

Lin mě provedla přípravou krok za krokem, přestože tady nebyla. Její poznámky jsou totiž naprosto dokonalé a detailní, přesný návod. Kdyby tu byla, nemusela bych se starat o injekci a nebyla by to injekce, co by vpravilo směs proteinů a kmenových buněk do krevního řečiště paní Rayové. O to by se postarala Lin. Tak, že by jí na správném místě navrtala lebku. Což je operace, o kterou bych se rozhodně nechtěla pokoušet.

Jako by Lin očekávala, že nenadále zmizí, připravila pokyny ke dvěma odlišným postupům podání. Instrukce týkající se aplikace přímo do mozku jsem odložila stranou. Jaký cvok by musel člověk být, aby na sobě něco takového zkoušel? Ženská, napadlo mě při vzpomínce na ženu, která si někdy v sedmdesátých letech dobrovolně přiložila k hlavě vrtačku. Prohlašovala, že jí to otevřelo mysl.

No jasně.

Postup, pro který jsem se rozhodla já, je snazší, jelikož až paní Rayovou dovezou z domova s pečovatelskou službou, kde teď tráví své dny, bude mít beztak už v žíle zavedený katetr. Po skončení zkoušky se tam nejspíš zase vrátí. Del už není ve hře, takže jeho matka se nemá kam jinam vracet. Že jí ale dělám laskavost, pomyslela jsem si hořce. Není té stařence, která stála u zrodu mé zahrady, nakonec líp v současném stavu? V něm by aspoň nerozuměla byrokratovi v obleku, který ji přijde informovat o tom, jaký osud potkal jejího syna a snachu.

A vnučky.

Lorenzova nabídka sice pořád ještě leží na stole, ale co bych to byla za člověka, kdybych o ní byť jen uvažovala? Jaký typ zrůdy by s padělaným pasem skočil na letadlo a nechal za sebou jen tak čtyři děti? Ale který idiot by zůstal, když ví, co přesně tady potká jeho další dítě?

Neskutečný idiot, rozhodla jsem se. Tak či tak prohraju.

Vtom jsem zaslechla, jak se dveře otevřely a zase zavřely. Myši a králíci začali pištět a v laboratoři zazněly kroky.

„Enzo?“

Ale nebyl to Lorenzo. Tím vetřelcem byl Morgan. A za ním kráčel mladý muž ve zdravotnické uniformě, který před sebou tlačil vozík s paní Rayovou.

Vypadala mnohem starší, než když jsem ji viděla naposledy.

Když k nám Delilah Rayová přinesla květiny, jimiž osázela naši zahradu, Steven, nyní na bláznivé misi za záchranu dívky svého srdce, ještě zápasil s malou násobilkou. Klíče od Bílého domu si tehdy přebíral první Afroameričan a paní Rayová byla při síle a plná politických nadějí do budoucna. „Už bylo načase, aby se tahle země konečně vydala správným směrem, zlatíčko,“ říkávala. Vždycky mi říkávala zlatíčko. Tím svým sladkým jižanským přízvukem.

Dokud ji neranila mrtvice.

Došlo k tomu nedlouho předtím, než její oblíbený prezident naděje musel předat klíčky dalšímu muži. Tomu, o němž se paní Rayová nikdy nevyjádřila jako o zlatíčku, naději, charismatickém vůdci nebo jakkoli jinak pozitivně. A že měla velice bohatý slovník.

Když jsem jí jednoho dne volala, protože jsem potřebovala poradit ohledně jednoho růžového keře, telefon zvedl její syn a sdělil mi, co se stalo. Stále ještě si vybavuju tu naději v jeho hlase, stále slyším jeho tichý optimismus visící ve vzduchu mezi námi jako bouřkový mrak, když jsem mu popisovala svůj výzkum.

„Co když to nebude fungovat?“ zeptal se Del. „Co když bude moje matka dál mluvit v hádankách a naprosto nesouvisle?“

„Tak to zkusíme znovu,“ odpověděla jsem. „A budeme to zkoušet dál a dál.“

V té chvíli se zmínil o penězích. A já mu řekla, že s tím si nemá lámat hlavu, že nebude muset nic platit.

Teď jsem se k ní otočila, k prvnímu člověku, na kterém sérum vyzkoušíme. Ke staré ženě usazené v kolečkovém křesle a rozhlížející se po holých bílých stěnách laboratoře. „Jak se dnes máte, paní Rayová?“ zeptala jsem se jí, přestože jsem si byla vědoma toho, že má otázka jí bude připadat jen jako sled neznámých slov.

Delilah Rayová, milovnice květin, která navrhla mou zahradu a rozebírala se mnou politiku a recepty na koláče, ke mně vzhlédla zpod závoje zmatení a nepochopení. „Dneska hezky bliká. Jako sušenka na duši, nebo když si Red Sox povídají a cválají, nevím. Čeká nás hypertenze!“ Její řeč byla zcela plynulá, nezatížená a postrádala jakýkoli smysl.

Doufám, že se mi to podaří změnit.

Když se ohlédnu, nedokážu si vzpomenout, jestli jsem očekávala spíš úspěch, nebo naopak selhání. Ale vždycky jsem si představovala první smysluplná slova, která ta stará žena po mrtvici pronese. Když jsem natahovala do injekce sérum z jediné zbylé zkumavky, uvědomila jsem si, že se mi třesou ruce.

„Ukaž, já to udělám,“ ozval se Lorenzo. Byla jsem natolik zabraná do vzpomínek, že jsem ho ani neslyšela přijít.

Vzal si ode mě zkumavku s injekcí, natáhl přesnou dávku séra uvedenou v Lininých pokynech, dvakrát do ní ťukl a podal mi ji.

Podívala jsem se na něj s otázkou v očích.

Pak kývl na Morgana, že už je čas. Když sanitář vezl paní Rayovou do místnosti, kterou jsem připravila, Lorenzo mě vzal za ruku a zavrtěl hlavou. „Ne.“

Takže zlatý tým, ať už je v něm kdokoli, má sérum i vzorečky.

„Tak jo,“ vydechla jsem. „Jdeme na to.“

„Mám lístky,“ řekl tiše.

„Jaké lístky?“ zajímal se hned Morgan, který vykoukl z pokoje zpět.

„Na příští týden do filharmonie,“ zalhal Lorenzo. „Na Beethovena. Těžko se shánějí, pokud nejsi na VIP seznamu.“

„Aha, no, tak to je mi úplně jedno,“ odtušil Morgan. „Už tady čekáme a já mám dnes ještě další schůzky.“

„No jasně, Morgane, taková velká ryba jako ty…“ poznamenal Lorenzo. Divže na něj nezavrčel.

Aspoň prozatím jsem myšlenky na let odložila a s Lorenzem v závěsu vešla do sterilního pokoje. Paní Rayová si s úsměvem prohlížela Dupinožku, jako by na něco vzpomínala.

„Krása je jako krása činí a obilí a kukuřice. Tak směšné,“ zamumlala.

Sanitář ji povzbudivě poplácal po rameni a Morgan se pousmál. Vyměnila jsem si pohled s Lorenzem.

Vím, na co Morgan myslel. Na to, že takhle blábolí celé město, celý kontinent. Že se stane strůjcem moderní verze babylonské věže. S tím rozdílem, že v ní zmatení jazyků nezpůsobí ruka neviditelného Boha, ale ruka muže, jenž je všem neustále na očích, jenž miluje záři reflektorů, jenž ochutnal moc, která plyne z toho, když má člověk miliony slepých následovatelů, a přesto touží po dalších. Jenž nemá nejmenší tušení, jaké peklo se ve skutečnosti chystá rozpoutat.

Reverend Carl Corbin je určitě blázen. Skutečný blázen. Pomyslel vůbec na všechny nevyhnutelné následky, které jeho čin způsobí? Dochází mu vůbec, jaký chaos kvůli jeho rozhodnutí zavládne? Nejen v Evropě, ale i všude jinde? Zhroutí se dovoz. Přestanou fungovat banky a zkrachuje burza. Zkolabuje hromadná doprava, vlastně téměř jakákoli doprava. Budeme chodit pěšky a občas sedneme na koně. Zhroutí se průmysl. Většina světové populace během několika týdnů zemře na hladomor, dehydrataci nebo v důsledku násilností. Těch pár jedinců, kteří zůstanou, si bude muset znovu vydobýt ze země živobytí doslova kdesi v Domečku na prérii. Budou muset začít od nuly, snop po snopu, silo po silu.

Ale možná že přesně to chce. Možná že reverend Corbin a jeho Ctností zmodralí následovníci vůbec nejsou šílenci. Rozhodně dokážou zkušeně ovládat nitky, na nichž tančí prezident Myers.

„Jsme připraveni, Jean,“ řekl Lorenzo a podal mi injekci. „Ujmi se té cti.“

Vzala jsem si ji, ujistila se, že v ní nezůstaly žádné bublinky vzduchu — který k životu nezbytně potřebujeme, jen se nám nesmí dostat do žil —, a sundala z jehly kryt.

Když jsem ji vsunula do katetru paní Rayové, Morgan si olízl rty. Zatajila jsem dech a začala sérum pomalu vpichovat.

„Budete v pořádku, paní Rayová,“ řekla jsem.

Připadala jsem si jako v sauně. V pokoji vládlo nesnesitelné vedro a chyběl tu vzduch.

Lorenzo stojící vedle mě pustil stopky a oči nás všech se upřely na ženu v kolečkovém křesle.

Zdálo se mi to jako hodiny, ale zjevně uplynulo jen deset minut, než se Delilah Rayová podívala na katetr, poškrábala se na levé straně šedivějící hlavy a zahleděla se na klec s Dupinožkou. „To je ale krásný králíček,“ prohlásila. „Divoký. Když jsem byla malá, mívali jsme takových v králíkárně spousty.“

Vzduch v místnosti se pročistil jako v tropech po monzunovém dešti.

62

Chtěla jsem začít slavit. Nebo tančit. Nebo začít metat hvězdy prázdnou chodbou. Nejraději bych bouchla šampaňské, rozbalila čokoládu a odpálila ohňostroj.

Připadala jsem si v tu chvíli trošičku jako Bůh.

A zároveň mě přepadl strach, že můj život tím možná právě skončil.

Po kratším telefonickém hovoru plném obratů jako můj tým a můj projekt nebo moje práce nás Morgan opustil. Ještě ve dveřích se pořád samolibě usmíval. Přes rameno houkl na sanitáře, aby paní Rayovou odvezl zpět do domova s pečovatelskou službou. Protože on má — jak jinak — ještě spoustu práce.

„Tak,“ prohodila jsem k Lorenzovi. „To je nejspíš všechno.“

„Ne nutně,“ řekl a mrkl směrem k chladničce, ve které se nadále skrývalo šest zkumavek označených velkým červeným X.

„To nejde,“ zašeptala jsem.

„Je to jediná možnost,“ hlesl a mně na mysli vytanula slova z ranního rozhovoru s Patrickem. Zabíjel bys?

„Nikdy je odsud nepropašujeme.“

Ale on chladničku otevřel a vyndal z ní držák se zkumavkami smrtícího neuroproteinu, jehož stopové množství dokázalo zabít tucet myší. „Stačí jedna, Gianno.“

Podívala jsem se na hodiny. Obě ručičky ukazovaly přímo vzhůru. Když jsme ráno přišli, službu měl seržant Petroski. Zívl, pozdravil a znovu zívl. Musel být vzhůru celou noc, takže můj jediný spojenec v téhle budově bude touhle dobou už vyspávat noční šichtu.

Bezva. Je načase přistoupit k plánu B.

Až na to, že žádný plán B nemám.

Nebo snad ano?

K hlavní laboratoři přiléhala toaleta. Vykachlíkovaných pět metrů čtverečních se záchodem, umyvadlem a vysoušečem rukou, který když spustí, řve jako tryskové motory a začne vám natahovat kůži na rukou, jako by vám na ně někdo promítal zvláštní efekty. Naklonila jsem se k chladničce, jednu zkumavku vytáhla a schovala si ji do podprsenky. Pak jsem si z balení na stolku vzala chirurgickou rukavici bez pudru uvnitř.

„Hned jsem zpátky,“ řekla jsem a trochu do rukavice foukla. Po krátké úvaze, k čemu že se to vlastně chystám, jsem si vzala raději ještě dvě další a zamířila s nimi do koupelny.

Lorenzo zvedl jedno obočí.

„Šest zkumavek, že?“ dodala jsem ještě a vzápětí zaslechla, jak se za mnou otevírá skříňka, Lorenzo si bere čistou zkumavku a napouští do ní vodu.

Když ráno do budovy vcházíme a večer z ní odcházíme, stráže nás nikdy neprohledávají stoprocentně důsledně. Jsou to koneckonců muži. Možná po celém roce, kdy se nemuseli trápit s ženským brbláním, holčičí silou a naší úskočností, po tak dlouhé době strávené výlučně ve světě mužů, zapomněli, kde dokážeme schovat malé válcovité předměty. Možná nás po tak dlouhé době našeho mlčení dokonce zapomněli i podezírat.

Pětkrát jsem se ujistila, že zátka dokonale sedí, než jsem ji vsunula do jednoho prstu latexové rukavice, uvázala na něm uzel, zbytek rukavice odstřihla a celý proces ještě dvakrát zopakovala. Finální produkt vypadal jako modrý latexový tampon, ne úplně válcovitý a ne zrovna malý, ale dost pravděpodobně hermetický. No co, řekla jsem si, už mi tamtudy prošly čtyři dětské hlavičky o velikosti pěnového míčku. Takže trochu toho nepohodlí chvilku určitě snesu.

Když jsem měla hotovo a osušila jsem si ruce, vrátila jsem se za Lorenzem do laboratoře. Stačil mi věnovat jediný varovný pohled a už ke mně přistoupil Poe. Když stojím, z nějakého důvodu mi připadá ještě větší.

„Nějaký problém, doktorko McClellanová?“ zavrčel.

„Jen pokud mi snížíte povolenou denní kvótu chození na toaletu.“

Na to neměl žádnou odpověď. Poté co všechny místnosti důkladně zkontroloval a chvíli si prohlížel Dupinožku odpočívajícího stále ještě v novém domečku z plexiskla, se znovu obrátil na nás. „Pojďte za mnou.“

„Ještě jsme tady neskončili,“ odporovala jsem. „Nebo snad ano, Enzo?“ dodala jsem a příkře se zadívala na Lorenza s otázkou v očích.

„Ano, skončili,“ odpověděl.

Poe přesto ještě dalších pět minut čmuchal kolem. Když otevřel chladničku a strávil podle mého názoru až příliš času přepočítáváním zkumavek, zatajila jsem dech. Ale pak nás vyvedl hlavními dveřmi a dál chodbou k výtahům. „Vaše identifikační karty, prosím,“ řekl a nastavil masitou dlaň.

„A to je všechno?“ sykla jsem a přetáhla si šňůrku s kartou přes hlavu. Zachytila se mi ve vlasech a Poe se pro ni natáhl. Hřbetem ruky se mi přitom otřel o tvář a mně přeběhl mráz po zádech. Byl chladný jako led.

Znovu jsem si vzpomněla na Dela, Sharon a jejich tři holčičky. A z nějakého nepochopitelného důvodu i na to, kdo teď bude krmit zvířata na jejich farmě.

Kdysi, když byl Steven ještě dítě, se mě zeptal, jestli zvířata umějí mluvit.

„Ne,“ odpověděla jsem mu.

„A přemýšlejí?“

„Ne.“

Pak si ve škole přečetl nějakou knihu a jednoho odpoledne mi ji přinesl do kuchyně. Tehdy to býval on a ne Sonia, kdo se každý den ve čtyři odpoledne dožadoval horkého kakaa.

„Tady se píše, že když včely najdou pyl, dokážou se vrátit do úlu a říct ostatním, kde je,“ prohlásil a přečetl mi nahlas danou část kapitoly. „Způsob, jak létají, je jejich jazyk. Takže umějí mluvit.“

Knížku jsem si prohlédla a přečetla si medailonek o autorce. Měla dlouholetou praxi ve včelařství, to ano, ale lingvistické vzdělání žádné. „Takže mluvit neumějí,“ zavrtěla jsem hlavou. „Umějí létat určitým způsobem a mají nacvičenou sestavu říkající Hej, lidi, tamhle je fajn pyl! Ale to je celé, zlato. Svaž jim křídla, aby musely do úlu zpátky pěšky, a navedou ostatní nanejvýš k nejbližšímu kameni. Včely umějí jenom komunikovat, a to vysoce specializovanou formou. To není jazyk. Skutečným jazykem se mezi sebou dorozumívají jen lidé.“

„A co slavná gorila Koko?“ Tu knihu totiž sepsalo více autorů specializujících se na různá zvířata.

„Koko je skvělá a naučila se pár set znaků, ale pořád ještě neumí to, co tvoji bratři dovedou už dávno.“ Samovi s Leem byly tehdy čtyři. A Koko čtyřicet pět.

S tím Steven knihu popadl a šel smutnit k sobě do pokoje. Další bublina praskla, napadlo mě tehdy. Je hezké představovat si, že naši dvojnozí a čtyřnozí miláčci mají nějakou vlastní řeč. Možná proto lidé neustále pátrají po nějakém důkazu, že tomu tak opravdu je. Jenže není.

A přesto jsem si teď ve výtahu i já přála, aby tomu tak bylo.

„To je všechno,“ oznámil nám Poe, když jsme dojeli do prvního patra. „Můžete si vyzvednout svoje notebooky, už jsme z nich všechno vymazali.“

Zašli jsme si s Lorenzem pro tašky. On si směl z kanceláře odnést ještě kávovar, ale nic jiného. Pak Poe obě kanceláře zamkl a odvedl nás k bezpečnostní kontrole. Všechno probíhalo stejně. Dva vojáci, jeden pás s rentgenem na tašky a žádný úsměv, když teď seržant Petroski neměl službu. Jednomu po druhém nám obrátili kapsy a pak začali s osobní prohlídkou. Voják, který mě prohledával, strávil kontrolou mého rozkroku a výstřihu víc času, než bylo příjemné. A soudě podle Lorenzova výrazu se podobné pozornosti dostalo i jemu.

Hlavou mi probleskly všechny možné scénáře. Celková tělesná prohlídka. Anonymní ruce — jen plním rozkaz, madam — mi šmejdí po celém těle, prsty zajíždějí, kam nemají, a nakonec nacházejí latexem obalenou zkumavku. „Copak je tohle, Jean?“ zeptá se Morgan. Už jsem se viděla na tisících televizních obrazovkách jako zvláštní číslo, které přeruší večerní zprávy, dokument o tygru bengálském nebo dětský kreslený seriál. Viděla jsem se stát vedle reverenda Corbina, který předčítá biblické verše, a mě oslepují světla kamer a svědí mě hlava lajdácky oholená strojkem. Viděla jsem tu hrůzu zračící se Patrickovi v očích, když se musí ve Fort Meade dívat na to, jak se má krev mísí se zaschlou krví Jimba a Dela a Sharon a kdovíkoho ještě. Možná i mého vlastního syna.

Ale místo toho všeho nás jen vyvedli ze dveří.

„Bylo to krásné, ale bylo toho dost,“ prohodila jsem, když jsme vyšli do pozdního odpoledne.

Poe sledoval, jak jdeme k autům. Nevím, jestli mou poznámku slyšel, ale ještě za námi zavolal: „Odjeďte. A už se nevracejte.“ S těmi slovy a rukama zastrčenýma v kapsách zmizel zpět v budově. Myslím, že jsem viděla, jak si povzdechl.

63

Zavolala jsem z Lorenzova telefonu Patrickovi, abych mu oznámila, že už vyjíždím domů. Lorenzo telefon samozřejmě má, já nikoli.

Taky bys měla, kdybys žila v Itálii, holka, napadlo mě, ale rychle jsem si tu myšlenku vyhnala z hlavy. O tom teď nemůžu přemýšlet. Vlastně jsem v tu chvíli nedokázala myslet na nic jiného než na to, že musím nasednout do auta a vyndat si ten jed z těla.

„Tak,“ zabručel Lorenzo, vzal mě za levou ruku a pohladil mě palcem po staré spálenině. „Já odsud musím vypadnout. Dokud je ještě čas, víš?“

„Já vím.“

Pustil mě, otevřel dveře od svého auta, vytáhl z přihrádky u spolujezdce tenkou obálku a podal mi ji. „To je pro tebe.“

Přišlo mi, že v ní cítím pas a ještě něco tenkého, ale tvrdého. Hádala bych, že telefon.

„Dej mi vteřinku,“ hlesla jsem.

Nasedla jsem do auta, zvedla sukni, zbavila se balíčku zabaleného v latexu a schovala ho do jedné z neprůhledných dětských lahviček po Sonie. Sice je na ně už dávno velká, ale vždycky dávám přednost džusu v plastové lahvičce před džusem rozlitým po celé hondě. Když jsem zašroubovala víčko, konečně se mi zase dýchalo o něco lehčeji.

„Jean!“ zaslechla jsem najednou Morganův křik. Běžel přes parkoviště k nám a zběsile mával rukama. Voják za ním si vystačil s rychlou chůzí a paže měl volně svěšené podél těla. Jen levý loket měl maličko ohnutý a ruku držel až příliš blízko služební zbraně. Jako obrázek vojenské disciplíny. Dobře že Morgan v dobách povinného rukování do armády ještě nebyl na světě. Nejspíš by chcípl v první liščí díře, do které by se schoval. Samozřejmě pokud by ho jeho četa nedostala dřív.

Obálku od Lorenza jsem bleskurychle schovala pod sedadlo, jako by moje ruka poslouchala rozkazy nějaké cizí vůle. Vůbec jsem nad tím nepřemýšlela, prostě jsem se automaticky sehnula a schovala důkazy dřív, než mě Morgan, který už stál u mého okénka, přistihne s pasem Lorenzovy zesnulé manželky. Nevím, jaký trest hrozí za držení padělaných dokumentů, a ani to nechci zjistit.

Ale sérum bude muset bohužel zůstat tam, kde je, ještě o něco déle.

„Potřebujeme tě zpět uvnitř,“ snažil se Morgan popadnout dech.

„Proč?“ zeptala jsem se, nastartovala a dělala, že je mi to jedno. „Jestli jsem něco zapomněla, můžu se pro to vrátit zítra. Celý víkend jsem neviděla děti.“ Až pak mi došlo, proč mě chce zatáhnout zpět. Projekt skončil a tím pádem i má výjimka z denní kvóty slov.

Morgan po mně skrz okénko natáhl jednu svou růžovou pracku. V tu chvíli se mezi nás postavil Lorenzo. „Nech ji jít,“ zavrčel.

Voják doprovázející Morgana se ani nehnul, až na to, že vytasil svou služební zbraň. O zbraních nic nevím, přesto mi bylo jasné, kde tohle může skončit, pokud s tím něco neudělám. A to hodně rychle.

„Měl bys už jet, Enzo,“ řekla jsem, když jsem v jeho očích spatřila naprosté odhodlání zůstat stát mezi mým okénkem a ocelově chladnou hlavní. A přesně to teď dělal.

„Ani jeden z vás nikam nepojede,“ vyhrkl Morgan.

Hodinám na mé palubní desce jako by trvalo celou věčnost, než se z šesti třiceti šesti stalo šest třicet sedm.

„Dobře,“ řekla jsem a sundala ruce z volantu. „Dobře, vypínám motor.“ Levou ruku jsem nechala ve vzduchu a pravou otočila klíčkem v zapalování. „Tak. Můžu už vystoupit?“

Morgan, který od vojáka a vytasené zbraně couvl tak daleko, jak to bylo únosné, mu dal pokyn a on zbraň mírně sklonil, ale když jsem vystoupila z auta, rozhodně ji nezasunul do pouzdra.

Morgan vyrazil v čele našeho čtyřčlenného procesí zpět do budovy. To, že Lorenzo kráčel hned za mnou, mi na klidu nepřidávalo. Zranitelný štít mezi několika zásobníky nábojů a mým vlastním tělem. Nahnali nás dovnitř a pak kolem bezpečnostní kontroly rovnou k výtahům. Ale místo aby Morgan zmáčkl první podlaží, tentokrát ke čtečce přiložil kartu a stiskl suterén.

Když se dveře výtahu znovu otevřely, zahleděla jsem se Lorenzovi do očí pohledem plným strachu a rezignace. Položil mi ruku na záda, aby mě trochu uklidnil, a vystoupili jsme za Morganem. Voják kráčel jako tichá a neomylná hrozba za námi.

64

Zatímco naše patro vypadalo jako po vymření, v suterénu se to jen hemžilo lidmi. V kójích nacpaných jedna vedle druhé seděli vždy dva pracovníci. Tenké, jen po ramena vysoké příčky neposkytovaly žádné soukromí a dozírajícím hlídačům umožňovaly na všechno neustále dohlížet. Napočítala jsem jich dvanáct. Všichni vypadali naprosto stejně nelidsky jako ten, který kráčel tak blízko za mnou, že jsem cítila tabák, spálenou kávu a nechutně nasládlou vůni nějaké vody po holení. Procházeli jsme okolo kójí, ale nikdo z pracujících ani nezvedl hlavu. Všichni ji měli zabořenou hluboko v nějakých tabulkách či ručně psaných vzorcích, nebo jen tupě zírali na monitor svého počítače.

V místnosti bez oken a bez vzduchu se tísnilo snad padesát lidí. Někteří z nich, vlastně většina, byli ještě mladí, sotva po škole.

Zastavila jsem se a nahlédla do jedné kóje, protože jsem měla pocit, že jsem na papíře uvnitř poznala Linin rukopis. Ale Morgan mi luskl prstem přímo před obličejem. „Koukej před sebe, Jean.“

Na krku už mě pálila směs kávy, tabáku a vody po holení. Lorenzo se letmo dotkl mojí ruky, aby mi připomněl, že v tom nejsem sama.

Došli jsme až na konec bzučícího úlu. Morgan vsunul svou identifikační kartu do další čtečky a dveře nás vpustily do místnosti podobající se té, v níž v prvním patře přebývají v klecích laboratorní zvířata. Jenže v téhle nepištěly myši ani divocí králíci, zdejší klece patřily primátům. Konkrétně hominidům. Zdi po mé pravici i levici lemovaly tři řady klecí s dvířky označenými identifikačním číslem a čtyřmi údaji. Věkem, druhem, datem experimentu a jménem dozorujícího technika. Jekot šimpanzů, který nás přivítal, byl ohlušující.

Ale to mi vrásky nedělalo.

Ty mi dělal spíš fakt, že tři čtvrtiny klecí byly prázdné. Ale identifikační čísla s příslušnými údaji na nich zůstala. Bonobo, gorila, orangutan. Tři z pěti hominidů. Polovina z vřeštících šimpanzů zastupujících čtvrtý druh už byla pryč.

Polkla jsem naprázdno a pohlédla na Lorenza, který byl bledý jako stěny místních laboratoří. Jak taky jinak, když myslel na to stejné co já.

Postupují přes hominidy druh po druhu. Šimpanze, nejbližší příbuzné člověka, si nechali nakonec.

Nebo spíš jako předposlední. Mezi hominidy se totiž řadí ještě pátý druh, který v klecích zavřený nebyl, prozatím. Ten, k němuž se ještě nedostali. Ztuhla mi krev v žilách.

Pátým druhem jsme my. Lidé.

Podlomila se mi kolena, klopýtla jsem a vrazila do jedné z klecí stojících vlevo. Patřila experimentu číslo čtyři sta dvanáct, šimpanzímu samci, který byl tak o pětatřicet kilogramů těžší než já. V hlavě se mi jako klakson rozezněla Linina opakovaná varování.

„Nikdy, a tím myslím vážně nikdy, Jean, se k nim nepřibližuj. Za to platíme techniky a chovatele. Nekrm je, nesnaž se je pohladit a drž se od jejich klecí dál. Tihle borci mají dosah skoro metr. A věř mi, že nejsou ani trochu milí,“ vtloukala mi do hlavy během mé první návštěvy laboratoře jen pár měsíců poté, co byla její žádost o grant schválena a my si mohli dovolit zakoupit celé dva šimpanze.

„Ale vypadají docela mile,“ namítla jsem. „Koukni na něj.“ Mason, metr třicet vysoký samec v plínkách, zrovna v kleci lízal nanuk.

„Počkej, až na tebe vycení tesáky, zlato,“ upozornila mě Lin. „Tihle broučci jsou jako časovaná bomba bez časovače. Ani profesionální vzpěrač nedokázal jednoho udržet v klidu, když to zkusil. Slyšelas někdy o Charle Nashové?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Mám o ní chtít slyšet?“

„Ne. Víš co? Tak si představ Hannibala Lectera. Představ si, co udělal té milé sestřičce, když mu zapomněli nasadit tu divnou hokejovou masku. Ve srovnání s šimpanzem je Hannibal Lecter asi tak neškodný jako kotě v anestezii. Ani bys nevěděla, co se děje.“

V tomhle okamžiku se dělo to, že mě něco uhodilo do obličeje a v ústech jsem ucítila pachuť železa. Část mého skalpu, ta část, za niž mě experiment číslo čtyři sta dvanáct táhl silou náklaďáku soutěžícího ve vesnickém poháru o nejsilnější traktor, mi buď vzplanula, nebo mi ji někdo vzal tupou stranou krumpáče. Vtom mě neskutečně zabolela kolena, do nichž jsem se udeřila o dlažbu na zemi, když mě rvaly vejpůl dvě protichůdné síly. Gravitace stahující mě dolů a šimpanz snažící se mě za vlasy zvednout do vzduchu.

Jako odněkud zdálky ke mně slabě dolehl Lorenzův hlas. „Doprdele, tak dělej něco! Tak dělej něco!“

To mluvil na mě? Sáhla jsem si na hlavu do míst, která jsem měla jako v ohni, a nahmatala ruku, která vlastně nebyla lidská. Vzápětí mě ta pracka popadla za předloktí jako do svěráku. Charla Nashová, Charla Nashová, Charla Nashová, ozývalo se mi v hlavě její jméno a myslí mi probleskly obrázky jejího chybějícího oka, rukou, které vypadaly, jako by je někdo nacpal do mlýnku na maso, i té díry v místech, kde dřív mívala ústa.

Nad hlavou mi prolétla kulka a já se skácela k zemi.

65

Nejsem v bezvědomí. Kdybych byla, necítila bych prsty, které mi rozmotávají zacuchané vlasy a hasí palčivou bolest, která mi vzplála na hlavě. Nedělala bych si v duchu seznam věcí typu zoo, safari nebo dětské fantazírování o Jane Goodallové, na které už nikdy ani nepomyslím. Neslyšela bych Morgana vřeštět jako protivného fracka, kterému právě z pusy vyrvali dudlík.

„Proč jsi to kurva udělal?“ ječel.

Když jsem otevřela oči, uviděla jsem vojáka. Zbraň se mu ještě chvěla v rukou. Možná ji k zabíjení použil poprvé. Kmital pohledem ze mě přes Lorenza na Morgana a zpět k mrtvole experimentu číslo čtyři sta dvanáct ležící v kleci nade mnou. Než stačil odpovědět, Morgan už se na něj znovu rozkřikl.

„Vážně paráda. Bezva. Ty idiote! Měl bych do jedné z těch klecí zavřít tebe, až na to, že máš moc malej mozek, aby se s ním dalo pracovat. Víš, jakou mají tyhle zvířata cenu?!“

„Zjevně větší než já, co, Morgane?“ zaúpěla jsem.

„Proboha. Jak moc jí ublížil?“ obrátil se na Lorenza.

Lorenzo mi mezitím vymotal šimpanzí pracku z vlasů, položil mě na dlažbu a začal si prohlížet škrábanec na mém obličeji. Do úst mi stekl pramínek horké krve. „Tohle bolí?“ zeptal se a dotkl se mě kousek vedle spánku.

Jestli to bolí? Ne, cítila jsem se, jako by mi někdo vzal obličej tvrdým smirkovým papírem. Nebolelo to, pálilo to. „Jo,“ hlesla jsem a zvedla ruku, abych si hlavu osahala.

„Ne, ne. Musím ti to vyčistit. Sežeň mi někde lékárničku, Morgane.“

„Jak mám vědět, kde tady mají lékárničku? Já jsem projektový manažer.“

„Jsi projektový manažer na hovno, Morgane,“ seřval ho Lorenzo. „Jsi vědec na hovno a nestojíš zanic ani jako výzkumný pracovník, a jestli se mi někdy dostaneš do rukou, roztrhám tě na malý kousky. Ale prozatím začni hledat. Co kdybys to zkusil třeba v té skříňce tamhle v rohu označené velkým červeným křížem?“ Kreténe, dodal si pod vousy.

„Nechybí mi nic?“ chtěla jsem vědět. Chtěla jsem se vlastnoručně ujistit, že můj obličej je pořád na svém místě.

„Vůbec nic,“ uklidnil mě Lorenzo. „A Morgane, až najdeš tu lékárničku, rovnou zavolej doktora.“

Morganovy boty se došouraly po podlaze tak blízko, že jsem v nich téměř viděla svůj odraz. „To nejde. Jestli ti to uniklo, tohle je zabezpečené zařízení.“

Lorenzo ho ignoroval. Otřel mi pravou stranu obličeje peroxidem a zalepil mi ránu, která mi sahala od spánku až ke koutku rtů. „Hlavně povrchové škrábance. Můžeš vstát?“

„Snad ano.“ Pomalu jsem zase začínala vnímat své okolí a zbývající šimpanze. „Tak o co jde, Morgane?“

Morgan okamžitě přepnul do pracovního režimu. Že jsem se téměř stala obětí divoké opice, už bylo zapomenuto. „Potřebujeme, abyste se vrátili do práce.“

„A co bychom tu dělali? Říkal jsi, že jsme skončili. Ten křupan Poe to říkal. Už jsi nám nechal vyčistit počítače.“

Čekala jsem, zatímco Morgan zíral na tkaničky svých bot.

„Pojďte za mnou,“ řekl pak.

Místnost se zvířaty jsme opustili dalšími dveřmi, za nimiž se nacházela kopie naší laboratoře z prvního patra a pracovalo se v ní jako o závod. Mé výkřiky ani výstřel zjevně nikdo z přítomných neslyšel.

Nebo ano, ale nikoho to nezajímalo.

Po pár vteřinách jsem si všimla zlatě vyšitých symbolů na jejich pracovních pláštích a malých zlatých čtverečků v rozích jejich identifikačních karet. I tady, stejně jako v předchozí, kójemi nacpané místnosti, všichni drželi za dozoru hlídačů hlavu skloněnou.

„Vítejte ve zlatém týmu,“ oznámil nám Morgan tónem podobajícím se spíš hlasu moderátora nějakého zábavního pořadu než hlasu vědce. Což mě nijak nepřekvapilo. Vždyť ten chlap nepozná lékárničku, ani když na ni zírá. Dovedl nás k prázdnému stolu a počkal, až se posadíme.

„Tak jo, Morgane, já teda začnu,“ povzdechla jsem si. „Co má tohle všechno sakra být?“

„Tohle je váš nový tým,“ ukázal kolem sebe. A můžete vyhrát následující ceny, jako bych ho slyšela říkat.

„Nechápu.“

„Brzo to pochopíš,“ řekl Morgan a kývl na někoho za mnou.

Hned se u nás objevil nějaký muž s neskutečně tlustými bifokály a položil před každého z nás obsáhlou složku nadepsanou zlatým písmem: Přísně tajné. Uvnitř jsem našla většinu dat ze svého počítače. Složka, kterou dostal Lorenzo, vypadala úplně stejně. Ještě než muž v tlustých brýlích zmizel, zahlédla jsem na jeho levém prsteníčku další odlesk zlaté. Morgan se obrátil na vojáka, který zastřelil toho šimpanze — za minutu dvanáct, napadlo mě —, a dal mu nějaké pokyny, které jsem nezachytila.

„Gianno,“ zašeptal Lorenzo a jemně mě šťouchl do paže. Ale nedíval se na mě. Rozhlížel se po laboratoři, načež si zaťukal na levý prsteníček.

Židle, na níž jsem seděla, měla nastavitelnou výšku. Sehnula jsem se k páce a zvedla ji, abych viděla kolem sebe. Členové zlatého týmu se škrábali na hlavách, pohrávali si s propiskami, mnuli si unavené oči. Všichni měli na levé ruce zlatý snubní prsten.

A všichni vypadali vystrašeně.

„To nebudou dobrovolníci, že ne, Enzo?“

Lorenzo zavrtěl hlavou.

„Dobrý Bože,“ hlesla jsem. Každý muž tady uvnitř byl ženatý a nejspíš měl i děti. „Tomu říkám motivace.“

Ale to už se k nám vrátil Morgan, který mezitím dostatečně vynadal vojákovi. Ten mimochodem vypadal, jako by viděl svou poslední výplatní pásku. „Tak poslouchejte, potřebuju sérum, lidi. Do dnešního večera, do zítřejšího rána. Potřebuju fungující sérum.“

„Takové jsme ti právě dali,“ připomněla jsem mu. „Máš ty zkumavky. Všech pět.“ Připravila jsem se na jeho přednášku ve stylu Jean, Jean, Jean a v obou dlaních sevřela ocelovou loketní opěrku. Bude lepší, když se budu něčeho držet, abych Morganovi neskočila po krku.

„Dali jste mi jedno fungující sérum, Jean,“ usmál se. „A teď bych chtěl trochu jiné.“

Předstírala jsem naprosté nepochopení.

Morgan sepjal dlaně. „Tak fajn. Vysvětlím to jednoduše. Už máme sérum anti-Wernicke. To funguje. Všichni jsme viděli, jak se ta ženská převtělila z blekotajícího idiota v milovnici králíčků.“

„Paní Rayová,“ procedila jsem. „Má jméno.“

„To je fuk. A teď chceme tu samou věc, jen trochu jinak.“

Lorenzo protočil panenky. „Chceš sémantický opak, Morgane?“

Jestli se rýpnutí našeho šéfa nějak dotklo, nedal to na sobě znát. „Chci opak toho, co jste mi dali. Chci po vás neuroprotein, který Wernickeovu afázii vyvolává. A chci ho do zítřka. Takže se pusťte do práce.“

Jako první se ozval Lorenzo. „Co ti za to slíbili, Morgane? Celoživotní členství v tom nejlepším washingtonským bordelu? Ani jsem nevěděl, že se ti ještě postaví.“

„Prostě mi jen dejte, co chci.“

V té chvíli nás sledovaly všechny přítomné oči.

„Ne,“ prohlásila jsem.

Morgan se ke mně naklonil tak blízko, že se mě téměř dotýkal špičkou nosu. „Promiň? Zřejmě jsem špatně slyšel.“

„Říkala jsem ne. To je zápor, Morgane. Odmítnutí tvého požadavku. Opak souhlasu.“

V tu chvíli se Morgan poprvé od té doby, co ho znám, rozesmál. Chechtavě, udýchaně a prázdně. „Ale já tě o to nežádám, Jean.“ S těmi slovy se podíval na hodinky, povzdychl si, jako bychom ho stáli víc jeho drahocenného času, než plánoval, a zavolal k nám jednoho z dozorujících vojáků. „Desátníku, odveďte tyhle dva do místnosti jedna a ukažte jim, co je uvnitř. Až se na to dobře podívají, přiveďte je zpět.“

Místnost jedna se nacházela na druhé straně laboratoře za zamčenými dveřmi, za nimiž se mohlo skrývat naprosto cokoli. Snažila jsem se vyhnat z hlavy orwellovské možnosti jako hady a krysy. Ale ty nepředstavovaly mé nejhorší obavy. Moje nejhorší obavy chodily po dvou nohou a jmenovaly se Sam, Leo a Sonia. Mými nejhoršími obavami byly mé děti.

Desátník navlečený v maskáčové uniformě a těžkých botách nás dovedl k ocelovým dveřím. Levou rukou, taky se snubním prstenem, protáhl svou identifikační kartu elektronickou čtečkou, a když se dveře otevřely, ustoupil stranou. Před námi se objevila chodba a na jejím konci jsme viděli další zamčené dveře. Teprve když se dveře za námi opět zavřely, uvědomila jsem si, že se tam cítím jako v hrobce.

Nesnáším stísněné prostory. Odjakživa.

Lorenzo mě chytil rozpálenou dlaní za ruku. Uvnitř bylo vedro jako v peci. Po tvářích mi stékaly slané řeky potu, který mě pálil pod náplastí přes čerstvé šrámy. Ale jinak mi vůbec nebylo teplo. Naopak. Když desátník přistoupil ke druhým dveřím a odemkl je, měla jsem pocit, jako by přese mě někdo přehodil mrazivou deku.

Uvnitř seděly na jediném kusu nábytku, který se v místnosti nacházel — kromě dámské toalety —, tři osoby.

Vzpomněla jsem si na velké primáty, na hominidy. Na gorily, orangutany, šimpanze bonobo i šimpanze učenlivé. A samozřejmě taky na člověka.

Člověk sedící vlevo mě oslovil jménem, mým jménem z dávných dob, jménem, kterým mě nikdo neoslovil už dvacet let. Už při druhé slabice slova Jeanie však ženě projela tělem vlna bolesti. Praštila se hlavou o ocelovou stěnu a v místnosti to děsivě zadunělo.

Znělo to jako tlumený výstřel.

66

Na roztřesených nohou jsem se vrhla kupředu, ale Lorenzo mě chytil za paži. Pevně, téměř příliš silně.

„Ne! Jestli znovu promluví, ten proud ji…“

Lorenzo je silnější než já, ale přesto jsem se mu vysmekla a objala ženu zhroucenou na lavici, jejíž tělo působilo v nepříjemně ostrém světle zářivek jako neživá hadrová panenka. Vůbec nevypadala tak, jak jsem si ji pamatovala. Žádné džíny s nízkým pasem, žádná halenka s divokým potiskem, žádný úsměv skrývající se pod ofinou nějaké křiklavé barvy, pro kterou se ten který týden rozhodla, tentam byl bylinkový čaj, který si vařívala v našem příšerném georgetownském bytě, aby aspoň chvíli nenadávala na návod ke stolku z Ikey, který porážel i mozky pyšnící se několika vysokoškolskými tituly. Byla navlečená v šedé tunice ladící k jejím šedivým vlasům a vybledlé pokožce, zsinalé po celém těle kromě dlaní, které měla rozedrané až na maso po roce neskutečně tvrdé práce, jež by přiměla i nejzarytějšího farmáře, aby se otočil k polím zády a našel si nějakou kancelářskou práci ve městě. Její levé zápěstí už neobepínal náramek pro štěstí se zvířaty čínského horoskopu, ale černá kovová páska.

„Jacko,“ hlesla jsem a přitiskla jí na rozpraskané rty ukazováček. „Už nic neříkej, Jacko. Nedovol, aby ti to udělali ještě horší.“

Jackie Juarezová, žena, o níž jsem byla přesvědčená, že dokáže porazit celý svět, se mi bezvládně zhroutila do náručí a rozplakala se.

Vtom se dveře za námi znovu otevřely. Ani jsem se nemusela otáčet, abych věděla, kdo nás poctil svou přítomností. Toho parchanta poznám i po čichu.

„Morgane,“ zavrčela jsem. Vzápětí jsem uslyšela plesknutí a překvapené zakňučení, pak někdo namířil a odjistil pistoli.

Tohle je další věc, kterou o zbraních vím. Člověk s nimi nemíří a neodjišťuje je, pokud není připraven zabít.

„Opatrně, Morgane,“ vyhrkla jsem s Jackie stále ještě v náručí. „Potřebuješ ho. Potřebuješ jeho vzorce.“

Jistěže nepotřebuje. Vždyť už přece má Lorenzovy poznámky. Jen jsem se snažila hrát o čas.

Vtom mi to došlo. Vybavila jsem si, jak se Lorenzo rozběhl z laboratoře zpět do kanceláře, jak se pak vrátil a zavrtěl hlavou, aby mi dal najevo, že své poznámky už nenašel. A skutečnost, že Morgan po nás chce do zítřka nějaký vzorec.

„Schovejte tu zbraň, vojáku,“ procedil Morgan.

Otočila jsem se k Lorenzovi, který stál klidný jako skála, připraven vyměnit kulku do hlavy za možnost dát Morganovi facku. A v tu chvíli jsem si uvědomila, že Morgan jeho poznámky jednoduše mít nemůže.

Ale kdo jiný je tedy mohl vzít?

Ta otázka mi dál vrtala hlavou, ale rozhodla jsem se na ni hledat odpověď později. Prozatím jsem pohlédla na dvě další ženy choulící se na lavici v cele.

Lin se podívala na mě, pak na Lorenza. Vedle ní seděla argentinsko-švýcarská kráska, která trávívala tolik času na naší katedře. Pořád byla nádherná, i když už ji nezdobil vodopád plavých vlasů.

Isabel Gerberová.

Obě byly navlečené ve stejných šedých hadrech jako Jackie a s rukama složenýma v klíně seděly vedle sebe. Obě měly na zápěstí černou kovovou pásku.

„Přistihli jsme je, jak se muchlujou v autě,“ řekl Morgan. „Lesby zasraný.“

Lin už otevřela ústa, ale nakonec si to rozmyslela a zase je zavřela. Celá scéna trvala asi vteřinu, ale Lin měla rozhodování vepsané v očích.

Přes rameno jsem zahlédla, jak Lorenzo svírá dlaně v pěst. „Nedělej to, Enzo, nestojí za to.“

Kéž bych nenechala tu zkumavku v autě. Kdybych ji teď měla u sebe, nacpala bych ji Morganovi přímo do krku, úplně celou. Ale ještě lepší by bylo, kdyby se mi ho tu nějak podařilo zamknout. Představa, že toho hajzla zamknu ve zvukotěsné místnosti bez oken jen s Lin, Isabel a Jackie, se mi líbila.

„Tak co, připraveni pustit se do práce, lidi?“ prohlásil Morgan. „Nebo mám jednu z nich poslat do Fort Meade?“

Z výrazů jejich tváří jsem vyčetla, že Morgan už si našel čas, aby jim zařízení ve Fort Meade barvitě vylíčil.

Čas, napadlo mě. Všechno je nějakým způsobem závislé na čase. Před dvaceti lety, kdy se mi učebnice, zkoušky a získání kvalifikace zdály důležitější než Jackiiny pochody nebo čajové dýchánky skupin pro plánované rodičovství, jsem si ho neudělala. Za dvacet čtyři hodin se mám dozvědět, jestli dítě, které nosím pod srdcem, je chlapec, nebo dívka. Lorenzo se odsud potřebuje dostat, dokud je ještě čas. Nejsem si však jistá, že ještě nějaký zbyl, i kdyby třeba jen pro jednoho z nás. Morganovy těžko splnitelné termíny. Plánovaná pondělní schůzka, která se má uskutečnit už za několik hodin.

Ta chvíle, kdy jsem dala Stevenovi facku. A všechen ten čas, který jsem strávila toužením po tom, abych ji mohla vzít zpět.

Morgan přistoupil ke třem vězeňkyním, z náprsní kapsy kabátu vytáhl tři růžové letáčky a rozdal jim je jako nějaké hrací karty. Nejdřív Isabel, pak Lin a potom Jackie.

„Nezapomeňte si přečíst svůj manifest, děvčata.“ To děvčata nechutně zdůraznil.

„To myslíš vážně, Morgane?“ vyštěkla jsem.

„Hele, Jean, já pravidla nevymýšlím. Takže jestli se ti něco nelíbí, prober to přímo s reverendem Carlem,“ řekl, podíval se na mé zápěstí a pak se chraplavě zasmál. „Abys to stihla, než ti zas nasadí náramek.“

Jackie, jejíž oči už byly úplně suché, jako by před chvílí ani neplakala, zvedla svůj letáček, a aniž mu věnovala jediný pohled, hodila jej Morganovi na hlavu. Trefila ho přímo do čela.

Ani se neobtěžoval letáček zvednout, místo toho jí ho jen kopl zpět. „Však se poučíte,“ zabrblal a pokynul desátníkovi, aby mu zase otevřel.

Lorenzo mě chytil za ruku a pomohl mi vstát. Pořád ještě jsem klečela u Jackie.

„Drž se, Jacko,“ zašeptala jsem. „Slibuješ?“

Jackie přikývla.

„Udělám všechno, co budu moct.“

Všechno, co jsem měla udělat už dávno, pomyslela jsem si, když jsem následovala Morgana zpět do laboratoře.

67

V laboratoři byla i televize. Plochá obrazovka o velikosti fotbalového hřiště. Patrně rozumná volba vzhledem k tomu, že muži, kteří si takové kupují, tráví většinu víkendů sledováním toho, jak se jiní muži honí za míčem na sto metrů dlouhém pruhu umělého trávníku.

Když se na obrazovce objevil reverend Carl oblečený ve svém obvyklém pohřebním stylu, nešlo se na něj nedívat. Někdo navíc zvýšil hlasitost na mírný řev.

„Přátelé,“ prohlásil reverend a rozpřáhl svým klasickým způsobem ruce, jako by byl Kristem Spasitelem shlížejícím na brazilské Rio de Janeiro. „Přátelé, mám pro vás velice zarmucující zprávu.“

„To určitě,“ pošeptala jsem Lorenzovi, který vedle mě už pozorně studoval nějaké stechiometrie, jazyk, který je mému srdci stejně tak vzdálený jako slova zaznívající z televize.

„Uklidněte se prosím, uklidněte se,“ pokračoval Carl Corbin, sepjal ruce před sebou a šepot v publiku utichl. Těžko říct, kde stál, ale jeho obecenstvo bylo tak početné, že se nemohl nacházet v Bílém domě v sále určeném k tiskovým konferencím. Navíc byl na pódiu. Možná hřímal v Kennedyho centru. Nebo v aréně? Od té doby, co jsem viděla cokoli, co by se dalo považovat za živě vysílanou show, uplynul už víc než rok. Představení, která v televizi občas uvádějí, jsou buď zcenzurovaná na samou dřeň, nebo vhodná pro celou rodinu, nebo většině diváků nedostupná.

Reverend Carl mezitím pokračoval a začal recitovat manifest Ctnosti řádek za řádkem, prohlášení za prohlášením, dogma za dogmatem. Zrovna kázal o utrpení, což je jedno z jeho oblíbených témat.

„Přátelé, mí drazí přátelé. Utrpení je nevyhnutelnou součástí naší pozemské existence. Občas jsme povoláni, abychom trpěli pro dobro. A věřte mi, že nikdo v této chvíli netrpí víc než já.“ Následovala pauza pro zvýšení napětí. Reverend Carl všechno rád protahuje, ať už se jedná o utrpení nebo cokoli jiného. „Dnes vám přivádím ztracenou ovečku.“ Následoval detailní záběr jeho tváře, uslzené, ale usměvavé. Vzápětí ho další kamera zabrala z trochu větší dálky, aby bylo vidět, jak napřahuje pravou paži a kyne směrem ke straně pódia. „Tak je to správně. Nuže, předstup.“

V pravém rohu pódia se objevila vysoká postava. Ani nevím, koho jsem čekala. Pravděpodobně Dela Raye. Nebo nějakou další Julii Kingovou. Kohokoli.

Ale rozhodně jsem nečekala vlastního syna.

Přihlížející jen zalapali po dechu — samozřejmě pokud tam vůbec nějací byli, protože publikum mohlo být do záběrů prostřižené z nějaké jiné akce —, ale to, jak zalapali po dechu všichni v laboratoři, je přehlušilo. Steven plaše kráčel doprostřed pódia směrem k reverendovým roztaženým pažím a přivíral oči ve světle reflektorů.

„Je mu šestnáct,“ hlesla jsem k Lorenzovi. „Je mu teprve šestnáct.“

Nemusela jsem mu nic vysvětlovat. Lorenzo ví, jak vypadají moje děti. Kdysi jsem měla kancelář plnou jejich fotek.

„Byl dopaden,“ pokračoval reverend Carl. „Dopaden na místě, kde by žádný muž ani chlapec být neměl.“ S těmi slovy se otočil ke Stevenovi. „Je to tak, synu?“

Steven už se chystal něco odpovědět, ale pak jenom přikývl. Vařila se ve mně krev, bublala mi v každé žíle a každé tepně a zoufalstvím se mi chtělo křičet.

Velkou část zbytku reverendova proslovu jsem neslyšela. Neslyšela jsem nic kromě bušení vlastního srdce. Těch pár slov, která ke mně i přesto dolehla, mi utkvělo v srdci jako olověné závaží. Smilník, zrádce, příklad, soud.

Pak reverend Carl povolal publikum, aby se k němu připojilo v modlitbě, sklonil hlavu a chytil Stevena za ruku. Následoval další detailní záběr, tentokrát jejich spojených rukou. Carl svíral Stevenovu dlaň ve spárech jako had škrtič a Stevenovy prsty jen bezvládně visely, jak z nich reverend vysával život. A jen pár centimetrů nad nimi obepínal zápěstí mého syna tenký kovový náramek.

Před miliony let — ve skutečnosti to bylo teprve před dvaceti lety, ale v tu chvíli mi to připadalo jako milion let, jako desítky milionů let, jako existence naší planety — se mě Jackie zeptala, co bych udělala pro to, abych zůstala svobodná. Včera v noci jsem se v naší kuchyni, která mi najednou přišla stejně vzdálená jako náš někdejší georgetownský malý byt, zeptala Patricka, jestli by pro to udělal cokoli. Jestli by i zabíjel.

Teď a tady, s napůl hotovým vzorcem na stole a reverendem Carlem kárajícím Stevena na obrazovce, se mi všechny ty otázky spojily v jedinou odpověď.

Ano. Udělala bych cokoli. Zabíjela bych.

Žena, v jejímž nitru ta slova zazněla, vůbec nevypadala jako já.

Nebo možná ano.

Každopádně musím říct, že se mi tahle nová Jean docela líbí. A začala se mi líbit ještě o mnoho víc, když jsem zahlédla, jak se Morgan sledující přímý přenos potutelně usmívá.

68

Tu neděli, v pět odpoledne, v pozdně jarním čase, který má být prosycený vůní rozpálených zahradních grilů a bzučením hmyzu, nám Morgan oznámil, že nikdo z nás domů nepůjde.

„Poslouchejte, lidi, ve třetím patře je jídelna. Pokoje jsou v šestém a sedmém. Kdo si potřebuje zavolat, požádá seržanta Petroského,“ dodal a kývl směrem k provizorní bezpečnostní stanici zřízené u vchodu do laboratoře. „Tak dobrou s kobrou,“ řekl, stáhl ocas mezi nohy a zmizel.

„Nezapomeň se cestou držet co nejblíž těch klecí se šimpanzi!“ zavolala jsem za ním. Představa, že Morgana trhá na kusy pár vzteklých laboratorních zvířat, se mi zamlouvala. Pak jsem se otočila k Lorenzovi.

„Klíčem ke všemu je Petroski,“ řekla jsem mu. „Jak to zatím jde?“

Lorenzo se opřel na židli a věnoval mi široký úsměv. „Je to hotové.“

„Cože?“

Lorenzo mě provedl svými chemickými výpočty. „Tohle musíš vidět, Gianno,“ ukázal na několik korelací mezi starším neuroproteinem, který jsme otestovali na paní Rayové, a sémantickou plynulostí, načež sjel prstem níž a ukázal mi poznámky, na nichž pracoval odpoledne. „Nevypadá to dobře?“

Vypadalo to skvěle. A taky jako bychom vypustili samotného ďábla. „Při tomhle množství se bavíme o celkové kontaminaci, o odpojení…“ ještě jednou jsem porovnala jeho výpočty se svými daty, „… o faktickém odpojení víc než tří čtvrtin superiorního temporálního gyru. Takže zapomeň na to, jak blábolila paní Rayová. Tohle by udělalo němého idiota i z Henryho Kissingera. Zhruba za pět vteřin.“

Lorenzo se usmíval dál. „No. Není to krása?“

Záleží na tom, co člověku přijde krásné, pomyslela jsem si. Dostala jsem úžasný nápad, který se mi musel zrcadlit ve tváři, protože Lorenzo zvedl obočí. „Za několik hodin bych to měl zvládnout připravit. Napadá tě snad, kdo by mohl být náš první zkušební králík?“

„Co myslíš?“ hlesla jsem a rozhlédla se po laboratoři. Zdálo se, že nás nikdo neposlouchá. Vlastně skoro všichni mlčeli a ti, kteří si mezi sebou povídali, se soustředili na reverenda Carla a na toho „chudáka kluka, zajímalo by mě, co asi udělal“.

„Já myslím,“ odpověděl Lorenzo a mrkl na mě, „že velcí lidé uvažují podobně.“

„To my dva někdy taky,“ dokončila jsem za něj. „Každopádně bude lepší, když to bude Morgan, a ne jedna z těch tří,“ kývla jsem směrem k zamčeným dveřím na druhé straně laboratoře. „Viděl jsi, kolik šimpanzů zbývá. Jakmile dojdou, Morgan se bude chtít na žebříčku lidoopů posunout o stupínek výš.“

Lorenzo přestal okusovat konec propisky a poklepal si jím o zuby. Starý zvyk, ale už jsem ho neviděla udělat ho víc než rok. „Má to jeden háček,“ řekl.

„Jaký? Lidi po požití navíc zmodrají?“

Viděla jsem, jak mu z tváře mizí veškeré pobavení.

„Ne, nezmodrají.“

„Aha. Bože. Je to smrtelné?“ zašeptala jsem.

„Mohlo by být,“ přikývl Lorenzo a ukázal mi pár výpočtů.

„Tvým starým se vůbec nepodobají,“ poznamenala jsem. A jak jsem je studovala dál, začalo mi všechno dávat smysl. „Tohle není rozpustné ve vodě. Ani se to nedá vpíchnout do krevního oběhu.“

„Právě. Když to uděláš, usmažíš polovinu mozku. Tohle je třeba podat lokálně. In situ, jak by řekl Caesar. Opravovat buňky je jedna věc. Přežeň to a nic se nestane, maximálně člověk získá o pár veselých neuronů navíc. Ale ničit je, to je jiná věc.“

„Úplně jiná,“ dodala jsem. Úplně automaticky, takže jsem to sama ani neslyšela, protože v hlavě mi už dunělo jiné slovo. Trepanace. „To ani zanic, Enzo. Ani by se nám to nikdy nepodařilo.“ Z představy, že někomu navrtávám díru do lebky, byť by se jednalo o Morgana, se mi zvedl žaludek.

„Možná ne,“ řekl Lorenzo a zběžně spočítal osazenstvo laboratoře. „Je tu nějakých padesát lidí, a to nepočítám chlapce v modré. Pár z nich vypadá, že je naverbovali hned po střední. Ale nebudou až tak mladí, Gianno. Věkem určitě spadají minimálně mezi vysokoškoláky. Co kdybychom se trochu prošli kolem a přečetli si jejich jmenovky?“ Ukázal směrem ke vchodu do laboratoře. „Ty to zkontroluj tam, já to projdu tady. Nic zvláštního, stačí, když si uděláme zevrubný přehled o jejich titulech. Kdyby se tě někdo ptal, co děláš u stanoviště bezpečnostní kontroly, řekni, že chceš zavolat manželovi. Ohledně auta.“

Samozřejmě že jsem potřebovala mluvit s Patrickem, protože se nezdálo, že se z téhle budovy někdy v dohledné době dostanu. Bude potřebovat moji hondu. Nebo aspoň to, co je v ní. Opustila jsem své stísněné pracovní stanoviště a vydala se nejbližší uličkou směrem k seržantu Petroskému. Pomalu.

„Potřebuju si zavolat,“ oznámila jsem mu. „Musím dát manželovi vědět, aby mě dnes v noci nečekal.“

Petroski se usmál. „Jistě, madam. Jaké je číslo?“

„Já to vytočím.“

„Obávám se, že to budu muset udělat za vás.“

Jak jinak. Nejspíš za mě bude muset i mluvit.

Měla jsem pravdu. Petroski mi podal papír a propisku a požádal mě, abych na něj napsala zprávu, kterou si přeju vyřídit. „Všechno mi to sem napište. Slovo od slova.“

Zabralo mi to jen chvíli. Vyzvedni auto a nezapomeň v něm Soniinu lahvičku. Jestli bude muset jít spát bez ní, dostane záchvat. Vlastně to ani nebyla lež. Zvlášť ne, když si pár sloves z toho vzkazu dáte do minulého času. Podala jsem zprávu Petroskému a třikrát mrkla.

On taky.

„Ještě něco, doktorko McClellanová?“ zeptal se.

Vzpomněla jsem si, že když jsme se s Lorenzem odpoledne vrátili, kontroloval nás nějaký jiný voják. Takže Petroski musel dorazit teprve nedávno. „Dnes v noci budete mít službu vy?“

„Ano, madam, další noční.“

Sjela jsem pohledem k jeho levé ruce. „Jste ženatý,“ poznamenala jsem.

Jistěže je.

„Ano, madam. Tenhle měsíc to budou dva roky. Zamilovali jsme se do sebe už na střední,“ pousmál se plaše.

„Já se vdávala mladá,“ řekla jsem. O skutečnosti, že to možná nebyl nejmoudřejší krok, který jsem ohledně našeho vztahu udělala, už jsem se nezmínila. „I děti jsem měla brzy. Máte nějaké?“

Petroski zaváhal a úsměv ze rtů mu zmizel. „Ano. Holčičku. V dubnu jí byl rok. Jeden rok. Směl bych se vás na něco zeptat?“ dodal tiše.

„Jistě.“

„Já nejsem žádný vědec nebo něco takového. Mám maturitu a absolvoval jsem pár přednášek na univerzitě, ale pak už jsem narukoval. Říkal jsem si, že v armádě budu mít aspoň stálý plat a tak. Navíc když vydržím dvacet let, budu mít nárok i na státem garantovanou penzi a zdravotní pojištění.“

„Dávají si záležet, aby to znělo dobře,“ přikývla jsem.

Petroski se ke mně naklonil blíž. „Ale o dětech něco vím. Jsem nejstarší z pěti sourozenců. Ten nejmladší se narodil, když mi bylo patnáct. Jmenuje se Danny. Je to hodnej kluk.“

Přikývla jsem a seržant pokračoval. „Danny rozuměl významu slova ne, už když mu bylo nějakých pět měsíců. A než mu byl rok, uměl říct máma, táta a Bú. Tak se jmenoval náš pes. To, co říkal, nedávalo sice moc smysl, ale mluvil. A pak,“ řekl Petroski a plácl dlaní do stolu, „bum! Najednou začal slova spojovat. Začal třeba tvořit dvouslovné věty jako kde Bú nebo džus chci. Bylo to vlastně jako zázrak, víte?“

Vím. Sama jsem měla příležitost pozorovat podobný vývoj u čtyř dětí. Od prelingvistického žvatlání přes jednoslovné holé věty, dvouslovné věty, většinou omezené na podmět a přísudek. A pak nastalo, slovy seržanta Petroského, bum a oni najednou začali mluvit. Ve třech letech už mě Steven žádal, abych ho dopoledne vzala do školky a odpoledne mu nezapomněla udělat kakao.

Ale taky vím, jaká je opačná strana mince. Stejně jako seržant Petroski.

„Jednou jsem viděl takový dokument, madam,“ pokračoval. „Nevydržel jsem se dívat na celý, neměl jsem na to žaludek. Byl o lidech, kteří zamkli svou holčičku do pokoje a nemluvili na ni snad nějakých dvanáct let. Dvanáct let, madam. Dokážete si to představit?“

Zavrtěla jsem hlavou, přestože si to představit dokážu. V ojedinělých případech k tomu dochází.

Petroski hovořil dál, lingvista laik, který ani netuší, že má pravdu. „Pochopil jsem, že když vezmete dítě, jakékoli dítě, a necháte ho mluvit, začne mluvit. A když ho nenecháte,“ řekl a uhodil do stolu druhou dlaní, „bum! A je konec, jako by děti v sobě měly nějaký vypínač nebo co.“

„Taky že mají,“ souhlasila jsem. Nebylo třeba zabíhat do detailů teorie o kritickém období vývoje řeči. Její podstatu pochopil i bez učeně znějících termínů.

„Moje otázka proto zní,“ řekl a upřel na mě klidný pohled plný bolesti. „Co se stane mojí malé holčičce, pokud nezačne nikdy mluvit? Dopadne jako ta dívka, Genie? Bude zralá akorát tak do nějakého ústavu?“

Měla jsem pro něj tisíc a žádnou odpověď zároveň. Genie, dívka z televizního dokumentu, se nakonec nikdy mluvit nenaučila. Po letech strávených v péči všemožných lingvistů, kteří měli zájem spíš o další průlomovou publikaci než o dívku samotnou, bohužel skončila přesně tam, kde seržant Petroski odhadoval. V nějakém ústavu.

Když jsem dopsala zprávu pro Patricka, předala jsem mu ji. Chytil mě přitom za ruku.

„Můžete pomoct? Jste doktorka, ne?“

Přikývla jsem. Tak trochu.

„Můžete pomoct?“ Pak se zadíval na trojitý proužek rukávu své uniformy. „Složil jsem přísahu, víte? Ale možná bych to měl nějak přečkat. Tahle věc s Ctností nemůže trvat věčně.“

Čas přihodit polínko do ohně. „Máte pravdu. Tohle nemůže trvat věčně. Pár let a reverend Carl už bude jen dalším odstavečkem v učebnici dějepisu. Ale samozřejmě je možné, že se udrží o něco déle.“

„To ano,“ Petroski zaváhal.

„Víte, seržante,“ začala jsem si tak trochu vymýšlet — za což jsem se tak trochu nenáviděla —, abych tu jiskřičku v něm pořádně rozfoukala. „Před pár lety jsem četla jeden článek. Dřív jsme si mysleli, že děti se naučí mluvit, i když s tím začnou třeba až ve třinácti nebo ve čtrnácti. Ale jako odborník vám bohužel musím říct, že dnes už víme, že na to mají daleko méně času. Tak tři čtyři roky, možná. Pak se jejich mozky,“ hledala jsem ta správná slova, „jazykově vypnou.“

Zbledl a já na něj soucitně pohlédla, i když právě takovou reakci jsem v něm chtěla vyvolat.

„Už bych se měla vrátit k práci,“ řekla jsem. Bude nejlepší nechat mu pár minut na rozmyšlenou a mezitím vyřešit s Lorenzem detaily.

Nechala jsem u něj klíč od hondy a vrátila se do svého kouta v laboratoři. Jen jsem to tentokrát vzala jinou uličkou. Polovina jmenovek byla otočená lícem dolů. Ale některé jsem zahlédla. Dbala jsem přitom Lorenzovy rady, abych se soustředila na tituly a na nic jiného.

69

Zhruba dvě procenta populace se mohou pyšnit doktorátem. Ale pokud se rozhodnete nepočítat doktoráty z angličtiny, procento klesne. Citelně.

„Napočítala jsem devět,“ informovala jsem Lorenza. „Zhruba z dvanácti.“

Jemu se patrně na obchůzce jmenovek dařilo lépe. „Já patnáct z dvaceti.“

Dvě třetiny, tři čtvrtiny, na tom nezáleží. Fakt je, že sedíme v laboratoři plné expertů. Když by vám dali dost času, možná byste zvládli naučit opici, aby na počítači přepisovala Shakespearovy texty. Ale v takovéhle laboratoři byste za zlomek času dokázali sestrojit třeba i raketu na Mars. Namíchat neurotoxin, který z mozku udělá kaši? Odhaduju, že tady to zvládnou přes noc.

Přesně včas na zítřejší ranní schůzku, které se má účastnit i Patrick.

Znovu jsem se rozhlédla po laboratoři. Všichni vypadali vyčerpaně a upracovaně. Lorenzo odhadoval, že do rána určitě přijdou s něčím, co by Morgana uspokojilo.

„Myslím, že jsem nám našla spojence,“ zašeptala jsem.

„Vážně?“

„Tamhle, u bezpečnostní kontroly.“

Lorenzo natáhl krk, aby dohlédl až na druhou stranu laboratoře. „Děláš si srandu.“

Petroski sice nebude nejostřejší nůž v místním šuplíku, ale disponuje dvěma kvalitami, které potřebuju. Má příšerný strach o dceru a je silný. To, že nosí uniformu a u opasku svazek klíčů, taky nebude na škodu.

„Rozhlédni se kolem, Enzo,“ hlesla jsem. „Ti lidi tady musejí už dlouho dřít od rána do noci. Vypadají k smrti unavení.“ Než jsem to dořekla, odešli z laboratoře tři muži, zhruba čtyřicátníci, v doprovodu jediného vojáka.

„Už týden jsem neviděl děti,“ postěžoval si jeden.

„Děti?“ řekl druhý. „Těm mým to nevadí. Zato mojí ženě…“

„Jestli se trochu nenajím a nevyspím, budu zítra úplně mrtvej,“ zívl třetí. Ten vypadal, jako by měl každou chvíli usnout vestoje.

„Vidíš, co myslím?“ dodala jsem, když se dalších pět pracovitých včeliček přihlásilo, že jsou připraveny jít na kutě. „Takže potřebujeme jen chvíli počkat.“

„Omyl, Gianno,“ zavrtěl Lorenzo hlavou, když si mě trochu prohlédl. „To, co teď potřebuješ, je trochu se vyspat. Aspoň na pár hodin.“

Šance, že usnu, byla zhruba taková, jako že vyhraju Nobelovu cenu, ale Lorenzo měl pravdu. Byla jsem už úplně vyčerpaná a čekal mě další úkol. „Dvě hodiny. Maximálně. Za předpokladu, že Morgan zůstává přes noc.“

„Určitě tady zůstane. Můžeš se cestou ještě ujistit u svého nového známého,“ usmál se na mě Lorenzo. „A moc neflirtuj. Já jsem totiž docela žárlivý.“ S těmi slovy vzal z poličky za sebou tablet, jeden z mnoha, několikrát přejel po monitoru svými absurdně dlouhými, ale elegantními prsty, načež mi ho podal. „Tady máš nějaké lehčí čtení.“

Přečetla jsem si nadpis titulu, který na tabletu otevřel. „Komparativní neuroanatomie primátů? Tomu říkáš lehčí čtení?“

„Myslel jsem to doslovně. Ten iPad neváží ani půl kila.“

„Kolik váží ta kniha?“

„Má nějakých pět set stran. Tebe zajímá kapitola sedm a osm.“ Musel si v mých očích všimnout nevyřčené otázky, protože pokračoval. „Koukni, udělal bych to, ale musel bych začít od nuly. A kromě toho to nestihnu přečíst a zároveň tady dole všechno nachystat. Takže si anatomii mozku opraš ty, platí?“ S těmi slovy se otočil k počítači, vysunul klávesnici a poté, co si prošel seznam dostupných exemplářů, začal vyplňovat žádost o poskytnutí laboratorního zvířete. Do políčka s identifikačním číslem zadal 413, načež sjel níž a datloval. Sledovala jsem, jak píše: Sedace, trepanace a intrakraniální injekce séra Wernicke 5.2.

„To snad ne,“ vydechla jsem, když jsem si představila, jak stojím s vrtačkou v jedné ruce a s iPadem s podrobnými instrukcemi ve druhé. Když jsem na účast v projektu kývla, s něčím takovým jsem rozhodně nepočítala. „Já nejsem nejlepší člověk do praxe, Enzo.“

„Ale já nikoho jiného nemám,“ řekl a do prázdného políčka laborant napsal Dr. Jean McClellanová.

„Musí to být, že ano?“ hlesla jsem.

„Buď to, nebo je po Morganovi. Pokud jeho smrt není to, co si přeješ,“ pousmál se.

Samozřejmě že si to přeju, ale nemá cenu přehánět. Němý Morgan nám bude úplně stačit.

„Dobře,“ přikývla jsem. „Jdu nahoru. Kdybych se nevrátila do deseti, někoho pro mě pošli, platí?“

„Platí.“

Nepožádala jsem o doprovod Petroského. Místo toho jsem zamířila k vojákovi stojícímu kousek od něj a řekla: „Potřebuju se jít trochu vyspat. Odvedete mě nahoru do pokojů?“

A když se můj doprovod obrátil k nyní už poloprázdné laboratoři s otázkou, jestli chce do jídelny nebo do pokoje ještě někdo další, Petroski na mě nepatrně kývl, aby mě přivolal blíž.

„Vyřídil jsem váš vzkaz.“

„Bezva. Díky.“ Nechtěla jsem ho sama žádat o pomoc. Bude lepší počkat, až se nabídne sám.

Ani to netrvalo dlouho.

„Můžu pro vás něco udělat? “

„Vlastně můžete, seržante. Poslouchejte.“

Když jsem mu detailně vysvětlila, co konkrétně od něj potřebuju, jeho tvář, jemná a bez jediné vrásky jako tvář nevinného dítěte, se rozzářila.

70

Zatímco Lorenzo o osm podlaží níž uspával nešťastníka šimpanze číslo čtyři sta třináct a chystal veškeré vybavení, které budeme k operaci potřebovat, já seděla oblečená na úzké posteli a snažila se strávit oschlý sendvič z jídelny spolu se sedmou kapitolou učebnice o neuroanatomii primátů. V podstatě obsahovala jen detailní snímky mozku šimpanze, našeho nejbližšího příbuzného. Má přecitlivělost šla tentokrát stranou, nejspíš hlavně díky tomu, jak mě odpoledne šimpanz číslo čtyři sta dvanáct málem zmrzačil.

Otevřela jsem na iPadu nové okno, vyhledala si v databázi lékařských časopisů články o kraniotomii a postupech při trepanaci a naposledy se dlouze zadívala na nedojedenou polovinu sendviče. K takové večerní četbě bych potřebovala trochu jiného společníka, takže jsem jídlo nakonec odsunula stranou a místo toho si znovu prošla komponenty, ze kterých se skládá má nová nejlepší kamarádka, trepanační fréza.

Když mě znovu napadlo, že v žádném případě nedokážu vyvrtat díru do lebky opici, natož člověku, vzpomněla jsem si na Jackie, Lin a Isabel.

Koukej se trochu obrnit, Jean.

Četla jsem dál, až moje víčka podlehla gravitaci a iPad mi vyklouzl z rukou.

Zaklepání na dveře se ozvalo snad právě v okamžiku, kdy jsem usnula.

„Doktorko McClellanová?“ zaslechla jsem zastřený, tlumený hlas.

„Ano?“

„Je čas jít. Doktor Rossi vzkazuje, že už vás dole potřebuje.“

Všichni něco potřebují. Třeba já bych potřebovala zhruba týden nepřerušovaného spánku. „Už jdu.“ Zvedla jsem se z postele a trochu si urovnala oblečení. Soudě podle toho, jak bylo pomačkané, jsem spala tvrdě, i když nejspíš nijak dlouho. Pak jsem otevřela dveře. Za nimi stál seržant Petroski. Jako by od té doby, co jsem se s ním dole rozloučila, zestárl nejmíň o deset let.

„Odpočinula jste si, madam?“

Ústa mu odpověděla, že ano, i když rozbolavělá hlava protestovala. Vlekla jsem se za ním krok za krokem, zcela automaticky, dokonce jsem dokázala i trochu zrychlit, a brzy už jsem se ocitla ve výtahu.

„Všechno je připraveno,“ oznámil mi. „Všechno přesně tak, jak jste chtěla.“

„Výborně. Teď mě poslouchejte, seržante. Vaše práce tímto skončila. Dál víte jen to, že doktor LeBron se vrátil do laboratoře v… kolik je teď hodin?“

„Deset hodin a pět minut, madam,“ informoval mě Petroski a zvedl levé zápěstí, aby mi ukázal ciferník na svých hodinkách.

„Dobře. Takže doktor LeBron vešel do laboratoře v devět hodin padesát minut večer. Řekl vám, že ho bolí hlava. Nic víc už nevíte.“

„Ano, madam,“ odpověděl mi Petroski nepřekvapivě strohým vojenským tónem a otevřel dveře výtahu. Ale u vchodu do laboratoře se ještě zarazil.

Teď nesmíš couvnout. Ani nevím, jestli jsem tím myslela sebe, nebo jeho.

Nakonec vsunul svou identifikační kartu do čtečky, počkal, až se rozsvítí zelené světlo, a byli jsme uvnitř. Prošli jsme okolo zbývajících šimpanzů, kteří pořád ještě povykovali v klecích. Klec označená číslem čtyři sta třináct už byla prázdná.

Stejně jako hlavní laboratoř.

Petroského prvním úkolem bylo evakuovat všechny pracovníky, což se mu podle prázdných židlí a papírů rozházených všude kolem povedlo skvěle. Stačil k tomu Lorenzo, Bunsenův kahan, kus alobalu a směs cukru s dusičnanem draselným. V biochemické laboratoři to muselo vypadat, jako by tam vybuchla bomba.

To byl náš plán. Zanechala jsem seržanta na jeho stanovišti a prošla skrz moře odhozených zápisníků, kalkulaček a brýlí na čtení až za Lorenzem, který už na mě čekal. Seděl na stole, u nějž jsem ho před dvěma hodinami zanechala. Vypadal jako zosobněný klid. Kéž by jen nebylo tak snadné se do něj zamilovat.

„Fungovalo to jako kouzlo, Gianno. Pěkně tiše, bez nebezpečí, jen s trochou kouře. První věc, kterou jsem vyrobil, když jsem jako dítě dostal sadu pro mladého chemika, byla kouřová bomba. Zničil jsem přitom mámě její nejoblíbenější hrnec na vaření těstovin.“ V očích se mu rošťácky a trochu ďábelsky zablýsklo.

Kluci, pomyslela jsem si. Milují, když můžou něco vyhodit do vzduchu. Nebo když to aspoň vypadá, že se jim podařilo něco vyhodit do vzduchu.

„Připravená?“ zeptal se mě a seskočil.

„Nevím, jestli to zvládnu.“ Cítila jsem, jak se mi sýr, šunka a toast začínají prodírat z žaludku směrem, kterým by neměly. „Kde jsou?“

„Tady,“ řekl Lorenzo a otevřel dveře do vedlejší místnosti. Byla prázdná, až na dvě pojízdná lůžka a stůl na kolečkách plný všemožných chirurgických nástrojů z nerezové oceli, s nimiž jsem se dosud setkala jen na obrázcích. Retraktory, kleště, pinzety a pak ještě něco, co mi připomínalo vykrajovač na meloun. Na bližší posteli ležela metr dvacet vysoká šimpanzí samice s částečně vyholenou levou stranou lebky. Na druhé se válel metr šedesát vysoký zástupce poněkud nižší čeledi. Oba pod těžkými sedativy. Jejich hrudníky se zvedaly a klesaly v pravidelném rytmu.

Takže Petroskému se povedlo dostat Morgana do laboratoře a Lorenzo pak dílo dokončil.

„Myslím, že takhle ho mám radši,“ poznamenala jsem. „Koho mám vzít jako prvního?“

Lorenzo ukázal na šimpanze.

„Tak jo, špatnej vtip, uznávám.“ Ale abych tohle nějak přežila, potřebovala jsem si udržet nadhled. Jenže jakmile jsem spatřila trepanační vrták s nepravidelným ocelovým zakončením, které mi trochu připomínalo uštípnutý zub, rozmyslela jsem si to. K tomu, abych tohle přežila, nebudu potřebovat nadhled. K tomu budu potřebovat neurochirurga.

„Gianno?“ pobídl mě Lorenzo, když se podíval na hodinky. „Nebudou tu spát věčně.“

Uchopila jsem vrták a zapnula ho. Začal tiše bzučet a otáčet se. Je přece nemožné, aby něco tak malého jednoduše prorazilo lebku!

„Já to nezvládnu,“ vyhrkla jsem a zase vrták odložila. Tolik k tomu, že bych byla ochotná udělat cokoli.

71

Ani nevím, kolikrát jsem za těch svých čtyřicet a něco let tvrdila, že bych někoho nejraději zabila. Snad tisíckrát.

Zabila bych ho, protože nechal prádlo v pračce. Zabila bych ho, protože nezavolal, že bude mít zpoždění. Zabila bych ho, protože rozbil tu keramickou vázu po mamince. Zabila, zabila, zabila. Samozřejmě že jsem to nikdy nemyslela vážně. Takové výkřiky jsou totiž sémanticky vyprázdněné, stejně jako třeba miluju tě až za hrob nebo mám hlad, že bych snědla i vola, nebo vsadím krk, že Red Sox v letošní sezoně naprosto propadnou. Snad jen kromě hrdinek románů sester Brontëových na lásku nikdo neumírá, nikdo nemá až takový hlad, že by dokázal na posezení spořádat celého vola, a nikdo by se ve skutečnosti nevsadil o vlastní život jen kvůli baseballu. Nikdo. A přesto ty nesmysly opakujeme pořád dokola.

Faktem však zůstává, že si nejsem jistá, jestli bych dokázala šimpanze číslo čtyři sta dvanáct vlastnoručně zabít, i když zešílel.

A že jsem si najednou byla jistá, že se rozhodně nedokážu přiblížit se zapnutou vrtačkou k lebce ani jednoho z lidoopů ležících přede mnou.

Vlastně jsem ani nemusela.

„Sežeň Petroského,“ řekla jsem Lorenzovi.

Ten na mě jen nechápavě zíral.

„Neboj se, nechci, aby to udělal za mě. Jen potřebuju klíče od místnosti číslo jedna.“

Znovu ten pohled.

„Abych pustila ven Lin. A ostatní. Řekni mu, že kdyby na to došlo, klidně odpřisáhnu, že jsme ho taky nadrogovali a ukradli mu klíče. Ale myslím, že bude hrát s námi,“ dodala jsem a vysvětlila Lorenzovi, jak se to má se seržantovou dcerou.

„Já bych to udělal,“ zabručel Lorenzo. „Kdyby to byla moje dcera, šel bych do toho,“ řekl a přejel očima až k mému dmoucímu podbřišku, kde jsem dřív mívala pas. „Neodjel bych bez tebe, Gianno. Nikdy.“

„Vážně?“

„Vážně,“ zopakoval, rychle místnost obešel, aby se ujistil, že v ní nejsou žádné kamery, a pak mě políbil. „Nikdy.“

„Tak potom víš, jak to mám se Soniou. A s klukama.“ Hlavně se Soniou. Nedokážu si představit nic horšího, než že ji tady nechám, když půjde všechno k čertu. Nic kromě toho, že do toho pekla přivedu další holčičku. Ale takové myšlenky jsem se na následujících dvanáct hodin rozhodla potlačit. „Tak už běž a sežeň Petroského, aby nám pomohl s útěkem z vězení.“

Za pět minut byl Lorenzo zpátky i s Lin. Jakmile spatřila ty dvě postele, spadla jí čelist a vytřeštěně se na mě podívala. Požádala jsem Lorenza, aby ji uvedl do děje, a já jsem šla někam schovat Jackie a Isabel. Ty rozhodně nemusejí vidět, co se tady bude dít. Ani já bych to nejraději neviděla.

Ale Lorenzo mi sdělil, že nemám na výběr.

„Potřebuje, abys jí asistovala,“ vysvětlil mi.

Zadívala jsem se na náramek kolem Linina zápěstí. „Jak ti to mohla říct?“

Lin obrátila oči v sloup, zamávala před sebou oběma rukama, načež k sobě spojila ukazováčky a prostředníčky, ukázala jimi na mě a zatřásla jimi.

„Říká, že to máš jedno a že máš pohnout. Já ti budu tlumočit,“ přeložil mi Lorenzo.

„Vy oba znáte americký znakový jazyk?“ vyhrkla jsem. „Proč?“

„Ty taky mluvíš trochu vietnamsky, ne?“ pokrčil rameny Lorenzo.

„Ano.“

„Proč?“

„Fajn, chápu.“

Když jsme si v umyvadle v biochemické laboratoři drhli ruce až k loktům, Lorenzo mi tlumočil veškeré Lininy instrukce. Připadala jsem si, jako bych se přihlásila na seminář Neurochirurgie pro blbečky. Nezapomeň pořád monitorovat životní funkce. Nástroje mi podávej rukojetí napřed. A hlavně mi prosím tě nestiň! A nebyla by to Lin, kdyby nedodala: A ne abys omdlela, slyšíš mě?

První tři úkoly, kterými mě pověřila, určitě zvládnu. Ale tím čtvrtým si nejsem tak jistá.

Zpět v bílé místnosti trvalo Lin celé dvě minuty, než stáhla opici kůži na stranu, a dalších třicet vteřin, než jí do lebky vyvrtala díru o velikosti hrací kostky. Pak vrtačku vypnula a podala mi ji i s kouskem odvrtané kosti, načež něco zaznakovala Lorenzovi.

„Říká, že se na to máš dívat jako na špunt,“ sdělil mi tu radu nad zlato.

„To se tobě snadno řekne, Lin,“ poznamenala jsem. „Jenže mě odjakživa víc zajímala ta lingvistická stránka neurolingvistiky.“

Zasmála se, ale měla příliš plné ruce práce, než aby na to stihla něco říct. Jemně poklepala prstem na živou tkáň šimpanzího mozku. Zvedal se mi z toho žaludek, ale zároveň jsem věděla, že se dívám na fascinující zázrak. Jak je jen možné, že lidé jako reverend Carl nebo Morgan LeBron jsou ochotni tuhle ženu vzít a prostě ji jen tak zahodit? Jak může kdokoli dospět k tomu, že něco takového dává smysl?

„Tak jo, jdeme na to.“ Lorenzo natáhl ze zkumavky s čirou sloučeninou dvě injekce. Sérum vypadalo stejně neškodně jako voda. Jednu injekci odložil na stůl stojící mezi postelemi a druhou podal Lin.

Sledovala jsem, jak Lin klidnýma rukama zabodává ostrý konec několik milimetrů do šimpanzího kortexu, vpichuje do něj obsah stříkačky a přitom sleduje monitory. Pak přikývla, zjevně potěšena, že svou pacientku nezabila, vpíchla jí zbytek séra, vrátila kus lebeční kosti — špuntu, Jean, máš se na to dívat jen jako na obyčejný špunt — a důkladně svou práci zašila. Celý proces trval dohromady pět minut.

Což je dobře, protože jak šimpanzí samice, tak Morgan se začínali probírat.

72

Jedno blízké setkání se vzteklým primátem mi docela stačilo. Nehodlala jsem si tu zkušenost prožít znovu.

„Musíme ji odsud dostat, Enzo, hned,“ vyhrkla jsem a s hrůzou sledovala, jak šimpanzí samice začíná zhluboka dýchat. „Lin? Kolik máme času, než se probere?“

Lin zavrtěla hlavou, načež zvedla čtyři prsty, ale pak dva ubrala.

To jsem od Lorenza tlumočit nepotřebovala.

„Šest minut?“ zadoufala jsem nahlas.

Jenže Lin znovu zavrtěla hlavou a vrazila mi dva prsty přímo před oči.

Rozhlédla jsem se kolem sebe po čemkoli, co bychom mohli použít, abychom samici nějak připoutali k lůžku, ale našla jsem jen nit na šití na stolku s nástroji. To nevypadalo dobře. „Tak fajn.“ Nemůžeme si dovolit ztrácet čas. „Lin, ty se postaráš, aby byla klec otevřená. A Enzo mi pomůže odvézt tuhle krasavici tam, kam patří.“ Srdce mi bušilo jako o závod, závod s časem. Lin vyběhla z provizorního operačního sálu a nechala se vést hlukem, který dělali zbývající šimpanzi.

Šimpanzí samice číslo čtyři sta třináct otevřela zmatené oči a natáhla se dlouhou chlupatou prackou k hlavě. A pak se na mě podívala.

„Přidej, Enzo!“ zakřičela jsem. Cestou jsme postelí srazili několik opuštěných židlí. Lorenzo jednu na poslední chvíli chytil, aby nespadla na několik dalších a nezpůsobila tak dominový efekt, který by nám mohl jízdu ještě ztížit. Jackie a Isabel stály uprostřed laboratoře, zděšené a bezmocné.

„Nic neříkej, Jacko!“ zaúpěla jsem. „Nic neříkej. Radši Isabel někam odveď. Zamkněte se třeba v nějaké komoře, když bude třeba!“ Jediné, na co jsem dokázala myslet, byla zohavená tvář Charly Nashové, které z obličeje zbyla v podstatě jen kůže na čele.

„Petroski!“ zaječela jsem do prázdné laboratoře, zatímco Lorenzo tlačil postel místností okolo stolů plných papírů, brýlí a zatracených logaritmických pravítek. „Petroski!“

To už se k nám Petroski hnal. Šimpanz tiše zaskučel. Nebyl to křik ani pištění, spíš hluboké smutné zasténání.

Nedívej se na ni, Jean. Neopovažuj se na ni podívat!

Ale samozřejmě jsem to nevydržela.

Když jsme dojeli k otevřené kleci, šimpanzici se v oříškových očích zableskl hněv.

Petroski roztřesenýma rukama vytasil služební zbraň a stiskl něco palcem. Snad pojistku, co já vím?

„Nestřílejte, pokud to nebude nutné,“ vyhrkla jsem. „Tak jo, Enzo. Jedna…“

Samice šimpanze se po mně natáhla prackou.

„Dva,“ vydechla jsem.

Byla tak blízko, že jsem ucítila jód, kterým ji Lin vydezinfikovala ránu na hlavě.

„Tři!“ ze všech sil, které mi zbyly, jsem postel nadzdvihla a jen díky Lorenzovu přispění se nám šimpanzí samici podařilo shodit přímo do klece. O bok se mi otřela její ruka, ale Lorenzo okamžitě zabouchl dvířka, popadl mě a odsunul do bezpečné vzdálenosti od klece. Skrz mříže se protáhla jedna chlupatá pracka, jako by chtěla něco popadnout, ale pak se zase stáhla a šimpanzice si začala znovu masírovat levou stranu hlavy.

Skoro to vypadalo, jako by se snažila na něco rozpomenout.

„Ach Bože, Enzo, Morgan. Kde je Morgan?“

Díky tomu, že nás Morgan laboratoří odpoledne provedl, jsem věděla, že z ní vede jen jedna cesta ven. A tou neprošel. Tou dobou už Lorenzo udělal čtyři dlouhé kroky a byl zpět na druhé straně laboratoře. Zavolala jsem za ním, aby nějak dostal Jackie s Isabel z cesty, ale nevím, jestli mě slyšel.

Lin zaznakovala něco, čemu jsem nerozuměla, načež ukázala nejdřív na mě a pak na opici v kleci.

„Bylo to o fous,“ řekla jsem, aniž bych si byla jistá, co Lin chtěla říct.

Přikývla.

„Jdi se postarat o Jackie a Isabel,“ řekla jsem. „Já půjdu pomoct Lorenzovi.“

Další přikývnutí.

Nevím, jestli jsem si to uvědomila ještě u šimpanzů, nebo až cestou přes laboratoř plnou převrácených židlí a rozházených papírů. Každopádně mi to vyrazilo dech. Morgan. Injekční stříkačka. Lorenzo.

Tohle není rozpustné ve vodě. Ani se to nedá vpíchnout do krevního oběhu.

Právě. Když to uděláš, usmažíš polovinu mozku.

Nohy jako by mě nesly o své vlastní vůli.

73

Morgan LeBron měří jen metr šedesát, a pokud by ho někdo postříkal požární hadicí, možná by přemluvil váhu, aby ukázala sedmdesát kilo. To Lorenzo mě hravě uzvedne jednou rukou. Šlo by o nerovný souboj — za předpokladu, že by menší z protivníků neměl nějakou výhodu.

Ale Morgan ji měl.

Měl výhodu celých dvaceti mililitrů jedu a jedné zatraceně ostré jehly.

A tu momentálně držel Lorenzovi těsně u krku, na jemné kůži hned pod uchem.

„Zmiz odtud,“ řekl něčí hlas. Nevím, jestli patřil Lorenzovi, nebo jestli v té jasně bílé místnosti s pojízdnou postelí a stolkem na kolečkách zařval Morgan. Moji pozornost zcela pohltila dvě slova, která neměla jiný účel než mě vyděsit k smrti.

„Morgane,“ spustila jsem.

Ale on mi nedal žádný prostor.

„Ty zasraná děvko! Ty zkurvená píčo!“

Lorenzo zaťal všechny svaly v obličeji, ale mně byly Morganovy nadávky ukradené. Cokoli, co se snad chystal použít, pro mě bylo jen shlukem neuspořádaných frikativ a velár, od kterých se dokážu klidně odpoutat. Cokoli až na tu stříkačku.

Jenže ta zatracená stříkačka byla skutečná.

Udělala jsem krok vpřed, velice pomalu, jako by se jednalo o zpomalený záběr z nějakého starého sci-fi filmu.

„Gianno. Ne.“ Lorenzův hlas zněl pevně jako skála. A stejně tak vypadalo i jeho tělo.

„Gianno? Kdo je kurva Gianna?“ rozkřikl se Morgan, ale pak mu zasvítilo v očích. „Aha. No jasně. Takže vy dva spolu něco máte. Tomu se říká zabít dvě mouchy jednou ranou.“ Připadalo mi, že Morgan každým okamžikem dostane závrať. „Teda, to je tak sladký. Ubohý roztoužený milenci, co jim hvězdy nepřály. Řekni, Lorenzo, je dobrá? Mně osobně přijde dost stará. Ale ty máš možná rád použitý děvky, který někdo odkopl ještě zvlhlý.“

Lorenzo zaťal svaly v levé paži a sevřel dlaň v pěst.

„Ale, ale, doktore Rossi,“ sykl Morgan a přitiskl mu špičku jehly ke krku ještě silněji.

Až se na něm Lorenzovi objevila perlička rudé krve a po šíji mu stekla kapka čiré tekutiny. Nešlo poznat, jestli se jedná o pot, nebo o sérum.

„Jak sami víte,“ pokračoval Morgan sladkým hláskem, který byl však přesto plný hrozby, „já nejsem ten nejlepší vědec. Všechno to nekonečný analyzování dat a opakování těch samejch experimentů pořád dokola, nenávidím to. Ale jsem skvělej čtenář. Dokážu výborně přečíst lidi. A umím číst i jiný věci. Třeba štítek na tý malý lahvičce tamhle, na kterým se píše jen lokální podání,“ kývl směrem k rozsypanému obsahu pojízdného stolku s chirurgickými nástroji, aniž ze mě spustil zrak. „Jakmile jsem ho viděl, začal jsem se ptát proč. Proč jen lokální podání? Co by se asi stalo, kdybych tu jehlu píchnul do kůže, třeba takhle?“ Jehla se zaryla Lorenzovi do krku, odporně blízko krční žíly. „A co by se asi stalo, kdybych její obsah někomu píchl do žíly? Máte někdo nějaký návrhy?“

„Jen do toho, Morgane,“ řekl Lorenzo. „Gianno, uteč odsud. Pod pravým nárazníkem mám schovaný rezervní klíčky od auta. Vezmi je a ujeď.“

„Nebuď kurva tak nechutně odvážnej,“ naštval se Morgan a zabodl se do mě svýma odpornýma krysíma očima. „Pohneš se, ty děvko, a já mu to sérum píchnu.“ Pak se mi zadíval přes rameno mírně doleva. „Zpátky do laboratoře!“

Chviličku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že nemluví na mě. Vzápětí mi někdo sevřel loket. Ne tak pevně jako muž, ale dost silně.

Jackie.

Pak ostře trhla hlavou do strany. Jdeme, říkala mi. Ve druhé ruce svírala svazek Petroského klíčů. Ve ztichlé místnosti cinkaly jako malé kovové zvonky.

„Zavolej Petroského,“ řekla jsem. „Skončíme to.“ Stálo mě veškeré lidské úsilí, abych v sobě přemohla zvířecí instinkt velící k útěku.

„Neudělej žádnou blbost, Jean,“ zavrčel výhružně Morgan.

„Poslouchej mě, Morgane. Jestli máš ještě vůbec nějakou páteř, uděláš tohle pořádně. Poruč Petroskému, aby ho zastřelil. Ať si můžeš umýt ruce. Ať můžeš později tvrdit, že to byla jen nešťastná nehoda.“

Následovala chvíle ticha, zatímco Morgan zvažoval má slova.

„Můžeš tvrdit, že to bylo v sebeobraně,“ pokračovala jsem. „Ale jestli mu píchneš to sérum, bude se to vysvětlovat daleko hůř. Mluvíme tady o dost váženém biochemikovi, ne o nějakém pitomci, kterého sis našel na vysoký. Zamysli se nad tím. Zamysli se nad tím, co nastane, až doktor Lorenzo Rossi vyjde z tohohle baráku a bude jen nesmyslně blábolit. A pak se zamysli nad tím, co na to nejspíš řeknou na italské ambasádě.“

Morgan si to rozmýšlel snad celou věčnost. A já polovinu toho času strávila přemýšlením o zbraních.

Stejně jako jiné přístroje i zbraně se skládají z jednotlivých částí. Z části, do které se vkládá kulka, z části, z níž kulka vylétá, a z části, která ji přiměje přemístit se z místa na místo. Jednoduchý mechanismus, který se celá staletí nezměnil. Zásobník, spoušť a hlaveň. Je jedno, jak jdou po sobě.

A ve druhé polovině času, během nějž se Morgan rozhodoval, jsem přemýšlela o seržantovi Petroském. O studentovi filozofie, z něhož se stal voják. O otci. O manželovi. O muži, jehož ruce se chvěly, když vytasil služební pistoli. O muži, který ví, kde je pojistka i jak ji odjistit.

Vtom mě Jackie znovu zatahala za ruku a já se k ní otočila.

„Co bys udělala pro to, abys byla svobodná, Jacko? Protože já bych pro to právě teď udělala úplně cokoli.“

Nic neřekla, ale usmála se.

„Petroski!“ zakřičel Morgan konečně.

V laboratoři se rozezněly těžké kroky a šustění papírů povalujících se na zemi. Zaslechla jsem i praskání skla, které znamenalo konec nějakých brýlí. Když se v otevřených dveřích za mnou objevil seržant Petroski, celý svět jako by se zpomalil.

„Pane?“ vyhrkl.

Ve skutečnosti se to celé seběhlo během okamžiku, ale mně se do mysli vryly všechny jednotlivé obrazy, jako by šlo o filmové záběry. Možná si je jednoho dne dokážu přehrát v hlavě zpomaleně, tak jak šly reálně za sebou. Ale zatím jsem je vnímala jen jako nějakou zpřetrhanou sekvenci, jako špatně sestříhaný soundtrack.

„Zastřelte toho muže,“ poručil Morgan Petroskému.

Petroski vytasil služební zbraň. Tak blízko u mého ucha, že jsem cítila, jak rozvířila vzduch i jak se Petroskému třesou ruce.

„Odjištěná?“ hlesla jsem.

Cvaknutí, které následovalo, mi znělo jako ohlušující automatický výstřel.

„Teď, Jackie!“

Jackie na něj skočila, on uvolnil paži. Ani později jsem nezjistila, jestli s námi celou dobu spolupracoval, nebo jestli byl jen tak překvapený. Já jsem každopádně udělala přesně to, pro co jsem se předtím rozhodla. Sevřela jsem v ruce jeho pistoli, namířila ji o několik centimetrů doleva, zhruba na modrý odznáček, který se Morganovi leskl na krku.

A zmáčkla jsem spoušť.

74

Morgan se skácel k zemi a já taky. V uších mi zvonil nějaký neskutečně vysoký tón. Jackie se mě pokusila chytit. Je silná. Tedy bývala, dřív. Dnes nad ní zvítězila gravitace. S žuchnutím, které jsem neslyšela, jsem dopadla na podlahu. Najednou jsem si uvědomila, že něco držím.

Ale to už u mě klečel Lorenzo. Vnímala jsem na tváři jeho rozpálený dech. Viděla jsem, jak pohybuje rty, zatímco mi z prstů páčil tlustý kus oceli.

„Uklidni se,“ řekl. Slova ke mně doléhala, jako by je vyřkl pod vodou, ale dokázala jsem mu odečíst ze rtů jednotlivé zvuky. Lorenzo znovu zajistil Petroského služební zbraň, otřel spoušť a rukojeť košilí a předal ji zpět mladému seržantovi, který se skláněl nad Morganem a sledoval, jak mu z hrudi vytéká krev. Po bílých dlaždicích na podlaze už se rozlévala karmínově rudá skvrna.

„Kde ses to naučil, Lorenzo?“ vyhrkla jsem. Znělo to spíš jako Ke se t na šil?

„Mám za sebou dva roky vojny. V Itálii je pořád povinná,“ zavtipkoval, načež zvážněl. „Slyšíš mě?“

„Trochu,“ přikývla jsem.

„Chvíli ti bude zvonit v uších. Tak hodinku. Ale zlepší se to, věř mi.“

„Zranila jsem ho, že ano?“

Lorenzo se ohlédl přes rameno na Morganovo tělo. „Ano, dalo by se to tak říct.“ Pořád ještě jsem ho téměř neslyšela, ale opravdu se to pomalu zlepšovalo.

„Musíme ho někam přemístit,“ hlesla jsem.

Ale na to už Jackie pomyslela. Když jsem se ohlédla, stála s Lin a Isabel s plnou náručí laboratorních plášťů a sak. Vzaly všechno, co v laboratoři zanechali pracovníci při evakuaci. Jackie se dotkla mé paže, ukázala na podlahu pod Morganem, pak na sebe a nakonec zakroužila prstem ve vzduchu. Nebylo to tak elegantní jako strukturovaný znakový jazyk, který používali Lin a Lorenzo, ale já ji i tak pochopila. Jackie se postará o tu krev v koutě.

Petroski, který už se částečně vzpamatoval z šoku — i když nevím, jestli se z něj někdy vzpamatuje docela —, pomohl Lin a Isabel překulit Morgana a zabalit ho do plášťů. Jackie se zatím pustila do vytírání. Jako bychom se ocitli v nějakém filmovém krváku — krev na podlaze, nechutné krvavé fleky na stěně, u níž Morgan stál a držel Lorenzovi jehlu u krku. Lorenzo si všiml mého výrazu a vysvětlil mi, co se stalo.

„Pětačtyřicítka, Gianno. Udělalas do něj díru velkou jako Virginia.“

„Já ho zabila?“ Vlastně to ani nebyla otázka, spíš konstatování. Zabila jsem ho. Zabila jsem člověka.

„Jo,“ přisvědčil tiše. „A teď musíme vypadnout. Všichni.“

Lorenzo s Petroským dovlekli bezvládné tělo Morgana LeBrona na pojízdné lůžko a vyvezli ho ven. Dívala jsem se, jak se dveře do místnosti číslo jedna otevírají a zase zavírají. Vzápětí se oba vrátili do laboratoře, teď už bez lůžka. Všech šest nás mlčky drhlo krvavé skvrny na stěnách a na podlaze a do velkého igelitového pytle, který Lin přinesla ze skladiště, jsme házeli jeden krví nasáklý hadr za druhým. Lin s Isabel si občas vyměnily pár slov ve znakovém jazyce. Nerozuměla jsem jim, ale vypadalo to jako slova útěchy a naděje.

Když ze skvrn nezůstalo víc než štiplavý zápach chloru, vzájemně jsme smyli zbytky Morgana jeden ze druhého. Lin někam zmizela a vrátila se s šesti čistými laboratorními plášti a rozdala nám je. Stačil mi jediný pohled na moje oblečení, aby mi bylo jasné, proč ho musím skrýt. Ostatní vypadali dost podobně.

Obrátila jsem se na Petroského. „Dokážete nás dostat z laboratoře a ven přes bezpečnostní kontrolu?“

Žádný z šesti párů uší nezaznamenal příchod narušitele, ohromného muže, který se náhle zjevil mezi námi a východem.

Do hajzlu, pomyslela jsem si. Možná jsem to řekla nahlas, možná ne, ale slyšela jsem to naprosto zřetelně.

Muž, který se tak tiše vkradl do laboratoře, byl snad ten úplně poslední člověk, jehož bych si přála vidět. Vídala jsem ho v předchozích dnech a vždycky se objevil nečekaně, jako by snad jeho jediným úkolem bylo nás pozorovat.

Poe.

Teď mi došlo, že to možná po celou dobu skutečně byl jeho úkol.

„Všeho nechte a pojďte se mnou,“ vyzval nás.

Petroski sáhl po pětačtyřicítce u pasu. Lorenzo sledoval jeho pohyb pohledem.

„Žádné hlouposti, doktore Rossi,“ varoval ho Poe.

Otevřela jsem pusu, ale nic jsem ze sebe nevypravila.

Poe se podíval na vojáka stojícího mezi ním a námi ostatními. Zdálo se mi, jako by jedno oko ani na chvilku nespustil ze zbraně, zatímco druhým si prohlížel naši skupinku povstalců. Udělal krok vpřed, vytáhl pětačtyřicítku z pouzdra a odjistil ji. „Radši si to vezmu.“ Kývl na Petroského a řekl: „Vy první. Pak doktor Rossi. Dámy, do zástupu, jako ve škole. A ani slovo.“

Seřadili jsme se, Poe zaujal poslední místo a vedl nás místností s opicemi. U dveří přikázal Petroskému, aby je otevřel, a pak nás dovedl k nejbližšímu služebnímu výtahu.

Byl otevřený.

A zevnitř se na mě dívala tvář mého vlastního dítěte.

75

Dveře výtahu mohly klidně představovat vstup do pekla, i s výhružným nápisem Naděje zanech, kdo mnou ubírá se. Přesto jsem jimi prošla spolu s ostatními. K čertu s nadějí.

Tohle je můj syn.

Steven se vrhl ke mně. Najednou působil spíš jako malý kluk než jako téměř dospělý muž. Za ty dva dny už stačil zhubnout, a když jsem si ho přitáhla blíž k sobě, zřetelně jsem nahmatala jeho žebra. Ať nás Poe vedl kamkoli, byli jsme v tom spolu.

Poe naše objetí ohleduplně přerušil. „Na to bude čas později, doktorko McClellanová. Až vyjedeme do přízemí, na nikoho se nedívejte a nemluvte.“ Z kapsy vytáhl tři černé náramky a podal je Lorenzovi, Petroskému a mně. „Nasaďte si je.“

„Tak to ne,“ odsekl Lorenzo. „Ani mě nehne.“

Petroski zbledl a zavrtěl hlavou.

„Jsou plastové,“ řekl Poe. „Poslechněte mě. Seržant Petroski vás odtud nedostane. Ale já ano. Pokud uděláte, co vám řeknu.“

Dveře se zavřely a já si náramek navlékla na zápěstí. Muži udělali totéž.

Tázavě jsem se na Poea podívala.

„Klidně mluvte.“

„Co se to děje?“ zeptala jsem se a připravila se na známou bolest.

Nic se nestalo.

„Věřte mi,“ ujistil nás Poe. „Skloňte hlavy a — já nevím — snažte se vypadat unaveně, dokud neprojdeme přes bezpečnostní kontrolu.“

Nikomu ve výtahu — ani mně, uvědomila jsem si, když jsem zahlédla svůj odraz ve stěně z leštěné oceli — nebylo nutné říkat, aby se tvářil unaveně. Podívala jsem se na Lorenzovy hodinky a zjistila, že jsou dvě hodiny ráno. Ale od chvíle, kdy nás Morgan odpoledne odvedl zpět dovnitř, mohl klidně uběhnout celý rok.

Poe stiskl tlačítko přízemí. „Až vyjdeme ven, držte se za sebou a nastupte dozadu do dodávky.“

Jízda nahoru trvala snad celou hodinu.

„Tak jsme tady,“ řekl Poe. „Dámy mají přednost.“

Vyšly jsme z výtahu, Lin, Isabel, Jackie a já. Ucítila jsem na zádech lehký tlak a na krátkou šílenou chvíli jsem si myslela, že je to hlaveň Petroského pětačtyřicítky. Ale byla to jen Lorenzova dlaň, hřejivá a uklidňující.

„Jsem hned za tebou, Gianno,“ pošeptal mi.

Kde dřív hlídali jen dva vojáci, napočítala jsem teď deset párů naleštěných bot. Jeden z nich k nám přistoupil.

„Nemohu je pustit ven, pane,“ ozval se nějaký hlas. „Rozkaz doktora LeBrona.“

Měla jsem obrovskou chuť mu sdělit, že doktor LeBron už nikomu rozkazovat nebude, i když až se bude smažit v pekle, zkusí párkrát poprosit o trochu ledu. Při té představě jsem se pousmála a raději jsem se rychle kousla zevnitř do tváří.

Poe, který stál přímo přede mnou, zamával povědomě vypadající obálkou. V pravém horním rohu jsem zahlédla prezidentskou pečeť. Vlevo, kam by běžně patřila známka, zářilo stříbrné velké C.

„Tady,“ řekl Poe a obálku mu podal.

Ozvalo se opatrné šustění papíru, jak voják obálku roztrhl a rozložil papír.

„Fort Meade,“ četl voják. „Rozumím. Dobrá, cestu znáte.“ Pak dodal už hrubším hlasem. „Ustupte, chlapi. Nechte je projít.“

Okolo mě se ozýval šepot. Není to ta doktorka? A tamhleto je ten kluk, co byl včera v televizi. Myslím, že ji odněkud znám. Sakra, dneska sedm.

Vybavil se mi Burkeho citát, který Steven parafrázoval den potom, co si přišli pro Julii Kingovou. K vítězství zla stačí, když dobří lidé budou sedět se založenýma rukama.

Když jsme procházeli mezi těmi botami a okolo nás se nesl šepot vojáků, nemohla jsem se rozhodnout, jestli cítím znechucení, nebo lítost.

Možná tak trochu obojí.

Lorenzo nastoupil do dodávky jako poslední a posadil se na lavici vedle mě. Ještě než nás Poe zavřel, se znepokojením jsem si všimla, že v nákladovém prostoru chybějí okna a zadní dveře nemají zevnitř kliku. Naskočil motor a mně přeběhl mráz po zádech. Napadlo mě, jestli jsme se právě nenechali obelstít.

„Všichni v pořádku?“ ozval se něčí hlas. Mužský, hluboký a tichý. Poznala jsem ho, ale nedokázala jsem ho nikam zařadit. „Můžeš rozsvítit, Christophere.“

Ten hlas. Byl mi tak povědomý.

Když se rozzářily žárovky a osvítily ne sedm, ale devět tváří, pochopila jsem proč. V dodávce s námi seděli Del a Sharon. Chytila jsem Sharon za ruku a stiskla ji. Ona mi stisk oplatila a já se té skoro cizí ženě málem vrhla do náručí.

„Na to bude čas pozdějc,“ řekla.

„Sharon, lásko, pusť se do práce na těch náramcích,“ řekl Del a ukázal na Jackiino, Linino a Isabelino zápěstí. „Pamatuješ, jak se to dělá?“

Sharon zakoulela očima. „Sundala jsem je snad našim dětem, ne?“ Pak se otočila ke mně a dodala: „Muži. Všichni si myslej, že jsou jediný odborníci.“ Políbila manžela přímo na rty. „Žádnej strach, miláčku. Budu tě milovat až do smrti. A možná i po ní.“

Práci na Jackiině počítadle se věnovala se stejným klidem, jako když Lin vrtala šimpanzici díru do hlavy. „Možná dostaneš malou ránu, holka, ale hlavně nic neříkej, jestli nechceš, abysme to vobě vodnesly. Del je dobrej, ale jeho klíč není stejnej jako ten, kterej použili ti burani, co ti tuhle parádu nasadili. Tak jo. Připravená?“

Jackie přikývla a pak se podívala přímo na mě.

„A je to!“ vykřikla Sharon vítězně a přesunula se k Lin.

Jackiina první slova mě ani trochu nepřekvapila.

„Kurva do prdele. Tohle bylo horší než ten zasranej meditační výjezd, na kterej jsem se nechala zlákat před dvaceti lety.“

Pořád stejná stará Jacko, pomyslela jsem si a poprvé po dvou desítkách let na ni promluvila.

76

Než jsme odbočili na hliněnou příjezdovou cestu k farmě Rayových, Del a Sharon nám ve zkratce popsali nedávné události — jak Poe úspěšně pracoval v utajení, jak proběhlo Delovo nahrané zatčení, jak se odehrála Stevenova záchrana.

„Tohle bylo snadný,“ vyprávěla Sharon. „Drželi ho vo patro níž pod laboratoří. Společně s partičkou vojáků, který si mysleli, že dokážou obsadit celou budovu. Nevyšlo to. Sice měli svaly, ale v hlavách vymeteno.“ Podívala se na Petroského, který zíral do prázdna před sebou. „Pardon. Tebe jsem nemyslela, vojáku.“

Podle toho, jak zvedla oči směrem doleva, bylo jasné, že přesně jeho myslela.

„Vedl si dobře, Sharon,“ bránila jsem ho a všimla si, jak se mu sebevědomě zablýsklo v očích.

Poe vypnul motor, obešel auto a pustil nás ven. Když pomáhal Lin, její drobná ručka celá zmizela v jeho tlapě. Při pohledu na ty dva jsem si hned vybavila King Konga. Lorenzo vyskočil z auta a natáhl ke mně obě ruce.

„Jean?“

Patrickův hlas ke mně dolehl z nočního ticha právě ve chvíli, kdy jsem přistála v Lorenzově náručí. Odtrhla jsem se od něj a zamířila k manželovi. Táhlo mě to k oběma, až jsem se bála, že mě ty protichůdné pocity rozervou.

„Díkybohu, lásko,“ řekl Patrick a objal mě. Jakmile se objevil Steven, chvíli jsme se objímali všichni tři, než nás Poe roztrhl.

„Nechte si to na později. Někteří z nás mají před sebou dlouhou noc.“

Moje dlouhá noc začala rychlou kontrolou tří spících těl schoulených na nafukovací matraci v Sharonině pokoji pro hosty. A skončila tím, že jsem se zhroutila na prázdné místo vedle Sonii. Položila jsem přes ni paži, a než jsem usnula, chviličku jsem vnímala pravidelné pohyby jejího drobného hrudníku. Poe mezitím v kuchyni seznamoval ostatní s plánem mého útěku.

77

Poslední den proběhl takhle.

Patrick nás políbil na rozloučenou. Nejprve dvojčata, pak Soniu a mě a nakonec Stevena. Věnoval mu zvláštní pozornost. Svým nejstarším dětem už nejspíš nikdy neodpářete, že jsou prvorození. Nemilujete je víc než ostatní, ale to pouto je prostě jiné, přirozenější. Když Patrick odjížděl s jedinou zkumavkou ukrytou v kufříku, byla jsem ráda, že už nemáme psa. Kdysi jsme jednoho měli, přihlouplého křížence kolie, bígla a ovčáka, který zatvrzele vysedával na rohožce před domem od chvíle, kdy Patrick ráno odjel, až do jeho večerního návratu. Tentokrát bych čekajícího psa asi nerozdýchala.

Už tak jsem všechno nesla těžce.

Jakmile zadní světla Patrickova auta zmizela v ranním šeru, začala jsem si další události přehrávat v hlavě jako nějaký film. Děti se mezitím stihly poprat o poslední kousek koláče a Sonia sebejistě vyprávěla bratrům, že o nich ví, jak se snaží podvádět v kartách. Patrickův poloprázdný hrnek s kávou stál na cizí kuchyňské lince a tekutina se pomalu srážela do hustší hnědé břečky. Tahle americká káva mi pořád smrdí jako žumpa, ale v tu chvíli mi její vůně byla příjemná.

„Půjdu se ještě na chvilku natáhnout,“ řekla jsem Sharon, která chystala snídani pro tucet hladovců. Odnesla jsem si zbytek kávy do místnosti se zataženými roletami, v níž větrák u stropu hučel svou monotónní ukolébavku.

Viděla jsem, jak Patrick zastavuje u vjezdu, ukazuje svou identifikační kartu agentovi tajné služby, který má místo písmen SS vyšitých na paži bílý klikyhák v uchu. Zaparkuje a patrně se podívá k obloze, možná ke světlé skvrně na východním obzoru, kde vycházející slunce pomalu rozpouští noční tmu.

Jednání probíhá u snídaně, ale pro Patricka to musí být jako poslední večeře, kde on je Jidášem v davu a ostatním podává otrávený pohár.

Tak zněl plán, nakapat jim sérum do vody. Nebo do kávy. Nebo do šampaňského v elegantních vysokých sklenicích, jimiž si dvanáct prominentních hostů bude připíjet a přitom si vzájemně gratulovat.

Jedním z nich je prezident Myers. Pak Bobby Myers, který se zázračně uzdravil z šestidenního výletu do říše afázie. Nikdy už se nedozvím, jestli k jeho zranění opravdu došlo, nebo si ho vymysleli, ale kdybych si musela vsadit, přesně vím, kam bych svoje žetony položila. Taky je tam reverend Carl a Strašák Thomas. A s nimi šest členů vlády, nejvyšší státní zástupce a předseda vrchního soudu, oba neochvějní příznivci Hnutí Ctnosti.

Patrick je třináctý. Jidáš Iškariotský v oválné pracovně.

Jak jsem tak poklimbávala v posteli, ukolébaná hučením větráku, ty náboženské paralely mě pobavily. Voda, víno, třináct mužů. Reverend Carl a jeho šílenství. Říká se, že Ježíš byl buď blázen, lhář, nebo Boží syn. Carl Corbin v mých očích nemá s žádným bohem nic společného — i kdybych v takové nadpozemské bytosti věřila. Bohové si možná se svými ovečkami zahrávají, ale rozhodně je neprolévají lektvary, které je připraví o rozum.

Káva už vystydla, ale stejně jsem ji vypila.

V neděli večer — opravdu to bylo jen před dvanácti hodinami? — se Patrick rozhodl, že nejprve otráví vodu a kávu. Zbytek obsahu zkumavky si nechá pro případ potřeby pro sebe. Při pomyšlení na odchod v Jidášově stylu jsem se zachvěla, ale Poe mě ujistil, že Patrick na tom trval. Už tolik dokonale promyšlených plánů selhalo.

Víc jsem neviděla. Možná na to moje fantazie nestačila, možná na to prostě nebyla vybavená. Vždyť kdo by chtěl snít o tom, jak jeho manžel umírá?

Podívala jsem se na budík na Sharonině nočním stolku. Jeho ručičky mi oznámily, že už je čas.

78

Nespala jsem. Nešlo to. Místo toho jsem šla s dětmi do stáje a dívala se, jak Sonia provádí své bratry. Nádherně se rozpovídala, slova z ní tryskala jako gejzír.

„Tohle,“ poplácala jednou rukou bělouše a druhou ho pohladila mezi očima, „je Aristotela. Je to koňská holka. I když byl Aristoteles muž. Je moje nejoblíbenější. Sharon říká, že je hrozně chytrá.“

Zatímco Sonia rozdávala tlusté mrkve a popisovala chlapcům, jak přesně je koni podávat na otevřené dlani, aby jim spolu s mrkví neukousl i několik prstů, vytáhla jsem z kapsy Sharonin mobil a vytočila číslo.

Recepční z mé nečekané změny plánů neměl radost.

„Paní McClellanová,“ řekl stejně nosovým a upištěným hlasem, jaký měl i Morgan.

„Doktorko McClellanová,“ opravila jsem ho.

Neomluvil se, jen pokračoval s přednáškou. „Tyto testy plánujeme v předstihu z určitého důvodu. Měla jste tady být už před hodinou. Nevím, jestli vás dokážeme vzít dřív než…“ ve sluchátku se ozvalo šustění papírů, „v příštím týdnu.“

„Na tom nesejde. Já na ten test nepůjdu,“ odsekla jsem a položila to.

„No tak, mami,“ naléhala Sonia. „Jsi na řadě s krmením Aristotely.“

„Jestli Aristotela sežere ještě jednu mrkev, pěkně to tady paní Sharon zaneřádí. A hádej, kdo dostane za úkol stáj uklidit?“

„Říká se tomu vykydat, mami.“ Sonia se zdála být naprosto unesená představou odpoledne stráveného hrabáním se v koňském hnoji. To jí prospěje, pomyslela jsem si.

„Můžu být veterinářka, až vyrostu?“ zeptala se.

„Možná. Ale na to budeš muset hodně studovat. Zvládneš to?“

„Tys to zvládla, mami,“ ozval se Steven.

Měla jsem pocit, že mi snad pukne srdce, a v tu chvíli jsem věděla, že jsem se rozhodla správně. „Půjdu zpátky do domu, ano?“ řekla jsem a odešla. Cestou jsem si otírala tváře hřbety rukou. Levá strana mě pálila, i když už zdaleka ne tak strašně, protože Lin mi ránu převázala. Ale i tak sůl štípala.

Lorenzo seděl na zadním nárazníku dodávky, pozoroval silnici a čekal.

Posadila jsem se vedle něj. „Tak co?“ zeptal se.

„Bez dětí odjet nemůžu.“

„Poe říká, že musíš. I kdyby,“ odmlčel se, jako by nechtěl vyslovit jméno mého manžela, „i kdyby Patrick uspěl, nic se nezmění přes noc. Znají naše jména. Mají fotky. Musíme zmizet ze země.“

„Kde je vůbec Poe?“ zeptala jsem se, abych změnila téma. Už jsem se rozhodla — budu potřebovat šest pasů, ne jeden.

„Odjel s tvým mužem,“ odpověděl Lorenzo. Pak zvedl hlavu. „My o vlku…“

Patrickovo auto se k nám přiřítilo jako splašený kůň a smykem zastavilo vedle dodávky. Okolo něj se zvedl oblak prachu a z místa řidiče vystoupil Poe.

Dveře u spolujezdce se neotevřely.

„Kde je Patrick?“ vyhrkla jsem. „Kde sakra je?“

Poe místo odpovědi začal křičet na Lorenza. Slyšela jsem každé druhé slovo. Jdi. Lin. Zastavit. Krvácení. Snažil. Pomoct. Nestihl.

Můj mozek doplnil zbytek a vzápětí už jsem přiskočila k autu a škubla s dveřmi tak silně, že praštily do boku dodávky. Ozvala se tupá rána. Z mého nitra se vydral dlouhý řev, který se nakonec rozplynul v tichu.

„Co se mu stalo?“ chtěla jsem vědět, i když jsem se ani nemusela ptát.

79

Patrickův pohřeb jsem plánovala jako nenápadnou událost pro pár nejbližších, ale při pohledu na dav, který se shromáždil na malé farmě Rayových, mi došlo, že má snaha byla marná. Přišli i sousedé, od kterých bych to nečekala, jako například Olivia a Evan Kingovi. A samozřejmě i Julia. Ona i Steven mluvili váhavě, jako vyděšené děti, jimiž ostatně jsou. Pár starých kamarádů ze západního pobřeží dokonce přijelo autem, protože letecká doprava byla dočasně pozastavena.

Díky Patrickovi probíhají v celé zemi chaotické změny.

V mnoha ohledech ho pořád miluju. V mnoha ohledech je mi líto, že odešel.

V těch několika prvních dnech rozhlas i televize mlčely a v novinách se omílaly stále tytéž zprávy. Washington, D. C., je uzavřen lépe než bankovní trezor. Hurikán hrůzy možná přešel, bouře však nějakou dobu potrvá. Všichni víme, že ještě nejsme v bezpečí.

Ale Del a Sharon se rozhodli zůstat a Jackie se taky usadila na farmě, aby odboji pomáhala s úklidem a přestavbou.

„Já taky zůstanu,“ řekla jsem jí poté, co jsme Patricka uložili do země. „Chci tu zůstat.“

Nijak se se mnou nepárala, stejně jako tehdy, když jsme ještě byly mladé a hloupé. Nebo spíš já byla hloupá. Jackie nejspíš nikdy hloupá nebyla.

„Ty musíš odjet,“ naléhala. „Čím dřív, tím líp.“ Pokusila jsem se protestovat, ale ona mi položila dlaň na břicho. „Ty to víš, Jeanie.“

Samozřejmě měla pravdu, Jackie přece v některých věcech měla pravdu vždycky. Ovinula kolem mě paže, následkem práce štíhlé a šlachovité, a já v jejím objetí cítila všechno. Vděk. Pýchu. Odpuštění. Teď už nežiju v bublině.

„Jen jdi, holka. Čeká na tebe tvůj muž,“ řekla a pustila mě.

Můj muž.

Zdá se, že je brzy na to, abych na Lorenza myslela jako na svého muže, svého milence. Jenže cestou k domu jsem na bedrech ucítila jeho ruku. Bylo to jednoduché, ale současně všeobjímající gesto. Měla jsem nutkání otočit se a rozběhnout k čerstvé hromádce hlíny, pod kterou byl pohřben Patrick, ale neuposlechla jsem ho. Zůstala jsem s Lorenzem, svolala děti a řekla jim, ať si jdou zabalit.

Ale třeba na farmě přece jen zůstane nějaká maličká část mého já. Aby měl Patrick společnost.

Když jsem se ptala Chrise Poea, co se ve městě vlastně stalo, jen zavrtěl hlavou. Já však trvala na svém. Bylo hezké moct zase trvat na svém, i když se informace, které jsem se dožadovala, neposlouchala hezky.

Život nás staví do ironických situací. A tak mě vlastně ani nepřekvapil fakt, že Morgan LeBron, ten neschopný pitomec, kterého jsem vyřídila jen před pár dny, byl vlastně příčinou Patrickovy smrti.

„Čekal jsem venku,“ vyprávěl Poe s pohledem upřeným na jakousi hliněnou hroudu mezi nohama. „A pan, tedy Patrick, vyběhl z postranních dveří jako divoký kanec, který cítí čerstvou krev.“

Přikývla jsem, abych mu naznačila, že může pokračovat.

„No jo.“ Poe dupl do hroudy a drtil ji špičkou tak dlouho, až z ní zůstal jen prach. „Slyšel jsem jenom Poplach! Poplach! a něco o Morganově zprávě. Ne, to není pravda.“ Další hrouda hlíny padla za oběť Poeově botě. „Slyšel jsem výstřely. Víte, jak jsou na střeše Bílýho domu ti chlapi? Co je nikdy nikdo nevidí?“

„Ano.“

„Nejspíš střílel jeden z nich. Víc vám nemám co říct, doktorko McClellanová.“

„Jean,“ opravila jsem ho a vzala ho za ruku. „Klidně mi tykej.“

Se svěšenými rameny a rukama hluboko v kapsách se chystal odejít. Pak se ještě ohlédl. „A ještě jedna věc, Jean. Když tvého manžela zasáhla kulka, přísahám, že se usmíval.“

„Díky,“ řekla jsem. „To mi stačí.“

Víc už vědět nepotřebuju.

80

V červnu a v červenci jsme v Kanadě absolvovali nekonečné byrokratické kolečko, jehož výsledkem mělo být šest cestovních pasů. Celou dobu bylo teplo. Klidně bych tam zůstala, i kdyby jen na letní měsíce. Jak se rozpálené dny střídaly s chladnými a klidnými nocemi, něco na všech těch jezerech a řekách na mě působilo uklidňujícím dojmem. Ale volání domova bylo silnější a francouzština mi navíc nikdy moc nešla. A taky jsem potřebovala vidět svou matku.

Jih Itálie je naopak klidu na hony vzdálený. Naše ospalé městečko zaplavili turisté, jichž v srpnu ještě přibude. Přesto jde o místo, kde chci žít.

Od našeho pondělního příjezdu Lorenzo ve dne v noci pracuje na svém projektu. Tvrdí, že díky poznámkám, které Poe ukradl z jeho stolu ve Washingtonu, bude mít sérum do konce týdne hotové. Slibuje, že jakmile ho dokončí, vezme děti na výlet na Capri. Vychází s nimi moc hezky. Dokonce i Steven, který byl zpočátku ostražitý, ho začíná brát jako staršího bratra.

Tak se mi to líbí.

I když jsme překročili nejprve hranice Maine a Kanady a poté se přes Atlantik přesunuli až sem, stejně celou dobu sledujeme zprávy.

Rozhlas i televize se opět probraly a tiskárny chrlí noviny. Ženy pořádaly tiché protestní pochody, dokud se jejich zápěstí i hlasy nedočkaly svobody. Jackie kráčela v čele snad každého z nich. Psala mi, že jakmile bude připravená, přiletí za námi na návštěvu.

Nemyslím si, že se někdy vrátíme do Států, i když se má druhá vlast vrátila tam, kde měla být po celý uplynulý rok, a nový prezident si převzal klíče od toho bývalého a slíbil, že nikdy nedopustí, aby Amerika prošla znovu takovým úpadkem jako v minulých měsících. Z jedenácti nejvýznamnějších představitelů státu, kteří buď zemřeli na následky séra, jsou obžalovaní z vlastizrady, nebo rezignovali na svůj úřad, přešla odpovědnost za společenskou přestavbu na ministra zdravotnictví. Vtipné, když si pomyslím, že to mohla být Patrickova nová pozice.

Jackie taky působí jako dobrovolnice. V jejím dopise z minulého týdne jsem se dočetla všechno o volbách, jak se Kongres se všemi těmi ženami na kandidátkách vrátí do normálu — možná na tom bude dokonce i lépe. „Jen si to představ, Jeanie,“ psala. „Dvacet pět procent v Senátu i ve Sněmovně. Dvacet pět! Měla by ses vrátit a zapojit se.“

„Možná příští rok,“ odepsala jsem jí. A myslela jsem to vážně.

Ale už teď má Jackie moji finanční i morální podporu. Já nejsem připravená vstoupit do politiky, ještě ne. Chlapci milují italské slunce a vzduch, Sonia se ve svém druhém jazyce rychle dostává na úroveň prvního a všichni se těší na miminko.

A taky moc ráda pozoruju místní ženy. Mluví rukama, celými těly i dušemi a zpívají.

Poděkování

Jistý Stephen King jednou řekl: „Nikdo nepíše dlouhý román sám.“ Když jsem si tato slova poprvé přečetla na začátku knihy Prokletí Salemu, bylo mi deset. A pamatuju si je dodnes.

Vox má spoustu matek i otců a všichni si zaslouží mé poděkování:

Moje agentka Laura Bradfordová, za svou upřímnost, bystrost a povzbuzování. Představuje splněný sen každého autora.

Moje americká editorka Cindy Hwangová z Berkley, moje britská editorka Charlotte Mursellová z HarperCollins a všichni ostatní z obou nakladatelství za svůj zápal a nadšení.

Mí první čtenáři Stephanie Huttonová a Caleb Echterling, kteří bleskovou rychlostí četli román napsaný za dva měsíce a pomohli mi jej vyleštit k dokonalosti.

Joanne Marriamová z Upper Rubber Boot Books. Kdyby nehledala příspěvky do antologie Broad Knowledge: 35 Women Up to No Good, příběh doktorky Jean McClellanové by nejspíš nikdy nevznikl.

Ellen Brysonová, Kayla Pongracová a Sophie van Llewynová, které povídku pečlivě zhodnotily a vyzvaly mě, ať pokračuju.

Všichni ti neskutečně nápomocní autoři a editoři krátkých příběhů, kteří moji povídku po léta opěvovali. Však oni vědí.

Ty, můj drahý čtenáři, který jsi nejvyšší autoritou při hodnocení tohoto příběhu. Doufám, že se ti líbil. A především že tě aspoň trochu rozzlobil. Doufám, že tě přiměl se zamyslet.

A nakonec můj manžel Bruce, který mě podporuje téměř ve všem, co dělám. A který mi nikdy, nikdy neříká, abych tolik nemluvila.

VOX

CHRISTINA DALCHEROVÁ

Z anglického originálu Vox vydaného

v New Yorku roku 2018 nakladatelstvím Berkley

přeložila Alžběta Kalinová

Odpovědná redaktorka Alena Vrabcová

Jazyková redaktorka Pavlína Prokůpková

Obálka Zuzana Doňková

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2019. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz