Ta Kanada

aneb

Kdo chce kam, pomozme mu tam

Vladimír Chramosta

První vydání 2006

© 2006 by Vladimir Chramosta.

Kniha je založena na skutečných příbezích, pouze některá jména jsou pozměněna.

PŘEDMLUVA:

Přesto, že si snažím zachovat svou, přes třicet let starou, češtinu, můj jazyk je dnes primárně angličtina. Omlouvám se čtenáři za gramatiku, která čas od času může být víc anglická, než česká, hlavně co se slovosledu týče. Taktéž mě byla vyčtena nespisovná čeština, které je použito v přímé řeči, ale spisovná čeština mě,          v těchto případech, zněla naprosto nepřirozeně, zvlášť mluví-li se     v mé vlastní rodině něčím, co bych nazval Pražským nářečím            s kterým na jazyku jsem vyrostl.

Tato kniha je věnována celé mojí rodině, příbuzenstvu, všem našim známým a ostatním emigrantům, kteři se tak jako my, rozhodli hledat štastnější život v jiném koutě světa. Poslání knihy je, čtenáře seznámit s dvěma, tenkrát naprosto rozdílnými světy, rozdílnými jazyky a ukázat, že ne vždy je život snadný i když se zdá zábavný a humorný. Vrozená vlastnost člověka je, vymazat z paměti zážitky nepříjemné a uchovat ve vzpomínkách jen ty příjemné. Tak je tomu převážně i v těchto příbězích.

Vladimír Chramosta

1968

Jednoho rána jsme se v rozhlase dozvěděli, že na “Požádání Československé vlády” jsme okupováni vojsky Varšavské smlouvy. To byl rok 1968. Důvody všichni známe. Československo, stejně jako před ním Maďarsko, se začalo vymykat z rukou komunistickému režimu. Lidé touží po svobodě. Čím dál víc se dozvídají o praktikách socialistýckých vlád a chtějí se konečně nadýchnout čistého vzduchu. Zkrátka chtějí demokracii a to se jim musí zatrhnout. Za pár hodin po hlučné noci už se objevují                v Pražských ulicích tanky a já jsem zpátky v práci. Tak tohle jsou ti naši bratři. Napadlo mně při pohledu na kolem projíždějící tanky ničící naši dlažbu. Zbytek událostí z roku 1968 a všechno co následovalo zná celý svět. Nebo si to alespoň myslí. Pravda je, že příchod vojáků Varšavské smlouvy do Československa jako zázrakem otevřel dveře do okolního světa. Alespoň na chvíli.

V deset dopoledne jsem se zeptal ředitele, kterému jsem dělal osobního řidiče, jestli někam hodlá jet. Odpověděl, že momentálně ne a kdyby se něco změnilo, že si pro mně přijde do Sklípku a dá si taky pivo.

“Tak co řikáš Láďo, že by sme taky vypadli?” Přivítal mně Josef          u stolu ve Smíchovském Sklípku, kde už s Honzou popíjel.

“Co blbneš, teď jsem sem vlez.”

“Já myslim jako z republiky. Vypadá to, že všichni chtěj pryč.” Pokračoval Josef.

“No, tak příležitost by tu byla, to teda jo, ale kam jako?” Reagoval jsem aniž bych bral otázku vážně a hlavou mně při tom proběhla vzpomínka na dobu, kdy jsem jako třináctiletý kluk            s dvěma kamarády chtěl utéct za hranice a odjet do Afriky. Do dnes nevím jestli bychom to tenkrát udělali, kdyby jsme sehnali mikroskop pro naše “Výzkumy” a Chynin proti malárii. Tenkrát jsem ovšem měl důvod – nechtělo se mi chodit do školy.

“No já ‘sem slyšel, že Kanada je dobrá, taky Austrálie a samozřejmě Amerika.” Pokračoval zatím Josef.

“Počkej, počkej s tou Amerikou,” Skočil mu do řeči Honza, “Richard mi řikal, že Američani nikoho nechtěj.”

“A jéje, Honza a jeho přítel estébák Richard. Richard ví všecko, že jo.” Já na to.

“No hele, u státní policie je a určitě ví víc než my.” uznal Josef a mě začalo docházet, že to oba myslí vážně, pomalu ale jistě mě zatahujíc do nečeho o čem mně, ani ve snu, nenapadlo uvažovat.

“Ať Richard ví nebo neví. Otázka je jak se chcete dostat ven? To prostě pojedem někam na hranice Německa a přejdem? Kdo z nás umí německy? Jak se domluvíme?” Zajímalo mně.

“No, dělaj to tak lidi taky,” říká Honza, “ale lepší by bylo mít pasy, než aby nás z hranic vrátili. Já sem mluvil s Petrem, víš ten estébák co sem taky chodí a ten řiká, že za stovku nám vyřídí pas třeba do druhýho dne, ale musíme mít pozvání vod někoho z tý země kam jako jedem.”

“Petr, to je ten co řiká, aby sme si před nim dávali bacha, že když je službě tak je kurva a že je ve službě čtyřiadvacet hodin denně?” chtěl jsem si ověřit.

“Jo, ten.” Potvrdil Honza.

Jak je vidět Honza má samý dobrý známý, napadlo mne. Tak jak ale říkají: ‘Všechno špatný je vždy pro něco dobrý.’ Je Pravda, že takhle by jsme se před týdnem v hospodě určitě nebavili.

“No já mam příbuzný v Jugoslavii, ale moc si s nima nepíšu. Skusit to mužu…třeba by nás pozvali…tam vocuď je to kousek do Rakouska a to už je západ ne?” Uvažoval nahlas Josef. “Když to nevyjde, tak holt budem muset zkusit rovnou hranice.”

Zajímavé. Ani jeden z nás se nezmínil o rodině. Co řekne Honza matce? Josef je sice rozvedený, ale má dvě děti. A já? Rozhodně Věru s Vládinou do nějaké nejistoty nepotáhnu. Ono je to jedno. Stejně mně to všechno připomíná čim dál víc mých třináct let a Afriku. Napadlo mne, jestli se tohle všechno vlastně odehravá, nebo je to jen nějaký nesmyslný sen a Jestli je to sen, jestli je dobrý nebo špatný? Na okamžik jsem přestal vnímat co se děje kolem. Vlezla všem najednou na mozek touha po svobodě? Příležitost dostat se ven je tady, tak proč ji nevyužít? Argumentoval jsem sám se sebou. Každopádně se kdekoliv na západě budeme mít líp než tady, kde se musíme bát promluvit, kde komunisti z práva na práci udělali povinnost pracovat a kde jsme všichni zavření jako v kleci. Kdo je zvědavý na nějakou Jugoslavii, Bulharsko, Maďarsko nebo Východní Německo? My chcem vidět Ameriku. My chcem vidět ty nezaměstnaný jak si jezdí v okřídlených Chevroletech a Chrystlerech. Nejsme zvědavý na nějakou Škodovku nebo Trabanta. My chceme americký cigarety a coca colu. Že máme léky a nemocnice zadarmo? Ať nám pořádně zaplatí za naši práci a my si milerádi ty léky a nemocnice zaplatíme sami.

“Kolik si Honzo řikal, že chce ten estébák za ty pasy? Stovku?” Probral jsem se ze svých úvah.

“Jo, stovku.”

“Myslíš, že se mu dá věřit?”

“Ale jó, teď určitě, já se vsadim, že už tu legitimaci taky zahodil, dneska už na ty komunisty každej sere.” Ujišťoval mě Honza.

To je pravda. Nikdo sice neví co bude zítra, ale lidé tak jako tak dávají najevo, že komunistického režimu mají plné zuby.

“Kluci, měli by ‘sme se ještě ukázat na chvíli v práci né? Ty pasy rozjedem zejtra ráno.” Podotknul Josef.

To by jsme měli, vždyť tu trávíme víc času než v práci. Tedy někdy. Jindy se zase honíme jak psi celou šichtu a na pivo si s bídou zaskočíme na hodinku v poledne. Dopili jsme a šli.

…No, von tedy takovej zubař zadarmo taky neni k zahození, že jo. Pokračoval jsem ve svých uvahách. Jenže jakýpak zadarmo, když mu musim pod stolem napřed dát stovku, aby mi vůbec začal vopravovat zub a nakonec ho ješte vopravuje tak dlouho, že se mi začne vedle kazit další…

Brouka mi do hlavy každopádně nasadili. To jo…

Ten den už ředitel nikam jet nepotřeboval:

“Ládiku, jestli si budete brát auto na noc domu, tak se pro mně ráno zastavte.”

Auto jsem sice brát domů nechtěl, protože jsem pár piv už přeci jenom vypil, ale co by člověk neudělal pro dobrého ředitele podniku. Věře jsem se o našich plánech nezmínil. Vlastně, jaký pak plány?

***

PŘĺPRAVY NA CESTU DO NEZNÁMA

Následující dny proběhly ve znamení příprav na cestu, kterou jsem stále ještě nebral vážně. Ostatně mít cestovní pas je určitě dobrá věc, myslel jsem si. Co se vyřizování týče, náš nový “Přítel” estébák Petr nám zdělil, že pasy za stovku už padly, ale aby jsme žádosti podali normální cestou a chodili se každý den na ministerstvo ptát, že se bude snažit na nějaké známé přitlačit, ale že to stejně vyřizují rychle. Nezapoměl se nás   s úsměvem zeptat jestli víme kam by jsme asi jeli, kdyby se byl o našich plánech dozvěděl před týdnem. Stovka pro každého ušetřená. Josef poslal dopis strýci v Jugoslavii hned po naší první diskuzi ve sklípku. Dali jsme se vyfotografovat, zašli na Ministerstvo vnitra pro žádosti o cestovní pasy a v práci jsme oznámili, že jedem na dovolenou do Jugoslávie. Bylo neuvěřitelné jak i zaměstnavatel byl najednou na pomáhající straně. Všem bylo jasné o co jde. Všichni věděli, že Josef, Láďa a Honza jedou do Kanady a jen náš přítel z osobního oddělení Čepelka se nám celou věc snažil rozmluvit:

“Zbláznili ‘ste se? Dyť v tý Kanadě zmrznete” a začal prozpěvovat “Tam na severu v bílé Kanadě…”

Co jsme vlastně o Kanadě věděli? Absolutně nic. Jen snad to, že je tam hezká příroda a já jsem tušil, že se tam mluví Anglicky. Konec konců, Angličtina byla tak trochu jazyk mého dědečka, který v Americe vystudoval a mně se líbí…jen ji ještě umět. Osobně jsem přesvědčený, že když budu dělat v Kanadě metaře, budu se mít líp než tady jako ředitelův šofér. Kráct jako ve Védepce, kde platilo heslo KDO NEKRADE, OKRÁDÁ RODINU, určitě taky nebudu muset a nějaký ten byt, na který tady čekáme už pět let, určitě najdem taky. Jen mně nebylo jasné jak se vlastně do té Kanady dostanem.  To ale věděl Honza:

“V Rakousku zajdem na Kanadskou ambasádu, tam nás vemou jako emigranty a prostě přestěhujou do Kanady.” Vysvětlil.

Proč by nás Kanaďani měli přestěhovávat? Protože nás litují jak se tady máme špatně? Napadlo mně, ale nechal jsem si to pro sebe. Jak málo jsem tenkrát vědel o politice.

Asi za deset dní dostal Josef od strýce dopis, kterým nás všechny tři zve do Jugoslávie, kde je ochoten se o nás po dobu naši dovolené starat. Hned jsme dopis s žádostmi odnesli do Bartolomějské a zeptali se za jak dlouho můžeme očekávat pasy. Odpověď nebyla moc povzbudivá. Prý asi tak za tři týdny.

Od té chvíle se všecko točilo kolem našeho vycestováni. Tanky            v ulicích a ruští vojáci už nás ani nevzrušovali. Všem nám začínalo být jasné, že z republiky hned tak nezmizí a já jsem čím dál víc nabýval přesvědčení, že je nejvyšší čas odtud zmizet.

Takže pojedem do Jugoslávie, to je celkem jasné. Z Jugoslávie je to jen skok do Rakouska, k čemuž potřebujem vstupní výzum          o které budem žádat v Bělehradu. Dali jsme na Petra a chodili se ptát každý den jestli máme pasy. Presně třetí den jsme Honza a já drželi ve svých rukách pasy s výjezdní doložkou do Jugoslávie. Na neštěstí, Josefův pas tam nebyl a tak byla svolána velká schůze ve Sklípku, abychom se dohodli na příštím kroku. Všichni jsme tušili, že dveře na západ asi dlouho otevřené nezůstanou a čím déle budem čekat, tím menší bude šance se dostat ven. Honza a Já jsme chtěli čekat na Josefa, ale Josef nesouhlasil. V žádném případě nechtěl náš odjezd odkládat ani o hodinu.

“Můj pas tam určitě bude do několika dní a kromě toho já chci ještě prodat Aerovku. Peníze určitě budem potřebovat. Tak jako tak se nezdržujte v Jugoslávii, kdo ví kdy tam ty hranice zavřou taky. Snažte se dostat co nejdřív do Rakouska a tam se sejdem. Kdyby se jó něco podělalo, tak jste venku aspoň vy dva.”

Uznali jsme, že má pravdu a Jediné co zbývá vyřešit, je, jak se setkáme v Rakousku. Věděli jsme že hlavní město je Vídeň a že tam je Kanadská ambasáda, ale to bylo vše.

“Hele, Mirek Coufal přece byl v Rakousku na zájezdě, poďte se ho zeptat jestli ví vo ňákym populárnim místě, kde by ‘sme si mohli dát spicha.” Navrhl Josef.

Vzali jsme tedy Mirka na pivo, což se prokázalo jako dobrá investice.

“No já tam byl jen jednou…jako ve Vídni a vim, že všichni chtěli jít na Maria Hilfer Štrase, nebo tak nějak. Je to uprostřed města a je tam velkej obchoďák Heřmanský a tam všichni češi choděj nakupovat. Některý prodavači tam mluvěj česky.” Navrhoval Mirek.

“No nic jinýho stejně neznáme, tak to uděláme tam, ne?” prohlásil Honza a my s Josefem jsme souhlasili.

Tak jsme domluveni na KDE, teď ještě KDY.

“No, já myslim, že když vyrazíte zejtra…to je středa…” plánuje Josef, “v noci by ‘ste mohli bejt v Bělehradě. Ve čtvrtek vyřídit rakouský víza a nejpozdějc v pondělí ‘ste na cestě do Vídně.           V Jugoslávii vás nabetón každej rád sveze, hlavně nezapomeňte furt ukazovat ty československý vlajky.”

“Jak myslíš že je to daleko do Vídně?” Ptám se.

“No, já nevim přesně, ale aby ‘ste počítali tak celej den. Podle toho jaký budete mít štěstí na stopa.”

“V nejhoršim pudem na vlak.” povídá Honza.

“Jo, jestli na něj budeme mít.” Dodal jsem.

“No tak dobře. Tak jako tak by ‘ste tam měli bejt ve středu, to je za tejden a to já už určitě budu mít pas taky…máte někdo kalendář?” Ptá se Josef.

“Kalendář nemam, ale příští tejden ve středu bude patnáctýho.” Vypočítal Honza.

“Tak jo, tak mi pak dejde tejden a vod dvaadvacátýho choďte každej den, řekněme ve dvě vodpoledne, k tomu Heřmanskýmu. Jeden den se tam určitě vobjevim.”

A tím nás Josef donutil k okamžitému odjezdu. To znamená dneska zbalit těch pár nejnutnějších věcí a zítra vyrazit. Můj mozek v tu chvíli odmítl pracovat. Hlasy jsem slyšel, ale jako by se mne netýkaly. Nechtělo se mi věřit, že bych měl vůbec někam jet. Před čím vlastně utíkám? Existuje snad nebezpečí, že nás rusové začnou střílet? Nebo zavírat? Ani bych neřekl. Podle mého názoru, lidé zase hezky rychle sezbírají svoje stranické legitimace a všechno zapadne zpět do starých kolejí. Když se to vezme kolem a kolem, tak musím přiznat, že mě osobně se tady nic neděje. Kde je tedy jaký důvod     k opuštěni rodiny a práce kterou mám vlastně rád? Spousta lidí se chce podívat do světa. Už tak jezdili k moři do Bulharska a bůh ví kam ještě. Prostě chtějí cestovat. Já, na druhé straně, jsem byl jednou služebně na Slovensku, čemuž jsem se nemohl vyhnout a jednou se zájezdem ve východním Německu a k tomu mně přemluvili kamarádi. Vlastně jsem nikdy nestál o to někam jet.

Co se odehrálo v následujících dvaceti hodinách si ani moc nepamatuji. Nebo si to pamatovat nechci.

Honza oznámil matce, že jede do Kanady. Její reakce?

“Jen jeď Jeníčku, tady to stejně nestojí za nic.”

Já jsem doma prohlásil, že jedu do Kanady a když bude všechno vypadat dobře, “Přijedete za mnou.” Věre bylo jasné, že ji i svého syna, prostě opouštím a tím to končí. Je to zrada, kterou rozhodně nečekala. Josef neřekl nic.

Ráno jsem zašel za ředitelem, jestli by mně mohl půjčit šoféra     s autem, aby nás s  Honzu odvezl na nádraží.

“Ládiku já myslim, že tu ani nikoho momentálně nemám, ale vemte si svoje služební auto a nechte ho tam. Já tam pak pro to někoho pošlu. Jen tak mimochodem, bylo opravdu potěšení s vámi jezdit a mějte se tam v tý Kanadě hezky. Hodně štěstí.”

Potřásli jsme si poprvé za ta léta rukou, já poděkoval, rychle se otočil a zavřel za sebou dveře. To byl pan Fišer, můj šéf.

***

DO NEZNÁMA

Ve vlaku jsme toho s Honzou moc nenamluvili. Začal jsem si uvědomovat, že jsme vlastně ani nikdy žádní velcí kamarádi nebyli a že ty, na kterých mi nejvíc záleží nechávám tady. Pravda, byli jsme oba převálcováni událostmi minulých dnů, unaveni a oba jsme rozhodně měli  o čem premýšlet. Určitě i Honzu napadlo jestli vůbec ještě někdy uvidíme někoho z těch, koho tu necháváme a nakonec    i Josefa. Únava nás ale přeci jenom udolala a takřka celý zbytek cesty do Bělehradu jsme prospali. Problémy veškeré žádné. Jen na hranicích Maďarska jsme ještě naposled měli možnost vidět českého vojáka, který beze slova prolistoval naše pasy a když nám je podával zpátky, jen řekl:

“Kluci nezůstávejte tam.”

Usmáli jsme se na něj, podívali se na sebe a když odešel, Honza jen pronesl:

“Ty vole, my jsme za kopečkama.”

To bylo Maďarsko, které jsme opět prospali a propřemýšleli téměř beze slova. Napadlo mně proč vlastně všichni říkáme, že utíkáme z komunistického Československa NA ZÁPAD. Nikdo       z nás, ani doma nikdy neřekl, že utíká z KOMUNISMU (Nebo Socialismu,) do KAPITALISMU. Co se zkrývá za slovem kapitalismus? Samozřejmě, že nás to ve škole učili, ale mně utkvělo v hlavě jen jak mně učitel Habětín vyvolal abych popsal co je to KONJUKTURA a KRIZE. Jo to kdybych věděl. Myslel jsem si tenkrát. Vědouc, že něco říci musím, spustil jsem:

“No, zkrátka to je, když jako nastane ta konjuktůra…zkrátka to je doba konjuktůry…potom zase zkrátka…no zkrátka nastane to… zkrátka…”

Když mně Habětín nemohl déle poslouchat, konečně mne vysvobodil slovy:

“Zkrátka to Vladimíre nevíš, zkrátka jsi se neučil, zkrátka si sedni, zkrátka máš pětku.”

Jediné co mně v hlavě zůstalo, bylo to oblíbené komunistické rčení, že kapitalismus je VYKOŘISŤOVÁNĺ ČLOVĚKA ČLOVĔKEM, ale co tím chtěli říci jsem stejně nevěděl.

***

V NEZNÁMU

Z celé Jugoslávie jsme praktycky poznali jen pár ulic                   v Bělehradě. Dojem na nás udělala absolutní čistota ulic a celkový nádech “Západu” jak jsme si ho představovali. Spousta, po většině nových osobních aut, včetně západních značek, která v úzkých ulicích parkovala běžně na chodníkách, což pro nás byla novinka. Bylo pro nás těžké uvěřit, že Bělehrad je vlastně komunistické město. Rakouskou ambasádu jsme našli bez potíží a za poplatek nám ochotně Jugoslávci postávající před ambasádou, vybaveni patřičnými formuláři, pomohli vyplnit žádost o Rakouské vstupní výzum. Svědectví, že rozhodně nejsme první. Musím dodat, že v nás na první pohled nevzbuzovali moc důvěry, ale jak bylo záhy vidět, úředníkům na ambasádě jejich práce vyhovovala. Díky rychlému vyřízení formalit jsme v Bělehradě strávili pouze jednu noc a to na židlích jakési zahradní restaurace. O nějakém spánku mluvit nelze, ale ani to nám moc nevadilo. Pocit volnosti pomohl utlumit touhu po dobré posteli. Následující ráno jsme autobusem dojeli na okraj města a z konečné zastávky jsme vyrazili pěšky k dálnici, která vedla do Rakouska.

Aut směrem na západ jezdilo tolik, že jsme si nedovedli představit aby nám  některé nezastavilo, ale asi po hodině postávání  u krajnice nám začalo být jasné, že to všechno může dopadat trochu jinak než jsme si představovali.

“Láďo, já se na to vykašlu a du si támhle za příkop zdřímnout. Já bych spal až bych brečel.” Znělo to téměř jako beznaděj.

“Tak ‘di, až přídeš tak si zdřímnu já.”

Usedl jsem na zem, opřel záda o patník a nohou postrčil tašku               s přišpendlenou československou vlajkou blíž k silnici. Netrvalo dlouho a oči se mi začínaly zavírat. Takhle brzy to snad nevzdáme, pomyslel jsem si.

Nemám ani potuchy, jak dlouho jsem tak seděl a klímal, když béžový Fiat s německou poznávací značkou začal prudce zpomalovat. Zastavil na krajnici asi o třicet metrů dál.

Príma, to sem zvědavej jak se s nim budu domlouvat. Napadlo mě.

Vyskočil jsem a utíkal k autu. Naše tašky jsem nechal ležet doufajíc, že Honza je vzhůru a všechno vidí. V běhu mně došlo, že budu asi muset použít tu angličtinu, kterou neumím. První překvapení bylo, že řidič Fiatu nebyl ON, ale ONA, kdo otevřel dveře na pasažérově straně. Ještě lepší, říkám si v duchu, teď na víc abych byl ještě slušnej.

Vítajíc mně s úsměvem, byla žena za volantem mezi třicítkou a čtyřicítkou.  Ještě rozespalý jsem se zmohl na:

“HELOU” a pokusil se o úsměv.

“HÁJ” odpověděla a pokračovala v něčem co mi znělo jako perfektní angličtina. Nerozuměl jsem samozřejmě jedinému slovu.

“Wĺ ÁR TÚ.” Dostal jsem ze sebe, ukazujíc směrem, kde by měl být Honza, ale když jsem se tam podíval, zahlédl jsem jen jakéhosi jugoslávského cikána hrabajícího se z příkopu směrem k našim taškám, které popadl a s naprostým klidem kráčel směrem k autu. Honza v dohledu nebyl. Cikán rozhodně ani na dálku nepůsobil příliš důvěryhodným dojmem, ale bylo jasné, že tašky nehodlá ukrást. Snažil jsem se naši spasitelce, které úsměv na rtech jakoby zmrzl vysvětlit, že cikán není můj přítel s kterým cestuji:

“NOU, NOU FREND.” Vrtěl jsem hlavou. “FREND SLĺP” a ukazoval opět do místa, kde by se měl Honza nacházet. V tu chvíli již cikán položil tašky u auta na zem a se stejným klidem odcházel.

“It’s OK, don’t get excited I will give you a ride. Let’s get your friend.” Reagovala žena, již opět s úsměvem, vystupujíc z auta         z čehoš jsem jaksi vyrozuměl, že je asi všechno v pořádku a že hodlá jít se mnou hledat Honzu.

“Where’re you two headed?” Pokračovala za chůze v konverzaci.

“I DÚ NOT ANDRSTEND” Nerozuměl jsem.

“WÉR JÚ GOU?” Snažila se napodobit moji angličtinu, ptajíc se kam máme namířeno.

“VJENA, AUSTRIJA.” Odpovědel jsem zatím co jsme šplhali do malé stráňky nad příkopem, kde už jsme zahlédli, jako dřevo spícího Honzu. Po dvou nešetrných zatřeseních se probudil a bylo vidět, že nemá absolutně potuchy kde je a co se děje. Mně přitom všem napadlo, jak někdo může být tak blbý a vydat se na cestu do cizí země bez znalosti jakéhokoliv cizího jazyka. To je všechno z toho věčného odkládání. Od malička jsem se chtěl umět anglicky a jednou už mi matka dokonce zaplatila lekce, ale tenkrát jsem raději maloval a jakékoliv učení mě bylo absolutně odporné.

“MAJ NEJM IZ KRYSTÝN.” Snažila se opět navázat rozhovor podávajíc mi ruku a usmívajíc se zároveň na stále úplně zblblého Honzu.

“MAJ NEJM IS VLADIMĺR. MAJ FREND HON…JAN…DŽON, DŽON.” Vykoktal jsem, ukazujíc na Honzu.

Podali jsme si s Kristýnou ruce a vydali se zpět k jejímu autu. Co bych dal za to, abych od této chvíle už nemusel mluvit. Bohužel jsem to byl já a ne Honza, kdo pár těch anglických slov znal. Honza/John se okamžitě usadil na zadním sedadle s taškama vedle sebe a tak bylo jasné, že mi náleží přední sedadlo a s ním všechno co k tomu patří, včetně nějaké konverzace. Samozrejmě, že kdyby se tohle odehrálo doma, byl by Honza vedle ní a já na zadním sedadle.

“Actually, I am going to Vienna myself, you’re in luck.” Vychrlila ze sebe řadu neznámých slov Kristýna.

Pochopil jsem, že jede do Vídně. Dobrá věc byla, že jsem začal rozeznávat jednotlivá slova i když jsem neznal jejich význam. Otočil jsem se na Honzu:

“Hele Honzo, já mám někde v tašce anglickej slovnik. Najdi mi ho jó?”

“I don’t speak any Czech, but my husband does, he is Czech.” Pokračovala a já přikyvoval jako bych všemu rozumněl a “Překládal” jsem všechno Honzovi:

“Její manžel je čech.”

“To je fajn, zeptej se jí jak je to daleko do Vídně.”

“To já musim najít ve slovniku.” Povídám, při čemž jsem si vzpomněl na populární písničku z druhé světové války, kterou jsme jako kluci zpívali aniž bychom měli potuchy o čem vlastně je, ICE LONGVEY TU TIPERÉRY, ICE LONGVEY TUGOU. Než jsem stačil najít ve slovníku slovo DALEKO, Kristýna jako by nám četla myšlenky:

“It’s a long way to Vienna, we won’t be able to make it tonight.” Pochopil jsem, že tam dnes v noci nebudem. Ve slovníku jsem našel slovo ŘIDIČ a povídám:

“AJ DRAJVR.” A točil jsem rukama jako bych držel volant.

“You drive? That’s good. If you swap with me once a while, we could make it tonight. Yes?”

“JES.” Odpověděl jsem i když jsem jen tušil, že se ptá, jestli se chci střídat v řízení a TUNAJT mohlo jedině znamenat, že tam dorazíme v noci. Chtěl jsem to zdělit Honzovi, ale ten už opět spal. Oči se mi pomalu ale jistě také začínaly zavírat. Kristýna pochopila a nastalo ticho. Po chvíli už jsem ani zvuk motoru neslyšel. Když jsem opět oči otevřel bylo auto zaparkováno u benzinové pumpy      s restaurací. Kristýna byla venku a platila za benzin. Když viděla, že jsem vzhůru ukázala na restauraci. Honza byl taktéž na živu a tak jsme vystoupili a následovali ji do restaurace. Nějaké peníze jsme ještě měli a hlad se dostavoval také.

“Good sleep? [GUD SLĺP?]” ptala se Kristýna jak jsme se vyspali

“Yes.” Odpovědeli jsme oba najednou “Perfektní” angličtinou.

“Good, let’s have something to eat and it’ll be your turn.” Řekla ukazujíc na mně a když viděla v mých očích dva veliké otazníky, zatočila rukama jako s volantem, ukázala na mně: “You drive. [JŮ DRAJV.]”

“yes” odpověděl jsem.

V jídelním lístku jsme si s Honzou vybrali něco jako čevabčiči    s cenou která nám nedělala velké potíže.

“I live in Vienna, but I travel a lot all over Germany and Jugoslavia. I am a journalist, newspaper, you know?” Ukazujíc na noviny ležící na vedlejším stole. “I write.”

Já jsem genius. Pomyslel jsem si když jsem pochopil, že Kristýna je novinářka. Vstal jsem od jídla a utíkal do auta pro novinové výstřižky a fotografie popisující události v republice v průběhu okupace.

“Já věděl, že se to jednou může hodit.” Říkal jsem si nahlas.

“[FOR JŮ]” řekl jsem a dal jí celý štos.

Zdálo se, že měla opravdovou radost. Poděkovala a dodala:

“My husband will translate it for me.”

Samozřejmě, že jí to manžel přeloží a je to jediné čím jí můžem poděkovat za svezení a teď také jídlo, protože nechtěla aby jsme platili.

V autě usedla na pasažérovo místo a já za volant. Pár vteřin jsem jsem porovnával Fiata s Mosvičem, ale rozdíl nebyl veliký. Ruská Lada je vlastně Fiat a jediný rozdíl je v řazení. Fiat má řadicí páku na podlaze zatímco Moskvič pod volantem. Fiat má čtyřstupňovou převodovku a Moskvič třístupňovou. Nastartoval jsem a rozjel se     s mírným proklouznutím spojky konstatujíc, že spojka zabíra o něco výš než jsem zvyklý.

Několik přeřazení a jedno předjetí pomalejšího auta stačilo          k tomu aby Kristýna sklopila svoje opěradlo do pololeže, dala nohy na palubní desku a když jsem se na ní za pár minut podíval měla již zavřené oči. Ta ženská má ale vodvahu. Pomyslel jsem si. Venku se mezitím začalo stmívat a z toho jsem moc velkou radost neměl.      V noci moc rád nejezdím. Přesto, že jsem byl za volantem teprve asi půl hodiny, přál jsem si aby se Kristýna brzy probudila a pokračovala ona. Dálnice byla dvouproudová oběma směry a Fiat zněl dobře.

Napadlo mě, že jsme vlastně od teď nezaměstnaní a bůh ví kdy a kde zase budem dělat. Přepadl mě pocit stísněnosti a zároveň strach, že se mi nepodaří zablokovat určité myšlenky, kterými se nechci teď zabývat. Najednou jsem byl rád, že jsem za volantem a venku je tma. Musím se soustředit na jízdu. Auto není moje a mám dva pasažéry. Začal jsem take litovat Honzu. Teprve teď mě došlo, že určitě celou tu cestu nespí, ale pravděpodobně se topí v docela nepříjemných myšlenkách a je docela možné, že už teď lituje, že se vůbec na tuhle cestu vydal. Ani já jsem si v tu chvíli nebyl jistý jestli to byl dobrý  nápad. A tak pokračovala cesta do neznáma. Silnice už nebyla ani zdaleka rovná a začala mírně stoupat. Jsou před námi nějaké hory? Alpy, napadlo mě. Co nás asi čeká v Rakousku? Jak dlouho to bude trvat než se dostanem do Kanady? Jak se budem domlouvat tam, když už teď máme potíže? jak dlouho může trvat se naučit anglicky natolik aby to stačilo k sehnání práce? Takové otázky mně probíhaly hlavou a uvědomoval jsem si, že odpovědi jsme měli znát než jsme se vydali na cestu.

“How do you feel Vladimir?” vytrhlo mne z úvah. “Would you like me to drive again?” [DRAJV a Mĺ] byla klíčová slova. Samozřejmě, že jsem chtěl vypadnout od volantu a chvíli si zdřímnout. Zajel jsem na krajnici a zastavil. Oba najednou jsme vystoupili a téměr se srazili před kapotou. Znáte ten nepříjemný střet s někým, kdy se oba snažíte vyhnout na stejnou stranu?

“PARDÓN” omluvil jsem se. Kristýna reagovala jen upřímným zasmáním.

“Where are we? [WÉr Ár Wĺ?] (KDE JSME?)” zeptala se když usedla za volant.

Neměl jsem samozřejmě ani potuchy. Těch pár nápisů co jsem minul mě nic neříkalo. Pokrčil jsem jen rameny, neuvědomujíc si, že mně v přítmí kabiny snad ani nevidí. Jak se řekne “Nevím?” přemýšlel jsem.

“[AJ DÚ NOT NOU.]” Vzpomněl jsem si asi po dvou minutách a Kristýně to přišlo k smíchu. Měla docela hezký smích a já jsem si uvědomil, že vlastně ani nevím jak vypadá. Kdyby se mně někdo zeptal, jestli je hezká nebo ošklivá, nemohl bych odpovědět. Snažil jsem se v přítmí, osvětlenou jen přístrojovou deskou, rozeznat její profil, ale zbytečně. Co na tom záleží, řekl jsem si a zavřel oči.       V několika vteřinách už jsem nevěděl nic.

***

RAKOUSKO

Probudilo nás klepání na postraní okno. Venku stála Kristýna držíc v ruce její cestovní pas ukazovala, aby jsme jí následovali        s našimi cestovními doklady. Pochopili jsme, že jsme na hranicích Rakouska. V budově celní kontroly se odbylo vše velmi rychle a pro nás beze slova. Vlastně všecko vyřídila Kristýna, na nás se celníci ani pořádně nepodívali, ale zato já jsem měl dokonalou příležitost si prohlédnout Kristýnu. V džínách vypadala štíhla z hruba jako Věra, pomyslel jsem si. Vlasy tmavší a kratší než Věra. Nebyla žádná krasavice ale velmi příjemný průměr. Její úsměv musí definitivně    u každého vyhrát. Věk jsem nikdy nedovedl odhadnout. Jestli je mi někdo sympatický a líbí se mi, tak mně věk celkem nezajímá a tak jsem zůstal u svého prvního odhadu, mezi třiceti a čtyřiceti. Venku naznačila, že bude pokračovat v řízení, což jsem uvítal. Chvíli jsem ve světlech auta sledoval dálnici před námi, zatímco hlavou se mně honily různé představy o tom co nás v Rakousku čeká. Při vzpomínce na první noc v Jugoslávii jsem si nedovedl představit, že by to mohlo být lepší. Rozhodl jsem se nepředbíhat události a vzít všechno jak to příjde. Hodinu po hodině, Den po dni. Představy se pomalu změnily v jakýsi nesmyslný sen a pak už nic. Příští zastávka byla opět u benzinové pumpy. Kristýna se vracela k autu a já jsem se automaticky přesunul za volant, což zjevně uvítala a potvrdila jejím, už tradyčním úsměvem. Bylo krátce po půlnoci a já si přál abych se dokázal zeptat jak je to ješte daleko do Vídně. Přál jsem si abych vůbec byl schopný s Kristýnou konverzovat. Bylo mi jasné, že hlavní důvod proč nám zastavila bylo právě to, aby se měla s kým bavit a zkrátit si tak cestu. Vyjel jsem zpět na silnici a naše pohledy jako by se v přítmí na okamžik setkaly. Nemám ve zvyku se za jízdy otáčet na spolucestujícího, ani když se s ním bavím za bílého dne natož v noci, ale měl jsem pocit, že tentokrát si ona prohlíží mne. Když jsem se na ní otočil po druhé, dívala se upřeně na mně, kroutíc hlavou:

“Vladimir, stop the car! [STOP TH CÁr!] (ZASTAV AUTO!)”

Zajel jsem ke krajnici a rozsvítil vnitřní světlo. Smějíc se ukázala směrem kterým jsem jel a říká:

“Jugoslávia. You have to turn around.”

Pochopil jsem, že pumpa u které zastavila byla v protisměru, což mě Přišlo k smíchu ale trochu jsem se zastyděl.

“Já ‘sem si myslel, ty vole, že jedeš vobráceně.” Přidal se Honza, který byl kupodivu vzhůru.

“Sooory.” Omlouvám se, při čemž jsem si myslel, proč tedy ten blbec něco neřekl. Nestyděl jsem se proto, že jsem jel špatným směrem, ale proto, že jsem byl tak naivní myslíc si, že se na mně Kristýna dívala z jiného důvodu.

“It’s okay Vladimir, I know you were a sleep.” Zachraňovala situaci Kristýna, zatím co jsem se s autem otáčel. Nevěděl jsem co říká, ale znělo to docela chlácholivě.

***

KONEC CESTY NA ZÁPAD.

Silnice teď byla poměrně úzká, samá zatáčka a k tomu se přidala mlha. Kristýna převzala řízení vysvětlujíc, že tento úsek dobře zná. V pravou chvíli, myslel jsem si. Oči mně pálily a ruce začaly bolet. Zavřel jsem oči a v duchu začal sledovat “film” o našem odjezdu. Viděl jsem sebe a Honzu na Masarykově nádraží, jak se loučíme      s Prahou. Nikdo nám nepřišel ani zamávat. V zápětí jsem si uvědomil, jak to všechno bylo jednoduché. Žádný napínavý příběh Krále Šumavy, jen ten nepříjemě tísnivý pocit na prsou zůstával.

Nemohl jsem spát dlouho, když mně probudila světla pouličních lamp. Narovnal jsem opěradlo a podíval se na Kristýnu.

“Vienna” přikývla.

Ani Honza už nespal, když jsme projížděli městem. Osvětlené ulice značně připomínaly Prahu, jen aut tu jezdilo podstatně víc, přesto že byla noc a byly rozhodně hezčí než Škodovky. To už ale Kristýna zastavovala vůz v úzké ulici, která by se dala snadno zaměnit s kteroukoliv na Starém městě. Ukázala na činžovní dům přes ulici:

“Here it is, this is where I live.” A my jsme najednou nevěděli co dělat, jak poděkovat a co bude dál. Všichni jsme vystoupili a Honza začal tahat naše tašky ze zadního sedadla.

“[NOU, NOU.]” zarazila ho. “Help me with my things” a otevřela zavazadlový prostor. Popadli jsme tedy každý jeden kufr a Kristýna tašku  s kabelkou a kabátem. Odemkla domovni dveře a vedla nás k výtahu. Ve výtahu udělala něco, co by žádný člověk se zdravým rozumem, alespoň z těch co my známe, neudělal. Podala mi klíče od auta:

“You two sleep in my car.”

“No, no, Thank you” vrtěl jsem hlavou.

“Yes, yes.” Řekla s úsměvem člověka který nás zná od jakživa a zavřela mi klíče v dlani. Moje angličtina rozhodně nestačila k tomu, abych jí to rozmluvil a možná jsem ani moc nechtěl. Byla přeci jenom ještě noc a nedovedl jsem si představit co by jsme dělali. Co si myslel Honza jsem ani netušil. Ve třetím poschodí jsme jí položili zavazadla před dveře a ještě jednou ji poděkovali našim TSENKJU. Nečekali jsme ani až otevře dveře bytu a zmizeli jsme ve výtahu.

“Ty vole.” Bylo jediné na co se Honza zmohl.

“Člověče já už ‘sem si myslel, že si němej. Víš, že ‘sme spolu vlastně nepromluvili celou cestu z Jugoslávie? A že mě z tý blbý angličtiny bolí hlava?”

“Co blbneš, dyť ‘si řek asi tři slova za celou cestu a ty já znam taky.” Smál se Honza.

“No vlastně máš pravdu,” připustil jsem,“ ale ‘spomenout si na ně.”

“Fotr ty si genius.” Ironicky mne Honza pochválil.

“Ty, Honzo, víš co je ale horší?”

“Co?”

“No, tady se zase pro změnu mluví německy. Umíš něco?”

“To ví’že né.”

“No já umim DIE UNGE, to je myslim žába.”

“No, tak to nám určitě pomuže.”

Naše dobrá nálada byla zpátky. Alespoň na chvíli. Ani spát se nám už tolik nechtělo a to byla dobrá známka. Jsme vlastně machři, napadlo mně. Domluvili jsme se Jugoslávsky a teď Anglicky. Tu němčinu nějak zvládnem taky. Důležité je, že teď budeme mít chvíli čas na učení Angličtiny. Ještě že jsem tu učebnici vzal sebou. ENGLISH IS EASY. [INGLIŠ IZ ĺZY.] Vzpoměl jsem si na  první slova učebnice.

V autě jsme sklopili opěradla předních sedadel a zalehli.

“Dobrou noc.”

“Dobrou.”

Snad jsme ještě ani oči nezavřeli, Když Kristýna zaklepala na okno. Smála se, ale její smích tentokrát nebyl moc přesvědčivý:

“I can’t stay…” snažila se nám vysvětlit něco ve smyslu, že ji manžel nečekal tak brzo a že má návštěvu. Že prý to ale nevadí, že pojedem jinám.

Narovnali jsme opěradla a já se přestěhoval na zadní sedadlo. Rozjela se trochu “Sportovněji” než jsme byli zvyklí. Snažil jsem se říci, že je to asi naše vina, ale mávla jen rukou. Nikdy jsem si nepřál víc, abych uměl anglicky než v té chvíli. Tušil jsem co se asi odehrálo  u ní doma a bral jsem automaticky vinu na nás dva i když to pravděpodobně byla vina jejího manžela. Zkrátka to staré “Co oči nevidí, srdce neželí.” Třeba je to k něčemu  dobré, napadlo mě a snažil jsem se celou záležitost hodit za hlavu. Vypadalo to jako, že vyjíždíme ven z města. Úzká silnice a stromy po stranách bylo všecko co jsem ve tmě viděl. Celá jízda netrvala déle než nějakých patnáct minut. Odbočila na jakousi štěrkovou cestu a zastavila         u vysoké železné brány. Beze slova se natáhla do schránky v palubní desce, vytáhla obrovský železný klíč a vystoupila. Odemkla bránu a já jsem vystoupil, abych jí pomohl otevřít jednu stranu, což stačilo  k projetí autem. Počkal jsem až projede a bránu jsem zavřel. Znovu jsme se rozjeli a po pár metrech jsem ve světle reflektorů viděl zámek. Skutečný zámek jako v pohádce. Podíval jsem se na ni a po dlouhé době jsem opět rozeznal její pravý úsměv:

“Not mine. Remember, I am a journalist? This is a place our writers use for recreation.”

Pochopil jsem, že je to něco jako zámek na Dobříši, který take sloužil našim spisovatelům k rekreaci. Zřejmě sem mají novináři a spisovatelé přístup kdykoliv se jim zachce.

“We sleep here tonight.” Řekla a odemkla dveře. Žádné jiné auto jsem nikde neviděl a tak jsem usoudil, že jsme patrně jediní hosté. Vzali jsme naše tašky a následovali ji. V prvním poschodí v dlouhé chodbě byly jedny dveře vedle druhých. Otevřela jedny z nich a rozsvítila světlo:

“[Mĺ.]” Ukázala na sebe.

O tři místnosti dál nám ukázala kde budem spát my.

“Good night. [GUD NAJT.] (DOBROU NOC.)” Řekla a zmizela ve svém pokoji.

Naše místnost nebyla veliká, ale měla dvě postele, koupelnu, kuchyňský kout se sporákem a ledničkou. Postele vypadaly velmi vábivě.

“No co, dáme si dřímáka ne?” prohodil Honza.

“To teda jo. Bůhví kdy zase nějakou postel uvidíme.” Souhlasil jsem.

Nevím jestli jsem někdy v životě spal tak tvrdě. Žádné sny, jen naprosto klidný spánek. Probudilo mě vlastně ticho. Nezvyklé ticho. Honza stál u okna, už oblečený a když zjistil, že jsem vzhůru povídá:

“Hele vona někam jede.”

“No príma, asi se nás nemohla dočkat a nechtěla nás budit.”

“Co budem dělat?”

“Co by ‘sme dělali? Počkáme až přijede zpátky, ne?” Navrhl jsem.

“No asi jó, ‘dyť ani nevíme kde ‘sme.”

Začal jsem se oblékat zatím co Honza se hodlal vydat na výzkumy. Otevřel dveře a překvapený ze sebe vyrazil:

“Ty vole, poď se na něco podivat.”

Za dveřmi na zemi ležel košíček plný housek a láhev mléka. Kromě housek byla v košíčku obálka. Odnesli jsme všechno na stůl a Honza otevřel obálku, vytáhl krátký dopis a četl:

“Dear Vladimir and John.”

“No, tak čti dál.”

“Dál už to nepřečtu, musíš vyndat slovnik.”

“Ukaž.” Beru Honzovi dopis. Přeběhl jsem očima celou stránku doufajíc, že uvidím slova která znám. Pár jich tam bylo ale na smysl celého dopisu to nestačilo, takže slovník byl naše jediná záchrana. Jak se nám podařilo vyluštit, Kristýna v dopise říká, že jede do Salzburgu a že se vrátí v šest večer, aby jsme si odpočali. Podepsána LOVE KRISTINE.

Hm, LOVE. Pomyslel jsem si. Já jsem byl vždy přesvědčen, že LOVE znamená láska, jako “I love you. [AJ LAV JŮ] (MILUJI TĚ)” Ale tady to nedávalo smysl.

“No hele,” vytrhl mě Honza z myšlenek. “Jak je to daleko do města nevíme, jídlo máme, tak na ní počkáme ne?”

“No, asi jó. Co mužem zatim udělat je, zkusit jí napsat dopis a nějak jí za všechno poděkovat. Se slovníkem to dokážem.”

“Tak jo a napiš tam aby nás vzala zpátky do Vídně a vyhodila nás na tý Mariahilfer Strase aby ‘sme našli toho Heřmanskýho.” Navrhl Honza.

“Co ale budem dělat pak?”

“Já nevim, ale když zustanem tady tak nevyřídíme vubec nic a vona určitě na nás taky čas mít nebude. Musíme najít tu ambasádu a něco na spaní.” Prohlásil Honza s autoritou vedoucího.

Měl absolutní pravdu. Jinak se to udělat nedá. Tedy jinak by se to udělat dalo se znalostí angličtiny nebo němčiny. Kristýna už tak pro nás udělala moc a jak je vidět něco ji to asi bude ještě stát. ‘Páne, jak neni dobrý přijít domu neočekáván.’ Představoval jsem si její situaci.

Dopis jsme společnými silami sesmolili. Snažili jsme se vysvětlit, proč jsme z Československa utekli a co si od života v Kanadě slibujem, jak jsme jí vděčni za vše co pro nás udělala, jak nás mrzí, že k vůli nám má teď problémy, které by jinak neměla a Požádali jsme ji o poslední službu, odvoz do středu města. Ve skutečnosti pár slov, ale nám vzaly celé odpoledne. Chtěli jsme se také projít po zámku a podívat se ven, ale báli jsme se, že někoho potkáme a nebudeme umět vysvětlit kdo jsme a kde jsme se tam vzali. Jedna dobrá věc z toho vzešla. Neměli jsme čas se zabývat sami sebou. Rozhodli jsme se zůstat ještě jednu noc, tedy jestli nás nehodlá vyhodit hned jak se vrátí a začít z čerstva následujícího dne v ulicích Vídně. Špatné na našem plánu bylo, že byla neděle, což znamenalo, že nemůžem nic začít vyřizovat na úřadech. Na druhou stranu ale, budeme mít příležitost poznat trochu Vídeň.

Zbytek dne jsme strávili čekáním, až se vrátí Kristýna a mojí snahou nakouknout do učebnice angličtiny.

Kdy přesně Kristýna přijela jsme nevěděli, ale bylo půl devátý když zaklepala na dveře. Honza otevřel a vzal od ní mísu se salámy, bramborovým salátem, čerstvým chlebem a na zemi vedle ní ležely dvě velké láhve afrikoly. Vypadala jinak než jak jsme ji poznali. Upravené  vlasy, oblečená v krátké tmavé sukni a svetru ke krku ji udělalo ještě mladší. Tedy alespoň pro mne. Vždy jsem dával přednost sukni před kalhotami. Obličej, kromě rtěnky, zdobil její hezký úsměv. Musel jsem přiznat, že Kristýna je víc než jen průměr. Omluvila se, že přijela pozdě a usedla s námi ke stolu, kde jsem jí podal náš dopis, který okamžitě prečetla. Vím pozitivně, že se nám snažila rozmluvit náš odjezd a já jsem jen doufal, že si vše nevyloží jinak než to bylo míněno. Měl jsem pocit, že by byla ochotná se       o nás starat až do našeho odjezdu do Kanady. ‘Zatracená jazyková bariéra.’ Pomyslel jsem si.

Napsala nám svoje celé jméno, adresu ve Vídni a telefoní číslo, upozornila nás, že Vídni trávi asi polovinu času a druhou je buď               v Jugoslávii nebo Německu, kde žádnou trvalou adresu nemá. Ve světle a bez volantu v ruce byla domluva o něco snadnější. Obě ruce a papír s tužkou pomohly také. Dohodli jsme se tedy, že nás vezme do města, ukáže nám kde je Kanadská ambasáda a vyhodí                u Heřmanského. Řekla nám aby jsme ráno, až se vyspíme pro ni přišli do jejího pokoje. Popřáli jsme si dobré noci a já si oddychl, že skončila lekce angličtiny od které mně bolely rty i mozek.

“Honzo, kde myslíš, že zejtra skončíme?”

“Co já vim, asi někde pod mostem.”

“Měli by sme spočítat kolik vlastně máme peněz.” Napadlo mně.

Vysypali jsme všechno co jsme měli na stůl a oddělili Jugoslávské od Československých. Moc toho nebylo a nakonec jsme stejně došli k názoru, že vlastně nevíme kolik máme, protože peníze musíme vyměnit a co budem schopni za to pak koupit nám nebylo samozřejmě známo. Po chvilce ticha Honza vypustil do vzduchu ošemetnou otázku:

“Co myslíš, neudělali jsme blbost?”

“S čim jako?” Samozřejme jsem věděl co má na mysli.

“No s celou tou cestou.”

Už delší dobu mi bylo jasné, že já, kdo nikam jet nechtěl teď budu muset udržovat Honzu v přesvědčení jak dobrý nápad to byl. Ještě jsem to mohl hodit na Josefa, ale to jsem taky nedokázal a tak jsem začal situaci opatrně rozebírat:

“Já myslim, že ‘sme vypadli v pravou dobu. Za prvé ‘sme poznali, že s komunistama nikdo v nejbližší době nehne a že maj za sebou celou ruskou armádu. Teď na víc se muže stát, že pudou po všech kdo proti nim v posledních dnech mluvili a mužou jim v tom pomoct ty, který nám pomáhali utýct. To znamená, že kdyby sme tam zustali tak sme taky mohli skončit někde na Borech. Za druhý je celkem jasný, že když se dostanem do Kanady tak se furt budeme mít líp než tam. Smutná pravda je, že už nikdy nebudem mít takovou práci jako tam.”

“Asi máš pravdu. Hlavně aby ‘sme se tam dostali.” Souhlasil Honza.

“No a co? když tak zustanem tady. Tam se už vrátit nemužem, to je jasný ne?”

“No jasně. Teď si užijem ještě pořádný postele a zejtra uvidíme. Dobrou noc.”

“Dobrou.”

***

NA ULICI

Před obchodním domem Heřmanský jsme se s Kristýnou definitivně rozloučili. Poslední stisk ruky, poslední úsměv, poslední zvláštní pocit.

“Já myslim, že se nás stejně už ráda zbavila.” Jako by mně Honza četl myšlenky.

“Ale to víš že jo.”

Chvíli jsme postávali před obchodním domem a snažili si celou ulici vrýt do paměti. Byl to docela tisnívý pocit, když jsem si uvědomil jak tam stojíme jako dvě malé děti, kterým se ztratila maminka, nevědouc co dělat, tváříc se jeden před druhým jako, že se vše odehrává přesně podle plánu.

“Co budem dělat?” Začal Honza.

“Asi by ‘sme měli najít nějakej most a zabydlet se.” Pokusil jsem se o vtip, který moc k smíchu nebyl.

“Hele, vy ‘ste češi viď?” Zastavil se kolemjdoucí, asi dvacetiletý kluk.

“No.” Odpověděl jsem.

“Kam jedete?”

“Chceme do Kanady, ale ještě ‘sme nebyli na ambasádě, my ‘sme teprve přijeli do Vídně a co Ty?” Rozjel se Honza.

“Já jedu do Austrálie. Jestli mi to všechno vyříděj, tak bych měl jet příští tejden. Chtěl sem původně do Afriky, ale to prej musíš bejt rasista, aby tě vzali.”

Afrika, vzpoměl jsem si a musel se v duchu zasmát.

“Neblbni To je fakt?” Nevěřil Honza.

“No, já to slyšel, ale ptát sem se tam nešel. Austrálie bere stejně rychlejc. Já mluvil s ňákejma lidma, ty si vyřizujou Ameriku a už ‘sou tady dva měsíce, a furt ještě nic nevědí. Já sem tady čtrnáct dní. Vo Kanadě teda nic nevim, ale tam je stejně zima.”

“Ty tady někde bydlíš?” Zeptal jsem se.

“No, mě vzal jeden čížek na byt. Ten tady žije už dlouho, ale napřed ‘sem byl pár dní v lágru u řeky.”

“Jo? Kde je ten lágr?”

“To je tady kousek. Támhle za tim parkem přejdeš most a je to na levý straně hned za mostem. Je to jako ňáká sportovní hala.”

“V tom lágru vemou každýho?”

“No, ale musíš napřed požádat vo azil.”

“A jak ‘si vo něj žádal?” Ptám se.

“To zajdeš jen na fízlovnu a vypíšeš takovej papír a voni ti daj takovou jako legitimaci. A hele, zajděte napřed na Charitu, voni vám daj peníze. Poďte, já vám ukážu kde to je, to je kousek.”

Bylo vidět, že kluk už je dostatečně obeznámen se situací a zároveň vnesl trochu lepší nálady a naděje do našeho dost beznadějně se utvářejícího dne. Doufal jsem, že Honza sleduje celou cestu, protože já jsem známý tím, že když někoho poslouchám, nebo s někým jedu v autě jako pasažér, nevnímám okolí. Před Charitou jsme mu poděkovali, popřáli jsme si navzájem hodně štěstí a rozešli se. Charita nám dala peníze bez jakéhokoliv vyptáváni, jen na podpis a předložení českých pasů. Údajně na jídlo a městskou dopravu při cestování na ambasádu. Jeden česky mluvící úředník nám zdělil, že dostanem další peníze po předložení dokumentů                   z ambasády, která prý určitě bude žádat očkování, lékařskou prohlídku a zdravotní průkaz. O noclehu nepadla ani zmínka, ale tábor pro uprchlíky o kterém se zmínil čech, kterého jsme potkali    u Heřmanského nám zněl rozhodně lépe než spaní pod mostem.

V malém obchodě s jídlem jsme prodavači ukázali co chcem a na prstech kolik a šli jsme do parku sníst každý jeden kabanos a dvě housky.

“Honzo, já myslim,že to nevypadá tak špatně. V tom lágru to nějak přežijem a zejtra zajdem na ambasádu, aby ‘sme věděli co a jak. Uvidíme co na nás budou chtít a pozejtří už pudem čekat na Josefa ne?”

“No jo, to už je pozejtří, viď. Myslíš, že přijede?”

“Určitě. Já myslim, že pas dostal hned příští den po nás, akorát že se bude snažit prodat ten auťák, ale trčet tam dlouho určitě nebude chtít.”

“Myslíš, že pojede k tomu strejci?”

“Myslim, že jó a že se tam tak den dva zdrží. Pak to nejspíš ve’me vlakem rovnou sem. Jestli teda prodá to auto.”

“Poď pu’dem si dát něco k pití.” Zvedl se Honza a já ho následoval. “Ve’mem to směrem k tý řece a budem koukat po policajtech a když uvidíme hospodu tak by ‘sme mohli zajít na pivo, co ty na to?” Navrhoval.

Policejní stanici jsme našli dřív než hospodu, což bylo asi dobře. Ku podivu se ukázalo, že Honza přeci jen nějaké to německé slovo znal, nebo dokázal zkomolit česká slova na tolik, že zněla jako němčina:

“Politiše azil bite?” zeptal se.

“Ja” byla odpověď a už nás úředník vedl do jedné z kanceláří, kde byl další uředník. Něco mu řekl a ten na nás spustil docela srozumitelnou češtinou. Zeptal se odkud jsme a jak dlouho už jsme ve Vídni, přičemž vytáhl ze stolu nějaké formuláře a požádal nás     o pasy. Prakticky opsal akorát naše jména a data narození. Dále ho zajímalo kde spíme. Odpověděli jsme, že zatím nikde, ale že chceme jít do toho tábora za řekou. Řekl nám, že si myslí, že nás tam nevezmou, protože tam prý končí a stěhují všechny do Triskirchenu, ale dnes aby jsme to ještě zkusili. Dal nám jakési kartičky které měly sloužit co by potvrzení, že jsme ve Vídni legálně. Když jsme se zeptali kde je Triskirchen, dal nám mapu Vídně na které nám ukázal autobusové nádraží odkud se tam dostanem. Honza se ještě nakonec zeptal kde je nejbližší hospoda. Zasmál se a řekl, že téměř na každém rohu. Poděkovali jsme a vydali se na další cestu. Těsili jsme se, až se v táboře zbavíme tašek. Na příštím rohu skutečně hospoda byla a my jsme si konečně dali první rakouské pivo. Každý jenom jedno. Usoudili jsme, že bude lepší, když se napřed zabydlíme. Konec konců, když už jsme to tak dlouho vydrželi bez piva a nic se nám nestalo, tak to ještě jeden den taky vydržíme. Most už jsme viděli z dálky a překvapil nás svojí velikostí a délkou. Byla to skutečně pěkná procházka, zvlášť pro nás dva, kteří jsme byli zvyklí i do sklípku si brát služební auto ačkoliv to bylo jen přes ulici od naší práce. Nohy nás začaly bolet ještě jsme nebyli ani v polovině mostu.

“Člověče, to bude zase pěkná dálka zpátky na tu ambasádu.” Usoudil Honza.

“To teda jo, ale nebudeme mít a’spoň ty tašky. Taky už si mužem dát po cestě pivo, to už bude veselejší. Ty, Honzo, jak se tedy německy řekne JEDNO?”

“AJN je jedna, CVAJ sou dvě, DRAJ sou tři.”

“Co DĚKUJU a PROSIM?”

“DANKE je děkuju a BITE je prosim.”

“AJN, CVAJ, DRAJ, DANKE, BITE.” Opakoval jsem si několikrát za sebou nahlas.

“Co ještě umíš?”

“No, tak to je tak asi všecko.” Zasmál se Honza. “Taky ještě BRATVURST, to je ten párek a BROT je chleba. Jo a ŠNYCL je myslim řízek.”

“No, ty ‘seš dobrej člověče, to znáš z němčiny víc než já              z angličtiny.”

“Jen na mně nechtěj abych něco vyřizoval.” Branil se Honza.

Za mostem jsme odbočili do leva, kde už jsme viděli Halu o které byla řeč. Velké skleněné dveře byly otevřeny a uvnitř nás vítala spousta stolů u kterých seděli uředníci se štosy papírů před sebou. Lidí tu moc nebylo. Jeden z úředníků nám česky oznámil to co jsme už věděli, že se tábor zavírá, že nás už nemohou přijmout. Samozřejmě nám řekl o Triskirchenu. Poděkovali jsme a byli jsme zpátky na ulici.

“Jo člověče to je horší, já myslel, že nás tam nechaj a’spoň dneska vyspat. Co teď?” Začal Honza.

“No, je to průšvih. Co nám teda zbejvá? Buď ten Triskirchen, nebo tenhle most. Víš co? Pojď projdem to nábřeží a vokouknem to. Možná, že bysme a’spoň mohli někde skovat ty tašky a budem vidět, co?” Navrhl jsem.

“To mužem.” Souhlasil Honza.

Prošli jsme pod mostem na travnaté nábřeží, které trochu připomínalo Císařskou louku a co jsme viděli nás docela překvapilo. Byl to vlastně jakýsi přístav pro nákladní lodě. Žádné budovy, kromě jedné malé stavby o kousek dál, což bylo další a v tu chvíli docela příjemné, překvapení. Hospoda.

“Hele, První Pomoc.” Ukazoval Honza na hospodu. “Tam pak mužem zajít ne?”

“ To víš že jo. S’mi připomněl toho bernardýna.”

“Jakýho bernardýna?”

“No jak ty dva chlapi byli zavalený sněhem a vyhrabali se a vidí bernardýna s tim soudkem rumu na krku a ten jeden povídá: HELE NEJLEPŠĺ PŘĺTEL ČLOVĚKA a ten druhej na to: NO A NESE HO PES.”

Zkrátka nálada byla podstatně lepší než na začátku našeho prvního dne na ulici.

“Teď ‘sme vlastně bezdomovci viď?”

“No, to jo.” Přitakal Honza.

Za přístavem kolem vody bylo plno stromů, křovin a keřů. Místo jako dělané na uschování tašek, případně i na přespání.

“Hele Honzo, v tašce mám nůž a když nařežeme pár větví tak     v tom jednom keři mužem krásně bydlet.”

“Myslíš?”

“No jasně. Potřebujem se dostat co nejvíc dovnitř a celý to zakrejt. Nechat jen malou díru, kterou tam polezem. A kdyby ‘sme našli nějaký seno, tak to mužem zevnitř pěkně utěsnit a vystlat. Na přespaní to bude stačit. Teda když nebude pršet.” Plánoval jsem.

“Kdyby pršelo, tak to zas neni tak daleko pod most.” Souhlasil Honza.

“Ještě tak mít spacáky viď?”

“No, pak už by nám jen chyběl stan a ňáký kamínka, vařič a konzervy a na to všechno auťák s karavánem. Ale co, zkusíme to. Zejtra uvidíme na ambasádě co bude dál.”

A tak jsme začali stavět svoji chýši. Vybrali jsme malou košatou vrbu, která už sama o sobě tvořila jistý přístřešek, uřezal jsem pár spodních větví okolních smrků a vpletl je ze vnitřní strany do vrbových větví, tak aby nebyly příliš vidět. Celé místo bylo poměrně kryté ostatními stromy a z dálky si toho nikdo nevšimne. Rozhodli jsme se, že tašky schováme o kus dál. Za necelé dvě hodiny bylo sídlo postaveno. Honzovi se moc nelíbilo, že dovnitř musíme lézt po čtyřech, ale uznal, že se vnitřek snadněji vyhřeje. Ještě budem potřebovat trochu toho sena, ale napřed byl čas se jít podívat do hospody.

Hospoda nebyla veliká. Prakticky jedna místnost s asi deseti stoly pro ctyři a za ní kuchyň. Jak jsme hned na stolech viděli, měli i teplá jídla. Hostů tam v tu chvíli bylo asi deset a jedna žena kolem padesátky obsluhovala. Přinesla nám jídelní lístek a asi se nás ptala co si dáme. Nevím jestli jí Honza rozuměl ale objednal CVAJ BĺR a když odešla nakoukli jsme do jídelního lístku. Já jsem po Honzově lekci němčiny poznal BRATVURST s něčim a byl jsem ochoten to vyzkoušet. Honza souhlasil:

“Po dlouhý době zase teplý jídlo viď?”

“No, je to milý. Doma sem si furt v hospodách dával vepřovou, tak teď mužu chvíli jíst tohle.”

Tak jsme si objednali CVAJ BRATVURST. To něco k tomu byly šťouchané brambory a zelí. Komplet a přepychová večeře. Klobása byla opravdu vynikající a pivo se k ní náramně hodilo. Najednou nám zase bylo docela příjemně a na to jak se nám bude spát v naší chýši jsme ani nepomysleli.

“Máš ňáký zrcátko?”  Ptá se Honza.

“To teda nemam. Na co potřebuješ zrcátko?”

“No, zejtra dem na tu ambasádu, tak by ‘sme se měli a’spoň umejt, voholit a vzít si ňákou čistou košili ne?” Navrhoval.

“To jo, tak to teda budem muset voholit jeden druhýho.”

“To by taky šlo.”

“Taky sem si myslel, jestli tady budem muset spát dýl, tak by sme se mohli kouknout po nějakých levných dekách, kdyby byla větší zima.” Říkám.

“Na to už sem taky myslel. Podiváme se co stojej.”

Za naše a Jugoslávské peníze jsme v bance něco dostali, ale stále jsme ještě nevěděli co se za to dá koupit.

“No, ale teď si dáme ještě pivo né?”

“Ale jó.” Souhlasil samozřejmě Honza.

“A hele, číšci.” Ozvalo se nám za zády.

U stolu za námi seděli dva chlapíci kolem třicítky a popíjeli pivo. Ani nevím jestli už tam byli když jsme přišli.

“Vy ‘ste oba češi?” Zeptal se Honza.

“Jó, oba.”

“Jak dlouho ‘ste tady?”

“No, tak my ‘sme přijeli dneska, tady po vodě, my ‘sme tady vlastně služebně.”

“Jo vy jezdíte na lodi?”

“Nó, my sem jezdíme každou chvíli, sem a do Hamburku, někdy taky do Holandska. Šífáci víš? A co vy? Vy ‘ste utekli?”

“Jo, chceme to zkusit s Kanadou, ale ‘dem na ambasádu až zejtra takže nic zatim nevíme. Do Vídně sme přijeli včera a spali ‘sme      u jedný ženský někde za Vídní. Tady v lágru nás už nevzali, tak sme zatim pod mostem.” Vysvětloval jsem.

“Pod mostem? Co blbnete. Hele, dneska mužete spát u nás na lodi. Jedna kabina je tam pořád volná. Bohužel zejtra už zas vodjíždíme.”

“No hele, já sem Láďa a tohle je Honza a dík za pozvání.”

“Já sem Mirek a tohle je můj parťák Vašek.” Všichni jsme si podali ruku, já s Honzou jsme přisedli k námořníkům a dali si další pivo.

Povídalo se až do zavření. Venku už dávno byla tma. Kluci to      s našim spaním mysleli vážně a tak jsme museli přiznat, že štěstí je přeci jenom na naší straně. Škoda, že tu nebudou zakotveni trochu déle. Přesto, že jsme v podstatě nic celý den nedělali, cítili jsme se unavení a postele v kabině na lodi byly docela pohodlné. Netrvalo dlouho a za slyšitelného šplouchání vody na bok lodi jsme usnuli jako dřeva.

Probuzení následujícího rána moc příjemné nebylo. Loď se pohybovala a byl slyšet zvuk motoru. Vyskočili jsme s Honzou téměř najednou, pravděpodobně se stejným pocitem strachu, že se loď vydala na cestu. Poplach byl ale falešný. Nic se nedělo. Z okna kabiny jsme viděli několik námořníků utahovat lana, která patrně držela loď připoutanou k nábřeží, ale pro jistotu jsme se šli zeptat kolik máme času než budou odjíždět.

“Žádný strachy, dřív jak za hodinu se odtud nehnem.” Byla odpověď. To bylo pár minut po sedmé.

“To je dobrý, to máme čas se vopláchnout a voholit.” Konstatoval Honza.

“Dovedeš si představit, že by ‘sme se bejvali probudili zpátky               v Česku?”

“To bylo první co mě napadlo když se to hejbalo. To by teda byl průser.” Potvrdil Honza naše stejné obavy.

“Tak co, jak ‘ste se vyspali na hausbotu?” Dal se s námi na palubě do řeči Vašek.

“Bylo to vynikající, dík. Hele, můžem se tady ještě umejt a voholit?” Zeptal se Honza.

“To víš že jó, můžete si dát i sprchu. Jo, a kdyby ‘sme tu              s Mirkem nebyli až budete vodcházet, tak hodně štěstí s tou Kanadou. Tak zatim čau.”

To bylo naposled co jsme naše dobré námořníky viděli.

***

PŘĺPRAVY NA KANADU

Tašky nám přes noc nikdo neukradl, tak jsme se upravili jak nejlépe jsme mohli a vyrazili přes most do města. Před ambasádou už postávalo několik lidí a jak jsme brzy zjistili, většina z nich byli Češi. Ukázalo se, že by dávali přednost Americe, ale protože vyřizování vstupu do Spojených států trvá až tři měsíce, rozhodli se pro Kanadu. Pochopitelně jsme se ptali co vlastně Kanada k přijetí vyžaduje.

“Celkem je to jednoduchý.” Řekli nám mladí manželé. “Vyplníš dotazník, to je všecko v češtině a napíšeš krátce proč ‘si opustil republiku a proč chceš do Kanady. Taky je tam jestli ‘si byl někdy trestanej a jestli si trpěl nějakejma nemocema. Tady buďte vopatrný, protože vás pošlou na lékařskou prohlídku. Jinak ‘sou tam celkem dobrý. Když se vás budou ptát jestli ‘ste chtěli původně do Ameriky, tak je asi lepší říct že ne.”

Dveře se otevřely a všichni jsme vpluli dovnitř. Místnost, která připomínala čekárnu u lékaře se hned zaplnila a nastalo absolutní ticho. Úřednice nám rozdala formuláře, které jsme měli okamžitě vyplnit. Do dvou kanceláří nás brali po jednom a neuplynula ani hodina když přišla řada na mně.

Docela sympatický chlapík mě přivítal česky a nabídl židli. Nahlédnul do formuláře a oslovil mně křestním jménem:

“Proč jsi opustil Československo Vladimíre?” Začal otázkou na kterou už jsem v dotazníku odpověděl. Otázka se mi zdála stupidní. Co se v republice děje přeci každý ví, ne? Je se snad čemu divit, že lidé chtějí pryč?

“Toužil jsem už dávno opustit republiku v které vládnou komunisté.” Opakoval jsem. “Chci poznat pravou svobodu. Chci žít v zemi kde se nemusím bát vyslovit svůj názor.”

Usmál se ten člověk, nebo se mi to jen zdálo? Kolik takových odpovědí už asi slyšel? Konec konců blbá otázka, blbá odpověď, pomyslel jsem si.

“Tady uvádíš, že jsi ženatý a máš syna, to znamená, že jsi zároveň opustil svoji rodinu, ne?” Pokračoval úředník.

“To né, já jsem jen nechtěl aby moje žena a syn procházeli tím čím procházím já. Chtěl bych odjet do Kanady, najít práci a bydlení a pak by rodina přijela za mnou až se budu schopen o ně postarat.”

“Hm, to je sice hezký, ale my na tobě budem chtít podepsat tohle prohlášení…” Položil přede mně listinu, “…v kterém slibuješ, že nebudeš nic podnikat proti rozhodnutí kanadských uřadů v případě, že české úřady nebudou chtít tvoji rodinu pustit, nebo v případě, že tvoje manželka nebo syn neprojdou lékařskými prohlídkami požadovanými našimi úřady.”

Na chvíli se ve mně všechno zastavilo. Ani vydechnout jsem nemohl. Něco takového jsem nečekal. Nedovedl jsem si představit co bych dělal, kdyby se to skutečně stalo.

“Souhlasíš s tím Vladimíre?”

Jak je vidět na vybranou moc nemám. Domů se vrátit nemohu, protože v Rakousku jsem, pro České úřady, vlastně ilegálně a tak jsem zůstal u prvního rozhodnutí, vzít hezky jeden den po druhém, jak to přijde. Nikde ještě není ani psáno, že mě Kanada vezme.

“Souhlasím.” Řekl jsem a listinu podepsal.

Úředník mně vysvětlil vše kolem požadovaných lékařských prohlídek, včetně očkování a rentgenu s tím, že až všechno budu mít vyřízeno, mám to přinést zpět na ambasádu. Všichni jsme dostali obálku plnou prospektů a brožůr o kanadě, seznam požadovaných vyšetření od lékaře a tím skončila naše první návštěva kanadské ambasády. Honza byl venku dřív než já, vybavujíc se s dalšími Čechy. Rozhodli jsme se zajít zpět na charitu pro peníze na lékařské prohlídky a hned si všechno odbýt dokud jsme tady. Zároveň budem znát celý postup vyřizování a o to, to bude snadnější pro Josefa.  Všechno jsme dokázali vyřídit za dopoledne i s odnesením všeho zpět na ambasádu, kde nám bylo zděleno, že celý proces trvá tak tři týdny, ale abychom se tam zastavili už za deset dní.

V hlavě se mi zatím rodily nové úvahy a představy. Stále jsem se vracel k otázce co bych dělal, kdyby se Věra s Vládinou opravdu nedostali ven. Bylo mi jasné, že české úřady dlouho pomáhat lidem k útěku z republiky nebudou, na hranicích spadnou závory a občané Československé socialistické republiky budou opět hezky pod zámkem. Možná, že to je to, co jsem měl na mysli, když jsem na ambasádě mluvil o SVOBODĚ po které toužím, ale zároveň jsem si uvědomil, že už před dvěma roky, dva z mých kamarádů ze školy byli legálně za prácí ve Švédsku, kde ztrávili šest měsíců. Samozřejmě, do socialistických států vyjet nikdy nebyl problém. Snažil jsem se najít nějaký dobrý příklad NESVOBODY ale to už Honza přišel s plánem pro zbytek dne:

“Co řikáš, dáme si někde u stánku párek a projdem se po městě. Mužem se taky podivat po těch dekách a pak pudem zpátky na nábřeží sehnat nějaký to seno.”

“Dobrej nápad. Pak zajdem do tý naší hospody na véču a pivo a naplánujem co budem dělat zejtra. To musíme už jít                          k Heřmanskýmu čekat na Josefa.”

U stánku jsme si dali párek s hořčicí a pivem. Naše špekáčky to nebyly, ale špatné rozhodně take ne a protoze přímo před stánkem na chodníku byly stolky a židle, tak jsme poseděli.

“Hele, já sem myslel, že by ‘sme k tomu Heřmanskýmu nemuseli chodit voba. Jeden z nás muže třeba čekat v hospodě na nábřeží nebo dělat na tý chýši a když Josef první den nepřijede, tak se další den vystřídat. Co ty na to?” Navrhnul jsem.

“Proč ne? Von je to přeci jenom kus cesty tak proč by sme měli chodit voba, že jo?”

“Kdo teda pude první?”

“Mně je to jedno. Třeba já. Ty se vyznáš v těch chýších, tak mužeš pokračovat, nebo sedět v hospodě.”

“Tak ‘di první. Já posedim v hospodě a proštuduju všechno vo ty Kanadě a pak když tak budu chvíli dělat na chýši. Taky chci začít trochu s angličtinou.”

Dojedli jsme a vydali se zpět směrem k našemu prozatímnímu domovu. Po cestě se nám podařilo levně koupit dvě deky, tak by to  v noci nemuselo být špatné.

Na nábřeží jsme skutečně našli pár kupek sena, z každé jsme trochu ubrali, vystlali zem v chýši a utěsnili ty největší otvory. Nevěděli jsme odkud převážně fouká vítr a jestli nemáme vchod přímo proti němu, ale to nakonec poznáme až začne foukat.

Nejlepší ubytovna to zrovna nebyla, ale před nejhorším počasím by nás to trochu uchránit mělo.

“To stačí Láďo, co řikáš? Dem na pivo ne?”

“Ale jo, to by mělo bejt dobrý. Ty deky rozhodně bodnou.”

“Teď bodne nejvíc pivo.” Usoudil Honza.

V hospodě bylo opět jen pár, pravděpodobně stálých hostů. Smíchovský sklípek to rozhodně nebyl, ale obsluha byla o to lepší. Servírka už věděla, že německy nemluvíme, kromě toho BITE a DANKE, tak se ani nesnažila na nás mluvit. Jen nám dala jídelní lístky.

“Tak my teď Láďo vlastně máme nejmíň deset dní, než se něco dovíme viď?”

“Nó … já doufam, že vystačíme nějak s penězma … Já nevim jestli by nám ještě na tý charitě něco dali, von teda Josef určitě nějaký peníze mít bude, zvlášt jestli prodal to auto.”

“No hele, když né, tak se holt budem muset podivat na pár dní po nějaký práci.” Přišel s návrhem Honza.

“Máš potuchy jak se po ní podíváme s naší němčinou?”

“To nemam, ale mohli by sme zajít na ambasádu. Jak je vidět tam nějaký češi ‘sou pořád, možná, že by někdo něco věděl.”

“To je pravda.” Souhlasil jsem a musel jsem uznat, že Honza má přeci jenom někdy dobré nápady.

“Teď mi řekni jedno, co by sme dělali, kdyby nás Kanada nevzala? Možná, že sme měli rovnou rozjet ještě něco jinýho.” Pokračoval Honza.

“Člověče já nevim. To by ‘sme museli všecko platit dvakrát a pak, kam ještě jinám kromě Ameriky by sme mohli jet? Ta Austrálie mně zrovna moc neláká, na klokany zvědavej taky nejsem, v Africe je horko tak nevim.”

“Já nevim, co zustat tady v Rakousku?”

“No asi by nám nic jinýho nezbejvalo, ale mně se nelíbí, že je to tak blízko Československa a pak taky nemam moc rád němčinu.” Vyslovil jsem svůj názor.

“Ale jó, necháme to tak jak to je a uvidíme.”

Servírka nám přinesla bez říkání další pivo a jako mimochodem řekla:

“BRATWURST?” Asi usoudila, že je na čase aby jsme taky konzumovali jídlo. Oba jsme se na ni usmáli a Honza dodal:

“JA, BITE.”

“Hele Honzo, víš co by ‘sme ještě měli udělat?”

“Co?”

“Než bude úplná tma, měli by sme nazbírat trochu chrastí a udělat malý vohniště, kdyby byla v noci zima tak si zapálit voheň.” Přišel jsem se skvělým nápadem.

“Co blbneš, uvidí to někdo z mostu a za chvíli tu ‘sou policajti.”

“To máš pravdu.” Musel jsem uznat.

A tak jsme popili, pojedli a vypadli. Další den na cestě do neznáma za námi.

Noc nebyla špatná, jen k ránu už nám začala být trochu zima a tak jsme raději vstali. Opláchnutí v řece a proběhnutí po nábřeží nás nastartovalo na další den. Naše žaludky nám říkaly, že je na čase zjistit kdy otevírají naši hospůdku a co by se tak dalo po ránu pojíst bez znalosti němčiny. Jak jsme zjistili, nebyli jsme první kdo přemýšlel o snídani. Dva chlapíci v montérkách už seděli u stolu a popíjeli kávu, nebo čaj a tak jsme také zasedli. Když servírka přinesla jídelní lístky, Honza se předvedl jako docela schopný mim. Ukázal na neurčité místo v jídelním lístku, rozhodil bezradně rukama a nahodil tázavý obličej. Servírka se zasmála a oběma nám naznačila aby jsme jí následovali do kuchyně, kde jsme poznali druhého člena, vlastně členku hospodského týmu – kuchařku. Žena přibližně stejného věku jako servírka mohla docela dobře být servírky sestra. Obě nám začaly ukazovat co je v hrncích na plotně, při čemž se nám snažily vysvětlit co je co. Samozřejmně jsme nerozuměli ani slovo, ale tekutina v jednom z hrnců nám připoměla gulášovou polévku a u té jsme zůstali. Ukázání, přikývnutí hlavou a BITE stačilo k dokončení “Objednávky.” Na prstech jsme ukázali kolik chceme housek a k tomu, samozřejmě, CVAJ BĺR BITE, což nám šlo zatím nejlépe.

“Řikali ‘sme, že se s Josefem sejdem kolem druhý viď?” Ptal se Honza.

“Jo, tak nějak. Buď tam budem čekat my nebo von, to je jedno.”

“No, já vyrazim tak kolem poledne a procouram Heřmanskýho. Co budeš dělat ty?”

“Já nevim. Asi si vemu tu učebnici angličtiny a prosedim to tady, nebo když nebude zima tak budu venku kolem chýše. Bylo by fajn, kdyby tam Josef už dneska byl, viď. Aspoň by sme mohli hned vyřizovat jeho papíry. Hele, vubec, kdyby přijel dneska … zaskoč        s nim rovnou na ambasádu.”

“To víš že jo. Já sem stejně zvědavej jestli prodal ten auťák.”

“Já taky. To by bodlo, peněz moc nemáme a nevíme jak dlouho tady zkejsnem. No to je jedno, když tak to skusíme s tou prácí. Hele Honzo, teď mě tak napadlo, co myslíš, dokázal by si se zeptat tý servírky jestli by nám dala adresu hospody aby mně sem mohla Věra posílat dopisy? Já bych ji taky už chtěl napsat jak dopadáme.”

“Jo člověče to nevim. Až se najíme tak to mužu zkusit. Máš ňákej papír a tužku?”

“Mam něco v tašce, já pro to doběhnu.”

Nedovedl jsem si představit jak by se člověk bez znalosti němčiny mohl zeptat jestli by nám sem do hospody mohli z domova posílat dopisy, na víc když ani jedna z těchto žen nemá tušení odkud jsme a co tu děláme. Je Pravda, že Honza pár slov zná, ale je otázka jestli to bude stačit a opět jsem si musel položit stejnou otázku: Proč si asi lidé jako my, takhle komplikují život? Co nám doma vlastně scházelo? Jednou se budu muset Honzy zeptat co si o tom myslí. Ty dveře jsme si za sebou zavřeli dobrovolně.

“Láďo, čoveče já nějak nevim jak se zeptat.” Přivítal mně Honza, když jsem se vrátil s blokem a tužkou.

“No víš jak se řekne dopis? A adresa?”

“To vim, ale nevim jak to spojit a jak to udělat aby to neznělo nějak nevomaleně.”

“To je jedno, jen nějak začni mluvit a já když tak budu kreslit nějaký vobrázky. Vono to nějak pude.”

S tímto primitivním plánem jsme se vydali do kuchyně za babkami, jak jsme jim mezi sebou začali říkat. Ono jim tedy přes čtyřicet určite už bylo.

Honza spustil. Neměl jsem potuchy co říká a na víc se mi zdálo, že ony také ne. Ta jedna jen stále opakovala VAS? VAS? Domyslel jsem si, že je to asi něco jako naše CO? Nic rozumnějšího mne nenapadlo, než na papír nakreslit poštovní obálku a pod ní napsat CZECHOSLOVAKIA. Od nápisu jsem udělal šipku k nápisu WIENNA, na obálku místo adresy jsem napsal velký otazník a         s tázavým pohledem jsem ukazoval jako TADY … do hospody. Honza ještě dodal něco jako FRAU, ukazoval na mne a na nápis CZECHOSLOVAKIA. Asi jako, že je moje manželka                      v Československu. Kuchařka pochopila. S úsměvem nám napsala adresu a my jsme byli samý DANKE, DANKE. Do dnes nevím kdo mněl tenkrát větší radost, jestli já, že jsme to dokázali vysvětlit, nebo ta kuchařka se servírkou, že dokázaly vyluštit co od nich chceme.

“Tak to by sme měli. Dík Honzo.”

“Ty vole to sem se zapotil.”

“No, stejně ale válíš.” Pochválil jsem Honzu.

“No já nevim. Bez tý obálky a těch nápisů to vypadalo dost bledě.”

“No vidiš, ty bys moh’ po cestě koupit nějaký obálky a známky. Napíšeš taky mámě ne?”

“To jó. Já něco koupim a né aby ses tu zatim ztřískal a padnul na nějakou židli jako tenkrát v tý vinárně, jak si pak Věře řikal, že byla tma a že si spad do výkopu Ty blbe.”

“To víš že né. Já napíšu Věře a budu se učit anglinu. Chlastat budu kafe. Pořádně se vožerem až v Kanadě. Teď sem si taky ‘zpomněl, že sme ještě nepročetli ty prospekty co nám dali na ambasádě.”

“No vidiš, tak to projdi a pak mi to řekneš.”

Honza odešel před polednem a já jsem se dal do psaní. Stručně jsem Věre popsal naši cestu do Vídně, naši noc na lodi a další pod širákem. Snažil jsem se aby dopis vyzněl pokud možno optymisticky a samozřejmá věc je, že co nejdříve za mnou                s Vladinou přijedou do Kanady. O tom co jsem musel na ambasádě podepsat jsem se raději ani nezmínil. Dozvědel jsem se trochu         o Kanadě, o jejim rozdělení na provincie, o průměrných platech a jednu věc, která mně trochu pokazila náladu, že se totiž v jedné části Kanady mluví francouzky. Co se tedy vlastně mám učit? Co když se budu učit anglicky a skončím v té francouzké části? Na angličtinu jsem se do učebnice přeci jenom podíval, alespoň jsem si opět přečetl úvodní slova která už jsem znal nazpaměť: “English is easy,” coz už mě to znělo jako SUDKULATÝ RYSTUPIJE. Přešel jsem na konverzaci, kde jsem se naučil zeptat Jak se dostanu na nádraží a kde je banka, což by se jednou mohlo hodit a uvědomil jsem si, že se asi do smrti nenaučím vyslovit slova WORLD, WILDLIFE a že THANK YOU není o nic lehčí. Německé DANKE a BITE najednou znělo nadmíru jednoduše. Zavzpomínal jsem, jak jsme doma poslouchali v rádiu stanici Mnichov v anglickém jazyce, nerozumíc ani slovu a jak nám to znělo sladce. To nás měli učit ve škole a ne podělanou ruštinu, která nám nikdy k ničemu nebude dobrá, myslel jsem si tenkrát. To ovšem bylo v době, kdy jsem byl presvědčen, že při nejmenším polovička předmětů, které nás ve škole učili byla zbytečná. Miloval jsem pohádky Boženy Němcové, ale nebylo mi jasné proč bych si mněl pamatovat kdy se Božka narodila. Jan Hus? Důležité je vědět kdo to byl. Dodnes vím, že to nebyl ten s tou páskou přes oko, to byl zase Žiška ne? Školou jsem byl natolik otrávený, že už jsem učebnice ani sešity do školy poslední rok nenosil a když jednou náš učitel chtěl abych mu ukázal sešit, zmohl jsem se jen na:

“Prosím, já jsem ho zapomněl doma.”

“Dej mi žákovskou knížku.” Učitel na to.

“Prosím, já jsem ji zapomněl doma.”

“Člověče to je jako kdyby šel taxikář do práce a zapoměl doma auto.” Zhodnotil situaci učitel. Hodně dlouho jsem si myslel, že je blbej. Přeci taxikář má jen jedno auto a já plnou tašku knih a sešitů. Pravda ovšem je, že jsem ani tu tašku ve škole neměl. Ta by mně byla jen na obtíž, kdybych potřeboval ze školy zmizet uprostřed dne.

Nebyly to vlastně zlaté časy? Přijít domů, najíst se a:

“Mami, já ‘du ven.”

Jenže to jsme všichni už chtěli být honem dospělí, zbavit se rodičovského dohledu a být konečně na svém. No, tak teď tedy jsme na svém. Snažil jsem si představit jak dlouho to asi bude trvat než budem schopni v Kanadě pracovat a jaká práce nás asi čeká.

Prošel jsem se po nábřeží, zkontroloval naši skrýš a chýši, načež jsem se a rozhodl jít pomalu Honzovi naproti. Byl jsem asi               v polovině mostu když jsem Honzu zahlédl – samotného. Přestože jsme Josefa neočekávali hned první den, bylo to tak trochu zklamání. Mněl jsem pocit, že potřebujem trochu “Obnovit” náladu a Josef byl dobrá sázka.

“No člověče, nepřijel, ale asi ‘sem nám našel práci.” Zpustil Honza.

“Koupil si nějaký obálky?”

“Ale jó, ty mam, ale známky ne, takže to budeme muset vodnýst na poštu a ta je hned kousek za mostem. Poznal sem tam dva čechy a řikaj, že na nábřeží, na druhý straně mostu sou ňáký uhelný sklady a tam prej berou lidi na vykládání vagonů a platěj hotově hned jak skončíš, co řikáš?”

“Jó člověče, já nevim. Já ‘sem jednou vykládal vagón uhlího v Praze a po polovině nákladu sem to vzdal. Už sem nemoh’, ale kdyby sme vzali jeden dohromady tak by to snad šlo … jestli chceš.”

“No hele, voni řikali, že je tam šatna se sprchama, už to by stálo za to, né?”

“To teda jo.”

“No tak, tak tam ráno vyrazíme. Teď mam ale pořádnej hlad tak pu’dem k babkám něco pojíst co?”

“No co by sme taky jinýho dělali.”Souhlasil jsem.

Tak jsme si opět dali bratvurst se zelím a bramborama. Já jsem Honzovi řekl vše co jsem se dozvěděl o Kanadě, včetně té francouštiny a Honza mi řekl, že mně musí ve městě ukázat prodejnu aut, kde mají vystavený nějaký sporťák, do kterého se určitě zamiluji.

Po značně chladné noci jsme brzy ráno vyrazili za prácí. Uhelné sklady jsme bez potíží našli, kde docela pohledná, asi třicetiletá žena zapsala naše jména a ukázala nám kde je šatna. Honza pár slovy a posuňky vysvětlil, že hodláme vzít jeden vagon dohromady, což ji bylo samozřejmě jedno. V šatně jsme se seznámili s rakušákem, který byl patrně stalým zaměstnancem, představil se jako Elrich a     k našemu překvapení mluvil docela obstojně česky. Když jsme mu popsali jak a kde spíme nabídl se, že nám pujčí klíč od šatny, kde můžem zatím přespávat, za předpokladu, že každé ráno bude šatna otevřená než přijdou lidé do práce. Také nám ukázal několik párů montérek, které můžem používat. Ty prý tam zůstaly po lidech, kteří už tam nedělají. Slíbil nám, že nás v poledne vezme do hospody kam všichni chodí na svačinu a přísahal, že se nám tam rozhodně bude líbit, při čemž se tajůplně usmíval. Začínali jsme nabývat dojmu, že všichni rakušáci jsou strašně fajn lidi. S Honzou jsme se dohodli, že když nebudem s vagónem do oběda hotoví, tak já vyrazím k Heřmanskýmu a on to dodělá sám. Honza brzy poznal      o čem jsem mluvil, když jsem nebyl schopen zvládnout vagón sám:

“No člověče, jako zaměstnání bych to teda dělat nechtěl.”

“Já taky ne. Já sem pěknejch pár let dělal v dolech a v životě mně už tam nikdo neuvidí. Ale hele, ‘zpomínám si když sem se vrátil po vojně na Kladno a už sem nechtěl dělat na pilíři … pilíř to je tam co házíš uhlí celej den jako blbej a vono teda pětadvacet, třicet vozejků ve dvou naházet je pěkná fuška a to ‘eště při tom musíš pořád hlídat strop aby ti něco nespadlo na makovici. No, a to já už nechtěl dělat, tak sem obrštajgrovi řek’, že chci dělat výdřevu. To vopravuješ        v chodbách to co jako drží ty stropy a von mi řek’, že teda budu dělat s Nývltem.”

“Kdo to byl Nývlt?” Ptal se Honza.

“No, to mně tenkrát zajímalo taky a tak sem se každýho ptal a von se každej jen zasmál a mávnul rukou. Nikdo vo něm nechtěl mluvit až jeden palnej mi řiká: Jó Nývlt, to si užiješ. To když budeš chtít dělat tak budeš dělat sám a von bude sedět na prdeli a bude se ti smát.”

Jak jsme s Honzou házeli uhlí tak jsem Nývlta úplně před sebou viděl. Byl to docela fajn kluk o pár let mladší než já.

“No a byl Nývlt takovej?” Zajímalo Honzu.

“Jo člověče, to si nedovedeš představit. Já ‘sem se nikdy v práci nehodlal přetrhnout, ale línej sem rozhodně nebyl. Tenhle blbec nehodlal vopravdu na nic šáhnout.”

“No, a co si s nim dělal?”

“No, nedělal ‘sem taky… teda trochu ‘sme dělali a hodně práce ‘sme nalhali. Ale jednou ‘sme ti přišli do práce a štajgr na nás chtěl aby ‘sme ten den šli na pilíř, teda jako házet uhlí a blbej Nývlt chtěl jít radši domu, ale já mněl docela chuť si zase po dlouhý době zahorničit, tak ‘sem ho přemluvil aby zustal, že to jako bude sranda. Von mně teda upozornil, že házet budu sám. No človeče, my sme došli na pracoviště a voni tam byly žlaby.”

“Jaký žlaby?” Ptá se Honza.

“To ‘sou takový kovový, jako koryta a maji motor a ten s nima třese. Dopředu pomalu a dozadu rychle a po nich ‘de to uhlí který na ně házíš. Ty ‘dou ven z toho pilíře a uhlí se z nich sype do vozejků. Ty vozejky tam vocuď pak tlačej tak zvaný vodbíhači do lanovky. Vodbíhači tam na tý šachtě byli muklové, teda trestanci. No, napřed musíš v pilíři vodpálit abys mněl uhlí a tak povidám Nývltovi aby udělal aspoň hlínu. To ‘sou takový válečky kterejma se ucpávaj ty navrtaný díry do kterejch teda dáš napřed výbušninu. To udělal. A já zatim vokouk pilíř a usoudil, že dvě díry přímo nahoru do stropu, by nám měly dát hodně uhlí. Já ‘sem byl tenkrát docela hrdej na to, že umim pořádně a na správnym místě zavrtat. Ty žlaby byly až skoro pod tim vrtem, tak ‘sem to naládoval, zavolali ‘sme palnýho a ten to vodpálil. Když vodešel kouř, tak povidám Nývltovi, aby se tam se mnou šel podivat jak ten vodstřel dopad. No, kluk byl zvědavej tak šel. Člověče, to snad nikdo v životě neviděl. Hromada uhlího až někam do nebe a vokraj tý hromady přímo na žlabech. I Nývlt věděl co to znamená a smál se jako blázen.”

“No a co ‘ste s tim dělali?”

“No, nastartovali ‘sme ten motor a museli ‘sme tomu trochu pomoct než se to pořádně rozhejbalo a pak už to jelo. Žlaby vrchovatý, jeden vozejk za druhym se plnil a uhlí teklo jako voda pořád na žlaby a my seděli a jen koukali a voba ‘sme se smáli jak idioti. Šedesát vozů. Myslim že to byl tenkrát ňákej rekord. Muklové zničený a my ‘sme se ještě po šichtě celou cestu k šachtě smáli. Štajgr povidá: “Vidíte vy volové, jak umíte máknout, když chcete.”

“Tak teda ty vaše žlaby by sme teď potřebovali tady.” Smál se Honza.

“No, vono už toho tu moc neni.”

V poledne jsme samozřejmně hotoví nebyli, a na víc pro nás přišel Elrich tak jsme zapíchli lopaty a po prvé jsme měli pocit, že to pivo opravdu potřebujem. V šatně jsme se opláchli, převlékli a vyrazili do slibované hospody. Byla hned vedle uhelných skladů. Veliká asi jako u babiček a také tak čistá a útulná. Elrich objednal pivo a něco zdlouhavě německy vysvětloval staršímu pánovi, kterého jsme odhadli na majitele hospody. Ten se na nás podíval a česky řekl:

“Tak vás kluci vítám ve Vídni, jak se vám tady líbi? Já sem Škola. Tedy nejsem škola, ‘menuju se Škola.” Jeho čeština byla tak perfektní, že jsme byli ochotní se vsadit, že je čech. Přinesl nám pivo a usedl k nám ke stolu. Čech nebyl, ale jeho prarodiče pocházeli z Čech. Jezdil k babičce a dědečkovi do Českých Budějovic každý rok na prázdniny a češtinu od nich naučenou si zachoval i přesto, že jeho žena je rakušanka a česky se nikdy nenaučila. Poseděl s námi téměř půl hodiny zatím co kuchyň a celou hospodu obsluhovala jeho žena Mary. Tak pěkně jsme si už hodně dlouho s nikým nepopovídali. S panem Školou bych si byl vydržel povídat celý den, ale to byl už čas vyrazit k Heřmanskýmu, kdyby se náhodou objevil Josef. Panu Školovi jsme museli slíbit, že k němu do hospody po práci zase příjdem.

Litoval jsem Honzu, že musí dodělat vagón, zatím co já si půjdu na procházku, ale jemu to nevadilo. Domluvili jsme se, že až přijdu zpátky tak se napřed zastavím ve skladech a kdyby už tam nebyl, že se sejdem u Školy v hospodě. Zastavil jsem se na poště poslat dopis a uvědomil jsem si, že musím hned napsat další o Školovi a jeho hospodě. Konečně jsem mněl také čas se trochu sám porozhlédnout po Vídni a zavzpomínat si jak rád jsem coural ulicemi Prahy, jak jsem miloval davy lidí a prohlížení výloh obchodů. Vídeň skutečně připomínala Prahu ve všech směrech. Jediný rozdíl snad byl vidět právě ve výkladních skříních. Všechno vystavené zboží od obleků po hračky bylo už na první pohled kvalitnější, nehledě na to, že jsem spoustu věcí a v takovém množství viděl poprvé v životě. Nejvíce mne snad fascinovaly obchody s hračkama. Ještě jsem nikdy neviděl tolik pěkných vláčků, autíček, letadel a lodí. Připadal jsem si jako dítě a všechno jsem to chtěl. Obchodní dům Heřmanský tak trochu připomínal Bílou Labuť. Tedy uspořádáním. Obsah byl samozřejmně bohatší. Po půl hodinové procházce v obchodním domě mne ze všeho začala bolet hlava a tak jsem se octnul opět na ulici, kde jsem chodil sem a tam po obou stranách, sledujíc lidi před Heřmanským. Po Josefovi ani vidu ani slechu. Čekal jsem do půl třetí a usoudil, že nemá smysl čekat déle. Jestli tu Josef není teď, znamená to, že ještě nepřijel a bude opět na Honzovi v čekání zítra pokračovat. Navíc jsem nechtěl aby si Honza myslel, že jsem se takticky vyhnul práci a tak jsem se vydal na cestu zpět. Honzu jsem našel v plné práci. Ne na vogónu, ten už měl vyložený, ale při svazování briget do uhledných balíčků s držadlem.

“Tak nic viď,” přivítal mně. “Já sem dodělal ten vagón a přišla ta ženská, že jestli nechci ještě udělat tyhle brigety, tak ‘sem to vzal. To neni špatný. Nevim sice kolik za to platí, ale co.”

“Prostě ty její voči, viď.”

“Tak vona pěkná je.”

“No tak jo, tak to doděláme a uvidíme.”

Balíčkovali jsme ještě asi hodinu, když se objevil Elrich.

“Pivo?” zeptal se.

“JA.” Odpověděl Honza.

Dodělali jsme každý jeden balík, spočítali kolik jich celkem bylo a šli se umýt a převléknout. V kanceláři nás šéfová vyplatila, Honzu                  s úsměvem, poděkovali jsme a pádili ke Školovi.

V hospodě už bylo živo. Pan Škola u nás proseděl téměř celý večer a nechal si vyprávět o tom jak to dnes vypadá v Čechách. Popsali jsme mu naši cestu z Jugoslávie a náš plánovaný sraz           s Josefem, zatím co každou chvíli jeden z nás vstal a roznesl pivo, které jeho žena natočila. Představil nás většině každodenních hostů, až nám to připadalo jako když představuje svoje vlastní syny. Když měla paní Školová chvíli času, přisedla také. Nevím jestli něco         z vyprávění pochytila, ale občas se na něco zeptala a pan Škola překládal. Když se kolem desáte všichni hosté i s Elrichem pomalu vytratili, chtěli jsme se také rozloučit, ale pan Škola trval ještě na jednom pivu.

“Kdy máte chlapci odjíždět?” zeptal se.

“No, tak to pane Škola ještě ani nevíme. Na ambasádě nám řekli aby’sme se přišli zeptat za deset dní.”

“No, tak to vám nestojí za to chodit na uhlí. U mně žádný peníze nepotřebujete. Tady máte jídlo a pití, budete mi za to vyprávět         o Čechách a večer nám tady můžete pomoct uklidit.”

Veškeré námitky byly zbytečné. Diskuse uzavřena.

Následujícího dne konečně Honza přivedl Josefa a to byl důvod            k velkým oslavám, Alespoň podle pana Školy, čemuž jsme se samozřejmě ani trochu nebránili. Pro mně s Honzou to byl na víc tak trochu nový a veselejší začátek života ve Vídni. Přestěhovali jsme naše vlastnictví z nábřeži ke Školovi do hospody, která se stala našim novým přechodným domovem a já s Honzou jsme měli radost, že nemusíme Josefa “Vítat” v chýši. Spali jsme všichni         v šatně uhelných skladů, kde platilo “Smrádek, ale teploučko” a na stravování, za zábavou a trochou práce jsme chodili ke Školovi.      V rohu hospody jsme měli naši “Kancelář,” typicky českou, kde jsme psali dopisy, kde já jsem kreslil různé obrázky, kde se diskutovalo, vyprávěly zážitky a vtipy u stolu věčně plného piva, vína a jídla. Občas přisedla i paní Školová a zazpívala nám nějakou tyrolskou písničku i s pěkným jódlováním. Pan Škola zase miloval vyprávění o práci v Kladenských dolech:

“Vladimíre, byli ty horníci vopravdu tak sprostý?” Ptal se jednou.

“Pane Škola, znáte to pořekadlo, JE SPROSTEJ JAKO DLAŽDIČ?”

“No jakpak by né.”

“No, tak já vám řeknu, že by se dlaždiči mohli jít ke kladenským horníkům učit. To tam jednou do podzemí přišla na návštěvu ňáká komise a štajgr, teda důlní, je prováděl po různých pracovištích. Horníci si samozřejmě nebrali servítky před nikym. Ženská neženská, hovno, prdel a ještě horší výrazy padaly všude. Po vyfárání jedna z návštěvnic řiká:

“Teda práci dělají ti chlapci pěknou, ale soudruhu důlní … nemohl by jste s nimi promluvit a naznačit, že snad není nutné při práci používat takový jazyk?”

A štajgr na to:

“Ale jó soudružko, já to těm volům řeknu, ale vono to bude stejně hovno platný.”

Škola se mohl potrhat smíchy a já jsem tedy ještě přidal.

“To pane Škola ‘eště měli štestí, že nenarazili na starýho Hovorku a Jirku Špoulu, nebo starýho Strejčka, to by se teprv pobavili.”

“Jak to?” Byl pan Škola zvědavý.

“No na Kladně v podzemí je strašný horko, přes třicet celsia a tak sme dělali nahý. Teda my mladý. Starý havíři nám pořád řikali, že to neni dobrý, protože to bolí když ti kus uhlího spadne na toho pindika a tak dělali většinou v trenýrkách s vystřiženym tim prostředkem mezi nohama, takže to bylo vlastně jako sukýnka. To proto aby ten pot mohl volně téct na nohy. Nám zase vadilo, že jak ty trenýrky byly moc mokrý, začal se v nich usazovat uhelnej prach a to škrábalo a tak sme radši dělali nahý. Jen zápěstí jsme měli vobalený hadrama aby ten pot nezatejkal do dlaní a lopata v rukách neklouzala. No a starej Hovorka si přines’ do práce širokou dlouhou sukni až ke kotníkům a řikal, že to je nejlepší a s tim Hovorkou dali dělat mladýho kluka po vyučení, Jirku Špoulu, kterýmu se nápad     s tou sukní líbil. Starej Hovorka byl malej, takovej kulatej a Jirka Špoula hrozně hubenej dlouhán. No a přiští šichtu se milej Špoula vobjevil v pilíři v combiné s krajkama. Každej se na ně přišel podivat jak spolu házej uhlí, jak se na malym kulatym Hovorkovi vlní, při každým hození lopatou, dlouhá široká sukně a vedle něj čahoun Špoula s jeho dlouhejma hubenejma nohama koukajícíma    z krajkovanýho kombiné který končilo hodně vysoko nad kolenama.”

“To musela bejt docela sranda tam dělat.” Konstatoval Škola.

“Ale jó, horníci, alespoň na Kladně, byli vždycky veselá kopa pane Škola.”

Různé hystorky se vyprávěly dlouho do noci a kromě spaní ve smradlavé šatně to byl perfektní život. To je ta pravá svoboda a demokracie, myslel jsem si. Nemuset dělat, jen se bavit a nechat se živit. Komu by se to nelíbilo? Josef měl dost peněz z prodeje auta a tak jsme začali vyrážet i za jinou zábavou do města. Pan Škola nám doporučil Prátr. Největší pouť jakou jsme kdy viděli, kde naší nejoblíbenější atrakcí se staly motokáry a později velká závodní dráha pro dálkově řízené modely aut. Tricetiletí chlapi se zastydlou pubertou, mohl si někdo pomyslet a asi by měl pravdu. Nezapoměli jsme ani na babičky a jejich hospodu, kam jsme pravidelně chodili zjistit zdali nám už někdo píše a protože peníze zatím byly, dovolili jsme si utratit i za květiny z kterých měly obě upřímnou radost. Věre jsem psal každý druhý den a Honza posílal pohledy matce. Honza nás také zavedl do prodejny aut kde viděl ono auto do kterého jsem se podle něj měl zamilovat. 1968 Lotus Evropa, dvousedadlový sporťák s motorem uprostřed. Samozřejmě, že se mi líbilo a samozřejmě, že si ho v Kanadě koupím hned jak budu mít práci.

Mezi tím čas vesele utíkal. Na ambasádě jsme se dozvěděli, že Kanada nás všechny tři přijímá a že náš odlet je stanoven na 9 října ve 14:00

“Clověče to je za pět dní.” Povída Josef.

“Nojó, to už abysme začali balit.” Smál se Honza.

“Tak to vypadá, že sme to dokázali. To znamená, že letíme za tu velkou louži a taky to znamená pěknou dálku od Československa.”

Do té chvíle jsem všecko stále bral tak nějak na lehkou váhu jako by to byl jen nějaký výlet nebo dovolená, ale uvědomil jsem si, že to definitivně není sen a na víc že se opravdu může stát, že už nikdy neuvidím ani Věru ani Vládinu. Den po dni, den po dni, musel jsem si připomínat. Nejdůležitější teď bude zvládnout angličtinu a začít vydělávat. Vzpoměl jsem si na Romanova bratrance který                z Ameriky už dávno psal, že dolary na stromech v americe nerostou, ale když máš práci tak máš všechno a najednou mě došlo, že jsme si to vlastně vykládali jako: KDYŽ CHCEŠ DĔLAT TAK MÁŠ VŠECKO. Co když ale ti komunisté mají pravdu s tou nezaměstnaností na západě? Nesmysl, víme přeci jak jsou komunisté prolhaní. A vůbec, proč by Kanada brala emigranty, kdyby pro ně neměla práci? řekl jsem si.

“Hele, musíme se zeptat Školy kde je vlastně letiště a jak se tam dostanem.” Vytrhl mně z chmurných myšlenek Honza.

“Kluci, co když ten Čepelka měl pravdu, že jedem do tý Kanady zmrznout?” Prodrala se mi do hlavy další myšlenka.

“A neblbni, kdyby tam byla taková zima tak se nebude zpívat TESKNĔ HUČĺ NIAGÁRA, to by byla zamrzlá ne?”

“Niagára je v Kanadě?” ptal se Honza. “Já myslel že ta je            v Americe.”

“Ta je v Kanadě ty blbe.” Vysvětloval Josef a Já jsem se radeji nezůčastnil, já jsem prostě nevěděl. Zeměpis také zrovna nebyl jeden z mých oblíbených předmětů. Když tak vlastně o tom přemýšlím, měl já jsem vůbec ve škole nějaký oblíbený předmět? Hm, to kreslení asi. Vím, že jsem měl oblíbený učitele, teda spíš učitelky. Jo Šustrová, to bylo něco když seděla na hraně jejího stolu s náhodně pootevřeným pláštěm, pod kterým bylo jen spodní prádlo.

“Řekli nám vůbec kam letíme?” Zeptal jsem se.

“Jó, ňákej Edmonton. A jen tak mimochodem, ten chlapik na ambasádě mi řikal, že se tam taky hodně farmaří, tak to s tim sněhem nemuže bejt tak hrozný.” Podotknul Josef a já jsem si vzpoměl, že jsem někde v brožůře četl, že Kanada je dodavatelem obilí, takže nějaké léto tam určitě je. To je ale blbec ten Čepelka, napadlo mě a musel jsem se v duchu smát, jak jsem mu na to skočil a jak jsme všichni byli zblblí romantyckýma písničkama.

Panu Školovi jsme oznámili datum odletu:

“To je tuhle sobotu pane Škola, můžete nám vysvětlit jak se dostanem na letiště? Kterou tramvají a tak?” Ptáme se jeden přes druhého.

“Ale jó, to je jednoduchý, ale teď sem se vás chtěl zeptat jestli znáte jedno jídlo který tady děláme a já ale nevim jak se to řekne česky, my tomu řikáme pajšl.”

“No, tak my tomu řikáme taky pajšl,” vysvětluje Honza, “ale správně česky sou to pličky … jako plíce.”

“No a dali by ste si zejtra teda ten pajšl s knedlikama?”

“To víte že jó.” Souhlasili jsme všichni.

“A jak se teda jede na to letiště pane Škola?”

“Ale na to je chlapci dost času, to nechte na mně.”

Panu Školovi jsme věřili natolik, že jsme to skutečně vypustili         z hlavy. Myslím, že jsme všichni věděli, že pan Škola a jeho žena nám utkví v paměti nadosmrti.

“Taky jíte chleba se sádlem?” Ptal se Škola.

“No jéje.” Povídám. “Když ‘sem dělal na Kladně, tak to byla naše oblíbená svačina. Ještě ‘sme si taky dávali cibuli na to a taky se škvarkama sem to měl rád, ale to ‘sem se bál nosit pod zem.”

“Proč?” byli všichni zvědaví.

“No voni tam někdy měli chlapi takovej blbej zvyk ti třeba vzít svačinu, jako z kapsy, a sníst ji před tebou. Voni se teda pak s tebou rozdělili o svoji, to zkrátka byla jen taková sranda, ale jednou vzali            v podzemí jednomu svačinu a to byl zrovna chleba se sádlem a nastrkali mu do ní mrtvý šváby, těch tam byla spousta no a vo svačině byli zvědaví co Franta bude dělat … no a von se zakous’ do chleba a povídá: ‘Hmmm, dneska mi to stará dala se škvarečkama.’ A my ‘sme všichni jen zírali s vyvalenýma vočima jak si pochutnává.”

“No a? Řekli ‘ste mu to?” Ptal se Škola.”

“Ale kdepak, nikdo neměl vodvahu něco říct. Jen sme se všichni vytratili a mně z toho bylo zle. Vod tý doby sem nechtěl svačinu se škvarečkama a nikdy už sem se nezapoměl podivat mezi chleby než sem začal jíst. Blbý vtipy asi byla ňáká tradice na Kladně. Teď sem si taky ‘zpoměl jak nám vyprávěl jeden ze starých mistrů, jak jako kluci přinesli z dolu dynamitovou patrónu s rozbuškou a kus zápalný šňůry, přivázali to kočce na vocas, šňůru zapálili a kočku pustili, jenomže milá kočka jako splašená utíkala rovnou domu. Na štěstí prej kočka jen proběhla bytem a rovnou na půdu a tam to bouchlo. Nová střecha prej stála fůru peněz a kluci si prej tejden nemohli po vejřezu sednout na zadek.”

“No tak to s tim dynamitem, to byl blbej fór, ale co se těch švábů týče, já sem slyšel, že někde u moře lidi jedí spoustu různejch mořskejch potvor a brouků, takže ty švábi by pro ně možná byla pochoutka.” Přidal se Josef.

“Nech toho člověče, nebo dneska už nejim.” Reagoval Honza a Škola se jen smál.

Příštích pár dnů uteklo jako voda. Poděkovali jsme za všechno a rozloučili se s babičkami v hospodě za mostem a v sobotu už jsme byli v hospodě u Školy od samého rána. Když jsme se Školy znovu zeptali na cestu na letiště, řekl nám aby jsme si nedělali starosti, že tam budem včas, že je všechno zařízeno. Bylo nám od té chvíle jasné, že nás odveze na letiště sám a spadl nám kámen se srdce. Ten den jsme pili jen limonádu a kávu. Jídlo bylo na stole nepřetržitě. Paní Školová přinesla každému z nás balíček s jídlem do letadla a kolem poledne začalo velké loučení. Děkovali jsme oboum za všechno, co pro nás udělali a všichni jsme doufali, že to není naposled co se vidíme. Já už jsem si naplánoval, že musím jednou ukázat Vídeň Věře a Vládinovi a rozhodně je seznámit s panem Školou a jeho ženou. Paní Školová nás všechny objímala a po tvářích jí tekly skutečné slzy. Loučila se s námi jako matka s dětmi.

“Tak hoši už je čas.” Přerušil v pravou chvíli dojemné loučení pan Škola a vyvedl nás před hospodu, kde stál Mercedes taxík. Se všema si podal ruku, popřál nám bezpečnou cestu a hodně štěstí       v novém životě a tím skončila další část naší cesty do neznáma. Část na kterou není možné zapomenout. Jen pořádné rozloučení               s Kristýnou mi v té chvíli nějak chybělo.

Cestou na letiště jsme nebyli schopni prohodit ani slovo. Všichni tři jsme asi měli stejné pocity. Všichni tři jsme asi měli slzy na krajíčku. Já určitě.

***

DO NEZNÁMA 2

Akcelerace rozjíždějícího se letadla po rozjezdové dráze mne přitlačila do sedadla a hluk s mírným chvěním celého letadla vyvolaly ve mně zvláštní pocit, který hraničil mezi příjemným a nepříjemným. V několika vteřinách se hluk a chvění změnilo           v příjemné bzučení tryskových motorů, rozjezdová dráha se pod námi rychle propadla a zakrátko zmizela v mracích, které stejně rychle vystřídala čistě modrá obloha vysoko nad bílými mraky a letadlo jako by se ve vzduchu zastavilo. Já jsem se konečně rozhodl klasifikovat celý zážitek jako příjemný. Z úvah mne vytrhl Josefův hlas:

“Ty, Láďo, už si někdy letěl?”

“No … jednou, jako malej kluk ve čtyřsedadlovým Zlíňáku, ale tohle je něco úplně jinýho a co ty?”

“Já ne, tohle je poprvé. Co ty Honzo,” strčil Josef do Honzy, který seděl před námi.

“Taky poprvé, ale je to pěkný ne?”

“To teda jo.” Souhlasil jsem a teprve teď jsem začal vnímat další zvuk. Zvuk ostatních cestujících. Smích, řvaní, zpívání a povídání. Znělo to jako včelí úl. Věčina cestujících samozřejmě byli češi. Hluční češi. Šťastní češi. Nálada stoupala s požitým alkoholem, který se téměř celou cestu podával a samozřejmě zdarma. Ke konci už jen šampaňské. Letadlo muselo být po několika hodinách letu podstatně lehčí. Nevím co si o nás letušky, které byly čím dál hezčí, myslely a celkem nám to bylo jedno. My jsme opustili evropu a jdeme hledat nový život do Kanady. Dál a dál od domova. Co nás tam čeká? Kdo ví a koho by to teď zajímalo. Co je to vlastně domov? Československo? Podle mého dědečka je domov tam, kde je ti nejlépe a tak uvidíme.

Po přistání v Edmontonu nás odvezl autobus do středu města kde nás čekali česky mluvící organizátoři, kteří nás nastěhovali do jakési ubytovny pro mladé lidi. Místnosti čisté a velice vkusně upravené a pokoje pro dva taktéž. Vysvětlili nám, že se musíme hned v pondělí hlásit na tak zvaném MANPOWER [MENPAUr] což je něco jako pracovní úřad, kde zároveň dostanem nějaké peníze do začátku. Tam se nám prý také pokusí najít zaměstnání. Pokoj jsem si vzal              s Josefem a Honza se dal dohromady s Jirkou kterého jsme poznali  v letadle. V restauraci ubytovny na nás čekala večeře. S vyhřívaných pultů si mohl každý vzít na co měl chuť a na kolik se cítil. Přesto, že celá cesta byla příjemná byli jsme unaveni a čisté postele nás brzy zlákaly. Dohodli jsme se, že druhý den, což byla neděle, vyrazíme do ulic aby jsme trochu poznali Edmonton a co bylo ještě důležitější, najít nějaké hospody. Já s Josefem jsme se probudili kolem třetí hodiny ráno. Vůbec jsme si neuvědomili, že osmihodinovou cestou na západ jsme vlastně získali osm hodin života a že si náš organismus musí zvyknout na časovou změnu. Celkem nám to nevadilo. Měli jsme alespoň chvíli k výměně pocitů. Že jsme v naprosto cizí zemi se nás zatím nijak nedotklo. Bylo nám jasné, že se budem muset, co nejrychleji, naučit anglicky chceme-li mít nějakou naději najít práci. Kolem sedmé se objevil Honza          s Jirkou, oba připraveni se vydat na výzkumy. Zahájili jsme vydatnou kanadskou snídaní, tedy smaženými vejci se slaninou, bramborami a bílým chlebem, který spíš připomínal jako houbu měkou, buchtu. Důležité pro nás bylo, že za snídani jsme zatím ještě nemuseli platit, což bylo zároveň naše štěstí, protože jsme, pochopitelně, žádné kanadské peníze neměli.

*

ENGLISH IS EASY [INGLIŠ IZ ĺZY]

“Tak co, kam pu’dem?” Zeptal se Jirka.

“No, jen tak to trochu procouráme ne? Podiváme se co je tady za obchody, najdem ňákou hospodu a tak.” Navrhoval Honza.

“Hlavně si musíme pamatovat tohle místo.” Upozorňuje Josef.

“No hele, tady je to na těch sloupech. Tady je 2 ST a 3 AVE, takže si budem pamatovat dvě a tři.”

“Hlavně aby ‘sme se někde neztratili, protože se neumíme na nic ani zeptat.” Zdůraznil jsem. “Nebo ty Jirko něco umíš?”

“Ale kdepak.”

“Taky by sme měli koukat po bankách, aby ‘sme zejtra mohli vyměnit ty zbytky českejch a rakouskejch peněz.”

“Hele, támhle je ten MENPAUR, kam máme zejtra jít.”

“Kluci, všimli ‘ste si toho svinčíku na ulici?”

Praha možná nebyla jedno z nejčistotnějších měst, ale tohle bylo trochu moc. Kde se za noc vezme tolik novin, škatulí a papíru          z různých obalů? To nás trochu zarazilo, zvlášť když ještě včera večer byly ulice čisté. Na neděli moc lidí na ulici také nebylo, za to aut jezdilo hodně. Nevěděli jsme jestli ulice, po které jsme právě šli, byla nějaká hlavní ale, že byla čtyřproudová nás také překvapilo.

“Hele, to ‘sou ale fára co? Já furt před sebou vidim ty naše Škodovky, Moskviče a Volhy, to tohle je teda něco,” prohodil Jirka jak jsme se nemohli vynadívat. Pravděpodobně se v tom okamžiku každému z nás rodila v hlavě představa, jak jednou v jednom           z takových aut budem také jezdit.

Z hrůzou jsme zjistili, že většina obchodů je asi v neděli zavřena, tedy kromě malých jídelniček s nápisem 24 Hours, nebo Eatery, což jsme neměli potuchy co znamená. Pokud jsme do těchto místností nakoukli, nikde jsme u nikoho na stole neviděli pivo a to bylo zklamání. Přestože jsme nakoukli do všech oken, hospodu jako takovou jsme žádnou nenašli.

“Člověče voni tady snad maj ještě prohybici.” Prohodil Josef jako vtip, ale skoro všechno tomu nasvědčovalo. Ani Žádný nápis BAR jsme nikde neviděli. Objevili jsme několik biografů a prodejen aut, které nás fascinovaly už jenom výběrem nových i ojetých aut           s cenami, které nám absolutně nic neříkaly, přímo za okny. Neměli jsme potuchy jestli tisíc dolarů za ojeté auto je hodně nebo málo, ale věděli jsme, že auťák rozhodně chceme. Velký obchodní dům Hudson Bay [HADSN BEJ], samozřejmě zavřený, jsme našli téměř naproti naši ubytovně a ten se stal našim cílem pro následující den. Po asi dvouhodinovém průzkumu okolí jsme se rozhodli nechat všechno na příští den po návštěvě menpauru a vrátili se na ubytovnu. Za náš dosavadní pobyt  v Kanadě jsme poznali dvě anglická slova: MANPOWER, což už jsme uměli perfektně vyslovit [MENPAUr,] při čemž “R” je téměř němé)  a OKAY, [OUKchEJ,] což jsme sice znali už z domova, ale dosud vlastně neznáme pravý význam. Ze slovníku jsem věděl, že MAN je muž a power je síla. Že by to dávalo zrovna smysl jsem si nemyslel, ale začalo mě docházet, že asi bude nutné přijít na význam slova a nesnažit se jej překládat do češtiny a když tak, jedině volně. Prostě u nás to je PRACÁK a tady je to MANPOWER a hotovo. Lidi, které jsem doposud slyšel kolem sebe mluvit anglicky, mě zněli rozhodně jinak, než lidé kteří se snažili doma mluvit anglicky, včetně učitelů angličtiny. Moje matka údajně umí anglicky, včetně čtení a psaní, ale po pár hodinách na ulici v Edmontonu jsem si nebyl jistý, jestli by ji někdo rozuměl, nebo ona jemu. Pamatuji si, že se o rozdílech angličtiny zmínil můj děda, který říkal že angličtina v Americe je jiná než v Anglii a že by se ji vlastně mělo říkat Američtina a bůh ví jaký rozdíl bude mezi tou američtinou a kanadštinou. Bylo mi jasné, že těch pár anglických slov které jsem znal mi asi moc neposlouží.

Ve vstupní hale ubytovny nás zastavil starší, asi padesátiletý, pán         v kowbojském klobouku:

“Já ‘sem Zíma a pocházim z česka.” Představil se perfektní češtinou. “Moje rodina a já by ‘sme vás rádi pozvali na oběd na naši farmu. To je tady kousek za městem. Manželka vaří česky, dali by ste si knedlo vepřo?”

“Tak to by sme si dali, pane Zíma.” Pospíšil si s odpovědí Honza.

“Tak jo,” povídá Zíma. “Já vim, že se musíte zejtra hlásit na menpauru a tak ‘sem myslel v úterý, bylo by to v pořádku?”

Podívali jsme se všichni čtyři na sebe souhlasejícím pohledem a Honza jako náš mluvčí přijal pozvání.

“OU KchEJ, tak ja sem pro vás přijedu asi tak v jedenáct, OU KchEJ?”

Znovu to OKAY. Tady mi to dává význam jako “V pořádku.” Pomyslel jsem si.

Tím se Zíma s námi rozloučil.

“Hele, zejtra až vyřídíme ten menpaur a budem mít ňáký peníze, tak by ‘sme měli koupit prášek na praní, ja nevim jak vy, ale já už nemam žádnou čistou košili a k tomu Zímovi přece nemužem jet ve špinavym. Co?” Navrhoval Jirka.

“No tak, já sem pro, jestli najdem ňákou samoobsluhu … nebo, Láďo myslíš, že bys to dokázal koupit?” Zkouší Honza.

“Ne, to rozhodně ne, jen na mně nechtějte abych něco takovýho zkoušel. Já musim v prvý řadě slyšet nějaký lidi chvíli mluvit a zjistit, jestli budu něčemu rozumět. Já nechci dopadat jako ten idiot ve Francii.”

“Jakej idiot ve Francii?”

“Ale to je ten fór, jak jel čech do Francie, neuměl francouzky a kámoš mu poradil jak si dát něco k jídlu v restauraci. Řiká mu: ‘Co blbneš, to je jednoduchý, voni maj stejný slova jako my akorát před to přidávaj to LA.’ Tak ‘de Lojza v Paříži do restaurace a když pří’de číšnik tak si vobjedná LA POLĺVKA a číšnik akorát řekne OUI MONSIEUR a přinese mu polívku, tak si ještě vobjedná LA ŘĺZEK a dostane řízek a pak LA PIVO a Lojza si libuje jak to pracuje. Na konec chce LA ÚČET a číšník mu povídá: “Hele ty vole, je ti jasný, že kdybych neuměl česky tak si dostal tak akorát LA HOVNO?”

“No tak vidíš, tak to zkusíme česky, třeba tam bude někdo, kdo tomu bude rozumět.”

“To víš že jo, to si zkuste sami.”

“Ty seš ale posera, ale to je jedno,” říká Jirka, “já ten prášek na praní koupim sám.”

Tak to chci vidět. Pomyslel jsem si.

Následujícího dne jsme vyrazili na Manpower, kde si nás uředníci rozdělili tak, že jsme každý patřil k jinému. Domluva nebyla snadná a uředníci si museli půjčovat jednoho překladatele. Dostali jsme peníze, tedy šek, který si musíme nechat proplatit         v bance, na zimní oblečení a jídlo, zhruba podle toho jak jsme tam přišli oblečení a obutí. Nejštědřejší byl Josefův uředník, Mistr King. Josef, Jirka a Honza zároveň dostali kurs Angličtiny … já ne. To bylo zklamání. Škola prý byla momentálně plná, takže prý musím čekat až se něco uvolní. Co se práce týče, tak zatím nic. Kdo by asi vzal do práce někoho s kým se nemůže ani domluvit. Horší novinka byla, že ubytování máme sice dál bezplatné, ale stravu už musíme platit. Všem nám řekli aby jsme se pořádně oblékli, tedy koupili teplé oblečení a boty, protože se očekává tuhá zima. Co tím asi myslí? Dvacet pod nulou? napadlo mě. Konec konců jsme v Kanadě a jen aby ten Čepelka jestě neměl pravdu s tím, že sem jedem zmrznout.

“Tak teda, první je banka,” Povída Josef, “a žádnou ‘sme na tý straně co sme byli včera neviděli, tak zkusíme druhou.”

“No, nejlepší by bylo, aby se Láďa zeptal tamhle na rohu toho policajta. Na to snad stačíš ne?” Ptá se Honza.

“Já to teda zkusim.” Souhlasil jsem a vydal se směrem                 k policistovi, zatím co ostatní se jen pomalu šourali za mnou ze strachu aby nebyli příliš blízko a nemuseli se snad nějak do rozhovoru zapojit.

[“PLĺS, WÉR IS BENK?”] Vysoukal jsem ze sebe, zároveň ukazujíc policistovi šek.

“Ehm,” odpovídá policista, “Let’s see … there’s Bank of Commerce, I think, right around the corner over there … Yeah, okay, go straight to the end of this block and turn left.” A mně se už začala točit hlava. Jediné čemu jsem rozuměl bylo LEFT což jsem byl přesvědčen, že znamená do leva. Chtěl jsem mít ale jistotu a tak opakuji:

“LEFT?”

“Right.” Povída policista a já jsem byl v tu ránu ztracený, vědouc, že RIGHT [RAJT] znamená do prava.

“TSENK JU.” Poděkoval jsem.

“’r welcome.” Odpověděl policista a já se ubíral zpět ke klukům, kteří už mě netrpělivě očekávali.

“Tak co? Kde je banka?”

“Nevim.”

“No neblbni, dyď my sme viděli jak se tam s nim vybavuješ.”

“Vybavuju, nevybavuju, zkrátka nevim. Von mě rozuměl, že hledám banku a tak mi vysvětloval, kde to je.”

“No a?”

“No a, no a, zkrátka sem mu nerozuměl ani slovo. Ten toho ze sebe vychrlil a tak rychle, že ‘sem mu prostě neruzuměl. Voni mluvěj moc rychle a používaj takový divný slova.” Postěžoval jsem si.

“Tak to ‘sme v háji.” Usoudil Honza.

“No počkej,” povídám, “ukazoval támhle tim směrem, tak po’ďte. Na rohu se musíme podivat jak do leva tak do prava, protože von řikal voboje, v pravo i v levo.

Banku jsme našli, byla v levo. ENGLISH IS EASY.

V bance jsme celkem žádné problémy neměli. Za kus papíru, který se píše CHECK, ale také někdy CHEQUE a vyslovuje ČEK, tedy stejně jako CZECH, jsme obdrželi kanadské bankovky a rakouské, Jugoslavské i české peníze nám vyměnili také. Koupit prášek na praní se ukázalo podstaně obtížnější.

“Zkusíme ten obchoďák co?”

“Jo, to bude určitě jako samoobsluha a to už snad najdem podle vobrázků na škatuli.”

Obchoďák to tedy byl parádní. Rozhodně lepší a větší než Heřmanský ve Vídni. Rozhodli jsme se, že začnem v přízemí a projdeme všechno. Přízemí obsahovalo potraviny.

“Koupíme si něco na večer k snědku ne?” Navrhnul Josef.

“Nó, ale musíme vzít taky něco k pití.” Podotknul Honza.

Žádný problém. Uzenin tu bylo na výběr spousta a tak jsme si vybrali pár balíčků salámu, který vypadal jako uherák, nakrajený na tenké plátky, k tomu jsme do košíčku přihodili dvě veky, dvě veliké láhve kokakoly a zamířili k pokladnám, když Honza zahalekal:

“Kluci, tady je to.”

“No hele tady maj víno, tohle to v proutěnym obalu vypadá na italský, takový ňáký jsem ještě vozil, když jsem dělal u védepky,” a hned jsem si vybavil ty těžké bedny plné takových lahví, jak jsme je nosili na zádech po schodech do sklepů vináren.

“To je červený,” říká Josef, “vemem jedno na zkoušku a když bude dobrý tak toho zejtra koupíme víc.”

Když jsme usoudili, že máme všechno co potřebujem od jídla, zaplatili jsme a po eskalátoru se vydali do dalšího poschodí, které bylo rozděleno na odívání a něco jako drogerii nebo parfumérii. Podle vůně různých mýdel jsme si byli jisti, že jsme na správné stopě. Dvě dlouhé uličky plné různých krabic, krabiček, sklenic, kartáčků na zuby, ale nic co by připomínalo prášek na praní.

“Kluci, co kdyby ‘sme teda koupili obyčejný mejdlo a udělali tim aspoň límečky u košile?” navrhnul Jirka.

“Co blbneš, to máme zadarmo na ubytovně, ale je to dobrej nápad, vykašlem se na prášek.”

V ten samý okamžik k nám přistoupil mladý člověk, někdo          z personálu a s úsměvem se nás zeptal:

“May I be of any assistance?”

Já jsem se vyhnul jeho pohledu a nápadně nenápadně jsem se jal opouštět nebezpečné místo. Samozřejmě jsem mu nerozuměl, ale zdálo se mi, že jedno slovo bylo ASISTENT. Asi se nám představoval, usoudil jsem. Možná, že jsem mu měl podat pravici a představit se taky. Pozdě. Honza s Josefem už se vytráceli také. Tvrdohlavý Jirka hrdině zůstal a my jsme se, z bezpečné vzdálenosti, jali jeho počínání sledovat. Jirka s ledovým klidem povytáhl z kabátu límeček košile na který ukázal druhou rukou, na čež si počal dlaň jedné ruky jako by drhnout rukou druhou, napodobujíc docela věrohodně zapírání límečku u košile.

“Hele, von je ale dobrej,” konstatoval Honza.

“To teda jo a podivej von mu rozuměl a vede ho jinám,” souhlasil Josef a já jsem musel uznat, že Jirka dokázal něco co já bych se styděl udělat a čekali jsme s čím se Jirka objeví. Trvalo chvíli než se Jirka vynořil - s prázdnýma rukama.

“Kdepák.” Začal Jirka vysvětlovat co se odehrálo. “Von teda byl strasně ochotnej, ale stejně mě nerozuměl. Chtěl mi prodat kartáček na ruce, obyčejný mejdlo, ňákou plastickou čepici na koupání a nakonec mi ukazoval z vokna jinej krám, někde na druhý straně ulice, ale to se mě už asi chtěl zbavit.”

“To je jedno, vyperem to tim obyčejným mejdlem na ubytovně.” Rozhodnul Josef.

“Ale jasně,” Souhlasil jsem. “Ve čtvrtek vy dete do školy a         v pátek už budete umět něco nakoupit a já se budu učit vod vás. Pamatujte si jedno, [INGLIŠ IZ ĺZY,]” zasmál jsem se. “Jó vono to není tak lehký, když neznáš správný slova. To neni jako doma, kde si se domluvil i když si nevěděl přesně jak to říct. Jako ten chlapik co vlez do drogérie a prodavač se ho ptá:

“Čím mohu posloužit?”

A von, že chce papír na prdel a drogista na to pohoršeně: “Člověče to nevidíte že jsou zde dámy? To nemůžete říci TOALETNĺ PAPĺR?

“Tak jó, tak mi dejte toaletní papír.” Zákazník na to.

“Ještě něco si budete přát?” ptá se drogista.

“Jó, ještě potřebuju mejdlo.”

“Toaletní?” ptá se opět drogista.

“Ale né, to chci na hubu.”

“Ty seš ale blbec.” Reagoval Jirka. “Dělal ‘sem co ‘sem moh’, né?”

“Ale to víš že jó, dyť já to nemyslel na tebe.”

Později jsme zjistili, že krám přes ulici, který prodavač Jirkovi ukazoval, byla vlastně jakási samoobsluha na praní prádla. Byly tam pračky a sušičky jedna vedle druhé. Hodily se do toho nějaké drobné a prádlo bylo vyprané.

Naše košile měly vyprané límečky v umyvadle toaletním mýdlem, tedy mejdlem na hubu a byly připraveny na návstěvu         u pana Zímy. Večer jsme se všichni sešli v našem pokoji, kde jsme pojedli veku se salámem a hodlali jsme vše zapít červeným vínem. Kelímky na zuby vypláchnuty, připraveny na stole a Josef zkušenou rukou “Odstrojil” parádní láhev. Trochu nás překvapilo, že láhev neměla korkovou zátku ale jen kovový uzávěr na závit. Při nalévání prvního kelímku nám bylo jasné, že něco není v pořádku. Tekutina nejen že byla tmavší, téměř do hněda zbarvená a na víno trochu hustá, ale i vůně byla podstatně jíná než by znalec vína očekával.

“My ‘sme ale blbci,” prohlásil Josef a začal se hystericky smát. “To je ňáký polívkový koření nebo co, hele čuchni si,” a podává mi plný kelímek. Když jsme se všichni přesvědčili, že si Josef nedělá legraci, nevěděli jsme, jestli se máme smát nebo brečet. Nápis na lahvi nám nic neříkal. Láhev putovala do plechovky s odpadkama a veku se salámem jsme zapíjeli kokakolou ještě více přesvědčeni, že v Kanadě dál vládne prohybice. Smutné pomyšlení.

Následujícího rána jsme se u snídaně seznámili s dalšími čechy, kteří přicestovali ve stejném letadle a řeč se roztočila kolem Edmontonu, který se každému líbil. Z diskuse jasně vyšlo najevo, že někteří z nich ovládali zeměpis o mnoho lépe než my tři a tak jsme se dozvěděli, že jsme v provincii Alberta, Edmonton je hlavní město této provincie a že vedle Alberty směrem na západ už je jen jedna provincie, Britská Columbie a pak už je moře. Tudíž jsme se nacházeli v západní části Kanady. Ze zeměpisu jsme přešli na přírodovědu a Honzy otázka byla jestli se v Kanadě pěstuje chmel a jestliže ano, co se z něj dělá?

“To samý co u nás, pivo se z něj dělá, co jinýho.” Odpověděl jeden z nich.

“Jó?” Divil se Honza. “A kde se tady ňáký prodává?”

“V hospodách a v některých jídelnách.” Zněla odpověď.

“A je tady hospoda někde nablízku?”

“No jasně, skoro každej hotel má hospodu. Je tam napsáno TAVERN a maji většinou dva vchody, jeden je voznačenej cedulí DŽENTLMEN a druhej ESKORTS, nebo tak nějak. To prej je         z dob, kdy ženský nesměly samy do hospody … a co blbneš, to ‘ste nevěděli?”

“Ne, to ‘sme teda nevěděli, čuměli ‘sme do všech voken na ulici, ale nikde ‘sme neviděli nikoho pít pivo.”

“No jó člověče, voni totiž ty taverny nemaj vokna.”

“Neblbni.”

“No vážně, a kdybys chtěl pivo k jídlu, někde v restauraci, tak musíš koukat po ceduli LICENCED, bez tý voni nesměj pivo prodávat.”

“Hele to je príma,” otočil se Honza na nás, “to teda večer vyrazíme na pivo né?”

To nám nemusel říkat dvakrát.

Kolem jedenácté se objevil v hale, kde jsme všichni čtyři posedávali, Zíma v jeho kovbojském klobouku, zeptal se jak se nám líbí Edmonton a vykouřil s námi cigaretu. Do jeho auta jsme se pohodlně vešli tři na zadní sedadlo a Josef na přední vedle pana Zímy. Jízda v pravém americkém bouráku nás okouzlila. Motor nebyl ani slyšet, automatická převodovka řadila bez jediného škubnutí a auťák se na silnici jen pohupoval na měkkém pérování. Kam se hrabal Mercedes který nás vezl ve Vídni na letiště. Tedy alespoň co se pohodlí a místa v autě týče, což nám zároveň vysvětlilo šířku ulic ve městě a silnic za městem. Ani ne patnáctiminutová cesta na nás udělala dojem. Oběd, který paní Zímová připravila byl lepší než v kterékoliv české restauraci. Dozvěděli jsme se, že Zímovi jsou v Kanadě přes třicet let a tak nás pochopitelně překvapila jejich čeština, která byla k nerozeznání od naší, kromě často používaného OU KchEJ. Vysvětlení bylo celkem jednoduché, doma celý život mluvili jen česky. Jak dobrá byla na druhé straně jejich angličtina, jsme nemohli posoudit, jen snad to, že když mluvili se svým synem, nám zněla jinak než angličtina jejich syna. Každopádně to bylo od Zímů hezké, že nás pozvali do svého domova na tak parádní oběd. Myslím, že jsme na ně udělali všichni také celkem slušný dojem. Pan Zíma nás odpoledne odvezl zpět na ubytovnu a to bylo naposled co jsme ho viděli.

S žaludky nacpanými knedlíky s vepřovým a zelím zapíjeným kokakolou, jsme se museli rychle rozhodnout co dělat. V úvahu přicházely dvě možnosti, padnout na postel a dát si dřímáka, nebo to všechno jít zapít pivem. Pivo to samozřejmě vyhrálo a tak jsme vyrazili do ulic. Vyzbrojeni novými znalostmi o Edmontonu jsme neměli žadné potíže už z dálky zaregistrovat čtyřposchoďovou cihlovou budovu s obrovským nápisem KING EDWARD HOTEL.

“Tak Láďo, teď je na tobě.” Zahájil Honza. “Já sem to vodnes              v Rakousku, tak teď dělej ty co umíš. Řekni nám jak se řekne pivo a jaký sou ty jejich číslovky.”

“Pivo je jednoduchý, BĺR, s těma číslovkama je to horší, to zas ta nemčina byla zlatá,” jal jsem se vysvětlovat. “Jedna je WAN, vono se to píše ONE ale ta výslovnost je spíš jako UaN, voni v učebnicích používaj dvojitý V pro výslovnost, ale vono je to víc jako U, asi takhle WAN, hele dívej se mi na hubu, WAN. To je jedna. Dvě, je TchÚ, za tim “T” je takovej přídech, prostě to neni TÚ. Teď to nejhorší, tři, THRĺ, takhle nějak, THRĺ, hele jazyk je jako mezi zubama a řekneš “S”, THRĺ. Prostě to neni SRĺ, ale taky to neni TRĺ, protože TRĺ je zase strom.”

“A jéje, to je teda pěkný.” Postěžoval si Honza snažíc se               s ostatními, včetně mne opakovat [WAN, TchÚ, THRĺ BĺR.]

“No počkej, počkej, to neni všecko,” povídám. “BĺR, je jenom jedno pivo, ale když jich chceš víc, tak se tam myslim přidává na konec “S,” jako [THRĺ BĺRS.]”

“Di do háje.” Rozčílil se Josef. “Zkrátka budeš vobjednávat ty. Akorát mi ještě řekni jak se řekne, že neumim anglicky.”

“Tak to je lehký: [AJ DÚ NOT SPĺK INGLIŠ.]” Děkoval jsem             v duchu svému dědovi a možna trochu taky té učebnici se slavným ENGLISH IS EASY.

Hospodu jsme tedy konečně našli. Překvapilo nás přítmí v celé místnosti, zvláště při vstupu z plného denního světla na ulici. Hospoda byla poloprázdná. Zasedli jsme ke kulatému, poměrně malému, stolku a já se začal duševně připravovat na první objednávku, když přispěchal číšník s obrovským tácem plným sklenic piva ptajíc se:

“[EIT]?”

Kluci se podívali na mne a já jsem se zmohl jen na:

“[JES]” a v momentě před námi stálo osm sklenic piva. Po chvíli sledování okolí jsme zjistili, že je bězné objednávání piva po dvou sklenicích. Problém byl, že kdyby se číšník zeptal jestli piv chceme dvacet, odpověděl bych také YES, jenom proto, že bych neuměl dostatečně rychle říci anglicky NE DĔKUJEM, DEJTE NÁM JENOM ČTYŘI. Novinkou pro nás byl také způsob placení. Platilo se hned a jak jsme viděli kolem sebe, peníze ležely na stole a číšník si odpočítal a vzal peníze sám. Nikdo neměl ani snahu ho kontrolovat. Otázka byla, zdali se to tak dělá všude, nebo jenom      v této hospodě. To jsme pochopitelně ještě nevěděli, že host číšníkovi řekne kolik si má vzít a v jiných případech zase host podá zpropitné dodatečně sám. Zkrátka bylo se co učit. Jiná zem, jiný mrav. Pivo samo, byla jiná záležitost. Ve srovnání s naší desítkou, co se chuti týče, to byla voda a ještě bez pěny. Sklenice byly vysoké, úzké a rozhodně ne půl litrové, ale účinek byl o to zrádnější. Nevěděli jsme ani, že kanadské pivo obsahuje podstatně víc alkoholu než české. Výhoda placení hned, byla jasná, můžeš se kdykoliv zvednout a jít což se nám líbilo.

“Pít se to ale dá né?” Prohodil Josef.

“No, je to lepší než kopnout do břicha.” Ohodnotil pivo Honza.

“Všecko co teče se dá pít, vono je to asi vo zvyk.” Uzavřel hodnocení Jirka.

“Láďo co řikáš těm autům?” Změnil théma Honza.

“Já nevim člověče, co si mám myslet. To včem nás vez’ Zíma, bylo teda pohodlný a pěkně tichý a Ty měký péra sou příjemný, ale to zas neni moc dobrý v zatáčkách.”

“No a viděl’s tady ňáký zatáčky?” Smál se Josef.

“Zatim né, ale já sem přeci jen víc na ty sporťáky. Na konec uvidíme co si vlastně budem moct dovolit koupit a jestli je pravda to co sem čet v tý brožůře, že průměrnej plat je pět tisíc dolarů ročně, tak se toho auta asi hned tak nedočkáme.”

“Tak, novýho asi né,” Usoudil Josef, “ale nějaký levnější vojetiny určitě jo, dyť ‘sto viděl v tý prodejně, ty auta za tisícovku byly jak nový.”

“Jak se řekne anglicky auto?” Zajímal se Jirka.

“[ÁTOMOBĺL,] na začátku je to jako mezi A a O,” snažím se vysvětlit. “Teda jestli mi to děda vysvětlil správně, ale řika se tomu lidově [KchÁR.]”

“Teď si představ, že nás nějak vod sebe roztrhaj a budem muset už do konce našich životů mluvit jen anglicky.”

“No příjemná představa to zrovna neni, ale naučit se to budem muset, bez angličtiny ‘sme vyřízený.”

“To ‘sou takový divný ména viď, jako Edmonton, ‘dyť to vubec nic neřiká, to neni jako Praha, to víme že je to z toho práhu.” Polemizuje Josef.

“Nó, nebo Budňany viď.” Směju se.

“Z čeho vznikly Budňany?”

“Z anegdoty přece.”

“Jak to?”

“No přeci jak jel král Karel IV na koni lesem a tam na pasece      v trávě kluk šoustá holku. Holka zahlídne krále a strká do kluka aby ho upozornila, kluk se votočí a když vidí krále tak chce vstát a uklonit se, ale král mu ukazuje rukou a řiká ‘BUD NA NÝ, BUD NA NÝ,’ no a vod tý doby se to tam ‘menuje BUDŇANY.”

“Jé ty si vůl.” Rozčiluje se Josef a všichni se smějem.

“Tak co, dáme si to ještě jednou?” Ptám se.

“Radši né,” rozhodl Josef. “My dem zejtra do tý školy tak ať ‘sme na to čerstvý.”

***

Po prvé po dlouhé době jsem měl den sám pro sebe. Honza, Josef a Jirka odešli do školy se učit anglicky a já jsem měl možnost napsat Věře pořádný dopis. Dolehl na mně při psaní jistý pocit tísně, který se změnil v nejistotu co vlastně bude následovat. Stále se vracela otázka, zda to všechno byl dobrý nápad a jestli to vůbec stálo za to. Že by se Věra s Vládinou za mnou do Kanady nedostali jsem si nechtěl ani připustit a jakmile začnu pracovat a budu mít dost peněz na jejich cestu, začnu pro ně vyřizovat  imigraci. Mojí prioritou se tedy stala angličtina a zaměstnání, které je na ní závyslé. Co jsem vlastně schopen dělat? Napadlo mně. Jediný obor který jsem vystudoval je spojen s hornictvím, z kterého  jsem už před lety utekl a nehodlám se k němu vrátit a dál už jsem vlastně pracoval jen jako řidič z povolání. Výtvarné umění jsem studoval jen soukromě, nepočítajíc hodiny které jsem strávil na Akademi výtvarných umění, dá se říci na černo, studujíc u profesora Titlbacha a tak jsem vlastně nucen vzít jakoukoliv pomocnou práci, ale to jsem věděl už před našim odjezdem. Hlavním cílem je začít vydělávat peníze a dál už se uvidí. Den po dni Vladimíre, den po dni. Školu jsem klukům záviděl. Není to ironie? Já kdo se škole vyhýbal jak mohl? Já koho se profesor matematiky ptal: “Vladimíre k tabuli nebo pět?” Je zázrak, že jsem školy vlastně dokázal ukončit. Ředitel Šístek už       v základní škole říkal matce: “Vladimír? Kdyby se jen trochu učil, tak může být nejlepší, ale on snad nepřinesl ješte ani jeden domáci úkol.” To byla pravda. Jestli jsem nějaké úkoly kdy předložil, pak byly udělány o přestávce těsně před začínající hodinou. Ve výtvarných pracích jsem dokázal o přestávce dokončit třeba tři úkoly pro spolužáky aniž bych udělal jeden pro sebe. Pravda je, že učitelé to věděli. Byl už jsem dva roky ze školy, když jsem udělal výkres pro mladšího bratra a druhý den když jsem se bratra ptal jak dopadl, řekl jen: “Jakoubek ti vzkazuje že máš jedničku.” Vlastně se není čemu divit, situace je jiná, tenkrát jsem školu nepotřeboval a teď ji potřebuji. Měl bych možná zajít do obchodu s knihama,  koupit si nějakou knížku a snažit se s pomocí slovníku číst. Alespoň bych přibíral nová slova a možná pochopil jak pracuje anglická konversace.

Příštích několik dní jsem strávil, psaním dopisů, čtením Chandlera, (lépe řečeno pokusem, stránky knihy byly po okrajích popsány překladem slov, které jsem doposud neznal) a celkovým vychutnáváním samoty. Kluci se vraceli ze školy pozdě odpoledne a Josef dlouho do noci bájil o učiteli, který je učí angličtinou angličtinu.

“Ládo, ten je tak dobrej, že neni možný aby mu někdo nerozuměl. Dneska nám vysvětloval vyslovnost toho THE a řikal, že musíš vystrčit jazyk uplně ven a stisknout zubama a říct to “S” nebo “D” a vono to de hele,” a perfektně vyslovil THANK YOU.

“Hele, máme tam jednoho staršího chlapika, čecha” pokračoval Josef “a ten se chce vrátit domu tak sem si myslel že jestli zejtra nepří’de, že bych řek’ tomu učiteli jestli tě mužu přivést místo něj. Co ty na to?”

“No, to by bylo dobrý, to víš že bych byl rád.”

“Jo a já sem měl dole na vrátnici lístek, že mám přijít na menpaur, že King něco pro mně má, tak tam musim zajít zejtra než pu’du do školy.”

“Třeba má pro tebe práci.”

“To né, kdo by mě vzal do práce, když se ani nedomluvim. Já se člověče uplně bojim aby na mně někdo nepromluvil anglicky. Aspoň, že umim to [AJ DÚ NOT SPĺK INGLIŠ.] Jo hele, taky ‘sem se tě chtěl zeptat co to znamená [WOČ JÓR NEJM,] to mě řikal jeden kanaďan ve škole.”

“A co si mu vodpověděl?” Chtěl jsem vědět.

“No, [AJ DÚ NOT SPĺK INGLIŠ.]”

“Člověče já nevim. [WOČ] ‘sou HODINKY a taky KOUKEJ, nebo DÁVEJ BACHA a tak a [NEJM] je JMÉNO, ale dohromady to nedává smysl. Zní to  jako HLĺDEJ SI JMÉNO. Voni totiž taky hodně používaj stažený tvary a spojujou slova, to vám ještě učitel neřikal?”

“Ne, co ‘sou to stažený tvary?”

“To je jako třeba to [AJ DÚ NOT SPĺK INGLIŠ] se dá říct taky [AJ DOUNT SPĺK INGLIŠ.] To [DÚ NOT] se změní v [DOUNT.]”

“Takže mužu řikat [AJ DOUNT] misto [AJ DU NOT?]” Ptá se Josef.

“Jo, to je to samý, akorát jako víc lidově, [AJ DÚ NOT] je víc spisovně.”

Dost dlouho nám trvalo přijít na význam slov [WOČ JÓr NEJM,] až jsem si uvědomil, že to musím vidět napsané, abych pochopil co to znamená. To je ten problém s angličtinou, že se všechno jinak píše a jinak vyslovuje. Přes stažené tvary mě pomalu došlo, že WOČ je vlastně stažené WHAT IS tedy WHAT’S vysloveno [WOTS] a protože následuje slovo YOUR vysloveno [JÓr] spojí se vlastně tři slova: [WOT IZ JÓR.] Problém je v rychlosti vyslovení, protože při pomalém (relativně,) vyslovení, bez použití staženého tvaru, to zní jako [WOT IZJÓR NEJM?] a vysloví-li se to rychle a staženě, slyšíme konečně to WAČ JÓR NEJM, které je napsáno: WHAT’S YOUR NAME a to už jsme všichni věděli, že znamená: JAK SE JMENUJEŠ?

A byli jsme zpět u kouzelných slov z učebnice angličtiny: ENGLISH IS EASY [INGLIŠ IZ ĺZY.] “Kterej blbec tuhle větu napsal?” Myslím si dodnes. Samozřejmě, že je angličtina snadná, ALE JEN PRO TOHO, KDO SE V ANGLICKY MLUVĺCĺ ZEMI NARODIL.

“Já se z tý angličtiny zbláznim.” Postěžoval si Josef.

“Já taky.”

“Tak dobrou.”

“Dobrou.”

*

“Láďo, spíš?”

“Ne, proč?”

“Hele jeden kluk ve škole řikal, že pivo a kořalka se prodává jen ve speciálních obchodech, ‘menuje se to [LIKR STÓR,] co kdyby ‘ses podival, jestli ňákej najdeš a koupil ňáký pivo nebo něco?”

“já to zkusim.”

“Tak dobrou.”

“Dobrou.”

***

HANKA

Nakupování piva a likérů je pro imigranty dnes stejně jednoduché, jako nakupování ostatních věcí v samoobsluhách. Vybereš si co chceš a u pokladny zaplatíš. Hotovo. Bohužel, když jsme přijeli my, to tak jednoduché nebylo. Musel si vědět přesně co chceš, vyplnit objednací lístek, zaplatit u pokladny a pak teprve ti přinesli zboží. Nakonec jsem to zvládl také. A tak jsem ten den koupil naš první karton piva. Dvanáct třetinkových lahví.

Josef přišel ze školy a prohlásil:

“Láďo poď, jedem do západní části Edmontonu.”

“Co tam budem dělat?”

“Bydlet.”

“Jak to?”

“No na menpauru mi dali adresu ňáký ženský, která pronajímá místnost ve svym domku. Řiká se tomu [BORDYNG.] Je prej to se stravou a praním prádla. Je to jenom pro jednoho, ale já chci aby’s šel se mnou a řeknem jí aby nás vzala voba, co?”

“No zkusit to mužem, co se muže stát, že jo? No a já sem zrovna koupil basu piva.” Oznámil jsem hrdě Josefovi.

“To je dobře, ta nám přijde večer vhod. Jo a já sem zapoměl, mam pro tebe dárek.” Smál se Josef. “Deš zejtra s náma do školy.”

“Neblbni, vážně?”

“No jó. Musíme ráno zaběhnout na menpaur tě přihlásit abys taky dostal zaplacíno. Člověče voni nám ještě budou platit za to, že chodíme do školy, ale taky prej už si máme začít schánět ňákou práci. Voni budou pro nás hledat dál, ale máme prej se sami pokoušet taky, tak připrav slovnik, koupíme noviny a podiváme se do inzerátů.”

“Tak ten chlapik už do školy nepřišel?”

“Člověče von se vrací zpátky do Československa.”

“Jak je starej?”

“Já nevim, ale asi kolem padesátky.”

“No, to je asi moc pozdě na začínání ňákýho novýho života, zvlášť když neznáš jazyk.”

“Asi jó. Já ho teda lituju, protože je jasný, že ‘de rovnou do lochu a tam se s nim asi moc párat nebudou.”

Městským autobusem jsme dojeli do západní části, která trochu připomínala některé vilové čtvrti v Praze, převážně složená              z rodinných domků. Adresu jsme našli a mně teprve teď došlo proč chtěl Josef abych jel s ním.

Paní Brixová byla usměvavá, asi šedesátiletá vdova. Josef ji dal lístek z menpauru a představil se jako DŽOU. Udělala nám kávu a začala domluva rukama, nohama a pár slov anglicky. Myslím, že rychle pochopila o co nám jde a po krátkem váhání souhlasila s tím, že u ní budem bydlet oba. Pochopitelně za dvojité nájemné. Původně měl Josef, tedy JOE, platit sedmdesát dolarů měsíčně a tak za oba to bylo 140 dolarů za jednu a tutéž místnost. Řekla, že nám tam samozřejmě dá druhou postel a my jsme byli spokojeni, protože nájem nám bude stejně platit Manpower, po dobu naši nezaměstnanosti a tím tedy začala další část našeho nového života             v Kanadě.

Přestěhovali jsme se následujícího dne. Paní Brixová se ukázala být vynikající a trpělivá společnice, která se nám snažila po všech stránkách pomoci. Na plánu Edmontonu jsme jí ukázali kde je škola, kterou samozřejmě znala a ona nám napsala čísla autobusů, které tam jezdí. Měli jsme volný přístup do obývacího pokoje s televizí, kam jsme samozřejmě chodili pouze, když jsme slyšeli, že televizi zapnula. Začalo nám být jasné, že televize bude pro nás jednou        z nejdůležitějších pomůcek při studiu angličtiny a protože paní Brixová milovala westerny, měli jsme vyhráno. Zároveň nám nezbývalo, než se snažit mluvit anglicky. Ať se nám to líbilo nebo nelíbilo, potřebovali jsme to.

Škola byla fantastická. Po pár prvních minutách  jsem musel uznat, že Josef měl pravdu, když říkal, že učiteli musí každý rozumět přesto, že mluví pouze anglicky. Josef mě též seznámil       s jeho spolužačkou a naší novou přítelkyní Hankou. Proč až dneska? Napadlo mně.

“Jak dlouho znáš tu Hanku?” Zeptal jsem se když jsme byli sami.

“Vod prvního dne ve škole.”

“A jakto, že’s mi vo ní neřek už dřív?”

“Protože jak tě znám, by byla hodně rychle přítelkyně tvoje … ale stejně tě musim upozornit … vona je vdaná.”

“Ty seš blbej,” smál jsem se, “Josef, já ti slibuju, že si Hanky nebudu všímat. Sám se s ní do řeči dávat nebudu. Když se mě na něco zeptá tak jí vodpovim a to je všecko.”

“Dyť já si dělam legraci.”

“Ale neděláš.”

O přestávkách jsme jezdili výtahem do desátého poschodí, kde se nacházela jídelna a kavárna s obrovskými okny s výhledem přímo na rozjezdovou dráhu městského letiště. Byl bych tam vydržel hodiny a hodiny pozorovat starty a přistání, převážně malých čtyřsedadlových letadel, což ve mně probudilo jeden z mých dávných snů a začal jsem trochu doufat, že je stále ještě  uskutečnitelný. Je Pravda, že ve třiceti letech už by měl být člověk schopen rozlišit zastydlou pubertu od věcí potřebných k normálnímu životu a začít konečně uvažovat jako dospělý človek. Hanka nás nenechala nikdy moc dlouho nečinně pozorovat letadla. Hanka byla žena, která vyžadovala neustálou pozornost.  V její prospěch lze říci, že byla mladá, inteligentní, hezká blondýna, která byla schopna diskutovat o čem koliv, což vyvrací jakékoliv nesmyslné “Theorie” o blondýnách. Její oblíbený subject? Umění. Tudíž můj, tak říkajíc obor. Na neštěstí to znamenalo velice rychlý odsun Josefa do pozadí. V žádném případě to neznamenalo, že by Josef k vůli mně ztratil přítelkyni, pouze to, že se často cítil trochu ukřivděn. Hanka se za každou cenu snažila svoji pozornost rozdělit spravedlivě. Hanky manžel, Karel, kterému nás představila následujícího dne, byl doktor medicíny, který díky velice dobré znalosti angličtiny v té době už obhajoval jeho česke diplomy a byl residentním lékařem Edmontonské universitní nemocnice. O Karlovi by se dalo říci, že byl absolutní vyjímkou v našich představách o lékařích. Abnormálně normální člověk naši generace s vynikajícím smyslem pro humor a mluvou velice blízkou dlaždičům a kladenským horníkům. Karel byl instantně našim dalším přítelem. Karel mi dokonce půjčil jeho auto, abych si mohl udělat Kanadský řidičák a pomohl mi s přípravou na písemnou zkoušku, kterou jsem šel dělat s Hankou, díky čemu, jsem měl příležitost s ní ztravit celý den. Proseděli a propovídali jsme téměř půl dne po kavarnách. Musím přiznat, že to byl příjemný den.

Takže jsem měl Kandský řidičák. Hanka na druhé straně měla za sebou jen psaný test. Jízdy dělat nemohla, protože ji nikdo s autem jezdit nenaučil a tak jsem ji slíbil, že jí dám pár lekcí hned jak si koupím nějaké auto, přestože mně bylo jasné, že do té doby ji určitě naučí jezdit Karel.

S Josefem jsme si koupili Edmonton Journal, noviny které vycházely denně a měly tolik stránek jako běžná kniha. Většinou obsahovaly reklamy, ale různých článků a zpráv, na které jsme ještě nestačili, v nich bylo také dost. My jsme se soustředili na inzeráty volných míst.

“Hele co řikáš tomuhle,” říká Josef, “tady hledaj policajty nebo co, zkus to přečíst celý.”

Se slovníkem v ruce, společnými silami, jsme vyluštili, že hledají něco jako pomocné policisty pro jakousi indiánskou reservaci. Ani jsme netušili, že v Kanadě nějaké reservace existují.

“Hele Láďo, to by byla práce pro nás … indiáni maj’ určitě zakázáno pít alkohol a kdyby ‘sme měli každej na starosti jednu reservaci, tak by ‘sme tam mohli pašovat kořalku a prodávat jim to co?” Na půl s humorem na půl vážně začal Josef plánovat.

“No, Ty bys jim to moh’ prodat v moji reservaci, já bych jim to zabavil a prodal zase v tvoji.”

Typicky český nápad, který mi připoměl jednoho nového zaměstnance u plynárny, který nastupoval na mé místo když já jsem přecházel k pohotovostní službě. Práce spočívala v rozvozu nářadí pro dělníky a první otázka mého nástupce byla:

“Hele, co se tady vlastně dá ukráct?”

“No tak akorát ňákej krumpáč nebo lopata. Jo a taky petrolej, kterej budeš vozit do petrolejek na vosvětlení výkopů v noci.” Byla moje odpověď.

“Petrolej? No to je vono.” Projevil okamžitě zájem.

“Co budeš prosim tě dělat s petrolejem?”

“No přece mixovat to s benzínem v autě ty vole a benzín budu prodávat.”

Ani ve snu by mě něco takového nenapadlo, ale konec konců zpeněžit se asi dá všecko.

Práce u policie pro nás samozřejmě nebyla, protože jak nám paní Brixová vysvětlila, prvním předpokladem byla Kanadská příslušnost prvního stupně, něco jako NAROZEN V KANADĔ. Naše hledání práce v novinách ten den úspěšné nebylo. Některé pracovní příležitosti se nacházely v okrajových čtvrtích, kam městská doprava nejezdila a nám začínalo být jasné, že bez auta práci nenajdem. Rozhodli jsme se tedy podívat v prodejnách co takové starší auto opravdu stojí. Zašli jsme do první prodejny s ojetinami a já jsem koupil auto. Velice krátký zážitek. Obrovské nápisy hlásaly prodej na výhodné splátky a na konci jedné řady aut stál deset let starý Oldsmobil s cenou 150 dolarů za oknem. Domluva  s prodávajícím byla kupodivu rychlá a snadná. Byl to můj den. Všemu jsem rozuměl, všechno jsem uměl říci a všechno bylo pro prodavače srozumitelné. Bylo mi řečeno, že auto připraví, abych přišel následujícího dne. Bohužel jsem zjistil, že není den, jako den. Nevím proč, ale Ten následující, byl pravým opakem dne předcházejícího. Nemám potuchy jak můj mozek pracuje, ale jasná věc byla, že jsem najednou nerozuměl ani slovo. Cítil jsem se jako absolutní idiot, ale prodavač chtěl auto prodat. (Dnes vím, že se auta chtěl zbavit za každou cenu,) a také se mu to podařilo. Peníze mně půjčila banka, do které mě velice ochotný prodavač odvezl a všechno za mně vyjednal. Jen jsem podepsal smlouvu na půjčku splatnou do jednoho roku. Když jsme s Josefem přijeli domů a paní Brixová viděla auto, ptala se kolik jsem za něj dal. Odpověděl jsem, že 150 dolarů načež se zeptala kolik za něj prodavač chtěl a já jsem opět řekl, že 150 dolarů, což bylo zjevně pro kanaďana něco naprosto neuvěřitelného. Vysvětlila nám, že jsem mohl mít auto pravděpodobně za 90 dolarů a já jen litoval, že jsem ji nebo Karla nepožádal, aby se mnou šli auto koupit. Pochopili jsme, že smlouvání při kupování aut je běžné, ale ani tato vědomost nás neuchránila před chybami, kterých jsme se ještě hezkých pár následujících let, při kupování aut dopouštěli. Deset let starý Oldsmobil se ukázal jako ne právě nejlepší investice. Už následujícího dne baterie nebyla schopna otočit startérem a tak následovala koupě nové baterie a týden na to odmítla automatická převodovka jakoukoliv spolupráci se zbytkem vozidla. Na druhé straně byl Oldsmobil značně obdivován v Československu. Samozřejmě, že jsem se chtěl pochlubit, aniž bych tušil jaké to bude mít následky. Věry přátelé si neodpustili komentáře jako: “Vidíš, tebe tady nechal s dítětem a dluhem ale sám si hned koupil auto.” Ne jenom, že jsem neuměl celou situaci správně vysvětlit, ale ani jsem nechtěl. Konec konců, kdo by asi doma věřil, že si člověk, který ještě ani žádné zaměstnání neměl a je dál nezaměstnaný koupil auto. Pravdou je, že díky tomuto vozidlu jsme s Josefem okamžitě dostali práci v malé výrobně betonových schodů a panelů. Bez auta by jsme práci nemohli přijmout, protože se skutecně nacházela na samém okraji města, kam městský autobus nejezdil. V létě by nebyl problém od autobusu nějaké dva kilometry dojít pěšky, ale               v devětadvaceti pod nulou to bylo nemyslitelné. V té době jsme už začínali nabývat přesvědčení, že jsme do Kanady skutečně přišli zmrznout, netušíc, že zima v roce 1968 byla abnormální. Honza, za pár dní po nás, dostal práci jako soustružník a Jirka jaksi zmizel ze scény.

Za týden práce jsme s Josefem dostali náš první plat ve formě šeku a tak nás čekala další návštěva banky.

“Co s tim šekem budeš dělat?” Ptal se Josef.

“Jak to myslíš?”

“No, jestli si ve’meš peníze, nebo si votevřeš nějaký to konto, jako spořit … voni určitě platěj nějaký úroky ne?”

“No já sem vo tom neuvažoval, ale to máš pravdu, měli by ‘sme si votevřít konto viď?”

“To jó, otázka je, jestli to dokážem.”

“Snad jo.”

“Láďo, jak se řekne konto? Spoření je [SEJVINGS] to vim.”

“Konto je [əKAUNT,] píše se to s dvěma C, ACCOUNT, takže řeknem že chcem [SEJVINGS əKAUNT] a je to.”

A tak jsme zašli do nejbližší banky.

“Láďo, di první, já se budu koukat jak to děláš.”

U prvního volného okénka, do kterého Josef strčil hlavu se mnou, aby viděl celý proces jsem řekl: [“PLĺZ, SEJVINGS əKAUNT.”]

Úřednice opsala moje jméno podle šeku na jakousi kartu, vyplnila malou spořitelní knížku a vepsala první vklad. Podepsal jsem kartu a to bylo vše. Celkem jednoduché. Josef následoval. Co se přesně odehrálo nevím. Neslyšel jsem Josefovu konversaci, která skončila tím, že úřednice vyplatila Josefův šek v hotovosti, Josef sebral peníze a odcházel.

“Tak co Josef, máš konto?” Neodpustil jsem si.

“Ale hovno, já žádný konto nechci.” Odpověděl otráveně.

Bylo mě Josefa v ten okamžik líto.

“Co se vlastně stalo?” Ptám se.

“No vona mi něco řekla a já myslel, ze se ptá jestli to chci jako ty a tak sem řek YES a vona mi dala peníze.

“Vona se tě asi ptala jestli to chceš [KchÁŠ,] jako v hotovosti.”

“Asi jó. To je jedno, já to udělam příště. Jak se řekne to               v hotovosti?”

“[KchÁŠ,] píše se to CASH.”

S prvním výdělkem v kapse, vlastně v bance, jsem začal uvažovat        o přípravě bydlení pro rodinu:

“Josef, já chci rozjet tu imigraci pro Věru a chtěl bych najít ň’áký bydlení, asi něco jednopokojovýho pro začátek. Šel bys tam se mnou a pomoh’ mi to platit než Věra s klukem přijedou?”

“To víš že jó. Stejně je na čase se trochu rozjet na svým a měli by ‘sme alespoň kde chlastat s Honzou a Karlem.” Smál se Josef. “Znáš Karla, u něj se nesmí nic podnikat, von je doktor.”

“No, tak já se mu moc nedivim a v tom mym bych taky nerad dělal ňákej bordel. Já se stejně chci zeptat Karla jestli by mě pomoh’ s tim hledáním bytu.”

“Člověče to si budem muset asi vařit viď?”

“No to jó. Umíš něco?”

“Vajíčka na tvrdo.”

“Ja umim míchaný.”

“No tak, vobčas si něco uvaříme a vobčas pudem do ňáký restaurace.” Dohodli jsme se.

Karel mi ochotně pomohl najít byt v novostavbě na jižní straně města, aby jsme nemuseli každý den projíždět středem města na cestě do práce a také možná abychom nebydleli příliš blízko nich. Byt byl hezký, s nevelkou kuchyní, jídelnou, obyvacím pokojem a jednou ložnicí. Byt o jakém se nám s Věrou v Praze ani nesnilo. Náš první vlastní byt. Škoda, že to Věra nemohla prožívat se mnou.       V práci jsem zašel za našim šéfem Martinem a požádal o den volna, že musím koupit nějaký nábytek. Martin se zeptal jestli mám peníze, nebo jestli hodlám kupovat na půjčku. Samozřejmě, že to bylo na půjčku. Řekl mi abych si žádné volno nebral, že mě stejně potřebuje v práci a že jeho manželka se mnou v neděli zajede na dražbu, kde mi pomůže koupit nábytek mnohem levněji. Na dražbu? Pomyslel jsem si a nápad okamžitě zavrhl. Nedovedl jsem si představit, že by Věra měla přijet do nového bytu s nějakým starým nábytkem. Přesto, že jsme se všichni domlouvali mnohem snadněji, než po příjezdu do Kanady, na delší rozhovory jsme přeci jen ještě nestačili a tak se Martinovi nepodařilo mi vysvětlit, že obchody s nábytkem také krachují a jejich inventář, tedy úplně nový nábytek, jde do dražby, kde se pak dá koupit podstatně levneji. K Martinově údivu jsem si přeci jen vzal volno a šel nakupovat nábytek. Tak jako          s autem tak i s nábytkem to bylo jednoduché. Půjčka byla vyřízena přímo v obchodě a jaké byly na půjčku úroky mne samozřejmě nezajímalo. Není divu, že imigranti dokáží rozhýbat i totálně mrtvou ekonomii, jenže co jsme my z chudého komunistického státu věděli o ekonomi, natož o celém kapitalistickém systému.

Dovoz nábytku byl dojednán a následujícího odpoledne byl byt zařízený, včetně černo bílé televize. Prostě zadlužit se až po uši bylo hrozně snadné. Ani jsem netušil o kolik levnější by všechno bylo, kdybych si peníze půjčil v bance. Chybami se člověk učí, říká se, jenže jiný chytrý člověk řekl, že je důležité se učit z chyb cizích a ne ze svých.

Na imigračním úřadu mě bylo řečeno, že co se imigrace mojí ženy a syna týče, neočekávají žádné problémy za předpokladu, že jsou oba zdrávi a schopni z Československa vycestovat. Snažil jsem se vysvětlit, že komunistické Československo jim v odjezdu může bránit a tak bylo navrženo, abych je oficiálně pozval pouze na návštěvu a že Kanadské úřady budou diplomatickou cestou, tedy tajně, zároveň vyřizovat jejich imigraci.

O víkendech jsme se dál všichni tři a naši noví přátelé Karel        s Hankou scházeli v mém novém domově a Hanka se konečně dočkala učitele jízdy. Kdykoliv byl Karel příliš zaměstnán                v nemocnici a já jsem měl čas, jeli jsme s Hankou na výlet za město, kde jsem ji učil jezdit. Občas jsme zašli do Edmontonského muzea, které pro nás bylo znovu a znovu opravdovým zážitkem, nebo do kina, v kterém jsme se dívali více méně jen na obraz. Oba jsme alespoň sledovali výslovnost slov, které jsme už znali a pokračovali tak v učení angličtiny. Naše téměř celodenní výlety, při kterých jsme si měli stále o čem povídat, samozřejmě neunikly pozornosti ostatních, kteří si naše styky vysvětlovali trochu jinak. Bohužel včetně Karla a tak muselo nevyhnutelně dojít ke konfrontaci. Jednoho večera při trochu větší slezině, které se zůčastnili i další naši znamí, Ivan s Jarmilou a po vypití značného množství vína a piva, si Karel s Hankou počali vyměňovat názory. Nikdo z nás nevěděl čeho se diskuse, která se změnila v hádku týkala a protože se ostatní příjemně bavili, ani si toho nikdo moc nevšímal. Pravděpodobně by jejich hádka prošla bez povšimnutí, kdyby Karel nepoužíval čím dál, tím víc ostřejší, což u Karla znamenalo vulgárnější, výrazy a nepadlo zároveň několikrát moje jméno. Moji absolutní pozornost Karel získal v okamžiku kdy pronesl:

“Heleď Hanko, já bych proti tomu nic neměl, kdybys přišla a řekla votevřeně, že chceš spát s Vladimírem. Chceš spát                    s Vladimírem? Spi s Vladimírem, ale nemuseli ste to dělat všecko za mejma zádama.”

Následovalo ticho jako v hrobě. Všichni byli jak vytesáni            z kamene, včetně mne. Nevěděl jsem jak mám reagovat, nebo jestli vůbec mám reagovat. Pravda je, že jsme s Hankou nikdy nespali. Očekával jsem, že se Hanka bude bránit v čemž bych ji byl plně podpořil. Ale Hanka mlčela. Na jejich rtech jsem jen spíš vycítil, než zahlédl, úsměv. Ostatní v údivu a s napětím sledovali Hanku a mne. Hanka mlčela a já také. Jen naše pohledy se setkaly, jako by jsme se jeden druhého ptal, co teď? Co se odehrálo mezi Karlem a Hankou? Chtěla Hanka jen vyvolat u Karla trochu žárlivosti? Možná. Napadlo mne. Možná, že Karel je příliš zaměstnán přípravami na obhajování titulu a Hanka se cítí osamělá. Možná, že chce Karlovi jen naznačit, že ho právě teď potřebuje nejvíc a nevěnuje-li ji víc pozornosti, že je schopna hledat, alespoň na chvíli, náhradu. Možná, že Hanka jen čeká na Karla tak, jako já čekám na Věru. Hanka má Karla doma, alespoň večer a v noci. Koho mám já? Josefa s kterým travím prakticky čtyřiadvacet hodin denně. Snad proto si vážím každé minuty, kterou mohu strávit s Hankou              o samotě i když nic jiného nevyhladáváme. K jedinému fyzickému kontaktu mezi mnou a Hankou došlo jednou v kině, kde se naše ruce náhodně setkaly na opěradle mezi sedadly. Na zachvěni, které mi    v tom okamžiku proběhlo celým tělem, nikdy nezapomenu. Naše ruce, zlehka se dotýkající, zůstaly bez pohybu a ve stejné pozici po zbytek filmu. Neodvážil jsem se na Hanku ani pohlédnout, ze strachu aby nestáhla ruku s opěradla a na zbytek filmu už jsem se nemohl ani soustředit. Věděl jsem, že se tato chvíle už nikdy nevrátí.

Po skončení filmu nám do řeci ani jednomu nebylo. Jako by jsme očekávali jeden od druhého, že promluví první. Problémem bylo théma.

Ticho konečně prolomila Hanka.

“Vladimíre, všiml jsi si jak oni používají výrazu [MEJBĺ?]”

“Všiml. Já jsem byl přesvědčen že to znamená MŮŽE BÝT a také jsem to tak používal.”

“Já také, jako dvě slova, MEJ a Bĺ a ono to vlastně znamená MOŽNÁ.

Ze vzpomínek mne vytrhl Ivan.

“Hele Vladimíre, vono je už pozdě, my pudem domu.”

“No tak jo … dobrou.”

“No, dobrou.”

“Voni maj pravdu,” Přidal se Karel. “My pudem taky. Poď Hanko.”

Tím skončila jedna z nepříjemných chvil mezi přáteli.

*

“Ty, Láďo, spal si s Hankou?” Zeptal se Josef, když všichni odešli.

“Já vo tom nechci mluvit.”

***

VÝHAZOV

Práce u Martina začala být značně nepříjemná. Nářadí a stroje zastaralé a ve velkých mrazech, které uhodily, nic nepracovalo jak by mělo. Písek, který jsme do betónu používali byl zmrzlý jako kámen a tak každou chvíli musel někdo ze zaměstnanců ven a písek rozbíjet palicí na menší kusy, které drtič a dopravník byl schopen dopravit do míchačky. Ten den bylo na Josefovi a Josef se na to špatně vyspal. Když jsme konečně dali vše do pohybu, vstoupil do výrobní haly Martin, kterého Josef přivítal lámanou angličtinou:

“Hele Martine, jak dlouho nám hodláš platit dvě padesát na hodinu za tuhle práci?”

To řekl člověku, který dva dny před tím s ním ochotně šel a pomohl mu koupit auto.

Martin se patřičně zarazil, trochu s údivem se na Josefa podíval a zmohl se jen na:

“Já … já, nevim.” Otočil se na místě a odešel do své kanceláře.

“Dobře ‘s mu to řek.” Pochválili Josefa ostatní zaměstnanci, kteří          v Martinově přítomnosti samozřejmě ani nemukli.

Ve čtyři hodiny odpoledne, po skončení práce, Josef hledal svoji píchací kartu. Karta ale na tabuli nebyla. Chudák Josef div celou tabuli neutrhl při pokusech nahlédnout mezi tabuli a zeď, když se ve dveřích objevil Martin:

“Co hledáš Džou?”

“Ale, píchací kartu nemužu najít.”

“Tu nehledej, tu mam já. Džou, já lituju, ale víc ti platit nemohu. Tady je tvoje mzda a s Bohem.” Podal Josefovi šek a odešel. Nikdo nehnul ani brvou. Zdálo se, že nikdo ani nebyl překvapen, kromě nás dvou. To bylo naše, jakési první setkání s “Kapitalistickým” světem. Alespoň v našich představách. Když jsme všichni odcházeli, objevil se Martin ještě jednou:

“Vladimíre, rád bych s tebou mluvil v kanceláři.”

Tak a tohle je můj konec taky. Pomyslel jsem si, když jsem za sebou zavíral dveře Martinovy kanceláře.

“Posaď se.” Nabídl mi Martin židli a sám se usadil do svého koženého křesla a nohy si dal na psací stůl.

“To, co si dovolil Joe, je absolutně nepřípustný, to snad víš,” pokračoval Martin jeho Angličtinou se silným Německým přízvukem. Protože byl Němec, používal trochu omezenou Angličtinu, díky které jsme mu lépe rozuměli než Kanaďanům.

Kývnul jsem hlavou na znamení souhlasu, ačkoliv mě nebylo jasné co ho na Josefově chování tolik pobouřilo.

“Vladimíre, zítra mi příjdou dva noví zaměstnanci a já chci aby jsi je zučil. Od zítřka jseš formanem. Budeš dohlížet na celý provoz a budeš zodpovědný za každodenní výrobu. Nechci na tobě abys pracoval, nemusíš se ani převlékat, ale práce musí být každý den dokončena. Rozumíš?”

“Ano.” Odpověděl jsem aniž bych si byl jistý co to všechno pro mne vlastně znamená. Znělo to jako povýšení, ale o nějakém zvýšení platu nepadla ani zmínka. Vstal, podal mi přes psací stůl ruku a tím skončil náš “Rozhovor.” Poděkoval jsem a opustil kancelář.

Josef na mne čekal u svého auta na parkovišti.

“Tak co? Co ti chtěl?” Ptal se.

“Člověče, já nevim jestli ‘sem mu dobře rozuměl. Napřed řikal jako, že to co ‘sis dovolil, že se prostě nesmí. Takže asi ‘sou tady všichni zvyklí si nechat nasrat na hlavu, no a pak mi řek’, že vod zejtřka ‘sem formanem a že nechce abych dělal, jen abych to všecko ved’.”

“Ty kecáš.” Nevěřil Josef.

“Nekecám, ale na to se teď vykašli, co budeš dělat ty?”

“Ja nevim.”

“No, tady to nevyřešíme. Poď domu, vykoupem se, uděláme si něco k jídlu a zajdem do Riviery na pivo.” Navrhl jsem.

“Chceš se koupat první?” Ptal se Josef, když jsme přijeli domů.

“Mě je to jedno, třeba.”

“Tak se di vykoupat a já zatim uvařim vajíčka na tvrdo.”

Když jsem viděl Josefa dávat vajíčka do hrnce s vodou, pro jistotu jsem se zeptal:

“Víš jak dlouho se dělaj vajíčka na tvrdo?”

“Nojó … nestarej se a ‘di se koupat. To víš, že vim.”

Vychutnával jsem teplou vodu ve vaně a vzpomínal jak jsme doma museli napřed zatopit pod kotlem, když jsme se chtěli vykoupat. Ta Kanada neni špatná, pomyslel jsem si, když jsem si oblékal čisté džíny. Žádnej Tuzex nepotřebujem, stačí zajít do Army & Navy a dostanem je levněji než kdekoliv jinde.

Josef seděl u stolu a listoval v novinách, zatím co vajíčka se stále vařila.

“Josef, co blbneš, ty vajíčka už musej bejt jako kámen.”

“Ale nejsou, nestarej se a čekej.”

“Dyť sou tam už půl hodiny, ty musej bejt hotový. Já si je vemu a ty si je vař jak dlouho chceš.” Vytáhl jsem zběračkou tři vajíčka a dal na stůl. Jen tak, bez talíře. Ne že by jsme neměli talíře, ale kdo má stále mýt nádobí.

“Dělej si co chceš, ale upozorňuju tě, že nejsou ještě hotový.” Snažil se mně ještě jednou Josef varovat.

Paní Brixová nás naučila vynikající metodu jak jíst vajíčka na tvrdo a tak jsem po jejím způsobu vzal jedno vajíčko do dlaně a kulatým nožem jsem jej v dlani rozsekl na půl, abych pak vajíčko    z každé půlky snadno vydloubl kávovou lžičkou … ale ouha … vajíčko, úplně syrové se mi rozteklo po dlani a rovnou na stůl. Nevěděl jsem co mám dělat a tak jsem jen znechuceně plácnul celý obsah dlaně na stůl.

Josef ani oči od novin nezvedl a jen ledově klidným hlasem pronesl:

“Dyť sem ti řikal, že nejsou hotový ty blbe. Já sem totiž zapoměl zapnout sporák a všim sem si toho až před chvilkou.

“Ty si ale vůl.” Reagoval jsem se smíchem.

Netřeba říkat, že vajíčko zůstalo na stole, přikryté novinami, celý měsíc. Na úklid ani jeden z nás moc nebyl.

S našim vařením to vůbec nebylo slavné. Guláš, který jsem jeden den uvařil já, měl sice úspěch, ale bylo ho málo. Měl jsem představu jak hovězí guláš uvařit, ale protože jsem nevěděl přesně co do něj dát, tedy kromě hovězího masa, stále jsem po troškách přidával různá koření, horčici a kečup a tak jsem musel při každé i nepatrné změně guláš ochutnat. Jak jsem již řekl, guláš byl dobrý, ale bylo ho málo. Pravda je, že já jsem již moc velký hlad neměl a Josefova porce byla dostačující.

Josef byl tedy opět nezaměstnaný. Dostal nezaměstnaneckou podporu, která nebyla velká a hledal novou práci, zatim co já na druhé straně, jsem si neměl na co stěžovat. Po zapracování dvou nových zaměstnanců, Petra a Lena, se Martin přišel podívat jak jeho provoz pod mým vedením běží. Zavolal si mne na stranu a zeptal se:

“Tak co Vladimíre, jací jsou ti dva noví?”

“Celkem dobří. Peter je schopen pracovat bez dozoru a Len dělá dobře, ale přesto, že už by měl znát celý proces, se zastaví a čeká až mu řeknu co má dělat dál. Jinak je dobrý.”

“To se napraví.” Řekl Martin a odešel.

Asi za hodinu byl zpět. Zavolal si mne a Lena:

“Vladimíre, potřebuješ Lena?”

Kdybych byl schopen v Angličtině dobře komunikovat, moje odpověď by byla, že TEĎ MOMENTÁLNĔ ho nepotřebuji, protože jsem byl přesvědčen, že Martin Lena potřebuje na jinou práci, patrně venku a byl jsem si jistý, že se bez něj pár hodin obejdu. Bohužel, tak dobře jsem na tom s Angličtinou ještě nebyl a tak moje odpověď byla:

“Ne, nepotřebuji.”

Odpověď, kterou přesně Martin očekával. Otočil se na Lena:

“Tak můžeš jít domů.”

“A kdy mám přijít?” Otázal se Len rozpačitě.

“Už nemusíš.” Odpověděl ledově Martin.

Přeběhl mě mráz po zádech, když jsem si uvědomil, že jsem právě vyhodil jednoho zaměstnance. Co jsem si v té chvíli samozřejmě neuvědomoval, bylo, že přesně to se ode mne, jako vedoucího, očekávalo a že Martin rozhodně neměl v úmyslu zaměstnávat člověka, který se není schopen ve dvou dnech naučit následovat celkem jednoduchý postup práce. Postup, který se byli schopni naučit dva imigranti, dokonce bez znalosti Angličtiny. Začalo nám být jasné, proč kapitalistický system tak miluje nezaměstnanost. Náhrada za každého je k mání okamžitě a výběr veliký. Pro takového Martina to znamenalo jen zvednout telefón, zavolat na Manpower a říci: “Pošlete mi dva.” Pro nás to znamenalo si rychle zvyknout na skutečnost, že není li právě veliká poptávka po pracovní síle někde jinde, obzvlášť s naši kvalifikací a znalostí jazyka, pak je záhodno “Držet hubu a krok.”

V Angličtině jsme se pomalu, ale jistě zdokonalovali. Přibírali jsme nová slova, nové slovní obraty, které byly pro nás často nepochopitelné a také nové zvyky. Jedním z takových zvyků bylo používání prstů k počítání nebo k různým posuňkům, někdy             v naprostém rozporu s posuňky na které jsme byli zvyklí doma. Díky našim častým návštěvám hospod jsme brzy pochopili, že počítání na prstech začíná malíčkem. Tudíž k objednání dvou piv na dálku, je zapotřebí vztýčit malíček a prsteníček s dlaní otočenou směrem k číšníkovi. Palec se používá až při čísle pět. Vztýčený ukazovák s prostředním prstem ve tvaru “V,” s dlaní do předu samozřejmě znamená Vítěztví a také Mír. Vztýčený prostřední prst  s uzavřenou dlaní směřující k našemu tělu dnes není zapotřebí nikomu vysvětlovat. Poklepávání ukazovákem na vlastní čelo neznamená, že dotyčný je blbec, ale MYSLI! PŘEMÝŠLEJ! Je ku podivu, kolik užitečných věcí se člověk v hospodě naučí. S naši hovorovou Angličtinou to ovšem ani v hospodě příliš jednoduché nebylo a tak jsme se stále ještě dostávali do nepříjemných, nebo alespoň trapných situací. Když jsme na příklad s Josefem seděli sami dva u stolu se třemi židlemi a přišel člověk, který by rád naši přebytečnou židli použil u vedlejšího stolu, ukázal na židli, něco řekl, my jsme přikývli hlavou a dodali YES. Dotyčný poděkoval a vzal si židli. Následujícího večera se situace opakovala s jiným hostem a když jsme opět přikývli a řekli YES, host zklamaně odešel bez židle. Jestliže vám někdo bude tvrdit že ENGLISH IS EASY, nevěřte mu. Co se ve skutečnosti odehrálo, byl jen rozdíl v položené otázce. První člověk se samozřejmě ptal jestli je ta židle volná, zatím co druhého zajímalo jestli je obsazená. První měl štěstí i když jsme mu nerozuměli, zatím co druhý měl smůlu, protože jsme mu nerozuměli. Spoustu výrazů a slovních obratů jsme stále ještě nechápali. Některé nám nedávaly smysl a nejhorší na celé věci bylo, že nám nikdo a nic nemohlo pomoci. Ani slovník, ani učebnice angličtiny. Slova jako [AURAJT,] která se samozřejmě píší ALL RIGHT a dají se přeložit jako TAK JO, V POŘÁDKU, DOBRÁ, kde v zápětí někdo použije výrazu [AURAJDY], psáno ALRIGHTY, což nám znělo více jako [ÓLREDY] psáno ALL READY a samozřejmě jsme si to přeložili jako VŠECKO PŘIPRAVENO, při čemž je to to samé jako prosté ALL RIGHT. Stojí za zmínku, že ALL READY [ÓLREDY] často uslyšíme          v jiných spojitostech jako třeba [INAF ÓLREDY,] což se často použije třeba při okřiknutí děti a volně přeloženo znamená TAK TO STAČĺ, TAK DOST UŽ nebo NECH TOHO. Stejně obtížné pro nás bylo rozpoznat prosté YES [JES,] jestliže bylo vysloveno lidově jako [JEA,] [JE,] [JA,] nebo dokonce [JEP.] Slovní obrat YEAH, RIGHT [JEA, RAJT] jsme taktéž nechápali. Trvalo nám dlouho než jsme konečně rozeznali ironický tón, který vlastně změnil původní JO, SPRÁVNĔ v ironické TO URČITĔ. Moje odpověd na větu ENGLISH IS EASY, by dnes beze sporu byla právě ono YEAH, RIGHT. Slova která nám zněla stejně, přestože se psala jinak a měla dokonce jiný význam, nám trvale dělaly potíže, stejně jako slova příliš si podobná, jako SHIRT [ŠRT] a SKIRT [SKRT,] nebo DEAR [DÝR,] a DEER [DÝR,] kde první znamená KOŠILE zatím co druhé slovo je SUKNĔ, třetí DRAHÝ a čtvrté JELEN. Není divu, že si šel Lojza koupit košili a přitom si říkal o sukni. Lehké to rozhodně nebylo. Humorné? Velice často, ale rozhodně ne pro nás.

Z Imigračního úřadu přišlo oznámení, že Věry a Vládiny žádosti byly kladně vyřízeny a že jim mohu zakoupit letenky. Nejlepší zpráva za posledních pár měsíců. Konečně jsem mohl zapomenout na dokument mnou podepsaný na Kanadské ambasádě ve Vídni. Letenky jsem vyřídil a okamžitě odeslal Věře. Už zbývá jen trpělivě čekat až napíše kdy přijedou. Nové otázky se však začaly vkrádat do myšlenek a úvah. Dobrá zpráva z Kanadské strany sice přišla, ale kdo ví co všechno se mezi tím mohlo odehrát v Československu? Hrozí nějaké nebezpečí od tamnější vlády? Jedna z otázek, která mě nedala spát byla: Bude Československá vláda ochotna pustit Věru     s Vladinou na “NÁVŠTĔVU” do Kanady za UPRCHLÝM manželem? Zatím se zdá, že je vše při starém a lidé utíkají vesele dál a tak nezbývá než se opět uchýlit ke svému: DEN PO DNI VLADIMĺRE, DEN PO DNI.

Snažil jsem se potopit, jak jsem nejvíce mohl, do Angličtiny. Objevil jsem novou a zatím nejlepší učitelku – televizi. Jeden           z nejlepších pořadů vůbec, pro mne byl “Sesame Street,” [SESAMI STRĺT,] ve kterém se předškolní děti učí číst a psát, tedy přesně to co jsem potřeboval. K tomu jsem přidával další knížky a časopisy, ale tu “Pravou” Angličtinu, kterou se skutečně v Kanadě mluví, jsme se stále doučovali hlavně v hospodách. Po pár pivech jsme měli dostatečnou kuráž se dát do rozhovoru a ještě při tom poslouchat naši oblíbenou Country skupinu v které občas někdo zazpíval i českou písničku jako V TEJ NAŠI ÁLEJI ŠVECKY SE VÁLEJI. Zpěvák samozřejmě neuměl česky ani slovo. To byla naše taverna v hotelu Riviera. Tam jsme také poznali prvního pravého indiána, který nás omráčil tím, že se jmenoval Ivan a pracoval jako cowboy na jednom z rančů kousek za městem. On na druhé straně byl ohromen Josefovým tetováním na předloktí. Nešlo mu ani trochu do hlavy proč by si měl někdo nechat vytetovat na ruku indiána. Ať se snažil Josef vysvětlovat jak chtěl, Ivan vždy skončil kroucením hlavy a slovy:

“To je to samý jako kdybych si já nechal vytetovat na ruku Čechoslováka.” Konec konců, měl pravdu. Právě tak nedovedl pochopit co je nám divného na tom, že je cowboy.

Díky indiánovi Ivanovi jsme porozuměli mnoha dalším slovním hříčkám i užitečným slovům a frázím. Konečně jsme se dozvěděli jak odpovědět na téměř každodenní otázku: JAK SE MÁŠ? Tedy HOW ARE YOU? [HAUÁr JŮ? Nebo HAUÁr JA?] Nejjednodušší pro nás bylo: FINE, [FAJN,] JUST FINE [DŽAST FAJN,] I AM WELL [ÁJEM WEL] a prosté: GOOD [GUD.] O několik let později jsem pochopil, že na odpovědi vůbec nezáleží, protože ji stejně nikdo neposlouchá. O tom se jako první z nás přesvědčila naše známá, Líba, když se ji kolemjdoucí spoluzaměstnanec zeptal:

“How are you, Libi?”

Líba neodolala a začala si stěžovat co všechno ji bolí, na což dotyčný nezůčasněně reagoval slovy:

“That’s nice.” [THAC NAJS,] což volně přeloženo znamená: TO JE DOBRÉ, TO JE PRĺMA a pokračoval v chůzi. Indián Ivan nás také upozornil, že stejnou otázku uslyšíme i v jiných obměnách, jako: HOW YOU’RE DOIN’? [HAU JUr DUIN?] Nebo HOW’S IT GOIN’? [HAUZIT GOUIN?] Dokonce i HOW’S SHE GOIN’? [HAUZ ŠI GOUIN?] Při čemž to poslední by přeloženo znamenalo JAK ONA JDE?

Jak se v tomhle má člověk vyznat? Jo, “Angličtina je snadná!” … Idiot.

*

“Hele, Láďo, stejská se ti někdy?” Položil jednou citlivou otázku Josef.

“Jak jako? Po Česku?”

“Jo.”

“Já bych ani neřek’. Možná trochu po tý práci co sme měli na Národní. Takovou už asi mít nikdy nebudem viď?”

“To asi ne. Vlastně já ještě možná jo, já sem přeci jenom něco dělal, ale ty si vyjel jednou za tejden někam s ředitelem a to si ještě pro tebe musel dojít do Sklipku.” Řekl trochu závistivě Josef.

“Jó? A co celý ty léta na pohotovosti? Když sem musel vyjet třeba  ve  tři ráno. Nebo  jezdit  po mrtvolách. To  myslíš,  že  bylo něco příjemnýho?”

“Viděl si hodně mrtvol?” Ptal se Josef.

“Ale moc sem jich neviděl. Nejhorší byla asi ta první. Představ si, mladá holka … nahá ve vaně. Sebevražda … Pustila si plyn. Já na ní tak koukal a řikal sem si jak ještě před pár hodinama byla živá. Taková ti hezká holka … Proč, viď? Z toho mě moc dobře nebylo. Nebo chlap člověče … hadici vod plynovýho vařiče si dal do pusy a uvázal šátkem kolem hlavy aby mu nevypadla, to byl taky šok. Voni řikaj, že si na to zvykneš, ale já nevim člověče, já sem vždycky viděl toho člověka před sebou živýho a přál si aby sme tam bejvali byli nějak dřív.”

“No jó, ale dyť tyhle chtěli bejt mrtvý, né?” Filosofoval Josef.

“To jó, ale stejně … nebo co ty chudáci manželé?” Vzpoměl jsem si na případ, který byl pro nás tenkrát záhadou. “To nebyla sebevražda a na víc ani plyn v baráku neměli zavedenej.”

“A jak se teda votrávili?”

“Jó člověče, představ si že plyn ucházel z potrubí na druhý straně ulice a nějak si našel cestu v zemi přes celou ulici do jejich domku a víš že ti, jak šel tou zemí ztratil všechen ten smrad co do něj přidávaj?”

“No jó, von ten plyn je pěkný svinstvo.”

“Hele Josef, zdaj se ti nějaký sny?” Zeptal jsem se.

“No, to víš že jo. Hlavně vo ženskejch.” Smál se Josef a já jsem věděl, že mluví pravdu.

“To mě taky, ale já myslel jako ňáký nenormální.” Vyzvídal jsem.

“Co tim myslíš?”

“No já ti mám teď takový divný sny. Jako třeba, že ‘sem v Česku a nemužu se dostat ven. Pokaždý je to jinej příběh, ale vždycky to končí tim, že už nemužu zpátky do Kanady. Teď naposled se mi zdálo, jak sem tam jel pro Věru. Kluka sem ve snu neviděl, ale Věra byla ňáká blaznivá. Chodila po ulici a jen si něco pro sebe nahlas povídala, točila pořád ve vzduchu kabelkou a já se hrozně za ní styděl. A zase sem už tam vocuď nemoh’… já si myslim, že to má asi něco společnýho ze stejskáním. Co myslíš?”

“No Láďo, člověče, mně se taky něco podobnýho zdálo. Já sem zase tady v Kanadě ještě nebyl, ale utikal sem přes hranice a voni mě chytli a ven ‘sem se taky už nedostal. To ‘sem ti byl rád, když ‘sem se probudil.”

“No vidíš. To je zajímavý, viď?”

“Vo Hance se ti takhle náhodou nezdá?” Snažil se Josef změnit téma.

“Neh toho. Nebo snad chceš říct, že tobě jó?”

“To víš, že jo. Dyť je to pěkná holka ne?”

“No, tak to je.”

“A jaká je jinak?”

“Tak to se musíš zeptat Karla.”

“Di do háje Láďo. Teď už je to jedno a jestli si s ní nespal, tak teď se s ní už mužeš klidně vyspat, protože je každej stejně přesvědčenej, že ste spolu spali … včetně Karla. Mě to totiž řekla Jarmila a tý to určitě řekla sama Hanka.”

“Hele Josef, pro mně je Hanka fajn holka a rád s ní trávim nějakej čas. Nech to bejt tak jak to je.” Snažil jsem se ukončit, pro mne, nepříjemné théma.

Nevím proč jsem nechtěl přímo potvrdit, že jsem s Hankou skutečně nespal. Možná, že jedním s důvodů bylo, že jsem si vlastně přál se s ní vyspat. Nevím. Vím jen, že jsem se vždy snažil nějak vyčíst z jejího chování o čem přemýšlí, co by si přála a všechno nasvědčovalo tomu, že chtěla v Karlovi opravdu vyvolat trochu žárlivosti a zašla příliš daleko. Tak daleko, že nakonec z toho všeho bylo trochu víc než jenom flirt. Jestli se v Hance nemýlím, tak si      o to víc budem jeden druhého vážit.

Po dlouhé pauze Josef konečně stočil řeč jinam:

“Dáme si ještě dvě a pudem domu né?” Zeptal se.

“Tak jo.” Souhlasil jsem.

Doma jsme, jako vždy a téměř podvědomě, nejdřív ze všeho zapnuli televizi. Ať v ní šlo co koliv, televize musela být puštěna. Myslím, že bylo dobré kolem sebe alespoň slyšet Angličtinu i když jsme mluvili česky. Dávali právě “Be Witched” [Bĺ WIČT,] (BUĎ OČAROVÁN by se to asi dalo přeložit, roztomilou komedii na kterou naše omezená angličtina téměř stačila. V příběhu tentokrát šlo o nějakou operaci pacienta, který nebyl dostatečně uspán a mně jedna ze scén připoměla jak mi jednou doktor chtěl nechat vyoperovat slepé střevo, které jsem už dávno neměl.

“Josef, řikal sem ti jak mě jednou doktor poslal na prohlídku slepáka k odborníkovi?”

“Ne.”

“Tak to vypni, protože tohle je sranda. Teda tenkrát to pro mě moc velká sranda nebyla.”

“Uděláme si ještě kafe?”

“No, když ho uděláš.” Souhlasil jsem.

Josef tedy udělal kávu. Druh na který jsme si stále ještě nemohli zvyknout. Turka, jak jsme zjistili, tady nikde nedělali, jen takovou překapávanou brindu do které se dávalo mléko.

“Tak co si měl se slepákem?” Zeptal se Josef když se uvelebil     v našem jediném křesle.

“Ale, nic sem neměl se slepákem. To sem byl ještě v učňáku, ale už sem chodil s Věrou, takže mi bylo asi šestnáct. Bylo to takhle      v neděli a já se měl vracet do internátu, ale vod Věry se mi samozřejmě nechtělo a tak ‘sem se rozhod, že zustanu doma a zajdu v pondělí k doktorovi. Řeknu, že mě bylo blbě, aby mi napsal ňákou vomluvenku. Šel sem k doktorovi, kterej mě neznal a řikám mu, jak mě včera bylo blbě a že mě nějak bolí břicho. No a von na to, abych se teda slíknul do trenýrek a vylez si na ten stůl. Začal mě promačkávat břicho a pořád se ptal jestli to bolí, no a já v jednom místě řek, že tam to bolí. Von řek’ akorát “Hm” a že mě pošle na odborný vyšetření do nemocnice. To se mi sice moc nelíbilo, protože sem chtěl jít za Věrou, ale co sem moh’ dělat, že jo? Tak sem tam šel. Chvíli sem seděl v čekárně až přišla nějaká doktorka, že abych šel do vnitř. Řekla mi taky abych se slíknul do trenýrek a vylez na ten stůl. Na stole mi stáhla trenýrky jednim vrzem až ke kotníkům. Podivala se na mě a začala se smát. Nahlas. V tu ránu sem člověče cejtil jak se mi hrne krev do obličeje a jako by tohle nestačilo, začala volat do vedlejší místnosti: ‘Děvčata, pojďte se na něco podívat.’ Na to tam vtrhlo asi osum mladejch holek, vobestoupily stůl a všechny se na mě koukaly a smály se jako blázni. Já myslel, že seskočim s toho stolu a uteču tam vocuď tak jak sem byl. Josef, dovedeš si to představit?”

“Nojó, ale čemu se smály?”

“No já myslel, že ho mám ňákýho divnýho, nebo co, ale to už si konečně doktorka asi všimla mýho rudýho obličeje, začala se vomlouvat a vysvětlovat co jí a všem medyčkam bylo tak k smíchu. Povídá: ‘No podívej se Vladimíre, pan doktor mi tady píše, že má podezření na zápal slepého střeva a ty už ho máš dávno vyoperované. Je pravda, že máš jizvu nezvykle nízko a jestli ti nestáhl dostatečně trenýrky, tak nemohl jizvu po operaci samozřejmě vidět, ale co je to za doktora, že jo?’ To víš, že se mi ulevilo, ale na doktorku ani na ty holky už sem se nedokázal podivat.”

“To bych teda nechtěl bejt v tvý kůži” politoval mě Josef. “To mi zase připomělo, jak ‘sme si dělali čpavkem puchejře, když sme nechtěli jít do školy. Dělali ‘ste to taky?”

“No jó, kus vaty namočený v čpavku a zavázat fáčem přes noc a byly puchejře jako kráva, vid?”

Ještě dlouho do noci jsme pokračovali ve vyprávění zážitků ze školy až nás únava ve spolupráci s požitým alkoholem poslala do postelí. Tu noc jsem spal jako dřevo. Žádné emigrantské sny. Žádné sny o Hance. Škoda.

***

PŘĺLET

Další a snad poslední kámen mi spadl se srdce. Věra  s Vládinou přiletí posledního července, tedy za necelých čtrnáct dnů. Jak se zdá, štěstí je stále na naší straně, nebo alespoň na mojí a konečně, téměř po roce, budem opět spolu a na víc ve svém prvním, vlastním bytě. S Josefem je to horší. Práci ještě nemá a já na něm budu chtít aby se odstěhoval. Takový je život, ale  je čas zapadnout do  starých kolejí i když jsou vlastně nové a kam přesně vedou nikdo z nás stále ještě neví. Zatím by se dalo říci, že vše pracuje podle původních představ. Teď je jen zapotřebí připravit byt, alespoň trochu podle Veřiných představ, což by nemělo být příliš obtížné. Jde převážně                   o odstranění prázdných lahví od vína a piva, které jsou zatím vyrovnané podél zdi celého obýváku, trochu uklidit a umýt nádobí. Ještě, že jsme ho tolik nenakoupili. Jedinou pánev kterou máme je Hanky a ta už ji ani zpět chtít nebude, protože by asi nebyla schopna odsekat ten zatvrdlý tuk na kterém  s Josefem stále ještě smažíme vajíčka i když trvá patnáct minut jen tuk v pánvi rozpustit.

Josef navrhl, aby jsme láhve nechali Vládinovi, že může za ně vybrat zálohu a mít nějaký svůj dolar do začátku. Vcelku dobrý nápad i když byl založen na naši lenosti. Ani jednomu z nás se nechtělo shánět nějaké krabice a láhve odvážet.

Kromě lahví jsme úklid zvládli. Hanka pomohla. Dokonce se ji podařilo se stolu seškrábat Josefovo vajíčko na “Tvrdo,” což mne zachránilo před kupováním nového stolu. Pánev prý nepotřebuje, ale poradila mi, abych ji Věre ani neukazoval, čímž naznačila, že bych měl pánev vyhodit a koupit novou.

Josef se na přechodnou dobu pro změnu nastěhoval k Honzovi a já jsem měl příležitost v klidu připravit byt a vychutnat dlouho postrádané soukromí.

Přivítání Věry s Vladinou bylo naplánováno a většina známých přislíbila přítomnost na letišti, kromě Karla a Hanky, kteří se omluvili. Já s Josefem jsme se na událost svátečně oblékli. Koupili jsme si pěkné hedvábné košile, tedy SHIRTS a ne SKIRTS, cowboyského stylu, obuli naše sváteční cowboyské boty, oblékli úzké, vypasované džíny, na hlavu pečlivě usadili pravé cowboyské stetsony a hrdě jsme odjeli na Edmontonské Mezinárodní letiště      o dvě hodiny dříve, aby jsme měli dost času posedět v přepychovém baru. Zastydlá puberta z nás čišela na první pohled i když oblečení tohoto druhu je po celé provincii Alberta úplně běžné. Asi za rok po té slavnostní události se mi Věra svěřila, že jsem ji připadal jako cirkusák. Pěkně děkuji.

Letadlo přiletělo na čas a já jsem měl příležitost z okna terminálu sledovat vystupování všech cestujících, mezi nimiž jsem Věru           s Vládinou okamžitě poznal i na tu poměrně velkou vzdálenost, což nebyl ani tak velký um, protože Věra byla bez pochyb nejlépe oblečená žena z letadla vystupující. Srdce se mi rozbušilo jako obrovský zvon. Stačil jsem jen zakřičet: “Támhle ‘sou” a jak jsem se rozběhl po schodišti dolů do hlavní haly, ostatní už jsem nevnímal.

Objímání a líbání nebralo konce. Bušení srdce pomalu utichlo a plíce začaly normálně pracovat. To byl okamžik, kdy jsem konečně uvěřil, že vše dobře dopadlo a mohl se poprvé opravdu z hluboka nadechnout a v duchu si říci: “Ty blbe máš ale vod někud štěstí.” Věra vypadala fantasticky a já jsem se nemohl dočkat “Soukromých oslav” jejího příjezdu. Vládina byl pěkně oblečený a všem se líbil. Zkrátka, jedno z mých velkých přáni se vyplnilo a nastal čas konečně zahájit náš nový život.

***

A OPĔT PROBLÉMY S ANGLIČTINOU

Na první pohled by se zdálo, že už nic nemůže stát v cestě novému začátku jakési druhé poloviny našich životů. Jsme všichni opět pohromadě jako rodina, máme svůj byt, kterého by jsme se pravděpodobně v Praze ještě hodně dlouho nedočkali a přátel kolem sebe víc než kdykoliv před tím. Co víc by si rodina mohla přát? Jenom, že se vždy objeví něco nepředvídaného, něco co s čím člověk nepočítal, nebo co neočekával. Většinou je to prostá nezkušenost. Kdo z nás kdy začínal nový život v cizí zemi bez znalosti jazyka? Kdo z nás měl zkušenosti hluchoněmého? Protože je člověk v podstatě optimistický tvor a jako takový má tendenci rychle zapomenout negativní zážitky a tak ani já jsem si neuvědomil, že i Věra s Vládinou musí zákonitě projít dočasnou hluchoněmostí přesto, že mají mne a pár nových známých. Problém je, že tak jako já, tak ani ti známí, nejsou ještě ani po roce schopni komunikovat aniž by se dopouštěli chyb, někdy i závažných. Neuvědomil jsem si, že po pár překrásných dnech volna, budu muset já i všichni naši známí opět do práce a oni zůstanou doma s jediným společníkem, televizí, v které uvidí jen obrázky a pokud půjdou na ulici či do nějakého obchodního domu, jsou vyzbrojeni jen jednou větou:

“I DON,T SPEAK ENGLISH.”

Můj boss Martin i jeho žena věděli moc dobře čím Věra               s Vládinou procházejí a Snažili se pomoci jak jen mohli: Vládina musí co nejdřív do školy a Věra do práce. Oba potřebují přijít do styku s lidmi a s Angličtinou. To byl jejich lék proti depresi a pravděpodobně ten nejsprávnější a tak Vládina i když s brekotem, nastoupil do školy a Věra za pár dní na to už vařila pro jeptišky       v klásteře, kde ji našla zaměstnání Martinova žena. Trochu drastický zákrok, ale pracoval. Oba jsem skutečne litoval. Věra to měla          o malounko snadnější, protože se ji alespoň nikdo nesmál, nikdo si  z ni nedělal legraci. Všechny sestry i matka představená trpělivě listovaly ve Věřině Česko-Anglickém slovníku hledajíc to nejvhodnější slovo k základní domluvě a na štěstí byly všechny spokojené s jejím vařením. Doma byla řada na mně, pomáhat            s angličtinou. Samozřejmě, že od prvého dne se oba setkávali se STAŽENÝMI TVARY jako I WON’T [AJ WOUNT,] místo I WILL NOT, což na neštěstí zní velice podobně jako I WANT [AJ WONT,] s naprosto rozdílným významem. Snažil jsem se oba seznámit  s nejzákladnějšími tvary, včetně velice záludného (Což jsem ještě v té době nevěděl,) YOU CAN’T, tedy staženinu výrazu YOU CAN NOT znamenajícímu NEMŮŽEŠ. Nikdo s omezenou angličtinou, jako byla naše, ba dokonce ani ti kteři jsou přesvědčeni, že umí velmi dobře Anglicky si nedovedou představit jaký problém tato slova mohou způsobit. YOU CAN’T se vysloví JŮ KchÁNT. Tedy ANGLICKY. Většina Kanaďanů, jak se zdá, je chytřejší a vysloví totéž jako JŮ KchÉNT. Jenomže já už jsem byl dostatečně “Sečtělý” a nehodlal jsem Věru a Vládinu učit něco, co používají obyčejní lidé a tak jsem doporučil “Správnou anglickou výslovnost,” tedy JŮ KchÁNT, netušíc jak důležitou roli zde hraje ta čárka nad “A.” Jednoho nešťastného dne jedna ze sester v klášteře si chtěla přidat jakousi zeleninu, která byla míněna co by příloha, do Věřiny svíčkové a protože Věra věděla, že tato “přísada” by totálně změnila chuť původního jídla, snažila se svou velice strohou angličtinou sestru varovat. Chtěla jen říci: “To nemůžeš.” Nově nabytý výraz poslouží, myslela si, protože má přeci manžela, který už Angličtinu ovládá, a důrazně pronesla: [JŮ KchANT.] Bohužel s krátkým “A.” Nastalo hrobové ticho. Teprve po náležité pauze matka představená přistoupila k Věře, zakryla jí ústa svou dlaní a s velice výrazným vrcením hlavy jen řekla [NOU!] Věra okamžitě pochopila, že řekla něco špatného a kdo jiný ji mohl vysvětlit co vlastně řekla než její manžel? Vysvětlila mě co se přesně odehrálo a co řekla.

“Řekni to ještě jednou.” Požádal jsem ji.

“[JŮ KchANT.] Opakovala.

“Hm, já na tom nic špatnýho nevidim.”

“No, něco hrozně špatnýho na tom být musí, to by’s musel vidět jejich reakci. To bylo ticho jako v hrobě a všechny se na mě dívali jak na zjevení.”

“Františka.” Povídám více méně pro sebe.

“Co? Jaká Františka?” Nerozuměla Věra.

“No, já nevim, ale začínám mít podezření na nějaký sprostý slovo a jedinej odborník na sprostý slova je Františka. Tu jsme poznali ještě ve škole a ta má plný zápisník sprostých slov. Počkej já jí zavolám.”

Krátký telefónní rozhovor s Františkou objasnil celé nedorozumění:

“No, tak to se nedivim, že všechny ty jeptindy zkameněly.” Smála se Františka do telefónu. “Jestli tedy řekla [JŮ KchANT,] tak ji vlastně řekla TY KUNDO.”

Ted bylo na mně abych zkameněl.

Po delší pauze jsem se zeptal:

“Jak to?”

“No, to máš tak. [JŮ KchÁNT,] tedy s tim dlouhym “A,” skutečně znamená TO NEMUŽEŠ, ale s kratkym “A” je to to druhý. To druhý se teda píše úplně jinak ale zní to stejně.”

“No, tak ti dík a když už sme u toho, jak se teda píše to druhý?”

“To se píše CUNT.” Vysvětlila Františka.

“Tak, ještě jednou dík a ahoj.”

“Čau Vladimíre a pozdravuj”

Netřeba dodávat, že Věra absolutně odmítala jít druhý den do práce a já jsem se jí nedivil.

Já bláhový jsem si myslel, co se Angličtiny týče, že už to nejhorší máme za sebou a nakonec přeci jenom máme všude ty samoobsluhy, kde si vyberem podle obrázku na obalu co se nám líbí a s nikým se nemusíme dohadovat. Když se k nám přeci jenom přiblížil nějaký ten pomocník, nebo prodavač, snažili jsme se vyhnout jeho pohledu a když už se tedy zeptal jestli nám může nějak pomoci, MAY I HELP YOU? [MEJ AJ HELP JŮ,] odpovědeli jsme slušně NO, THANK YOU [NOU ThENKJŮ,] a trpělivě jsme dál hledali co jsme potřebovali. Buď jsme to našli, nebo jsme to prostě neměli.

Většinou vše pracovalo podle plánu, až na některé nesrovnalosti. Poměrně rychle jsme zjistili, že na obrázky různého balení není vždy spolehnutí, protože se nám občas stalo, že jsme koupili něco jiného než jsme chtěli. Věra měla problém s moukou na knedlíky a tak jí Jarmila doporučila značku “Robin Hood.” ’Dávejte ale pozor,’ upozorňovala, ‘protože na jednom pytli je ten Robin Hood                s růžovým obličejem a na jednom s bílým. Tak kupte tu s tim bílým, ta je na knedlíky dobrá.’

Koupili jsme tedy velký desetikilový pytel, aby nám mouka chvíli vydržela. Ouha. Měli jsme deset kilo ovesných vloček. Ještě že si Vládina koupil morče Ferdu. Snad to bude žrát a když ne, bude to dobré na podestýlku. Došlo nám, že to bez slovníku přeci jenom ješte nejde. Do dnes když vidíme krabici tuku na pečení s nádhernou fotografií jakéhosi tenkého koláče posázeného obrovskou dávkou lákavých jahod, vzpomínáme na vyprávění Líby jak její manžel při pohledu na krabici tuku s pusou plnou slin říká: “Kurva mámo, kup ty jahody dvoje.” I nadále jsme se setkávali s výrazy kterým jsme nerozuměli, hlavně co se hovorového jazyka týče. Když někdo křičel na dítě: [KchAMĺR,] mysleli jsme že se tak dítě jmenuje, ačkoliv to znamená “Pojď sem,” nebo lépe řečeno “Po’cem,” Což je samozřejmě odvozenina od COME HERE [KchAM HĺR.] Ze slov  I AM [ÁJ EM] což znamená JSEM (JA), najednou zbylo pouhé [AM] a co znamená [WOSAP] jako odpověď na pozdrav [HELOU] už nám do hlavy nešlo vůbec. Koho by napadlo, že je to něco podobného jako když někoho pozdravíme slovem AHOJ a on nám odpoví slovy “Co je novýho?” Do hlavy by nám to nešlo i kdyby jsme tenkrát věděli, že [WOSUP] má být “WHAT IS UP?” stažené do WHAT’S UP? Což by se mělo vyslovit jako [WOTS AP?] Na víc by jsme si to tenkrát určitě přeložili jako CO JE NAHORU? Jak jsme měli vědět že auto je v angličtině ženského rodu a že                u benzinové pumpy máme říci: FILL HER UP (PLEASE) [FIL HR AP (PLĺZ),] přeloženo NAPLŇ JI (PROSĺM.) Jiný svět – jiný mrav, řekl by můj dědeček. Tím více jsme si začali vážit televizních pořadů ve kterých se mluvilo lidově. Zkrátka ENGLISH pro nás stále ještě EASY nebyla. Možná, že chyba byla na mé straně. Možná, že celá moje “Theorie života” je špatná. Možná, že je potřeba jen trochu povolit. Nemusím přeci být ve všem co kdy začnu nejlepší. Neplánuji v Angličtině studovat ani ji vyučovat. Nemusím se snažit být jako můj dědeček. Plánuji jen spokojeně žít  v zemi kde se mluví anglicky. Potřebuji rozumět co mě kdo říká a potřebuji aby lidé rozuměli tomu, co říkám já. Proč bych se měl snažit ovládat angličtinu tak aby nikdo nepoznal odkud jsem přišel? Proč by mě mělo vadit, že lidé podle mého akcentu soudí, že jsem Francouz? Mně, člověku, který se ani v základní škole nechtěl učit? Jenže v tom byl háček. Já jsem se vlastně nechtěl učit něco co mě nezajímalo. Co mě zajímalo jsem se učit nemusel, k tomu mě stačilo jen poslouchat a číst. V té době pravděpodobně vznikla moje theorie:

“Dělat, nebo se cokoliv učit s vědomím, že nemohu dosáhnout jistého úspěchu, je ztráta času. Taktéž je ztráta času dělat, nebo se učit něco s vědomím, že úspěchu dosáhnu, ale subject pro mne není důležitý.” K moji theorii mě přivedl výrok jistého filosofa, který prohlásil: “Člověk by měl vědět o všem něco a o nečem všechno.” Bylo mě asi patnáct, když jsem se s tímto výrokem setkal a byl jím přímo fascinován a trvalo hezkých pár let než jsem si uvědomil, jaký neuskutečnitelný nesmysl to je a začal jsem přímo opovrhovat lidmi, kteří se snažili prokázat, že vědí o všem něco. Stačila jen jedna otázka na víc a byli úplně ztraceni. Uvědomil jsem si, že vědět         o všem něco, by znamenalo promeškat převážnou většinu mého života studiem a otázka je k čemu by mě bylo vědět jen NĚCO? Pravděpodobně k nesmyslné diskusi o NĚČEM, která nemůže NIKAM vést, jestliže alespoň jeden z diskutujících neví VŠECHNO. Na druhé straně, vědet o NĚČEM VŠECHNO by zabralo právě tak celý život a znamenalo by to pouze, že jinak jsem absolutní idiot, který není schopen diskuse o NĚČEM jiném. Tím skončilo mé vlastní “Filosofování” o životě a znalostech. Soustředil jsem se jen na naplnění svého vlastního života a na zodpovězení své vlastní otázky, zdali jsem schopen v tom kterém oboru vyniknout. Ve většině případů čím hlouběji jsem se do oboru ponořil, tím snadnějším se pro mne stával, až jsem dosáhl bodu, v kterém bylo nutné se rozhodnout co dál. Jestliže jsem usoudil, že pokračováním bych mohl dosáhnout jakéhosi vrcholu, pak otázka byla: Jak důležité je pro mne toho vrcholu dosáhnout jestliže už dnes vím, že ho dosáhnu a k čemu to bude dobré? Dá se říci, že účel toho všeho je, sám sobě dokázat zdali jsem schopen cíle dosáhnout nebo ne. Sám sobě. Nikoliv někomu jinému.

***

KAM SE ZAŘADIT?

V zaměstnání u Martina zatím vše pokračovalo zdánlivě bez problémů. Spokojenost na všech stranách. Martin byl spokojen         s mým vedením provozu, mezi zaměstnanci jsem byl oblíben a já jsem byl přesvědčen, že přesně tak to má být. Samozřejmě jsem se mýlil. Martinova spokojenost se projevovala tak, že velice často přišel do provozu kolem poledne s otázkou:

“Vladimíre, co myslíš, bude práce hotová do konce šichty?”

“Určitě Martine. Právě načínáme poslední míchačku a máme plnit už jen ty panely.”

“To je fajn, tak pojď, jedem na pivo.”

Naložil mne do svého auta a byli jsme na cestě do Riviery, kterou jsme většinou pomáhali ve dvanáct v noci zavírat. V hrozném stavu mne pak odvezl domů, kde mne opřel, sotva stojícího, o dveře, zazvonil na Věru a než Věra stačila dveře otevřít byl Martin pryč. Dalo by se říci, že jsem měl ideální práci. Sice za poměrně málo peněz, ale za to příjemnou.

Staré pořekadlo ovšem říká: “Nic netrvá věčně…” a tak i moje více než slušné zaměstnání muselo jednou skončit. Nespokojenost zaměstnanců s nízkými platy pomalu, ale jistě rostla. Věděl jsem sice z Josefova případu, že žádat Martina o přidání se nevyplácí, jenže tentokrát byla situace trochu jiná. Všichni chtěli přidat, včetně mně. Ve skutečnosti byla ale situace víc komplikovaná, než jsem si myslel, nebo jí rozuměl. Martin si totiž myslel, že mne má na své straně, ale taktéž si to mysleli i zaměstnanci, zatím co já jsem myslel, že mám na své straně jak zaměstnance tak i Martina. Problém byl, že jsem se cítil více méně dál jako dělník a jestli          o něco výš, pak tedy jako předák nějaké party podle socialistického vzoru. Jenže, milej zlatej, tohle je kapitalismus…

Jednoho rána jsem v osm hodin vstoupil do šatny a zjistil, že nikdo není převlečen do pracovního:

“Co se děje?” Zeptal jsem se.

“My tady končíme, Vladimíre.” Prohlasil Jimmy.

“Všichni?” Otázal jsem se celkem zbytečně.

“Jo, všichni. Hele, víš dobře, že co nám Martin platí nestojí za řeč a práci za tyhle peníze najdem třeba zejtra … já nevim kolik platí tobě, ale asi taky né moc a tak sme se dohodli, že za nim půjdem do kanceláře a budem chtít přidat. Budem chtít a’spoň dva dolary na hodinu a mysleli jsme si, jestli tedy chceš jít s náma … seš přeci na naši straně ne?”

“To sem, samozřejmě.” Přitakal jsem a hlavou mě proběhlo, že je to vlastně dobrá příležitost k získání vyššího platu. Trochu mě překvapilo jak málo jim všem Martin platí, protože My s Josefem jsme nastoupili za dva dolary padesát na hodinu a já sám jsem v této chvíli měl tři dolary.

“Tak jdeš s náma?” Zeptal se Jimmy.

“No, tak jdeme.” Potvrdil jsem.

Do Martinovy kanceláře jsem vstoupil poslední. Martin se tvářil jako by se nedělo nic abnormálního a aniž by hnul brvou se otázal co by jsme rádi a na první pohled bylo jasné, že takovou situaci rozhodně neřeší po prvé.

Jimmy, co by náš mluvčí, mne ohromil jeho odpovědí. Místo požádání o přidání jen ledově prohlásil, že všichni u něj končíme. Tečka. To rozhodně nebylo v mých plánech, ale nezmohl jsem se na jediné slovo, kterým bych dal na jevo svůj nesouhlas. Korunu celé velmi krátké rozmluvě dala Martinova reakce:

“Fajn. Můžete jít. Já na tu vaši polívku co mi lejete do těch forem stejně nejsem zvědavej. GOOD BYE! [GUD BÁJ!] (S BOHEM!)”

Za naprostého ticha se všichni z kanceláře začali vytrácet.

“Vladimire, ty tu zůstaň s tebou bych chtěl ještě mluvit.” Zastavil mne Martin.

Do smíchu mě rozhodně nebylo. Nevědel jsem co tentokrát mohu od Martina očekávat a nevěděl jsem ani co mám vlastně říci.

“Co chtěj oni, Vladimíre, to vim, ale co chceš ty?” Otázal se Martin.

Bylo mě docela trapně, ale zůstal jsem u původního rozhodnutí, podle kterého mě šlo právě tak jako ostatním o přidání a tak jsem téměř zašeptal:

“Tři dolary padesát.”

“To ti nemůžu dát. Teď hned ne.” Usadil mne Martin.

Nejsem v podstatě tvrdohlavý člověk a dodnes je mi záhadou proč jsem tenkrát celou událost nespolkl a jednoduše se nevrátil do práce. Asi jsem příliš věřil “Svým spolupracovníkům,” že je snadné práci za ty samé peníze najít třeba zítra a tak jsem jen Martinovi poděkoval, rozloučil se a odešel. Tak trochu jsem si myslel, že mě Martin bude prosit abych zůstal, ale na tolik jsem měl Martina znát už po příhodě s Josefem. Mělo mě být jasné, že něco takového  nepřicházelo v úvahu a že jsem se prostě zařadil na špatnou stranu. Další poučení z kapitalistického světa: Buď si stále vědom na kterou stranu patříš. Ani jsem netušil jak rychle se ze mne stává typický Kanaďan: Zadlužen po uši a nezaměstnaný.

***

O MĚSÍC POZDĚJI…

Inzerát v novinách hlásal, že jakési uhelné doly, někde v provinci Britské Kolumbie, shání zkušené horníky pro podzemní i povrchové doly. Lákavé na inzerátu bylo, že podnik Kaiser Resources nábor dělal v jednom z hotelů přímo v Edmontonu a přesto, že jsem kdysi dávno přísahal, že se do dolů nikdy nevrátím, situace diktovala jinak a já jsem se rozhodl k pohovorům zajít. Přes sto přítomných uchazečů o práci v dolech, hned první den, jasně svědčilo                  o nedostatku práce v Edmontonu. Kolik lidí bylo najmuto ve třech dnech v kterých nábor proběhl nevím, ale důležité bylo, že jsem byl jedním z nich. Byl jsem najmut jako dělník do podzemí za nástupní plat podle pracovní smlouvy, což byly tři dolary a osm centů na hodinu, plus příplatky za odpolední a noční směny a v malém městečku, kde se doly nacházely, byla údajně pro zaměstnance              i ubytovna se stravou, za což se platí  sedmdesát dolarů měsíčně a strava zahrnuje snídaně, svačiny, obědy a večeře. K zahození rozhodně nebyla ani lékařská a zubní pojistka pro celou rodinu. Věra s Vládinou moc nadšení nebyli, protože doly se nacházely dobrých osm hodin jízdy od Edmontonu, což znamenalo, že budu dojíždět domů jen o víkendech, ale uklidňovali jsme se tím, že v dolech zůstanu jen než najdu novou práci v Edmontonu.

Zbalil jsem tedy pár kousků nejnutnějšího prádla, u benzínové pumpy jsem nakoupil mapy Alberty a Britské Kolumbie a vyrazil, opět sám, opět do neznáma.

Dálnice přede mnou byla rovná jako když střelí, ručička rychloměru se pohodlně usadila na sto mílích za hodinu a motor předl jako kočka. Příští velké město, podle mapy zhruba v polovině cesty, bylo Calgary [KchALGəRY], odhadem tři hodiny jízdy a tak jsem měl tuny času pro sebe. Rád jsem se občas svezl sám, bez spolucestujícího. Nikdo nemohl rušit běh mých myšlenek v kterých se prolínala přítomnost a plány do budoucna se vzpomínkami na minulost. Je až neuvěřitelné jak rychle dokáže člověk změnit běh svého vlastního života, ať k horšímu, či lepšímu. Můj dědeček říkal: “Jestli-že něčeho chceš opravdu dosáhnout, neexistuje nic, co ti       v tom zabrání.” Je to skutečně pravda? Pomyslel jsem si. Čeho vlastně chci v životě dosáhnout? Čím vším jsem od svého dětství chtěl být? Snažil jsem si vzpomenout. Samozřejmě, strojvedoucím. Musel jsem se v duchu zasmát. Umělcem, akademickým malířem, ale to přeci není povolání, nebo je? No vlastně, když se tím člověk živí, tak to asi povolaní je, jenže já jsem chtěl víc umět malovat, než se tím živit. Nebyl to snad hezký pocit, když jsem v Praze už neměl obrazy kam uskladnit a vzal jsem je v noci do parku na Vyšehrad, rozložil po lavičkách jako na výstavě a následujícího večera byly všechny pryč? Vědomí, že se přeci jenom někomu musela moje práce líbit, doslova hřálo u srdce. I to, že dětská lékařka, která čas od času přišla ošetřit Vládinu si vždy vybrala můj obraz jako odměnu hřálo. Možná, že bych měl opět začít malovat. Možná, že bych měl vystavovat … možná … jednou. Pilotem jsem chtěl být, asi jako každý kluk … to bych měl zkusit … až na to budou peníze … Jednou. Automobilové závody? Závodní dráha v Edmontonu mne vždy lákala. Možnost by tu asi byla, Hm, možná … někdy. Smutná pravda a tvrdá skutečnost je, že jedu pracovat do uhelných dolů. Ne právě jeden z mých snů. Uvidíme Vladimíre co bude dál. Calgary mne donutila na chvíli přerušit úvahy a věnovat se řízení auta. Přesto, že Edmonton je hlavním městem provincie, frekvence          v Calgary se mě zdála větší. Možná, že to bylo tím, že jsem město neznal. Mapa říká, že se musím i za Calgary držet dálnice č. 2 směrem na jih, až dorazím do místa zvaného Fort Mc Leod [FORT MEKLAUD,] kde odbočím na trojku směrem na západ a ta mně dovede až na místo. Calgary by měla být z hruba polovička cesty a tak mám při nejmenším další tři hodiny na přemýšlení, plánování a rozprávění sám se sebou.

Cesta ale utekla neuvěřitelně rychle a hranice mezi Albertou a Britskou Kolumbií přinesla příjemné překvapení. Hory a zatáčky. Vjezd do horského průsmyku který se nazývá Vraní Hnízdo je jako vjezd do jiného světa a po pěti hodinách jízdy absolutně nudnou rovinou, kde není vidět nic jiného než pole, jsou Skalisté hory přímo uchvatné. Krkonoše ani Tatry mě nikdy příliš neokouzlily. Patrně to bylo tím, že jsem nikdy před tím neviděl tak nudné, nekonečné roviny a přijal jsem jednoduše naše hory jako něco normálního. Další možnost je, že je to jen typická reakce člověka, který nikdy neumí ocenit to vlastní a vždy obdivuje to cizí, přesne podle zdejšího pořekadla: “Za plotem je tráva vždy zelenější.”

Za dalších patnáct minut už jsem se hlásil na vrátnici ubykací, které připomínaly malé městečko, nebo vojenská kasárna.               V osobním oddělení jsem vyplnil pár dotazníků, dostal osobní číslo zaměstnance a klíč k ubytovně s tím, že do práce nastupuji následujícího dne, na ranní směnu a tím byla zahájena moje další část života v zemi zaslíbené.

***

HORY, DOLY…

Městečko Natal [naTAL], nebo spíše jeho zbytky, ale  stále ještě v době mého příchodu žijící se vším všudy, včetně  radnice, pošty, základní školy, banky, kostela, dvou hotelů s pivnicí, hasičárnou a obchody se vším co je k životu zapotřebí zde byly, ale jako vábné místo k životu na mne rozhodně nezapůsobilo, zvláště když jsem už za pár dní po příjezdu poznal, že za větrného dne, uhelný prach pokryje všechno v dohledu, včetně vegetace. Rodinné domky, jak vystřižené z třicátých let předminulého století, lemovaly silnici, která byla jednou s hlavních, vedoucí přes celou provinci až             k Pacifickému oceánu, jen trochu a na krátkou chvíli narušily pohled na jinak překrásné Jelení údolí. O pár kilometrů dál již rostlo městečko nové a moderní – Sparwood [SPÁrWUD], které zvěstovalo konec starému Natalu. Natalské domky, které tu patrně od třicátých let opravdu stály, byly kupodivu vybavené vším co       k modernímu životu patří, včetně kabelové televize a jen z venku vlastně působily dojmem chudoby, kterou nesporně zdejší starousedlíci prošli.

Na ubytovně, jak se rychle ukázalo, přibylo se mnou také několik dalších čechů, které jsem před tím neznal, což trochu zpříjemnilo, jinak dost smutný, pohled na celou situaci. Dalším překvapením bylo, že v Natalu žilo několik českých rodin, starousedlíků, kteří stále ještě ovládali češtinu i když značně poangličtěnou a tak po raních směnách bývalo v místních hospodách veselo, zvláště po mém seznámení s Jirkou, který vlastnil kytaru a banjo. České písničky v Kootenay [KchUTNÝ] hotelu se rázem staly náramně populární, zvláště když se v nich občas ozvalo nějaké to sprosté slovo. Zajímavé je, že sprostá slova se lidé naučí v kterém koliv jazyce nejrychleji a nejdéle si je pamatují. Majitel hospody neměl námitek, protože jak se zdálo, naše hraní a zpívání přivedlo nové hosty, což samozřejmě znamenalo větší prodej piva. Velice často byl náš stůl plný sklenic s pivem aniž by jsme tušili kdo platil. Jak je vidět, Češi se najdou všude a občas se najdou i Češi, kteří stojí za zmínku a za které se člověk nemusí stydět. Frantík Kozler byl rozhodně jeden z nich. Mnozí z nás, “Nových” Čechů, jsme ještě neuměli anglicky a češtinu už jsme zapomínali. Frantik Kozler byl obdivuhodnou vyjímkou. Přesto, že se v Kanadě narodil a vystudoval, zachoval si češtinu, kterou ho naučila jeho babička, na tolik, že by ho ani v Česku nikdo nepovažoval za cizince. Nejenom, že byl schopen číst české knihy, ale úplně nás zahambil svou znalostí českých lidových písniček a milerád doplnil naši “Hudební” skupinu svým saxofónem.

“Jó hoši, Natal bejval úplně českej. Tady nikdo ani nepotřeboval mluvit anglicky.” Vzpomínal Frantík.

“Tady byly český tancovačky, český svatby a zabíjačky, celou dechovou kapelu ‘sme tu měli. Pár těch muzikantů tu ještě pořád žije. Phill Borotnik a Tommy Krall furt hrajou. Já už teď moc nehraju, už mě ty plíce moc nefoukaj. Hodně lidí už se vodstěhovalo, když tu nebyla práce a ty co vodešli do penze taky a tak nás tu moc nevostalo. Tenkrát to tu moc lehký nebylo. V dolech ‘sme dělali taky třeba jenom dva dny v tejdnu. To nebylo jako to máte vy dneska. Vy ‘ste jen přijeli a už máte nový auta, ‘ste samý zlato, baráky si kupujete … my máme to co máme. Máme starej domek, kterej neni ani na našem pozemku a víš, že nás teď Kaiser chce z Natalu vyhodit? Prej vod nás domky koupí za rozumnou cenu a nebo nám je přestěhuje kamkoliv v údolí, když si koupíme parcelu.” Seznamoval nás Frantík po chvílich se stinnou strankou kapitalismu.

“A co budete tedy dělat?” Zeptal jsem se.

“No, co budem dělat, co mužem dělat? My s mojí ženou máme malou penzi, jakpak by sme si mohli koupit ňákou parcelu?”

“Tak to prodáte tomu Kaisrovi ne?”

“No, tak asi nakonec jo, ale co tim získáme? Kaiser nám dává pět tisíc dolarů za domek a nový domky co stavěj ve Spárwud stojej jednadvacet tisíc. Půjčku nám dneska nikdo už nedá.”

Na to nebylo co říci.

Frantík měl sen. Podívat se alespoň jednou do země z které pochází. Nic nebylo platné naše popisování života za komunistického režimu. Frantík měl na všechno svůj osobitý pohled.

“Představ si Frantiku, že v Československu se MUSĺ dělat. Voni tomu teda komunisti řikaj právo na práci, ale když nechceš dělat, tak tě zavřou za příživnictví. To je svoboda, co?” Vysvětlovali jsme.

“No jó, ale práce tam je, žejo?” Frantík na to.

“No, práce tam je.” Přiznali jsme.

“No, tak tady dělat nemusíš, to je Pravda, nikdo tě nenutí, ale vlastně musíš, protože jinak umřeš hlady. Na víc … víte jak rádi by tady lidi celý ty léta co tu žijou dělali, kdyby byla práce? My ‘sme chodili taky čekat každej den ke kanceláři jestli nás vemou do práce aspoň na pár dní, aby ‘sme zaplatili dluh za maso starýmu Žákovi     v Krousnestu. Já sem taky slyšel, že ve vlasti máte doktory a nemocnice zadarmo, je to pravda?” Chtěl vědět Frantík.

“Tak je, ale pořád musíš někoho podplácet, abys ňákou tu péči dostal.”

“To víš, to si ale lidi dělaj sami. Za to přece nemužou komunisti, nebo vydělávaj doktoři tak málo?” Oponoval Frantík.

“Jó doktoři, ty vydělávaj prachy, ale je jim to málo. No a víš Frantiku, že tam nemužeš ani mluvit? Jako třeba kritizovat vládu?” Snažili jsme se zavézt řeč jinam.

“Jó hoši, tak to tady mužete krytyzovat vládu jak chcete, to je pravda, ale je vám to hovno platný.”

Frantík Kozlerů měl prostě odpověď na všecko. Netrvalo dlouho a u nově příchozích Čechů si vysloužil přezdívku “Ten komunista.” Frantík byl víc idealista než komunista a my jsme zažili jen málo      v této části světa na to, abychom mohli cokoliv posuzovat. Podle všeho jsme přijeli do Kanady v pravý čas, aby jsme poznali něco, co většina starousedlíků za celý život nepoznala - Slušný život. Zkrátka štěstí bylo na naší straně. Práce zajištěna, platy docela slušné a život v kempu, jak se ubytovně říkalo, až neuvěřitelný. V životě jsme neviděli tolik jídla. K obědu nebo k večeři byftek přes celý talíř a třeba dva, když jsi si někdo myslel, že je zvládne, kuřata, vepřové maso a zeleniny kolik žaludek žádal. Svačiny do práce jsme si připravovali sami. Na dlouhých stolech byly před každou směnou vyloženy hromady různého studeného masa, salámů, slaniny, vajíček na tvrdo, máslo, sýry, ovoce a opět tuny zeleniny. Vezmi si kolik chceš. Pro volné chvíle byl v kempu celý sál s knihovnou, hernou, kulečníkovými stoly a televizí. Najednou se ani ta práce      v podzemí nezdála tak špatná. Jen jedna překážka se stále objevovala. Angličtina. Teď, kdy už jsem byl zkutečně přesvědčen, že jsem angličtinu konečně zvládl, jsem se ocitl opět jakoby na začátku. Mezi novými zaměstnanci totiž převládali Angličané, Skotové a Irové ze všech možných koutů Velké Britanie. Problém nebyla vlastní angličtina, ale jejich místní dialekty, kterým v mnoha případech ani rodilí Kanaďané nerozuměli a vždy mě přišlo             k smíchu, když Kanaďan řekl rodilému Angličanovi: “Mluv Anglicky, kdo ti má rozumět?” Nebo: “Vyndej si ty kuličky z huby, když mluvíš.” Nebyl to jen jejich přízvuk nebo výslovnost, které všem dělaly potíže, ale slova, která nikdo neznal, ba dokonce slova úplně zaměněná. Slovo NIGHT [NAJT,] což jsme věděli, že je NOC, se změnilo v [NÝT], COAL [KchOUL], tedy UHLĺ, se          v jejich mluvě změnilo v [KchOIL] což je v normální angličtině CĺVKA a tak dále a tak dále.

Budu už konečně někdy schopen říci, že umím anglicky?

O víkendech jsem jezdil domů. Edmonton byl přeci jen domov, ale nalézt novou práci bylo stejně obtížné jako před tím a kromě toho, ačkoliv jsem si to ještě nechtěl úplně připustit, mě začalo Jelení údolí jaksi přirůstat k srdci. Práce pod zemí mě ku podivu ani nevadila a tak jsme s Věrou a Vládinou začali trochu přetřásat myšlenku o přestěhování:

“A jak bys to chtěl udělat … kde by jsme tam bydleli?” Zajímala se Věra.

“No, já ještě nevim, ale myslel jsem, že bych tam třeba moh’ pronajmout nějakej domek, třeba v tom Natalu … jen pro začátek a dál by sme už viděli … hlavně aby sme byli pohromadě ne? Sem se mužeme vždycky vrátit, když tady najdu práci.”

“To je pravda.”

Přesně tři měsíce po nastoupení do práce v dolech, jsme zapřáhli za naše auto pronajatý přívěs, naložili nábytek a všechno co jsme měli a vyrazili do hor.

Domek (Z třicátých let,) jsem pronajmul od starousedlíků, kteří se na penzi odstěhovali ven z údolí, do těch úžasných rovin              v Albertě. Jako asi všechny domky v Natalu, tak i tento byl u vnitř celkem hezký a zářil čistotou ačkoliv mě jeho majitelé upozorňovali, že uhelný prach se dovnitř za větrného dne přeci jen také dostane     i když jsou okna úplně utěsněná. Domek byl vybaven centrálním topením na uhlí. Topení bylo ve sklepě a horký vzduch rozveden do všech místností, kromě předsíně.

Věře jsem se po cestě snažil domek vykreslit v podstatně horší podobě, doufajíc, že to pro ní bude o něco menší šok.

“Byt v novostavbě jako v Edmontonu to v žádnym případě neni, ale neni to tak špatný … tedy pro začátek.” Vysvětloval jsem.

“A jak to tedy vypadá ve vnitř?” Ptala se.

“No, jako byt a má to dokonce dvě ložnice.”

“Jó?” Zajásal Vládina. “To budu mít svoji místnost viď?”

“To víš, že jo.” Potvrdil jsem.

“Je tam zavedená televize?”

“Kabel tam je. Musej nám ho akorát přijít zapojit. Jo, ale zapoměl sem vám říct, že jako podlaha je tam teda jen udusaná hlína.” Začínal jsem úmyslně přehánět“ a koupelna je taková trochu jiná, než jsme zvyklí.”

“Jak to, jiná? A co ta podlaha? To myslíš vážně?” Strachovala se Věra.

“Ale, počkej až to uvidíš, vono to tak špatný neni. V tý koupelně je taková jako dřevěná vana, tak trochu jako sud a vodpad to má      v podlaze, že to teče ven pod barák.” To už jsem asi moc přehnal a musel jsem Věru hlídat aby mě za jízdy nezačala pohlavkovat. Od té chvíle jsem už radeji zůstal jen u:

“Prostě počkejte až to uvidíte. Tak jak ‘sem řikal, je to jen na chvíli, než najdem něco jinýho, třeba v tom Sparwůdu.”

Vjezd do hor na Věru udělal stejný dojem jako na mne při první cestě a to byla známka, že se jí Jelení údolí bude líbit také.

“Tak tohle je krásný. Podívej ty dvě jezera … ta zelená voda.” Obdivovala Věra Crowsnest Lakes [KROUSNEST LEJKS] JEZERA VRANĺHO HNĺZDA a já měl radost, že se jí to líbí.

“Počkejte až uvidíte Grave Lake [GREJV LEJK], to je ještě hezčí a je to jenom asi dvacet minut od toho místa kde budem bydlet.”

Po dalších několika, pro mně svůdných, zatáčkách jsme byli “Doma.” Ty zatáčky budou rozhodně chtít jiné auto, něco sportovnějšího. Pomyslel jsem si.

Věra s Vládinou byli příjemně překvapeni domkem a já byl štastný, že se mi podařilo oba náležitě na domek připravit. On konec konců opravdu nebyl tak špatný a když si vzpomenem jak jsme bydleli v jednopokojovém bytě s Věřinou matkou, tak domek byl pro nás úplný palác. Horší to možná bude v zimě, až budem muset topit.

V následujících několika dnech jsem Věru seznámil se svými novými známými, včetně Frantíka Kozlerů a život začal pomalu, ale jistě zapadat do nových a jak se zdálo zprávných kolejí. Čím více času uplynulo, tím méně jsme přemýšleli o návratu do Edmontonu nebo do kteréhokoliv jiného velkého města. Jen ta závodní dráha mě tam stále ještě lákala.

Pak přišla naše první zima na horách a s ní první BLIZARD [BLIZRD] (Sněhová vánice, při které teploty často klesnou pod mínus dvacet Celsia, což s prudkým větrem je totéž jako čtyřicet pod nulou.) Po dlouhé době jsem si vzpoměl na našeho starého přítele Čepelku a napadlo mne, jestli přeci jenom neměl s tím zmrznutím pravdu. Alespoň tady v horách. Ale co, uhlí ve sklepě bylo, dříví také, tak si jen pořádně zatopíme a je to. Teplý vzduch příjemě sálal z registrů ve všech místnostech, kromě předsíně, do které topení zavedeno nebylo.

“Vláďo, ty jsi to nějak přehnal s tim topením, ne?”

“Ale né, je tu jen trochu větší teplo. Budem spát nahý a je to.”

“No, jen aby ‘sme ještě nevyhořeli, šáhni si, tady je stěna úplně horká.” Strachovala se Věra.

“Já to skočim do sklepa zkontrolovat a podivám se jestli se to dá nějak regulovat.” Uklidňoval jsem ji.

Ve sklepě jsem nic nezjistil a tak nezbývalo než topení hlídat, což nebylo zapotřebí moc dlouho. V jedenáct hodin večer jsme měli      v místnostech horko. V jednu po půlnoci bylo všude příjemně a ve dvě ráno jsme se začali oblékat a stěny byly pro změnu studené jako led, což svědčilo o nedostatečně izolovaných stěnách v celém domku. Co se dalo očekávat od dřevěného domku postaveném někdy v třicátých letech v chudém hornickém městečku? Od toho dne, jsme vytápěli domek trochu jinak. Udržovali jsme oheň v peci tak, aby nebyl příliš vysoký a ve dvě v noci jsem jsem vždy přihodil pár lopatek uhlí na víc, což pak udrželo přijatelnou teplotu až do rána. Na stěstí, jak jsme se dozvěděli od Frantíka, velké mrazy zde nikdy netrvají dlouho. Pár dní a pak se znovu oteplí a to se stane ponejvíc v lednu. Blizárdů na druhé straně mohlo přijít i pět nebo šest za zimu. Silničáři se snaží silnice udržet průjezdné, ale čas od času musí bitvu se sněhem vzdát a silnici uzavřít. Snažit se kamkoliv vyjet za takových podmínek se dá nazvat absolutní blbostí. Vítr ženoucí kvanta sněhu proti vozidlu se rychle nahromadí pod kapotou na motoru a po určité chvíli se začne tvořit led přímo   v karburátoru až motor není schopen obdržet dostatečné množství vzduchu a prostě se zastaví. Na neštěstí tohle je rok 1970 a karburátory stále převládají a budou převládat ještě hezkých pár let. Nejhorší co se člověku může v třicetistupňovém mrazu stát, zvláště není-li jeho vozidlo vybaveno věcmi jako jsou deky, lopata na sníh, něco k jídlu a alespoň pár svíček k ohřátí vzduchu v kabině, je zůstat trčet v noci na silnici bez jakéhokoliv provozu zaváté sněhem a bez možnosti nastartovat motor. Ovšem mně osobně se nic takového nemůže stát, takže “Zbytečnosti,”  které na víc zabírají místo v autě, já samozřejmě vozit nebudu. Já v prvé řade nehodlám za takových podmínek nikam jezdit.

… ke konci jedné odpolední směny nám důlní oznámil, že venku řádí blizárd, silnice je zavřená a že si není jistý jestli nás bude autobus moci odvézt z kopce, (Kde se nacházel náš důl,) do koupelí:

“Noční směna rozhodně dnes nepřijede a tak máte dvě možnosti, buď zůstat pod zemí a udělat si ještě jednu směnu, tedy presčas, nebo zkusit autobus dolů do koupelí a přespat, nebo počkat až bude silnice opět otevřená. Já jsem byl před chvílí venku a vypadá to tam dost beznadějně. Není tam vidět na krok.” Seznámil nás se situací.

Z kopce dolů je to asi dva kilometry a je naděje, že i kdyby zamrznul karburátor, že autobus bude schopen jízdu dokončit bez motoru. Pár lidí se rozhodlo zůstat přes čas, a zbytek, včetně mne, jel do koupelí, což se nám i za mizerné viditelnosti podařilo. Silnice domů byla samozřejmě uzavřena a rádio hlásilo, že se znovuotevření před pátou hodinou ranní neočekává. Mně ale přeci trochu sněhu na silnici (Asi 20 cm) a nějaký vichr se sněhem, že není vidět téměř na krok, nemůže odradit. Já jsem přeci dobrý řidič a zvládnu to i na těch sjetých, letních pneumatikách. Vždyť je to jen nějakých deset minut jízdy. Ostatní zůstali v přijemně vyhřátých koupelích, zatím co já jsem se vydal na desetiminutovou projíždku.

Jak málo jsem věděl o sněhových vichřicích. Jen jsem se ocitl na silnici, hned mě bylo jasné, že cesta bude trvat podstatně déle než deset minut. Stěrače dělaly co mohly a já jsem se snažil odhadnout, kde se vlastně silnice nachází. Rychloměr ukazoval 10 km/hod a já bych se byl ochoten vsadit, že auto stojí na místě, nebo dokonce couvá, když jsem před sebou zahlédl další vozidlo. Stojící osobní auto, které jsem opatrně objel a hned na to další a další. Auta osobní, nákladní i policejní z rozsvícenými majáčky, byly najednou všude. Na silnici, v příkopech, za příkopy a kde vlastně byla silnice se nedalo s určitostí říci. Sněhu už bylo na zemi tolik, že mě bylo jasné, že budu-li muset zastavit, tak už se rozhodně rozjet nedokážu. Jen jakoby zázrakem a s očima nalepenýma na skle jsem prokličkoval desetikilometrovou rychlostí mezi všemi vozidly a po nekonečných pár minutách jsem konecně odbočil do ulice, která vedla k našemu domku. Neuvažoval jsem v té chvíli, jak “chytrý” to byl nápad se vydat na cestu za takového počasí. To přišlo až doma v teple. Přesto, že jsem domů dojel v pořádku, ještě hodně dlouho jsem proklínal svoji blbost a přísahal, že už nikdy za podobných podmínek nikam nevyjedu a hned následujícího dne byla v autě deka, pár svíček dva zapalovače a lopata. Věře jsem o svém zážitku neřekl ze strachu jakých titulů bych se (zaslouženě) dočkal. Nutno dodat, že po pár zimních nocích v pronajatém domku jsme se rozjeli do Sparwůdu obhlédnout nové domky, zjistit ceny a za měsíc na to jsme dali prašnému Natalu sbohem, stěhujíc se do našeho vlastního a úplně nového rodinného dvojdomku. Kupování domku není nejjednodušší záležitostí pro lidi s omezenou znalostí angličtiny. Dvacetistránková kupní smlouva napsaná v jazyce, kterému často ani rodilý Kanaďan nerozumí, pokud nevystudoval práva, rozhodně nepomohla. Právník, který nám smlouvu předložil k podpisu, samozřejmě pracoval pro banku, ačkoliv jsme si naivně mysleli, že zastupuje nás, se nám sice snažil jisté termíny vysvětlit, ale jediné na co jsme se zmohli, bylo vše odkývat a samozřejmě podepsat. Tak jako tak jsme se po podepsání smlouvy cítili jako nejšťastnější rodina od roku 1968 a to nám stačilo. Kdo z nás si kdy dovedl představit bydlení ve vlastním domku se třemi ložnicemi, kuchyní a obývákem a to jsme ještě ani netušili, že k tomu všemu patří malá zahrádka před domkem a druhá poměrně velká za domkem. Po zimních zkušenostech z Natalu na nás největší dojem udělal thermostat na stěně, kterým se nastavila jakákoliv teplota a o ostatní se už postaralo plyno-elektrické topení samo.

Jak složité může skutečně kupování rodinného domku  být, nám shodou okolností za pár dní po našem přestěhování vysvětlila paní Beránková, starousedlice z nedaleké obce Franku. Paní Beránková přišla se svým mužem z Čech někdy ve třicátých letech a prošli tím nejhorším, co člověku pravý kapitalismus může předhodit. Je pravda, že v té době bylo težké přežívání ve všech koutech světa, ale i tak nám otevřela oči natolik, že jsme si museli přiznat jak rozmazlení a života neznalí jsme do Kanady přišli.

“Jo děti, tenkrát to lehký nebylo.” Vyprávěla. “Práce nebyla nikde, jen tady v těch dolech se jednou za čas dělalo a mzdy byly špatný taky. My ‘sme tenkrát s mužem měli možnost koupit domek, starší tedy, samozřejmě, od nějaké firmy z Calgary a cena nebyla tak špatná. Věděli jsme, že jinam jít žít nemůžem a tak jsme ho koupili. Teda to jsme si tenkrát mysleli. Podepsali jsme kontrakt, teda tu smlouvu, že to budem splácet dvacet let. Přesně za dvacet let jsme si oddychli. Barák je konečně náš, mysleli sme si. Jenže hned následující měsíc nám přišlo upozornění, že jsme nezaplatili činži na další měsíc. Manžel se mě ptal jestli ‘sem poslala šek. Samozřejmě, že ‘sem žádnej šek neposlala, barák už byl přeci zaplacenej. Nevěděli sme co máme dělat. Co nám zbejvalo, že jo? Vzali ‘sme ten kontrakt a šli za advokátem. Advokát pročet’ kontrakt a oznámil nám, že bohužel domek náš neni, že vlastně celejch těch dvacet let platíme jen nájem, ale jestli prej chcem, tak se spojí s tou firmou       v Calgary a připraví novej kontrakt o prodeji. No my ‘sme na domek už byli zvyklí, byl to náš domov a tak sme řekli jako že jo. Advokát nám telefónoval asi za tejden, že mu z Calgary poslali nový papíry a že musíme do Calgary a tam to podepsat, že pojede s náma, aby na nás něco nesehráli. Celej kontrakt prej přečet’ a tentokrát, že je to     v pořádku. Tak ‘sme příští den vyrazili do Calgary. Jak tak jedem, už asi půl hodiny, advokát na zadnim sedadle pořád něco čte a najednou křičí aby sme zastavili. Tak zastavíme a von řiká: “Tohle přeci neni možný, takhle sprostej přece nikdo nemuže bejt. No já to čtu kolem dokola a vono je to to samý, akorát jinak sepsaný. To by ‘ste platili dalších dvacet let nájem.” Do nás jako když hrom uhodil. Nemohli sme tomu uvěřit, ale von řek aby, sme se votočili a jeli zpátky, že se s nima musí znova spojit. No, asi za tři neděle zase přišel a pak to konečně bylo v pořádku. Vyjednal nám to na patnáct let a domek je konečně náš.”

Nechtělo se nám ani věřit, že by se v Kanadě něco takového mohlo stát a jen jsme doufali, že to všechno bylo možné jen TENKRÁT, teď už snad ne. Několikrát jsem se snažil naši vlastní smlouvu číst, ale nakonec jsem to vzdal. Ani slovník nepomohl. Prostě “Právnický jazyk.” Mohu jen podotknout, že naše smlouva byla v pořádku a za NAŠICH dvacet let byl domek zkutečně náš.

V hospodě jsme poznali dalších několik Čechů, kteří pro změnu nastoupili do povrchových dolů. Všichni, stejně jako my, stále ještě cítili potřebu být ve společnosti Čechů a tak se často objevili u nás doma s prosbou, jestli by Věra nemohla uvařit vepřovou                   s knedlíkem a zelím, že přinesou maso. Stále jsme trochu postrádali starou ubytovnu s bezednou kuchyní, kterou po výstavbě nových svobodáren Kaiser zrušil. Všichni jsme byli také patřičně zadluženi         s nekonečnou chutí na dluhy další a tak nebylo divu, že Míla, ženatý pražák, v práci jednou otevřel jeho LUNCH BOX [LANČ BOKS] (KOVOVÝ KUFŘĺK NA SVAČINU,) a začal se smát na celé kolo.

“Co blbneš? Co je ti k smíchu?” Ptal se kolega.

Míla vytáhl z boxu dva krajíce suchého chleba s kusem papíru vloženým mezi ně, na kterém bylo velkým písmem napsáno:         “V LEDNICI MAM HOVNO.”

Chtěli jsme prostě všechno. Vše o čem jsme doma snili už jako děti, vše co pro nás bylo nové a vše co pro nás bylo najednou nad míru důležité. Problém byl, že jsme to chtěli TEĎ HNED a ještě větší problém byl, že bylo tak jednoduché dostat na všechno půjčku. Jediná a rozhodující otázka vždy byla: MŮŽU SI DOVOLIT DALŠĺ MĚSĺČNĺ SPLÁTKU? Na kterou byla vždy stejná odpověď: SAMOZŘEJMĚ. Jak rychle člověk zapomene, že ještě jednodušší, než dostat půjčku, je ztratit práci. Někdy je ale také jednoduché mít zaměstnání dvě a tak jsem přibral k práci v dolech ještě jezdění        s autobusem a Věra vzala uklízení kanceláří s kterým ji pomáhal Vládina, protože si chtěl za “Svoje výplaty” koupit kolo. Mě se tím otevřela cesta k další půjčce na nové auto, což tedy bylo naše první skutečně nové auto a tentokrát sportovní. Pravda je, že do pravého sportovního auta mělo daleko, ale když přesně z toho samého auta dokázal Mark Donahue [DONaHJŮ] udělat závodní a vyhrávat        s ním většinu závodů, tak snad já z něj dokáži udělat slušné sportovní, zvlášť když už sportovně vypadá, pomyslel jsem si. Dalších pár tisíc za různé díly a přestavění motoru to zpraví. Teď ještě potřebuji to závodní. Formule F by pro začátek stačila, nepřestával jsem snít a přepočítávat, jestli by se nám do rozpočtu přeci jenom vešla ještě jedna měsíční zplátka. Samozřejmě, že se vešla. V bance mě dokonce poradili. To prý stači jen všechny dosavadní půjčky spojit i s tou novou do jedné o trochu větší. Splátky budou ještě nižší než dosavadní, pouze bude trochu déle trvat celý dluh zplatit, ale co, času dost ne? Pro mne to znamenalo zakoupení staršího závodního auta Formule F a jak rychle mě tenkrát bušilo srdce si nikdo nedovede představit. Už zbývalo jen dokoupit co je k závodění potřeba a to je maličkost. Nějaká ta helma, ohnivzdorný oblek, rukavice a boty a hurá do školy. Tedy do školy pro závodní jezdce, která se stala Jedním z naprosto nezapomenutelných zážitků a jestli celý nápad se závoděním byla jen zastydlá puberta, pak škola a následující závody stály za to. Naučil jsem se jezdit s autem. Jako mnoho jiných, ne-li všichni řidiči, jsem byl přesvědčen, že jsem dobrý řidič. Na víc už doma      v Česku mne v tom celé mé okolí utvrzovalo, zvláště u plynárny, když jsem ještě jezdil s pohotovostním vozem. Tři řidiči a já jsme se střídali a vyhodnocení řidičů znělo: Vladimír jezdí rychle a dobře, Honza jezdí rychle, Jenda jezdí dobře a Kopic jezdí. Byl jsem na to hrdý a hodně dlouho. Vlastně až do prvního dne školy pro závodní jezdce, kdy jsem zjistil, že toho umím zatraceně málo.

Díky všem dluhům a dalšímu utrácení, Věra začala mít jisté pochybnosti o mých schopnostech, co by rodinného finančního plánovače, nehledě na to, že jsem utrácel převážně za sebe a ona       s Vládinou na to dopláceli.

“….to mi stále sliboval hory doly a teď se pomalu nemužem hnout.” Postěžovala si jednou našemu příteli Pavlovi.

“No a co se ti nelíbí?” Smál se Pavel, “hory tu máš a doly taky.”

***

AUTOMOBILY A LETADLA

Po celotýdenním výcviku, jak v učebně tak na závodní dráze, jsem dospěl k názoru, že alespoň částí takového výcviku by měl projít každý uchazeč o řidičský průkaz. O kolik by to bylo na silnicích bezpečnější. Taktéž mě začalo být jasné, že nebezpečí není ani z daleka ve vysoké rychlosti, ale v rozdílných rychlostech, kterými se vozidla na silnicích pohybují a samozřejmě v chování všech zůčastněných řidičů. Jednim z největších problémů patrně je, že naprostá většina řidičů nemá vůbec potuchy jak se jejich vozidlo bude chovat, ztratí-li z jakéhokoliv důvodu přilnavost ať přední či zadní kola, třeba při jízdě na kluzské vozovce. Řidiči, zvlášť muži, jsou spíše ochotni přiznat, že jsou špatní milenci, než špatní řidiči. Vzpomínám si na kurz kterým jsem prošel v Česku, když jsem žádal o řidičský průkaz. Jednou z mých otázek, kterou jsem položil svému instruktorovi byla:

“Když vsednu za volant zaparkovaného auta u chodníku a chci se rozjet a vlastně i za jízdy, jak poznám kam mířejí přední kola?”

Po krátkém záchvatu smíchu se mi snažil celou podstatu kontroly automobilu vysvětlit:

“To prostě poznáš podle toho kam ti auto pojede a pak jenom vlastně napravuješ jeho chyby,” bylo jeho odborné vysvětlení. Později jsem mu dal ještě jednu příležitost k zasmání a to když mně po probírání theorie v učebně nečekaně vyzval k jízdám na které jsem se ten den necítil, protože jsem neměl (Podle mého názoru,) vhodné boty. Dnes pochopitelně vím, že člověk je schopen jaksi jet                     s automobilem v jakých koliv botách a bez vědomosti kam směřují přední kola. Otázka ovšem je JAK. O ovládání vozidla nelze mluvit. Není divu, že máme na silnicích tolik nehod.

Po pár hodinách v učebně školy pro řidiče závodních automobilů mě bylo jasných hned několik věcí:

1. Musím v každém daném okamžiku PŘESNĚ vědět kam směřují přední kola vozidla, protože ztrati-li přední kola přilnavost (Třeba na ledě,) a automobil nereaguje na pohyb volantem a já při tom vím, že kola jsou nasměrována zprávně do zatáčky, otočím-li volantem víc, situaci ještě zhorším a musím tedy věc řešit jinak. Volant prostě v tom okamžiku nepomůže.

2. Automobil nelze bezpečně ovládat jednou rukou. Ač se to        z počátku zdá neuvěřitelné, je velice obtížné udržet automobil          v perfektně přímé jízdě jen jednou rukou.

3. Ruce musí být na volantu stále ve stejné poloze (Buď  v t. zv. Za deset minut dvě, nebo tři čtvrtě na tři. Zde trochu záleží na “Rychlosti” řízení toho kterého automobilu.) Proč? Protože jedině tak jsme schopni stále vědět kam přesně míří přední kola.

4. Brzdíme před zatáčkou. V okamžiku, kdy začnou naše ruce stáčet volant do zatáčky, noha MUSĺ opustit brzdový pedal a to        i v případě, že se nám nepodařilo snížit rychlost dostatečně. Automobil se zablokovanými koly je “Neřiditelný.” ABS brzdy jsou jen nepatrnou výhodou v zatáčce na kluzké silnici a někdy mohou být i na obtíž. Zde mluvíme o jízdě na veřejné silnici. Na závodní dráze používáme brzdy, v určitých případech, i v již započaté zatáčce.

5.  A Jedno z velmi důležitých ponaučení pro VŠECHNY řidiče: NEDĺVEJ SE KAM JEDEŠ – DĺVEJ SE KAM CHCEŠ JET. Proč? Jestliže se snažíš získat zpět zracenou kontrolu auta na kluzské silnici a zaměříš svůj zrak na TEN sloup, nebo strom, můžeš se vsadit, že v něm skončíš. To ještě nikomu nedošlo, jak je možné, že tolik aut končí ve stromě i když je tam jediný? Ne, to není smůla, ale neumění ovládat vozidlo.

Praktické jízdy na závodní dráze byly jiné kafe. Spojení theorie    z učebny s praxí teprve dá úplný smysl celé jízdě. Najednou každý “Student” pochopil, že zprávná a bezpečná jízda, nejen na závodní dráze, není ani zdaleka tak jednoduchá jak si většina lidí za volantem myslí a na víc, co se veřejných silnic týče, je to zodpovědná práce, nikoliv zábava. Naprostá většina řidičů jaksi očekává, že jejich vozidlo pojede samo tam kam chtějí a pouze neděje-li se tak, zasáhnou do řízení, což znamená, že řidič napravuje chyby automobilu, (Které stejně způsobil on sám,) místo aby automobil ŘĺDIL. Je vlastně úplně na místě, že většina řidičů prohlašuje, že JEZDĺ S AUTEM a ne, že AUTOMOBIL ŘĺDĺ. Do zatáčky pak vjíždí tak, že otočí trochu volantem a když je to málo, otočí víc, místo aby pozitivně automobil namířili presně tam kam chtějí jet. Popisování brzkého a pozdního apexu v zatáčce by asi bylo na místě víc v učebnici sportovní jízdy, než v příběhu jednoho člověka, který se naučil s automobilem jezdit. Dobrá a bezpečná jízda nemá vlastně moc společného s vlastní rychlostí. Na závodní dráze platí pravidlo, že jízda musí napřed být plynulá, než může být rychlá. Rychlost přijde sama. Plynulost jízdy by měla být na veřejných silnicích vlastně povinná. Není absolutně žádný důvod     k dojíždění pomalejšího vozidla takovou rychlostí, abych musel použít brzd, stači-li jen v určité vzdálenosti ubrání plynu. Každá jízda, ať po rovině nebo v zatáčkách, by měla být perfektní a tím bezpečná, při jakékoliv rychlosti. Míněno tím je, že i když jsem si stoprocentně jistý, že daným úsekem jsem schopen projet rychlostí 150 km/hod, ale jedu povolenou rychlostí 70 km/hod, moje dráha bude naprosto  stejná jako při rychlosti vyšší. Moje apexy, zvláště                v zatáčkách do kterých nevidím budou vždy přesně ve stejných místech. V těchto případech se samozřejmě nedá přirovnat jízda na závodní dráze k jízdě na veřejné silnici. Na dráze jsou apexy diktovány nejen tvarem zatáčky, ale také tím co následuje za kterou zatáčkou a která zatáčka je pro závod důležitější. Ve škole měl každý žák prakticky svého instruktora a po pár dnech jsem nabyl přesvědčení, že instruktoři patrně mezi sebou soutežili kdo z nich za těch pár dní “Vychová” lepšího řidiče. Apexy všech zatáček na dráze byly přesně označeny jak na tabuli v učebně tak i na vlastní dráze. Na dráze na víc byl přesný bod apexu posypaný bílým práškem a jakmile se vůz předním kolem dotknul tohoto bodu, zvedl se okamžitě malý obláček prachu a instruktor tak i z dálky viděl, zdali vůz přesně daným bodem projel. Řazení rychlostních stupňů   v přesném místě bylo nacvičováno každý den. Závodní vůz formule F samozřejmě neměl synchronizovanou převodovku a jen o trochu nižší nebo vyšší otáčky s nepřesně vymáčknutou spojkou znamenalo při nejmenším ztracený závod. Jestliže si uvědomíme, že všichni jezdci projdou stejným výcvikem, všichni jedou se stejným vozidlem, stejného výkonu, po stejné dráze každou zatáčkou, naskytne se otázka, jak vlastně může někdo závod vyhrát? Vezmeme-li v úvahu, že po kvalifikačních jízdách je automaticky dáno pořadí v jakém jezdci budou startovat, zdá se logické, že v tom samém pořadí by všichni měli skončit. Skutečnost je ovšem jiná, protože člověk je tvor chybující a jak jsem se již zmínil, jedno špatné přeřazení rychlostního stupně se dá těžko napravit.

Po týdenním výcviku přišly první závody. Školní závody, ale přeci jenom závody. Můj vůz byl perfektně připraven. Čerstvě sestavený motor, vyladěný podvozek, správné převody pro Edmontonskou dráhu, nové pneumatiky a čerstvý řidič. Závody byly krátké, jen čtyři kola na dvou a půl mílovém okruhu, ale za to byly závody tři. Startovní pozice byly určeny instruktory. První závod byl s tak zvaným pevným startem, při kterém jsou vozy seřazeny po dvojicích, stojící s nastartovanými motory a čekající na mávnutí startovací vlajky. Motory vytočené na šest tisíc otáček s levou nohou připravenou prostě pustit spojku. Byl jsem ve druhé řade a závod jsem vyhrál. Druhý závod se startem letmým, což znamená, že vozy projíždí seřazené opět po dvojicích, kolem celé dráhy celkem pomalu. Jedno kolo je více méně na zahřátí pneumatic a brzd. Jestliže jsou všichni v pozicích předem určených, když projíždí startovací čarou, startér odmávne start. Byl jsem tentokrát ve čtvrté dvojici. Závod jsem vyhrál. Třetí závod s tak zvaným Le Mans startem, při kterém jsou vozy seřazeny jeden vedle druhého v úhlu 45 stupňů ke dráze, motory vypnuté a řidiči na protější straně dráhy, tedy přes dráhu od svých vozů. Tento druh startu je rozhodně jeden z nejvíc vzrušujících. Na mávnutí startovací vlajky se jezdci rozeběhnou ke svým vozům, naskočí, připoutají se, nastartují motory a vyrazí. Tento start je zaroven považován za jeden              z nejnebezpečnějších a pro nás byl uspořádán jen na seznámení a nikdy se v naši formuli nepoužívá. Můj vůz byl zhruba uprostřed pole. Skončil jsem třetí. Ve škole jsem byl absolutně nejstarší “Student.” Většina budoucích závodníků byla kolem sedmnácti, či osmnácti let a já jsem začínal ve věku třicet pět. Dalo by se říci, že ve věku v kterém závodníci začínají přemýšlet o ukončení jejich závodní kariéry. Možná, že jsem závody vyhrál proto, že jsem byl ukázněnější, možná trochu rozvážnější a klidnější než většina ostatních. Dovedl jsem si ale představit, jak asi budou jezdit ti ostaní v mém věku, začínají-li takhle brzy. Rozhodně budou mnohem zkušenější než jsem byl v té době já. Po školních závodech a se závodní licensí v kapse, jsem odvezl na přívěsu auto domů, abych mohl rozebrat motor a připravit celý vůz na příští, už skutečný závod. Začaly se samozřejmě objevovat první problémy a to finanční. Náhradní díly pro závodní motor nejsou právě nejlevnější a něco co jsme doma nazývali generální opravou, se prakticky musí dělat po každém závodu. Další problém jsou pneumatiky, které vydrží jen jeden závod, s bídou ještě tak kvalifikační jízdy před závodem dalším a jdou do odpadků. Guma na běhounu pneumatiky je tak měká, že při vysoké rychlosti téměř teče, což prakticky dává pneumatice tu nejlepší adhézi. Jedna pneumatika v roce 1973 stála 250 dolarů, zatím co velmi dobrá pneumatika pro osobní auto stála 20 dolarů a vydržela několik let.

Na svůj první skutečný závod jsem přicestoval se svým “Týmem” který se zkládal z řidiče (mne,) hlavního mechanika (Věry, která o motoru nevěděla absolutně nic) a týmového časoměřiče (Vladiny,) zatím co ostatní jezdci se začali objevovat      s plně vybavenými pojízdnými dílnami se skutečnými mechaniky a v několika případech s náhradními auty. S mým vybavením jsem si připadal jako chudý král chystající se do boje. Z patnácti vozů jsem se kvalifikoval na čtvrtém místě a závod jsem úspěšně dokončil, značně propocený, na místě třetím. Prožíval jsem každou minutu závodu s naprostou rozkoší, při čemž jsem v hlavě stále slyšel hlas svého instruktora:

“Nehlídej ostaní jezdce, nepřemýšlej o žádném předjíždění, když k tomu dojde, tak prostě předjedeš. Soustřeď se na SVOJI jízdu, hlídej svoje apexy, jeď SVŮJ vlastní závod. Jestli tě ve zpětných zrcadlech rozčiluje vůz za tebou, otoč zrcadla už před závodem tak, abys v nich za sebe neviděl. Pamatuj, že za bezpečné předjetí je zodpovědný předjíždějící, nikoliv předjížděný.”

Při každém projetí kolem pitů jsem zahlédl Vládinu s jeho tabulí na které mi ukazoval čas předešlého kola, podle kterého jsem po závodu mohl vypočítat průměrnou rychlost, která mne vcelku ani nezajímala. Rychlost na závodní dráze vlastně ani není důležitá a proto ani není na palubní desce rychloměr. Jediné přístroje, které jsou pro řidiče důležité, jsou otáčkoměr, teploměr motoru, a tlakoměr oleje na které se za jízdy stejně není schopen detailně podívat, kromě několika okamžiků na nejdelší rovině dráhy. Proto jsou přístroje natočeny tak aby jejich ručicky vždy směřovaly vertikálně, směrem nahoru je li vše v pořádku.

Tak tedy skončil můj první skutečný závod. Tím také skončil motor a pneumatiky, což znamenalo, že jsem si chvíli musel počkat, než jsem si mohl dovolit jet závod další, který nebyl ani z daleka tak úspěšný jako ten první. Rozhodl jsem se totiž ušetřit peníze a na to jsem doplatil. Koupil jsem pneumatiky s tvrdším dezénem, doufajíc, že na nich ujedu závody dva. Tvrdší kompaund automaticky znamená nižší rychlost. Taktéž jsem šetřil na “Vnitřnostech” motoru když jsem myslel, že olejová pumpa, která se doporučuje vyměnit, je stále dobrá. Pumpa vydržela tři kola a tím skončil můj závod         i sezóna toho roku.

Následující sezóna byla pro mne probuzením. Přijel jsem do Edmontonu se stejným autem, zatím co dva jezdci, kteří se střídali ve vyhrávání závodů měli auta úplně nová, vybavená nejnovější technologií. Později jsem zjistil, že jeden z nich, Michael je vlastníkem prodejny závodních a sportovních vozů, od něhož jsem vlastně koupil můj vůz a druhý, Tom Rox, byl synem majitele závodní dráhy. Nebylo divu, že si mohli dovolit koupit nové závodní auto každý rok. Nový vůz Formule F se v té době prodával za pětadvacet tisíc dolarů, zatím co nové, slušně vybavené rodinné auto stálo tři tisíce dolarů. Začalo mě být jasné, že tenhle sport pro normální smrtelníky, kteří se živí prací, není. Zároveň byla pravda, že jsem většinu závodů končil ve třetím pořadí, což znamenalo, že kdykoliv se tito dva jezdci závodu nezůčasní, mám vítěztví v kapse. To se bohužel za mé “závodnické kariéry” nestalo, ale i tak se mi docela klidně podařilo pole vyklidit a náročného koníčka pověsit na hřebík. Konec konců učelem závodů “Levných” formulí je vychování nových a mladých talentů, kde hlavní roli hraje slovo MLADÝCH, což já už jsem rozhodně nebyl. Další případ zastydlé puberty? Možná, ale přeci jenom musím přiznat, že díky závodění jsem se naučil jezdit s autem a zároveň jsem se přesvědčil, že           s dostatkem peněz bych mohl být dobrý natolik, že bych občas         i nějaký závod vyhrál. Díky závodění se ze mne stal bezpečnější a zodpovědnější řidič na silnici i když má Věra často pocit, že zatáčkami v našich horách jezdím příliš rychle, což je ovšem tím, že nemá absolutně potuchy co skutečně rychlá jízda je a naprostá pravda je, že jsem na veřejné silnici s pasažérem nikdy rychle nejel. Na veřejných silnicích si jen jezdím SVŮJ ZÁVOD. Pokud možno perfektně projet každou zatáčkou při povolené rychlosti bylo a do dnes je, mým cílem. Naučil jsem se “Číst” chování ostatních řidičů na tolik, že vím přesně jak se budou v zatáčkách chovat a co mohu od nich očekávat. Moji přátelé se často smějí, když tvrdím, že překračuji povolenou rychlost jen proto, že ji chci dodržovat. Jestliže dojedu vozidlo, které jede bez jakéhokoliv důvodu pomaleji, než je povolená rychlost, předjedu vozidlo na bezpečném místě co nejrychleji i za cenu, že překročím povolenou rychlost. Je naprostým nesmyslem se snažit předjíždět pomalé vozidlo a zároveň se snažit povolenou rychlost nepřekročit. Tím se jen prodlouží doba a vzdálenost která je k předjetí potřeba. Na rovinách, kde je spousta příležitostí k předjíždění, jedu povolenou rychlostí a nevadí mi předjíždí-li mě jedno auto za druhým. Jede-li kolona deseti aut,         v místech která nepovažuji za bezpečná k předjíždění, rychleji než je povolená rychlost, přizpůsobím svou rychlost rychlosti ostatních vozidel. Často si vzpomenu na Skotského závodníka Jackie Stewarta, který ještě když závodil, ūdajně svezl ve svém sportovním voze jistého novináře, který o něm psal článek. Novinář byl překvapen Jízdou Stewarta, který zásadně povolenou rychlost nepřekračoval a jeho jízda byla vždy přesná a velice plynulá. Novinář neodolal a zeptal se Stewarta jestli tak pomalu jezdí stále, na což Steward odpověděl: “Samozřejmě, já nemám co bych komu dokazoval.” V zápětí na to se mi vybaví jeden z mých přátel, který prohlásil: “To já bych nevydržel jet s takovým autem pomalu.” Proč musí někdo za každou cenu předjíždět? Co chtějí tito řidiči komu dokázat? Že jim jede jejich automobil rychleji? Otázka je, zda je řidič schopen jet rychle a veřejná silnice rozhodně není vhodným místem k prokazování takových schopností. Na silnicích by jsme měli všichni být schopni prokázat, že se dokážeme o silnici bezpečně rozdělit bez ohrožování jeden druhého.

Vzpomínám si jak jsem, jako řidič Pražské plynárny, vezl ředitele do Brna:

“Vladimíre, jeďte rychle jak jen to jde, já bych byl rád brzy zpátky.” Požádal mne.

“To víte, že pojedu pane Matura.” Odpověděl jsem s úsměvem a vyrazil. Během první hodiny jízdy jsem předjel nejméně stovku aut a dnes vím, že ne vždy bezpečně. Když jsem se chystal předjet další, pan Matura říká:

“Vladimíre, musíte mi zastavit. Já musím jít na záchod.”

Ani jsem nemukl a zastavil na krajnici u lesa načež všech těch sto, nebo kolik jich bylo, aut se kolem nás jen mihlo. Představíme-li si na silnici jen dobře vychované a zákon dodržující řidiče, udržující bezpečnou vzdálenost mezi vozidly, je jasné, že bychom byli schopni cestovat stovky kilometrů aniž by jeden druhého dojel a aniž by jeden druhého musel předjíždět. Na druhé straně, mohou někteří řidiči mít k rychlé jízdě pádný důvod. Možná, že někoho vezou do nemocnice. Možná, že potřebují stihnout letadlo a možná, že já bych v takovém případě jel rychle také a vsadím se, že kdyby existoval nějaký signál, kterého by řidič v takovém případě mohl použít, udělali by ostatní řidiči co by mohli, aby mu umožnili trochu rychlejší jízdu. Doufejme jen, že v těchto případech řidiči umí své auto ovládat na tolik, aby neohrozili na silnici bezpečnost ostatních.

Automobily mě v žádném případě bavit nepřestaly. Každé nové auto jsem okamžitě začal upravovat, aniž bych čekal až vyprší záruka. Musel jsem z něj dostat větší výkon a lepší ovladatelnost. Ovladatelnost aut, z nepochopitelného důvodu, nikdy nebyla pro americké výrobce důležitá. Americká auta se vyznačovala tím, že byla každý rok “Nová” a líbivá. Líbivá natolik, že málo kdo odolal těmto každoročním změnám i když to byly změny jen kosmetické, zatímco pod karoserií se po mnoho let nacházel stále ten samý a zastaralý podvozek s motorem. Nikdo na světe se pravděpodobně nevyrovná Americe v průzkumech zákazníků. Proč stavět auta lepší a na výrobu dražší, když jsou lidé ochotni platit vysoké ceny za výrobek horší? Až Japonci, s jejich technologicky vyspělešími a hlavně kvalitnějšími výrobky, přinutily americké firmy k zamyšlení a změnám ve výrobě. Chtějí dnes Lidé kvalitnější výrobky za rozumnou cenu? Dejme jim je. Začali výrobci uvažovat. Co je nejdražším článkem výroby? Tázali se sami sebe. Je to ČLOVĚK, samozřejmě. Proč ho tedy nenahradit robotem, kterému nemusíme platit zdravotní pojistky, dovolené a nemocenské? Na víc, Robot si nestěžuje, nemá žádné požadavky a nestávkuje. Časy se prostě mění. Stroje a roboti jsou čím dál dokonalejší a dráhý člověk je potřeba čím dál méně. Teď už jen aby se nám ten člověk nebouřil. Ale co, “DEJME LIDEM CHLÉB A HRY…”

Podívej, ani jsme si nevšimli jak potichounku “Naše” vláda, která se prohlašuje za levý střed a slibovala, že bude stát za pracujícím lidem, uvedla v platnost zákon, který povoluje podnikům neplatit do penzijního fondu svých zaměstnanců posledních pět let, jestliže má podnik finanční potíže a myslí, že by mohl v budoucnu zkrachovat. Právě tak prohlásila, že pro veřejnost důležité služby, pod které patří ošetřovatelky a učitelé mohou být zákonem donuceni ukončit stávku, což v podstatě znamená ztrátu práva na stávku. Nic nebrání vládě prohlásit další a další průmyslová odvětví za důležité služby veřejnosti a udělat s nimi totéž. Co říkáme na to, že na určitých kancelářích všech podniků se najednou objevil nápis HUMAN RESOURCES [HJUMaN RISORSIS (LIDSKÉ ZÁSOBY či zdroje) na místě dřívějšího OSOBNĺ ODDĚLENĺ? Nic na to neříkame, hlavně, že máme ten chléb, večer můžem zasednout k televizi a        v klidu sledovat náš oblíbený hokejový, fotbalový, bejsbólový či jiný tým. A ta penze? Blázníš? Kdo uvažuje ve třiceti letech o penzi. Nějak bylo, nějak bude. Stávky? Pošťáci jsou zase ve stávce, co stále ti lidé chtějí? To by se mělo zakázat. Já čekám dopis od bráchy a oni si stávkují. Ale co, hlavně že já mám svoji práci v uhelných dolech. Uhlí bude potřeba vždycky a v našich horách je ho zásoba na dalších třicet let. Život jde vesele dál. Hlavně, že jsme utekli od těch komunistů.

Co kdybych koupil jedno starší auto se slušným podvozkem, možná něco Evropského a na podvozku postavil auto svoje? Napadlo mne. To bylo v době kdy už jsem pracoval jako důlní technolog v kanceláři. Po několika úspěšných návrzích pro Kaiserovy podzemní doly včetně výstuže pro podzemní křižovatky, která se určitě do dnes někde v podzemních dolech používá, jsem si byl jistý, že jsem schopen vypracovat návrh vlastního sportovního auta. Nejméně rok jsem pracoval na návrhu a další dva roky mě Věra téměř neviděla, protože jsem po práci rovnou zmizel v garáži, kde začala narůstat otázka, jestli jsem skutečně schopen svůj návrh realizovat. Ford Cortina z roku 1972 byla ideální pro můj projekt. Peníze, nebo lépe řečeno jejich nedostatek, jako vždy, byly samozřejmě největší překážkou.

Karoserie dvousedadlového sporťáku byla kombinace překližky a skelného laminátu na který, jak jsem zjistil, jsem byl alergický. Ze třech čtvrtin byl vůz dokončený když jsem nabyl stoprocetního přesvědčení, že s dostatkem financí jsem schopen projekt úspěšně dokončit a tím jaksi celá myšlenka ztratila na důležitosti, což Věra uvítala, protože jsem opět trávil víc času s rodinou. Vše by možná zůstalo tak jak si Věra představovala, kdyby jednoho dne nepřišel Vládina:

“Tati, já se budu učit lítat.” Prohlásil a ukázal mi všechny knihy a pomůcky, které si už nakoupil. Byl to zvláštní pocit slyšet vlastního syna, že chce dělat něco po čem já jsem od dětství toužil a nikdy se k tomu nedostal.

“To ‘sem na tebe zvědavej.” Zasmál jsem se, znajíc Vládinu, že nikdy moc dlouho u ničeho nevydrží. Brouk byl každopádně v hlavě nasazen, ale v moji. Asi za dva týdny jsem se Vládiny zeptal:

“Tak co, jak je to s tim lítáním?”

“Ale, já sem si to rozmyslel. Ne že bych to nechtěl zkusit, ale teď na to nemám peníze. Vono to prej přijde na nějakejch pět tisíc dolarů.” Odpověděl, ale moc zklamaně nezněl.

“No hele, když už más ty knížky a to všecko, já to vod tebe koupim.” Nabídl jsem.

“Jó? A ty chceš lítat?”

“No, Teda rád bych to zkusil. Já už sem byl jednou, ještě v Praze, přihlášenej na plachtařinu, ale pak mi podnik nabíd’, že mi zaplatí řidičák, jestli si ho chci udělat a budu pro ně jezdit, tak sem šel pro řidičák a z lítání sešlo.”

“Tak jo, tak si to všechno vem.”

Prošel jsem na rychlo knihami, prohlédl pilotní kalkulátor, kterému jsem nerozuměl a příští den jsme se  s Věrou jeli podívat na Sparvudské letiště.

Starého Rusňáka, majitele travnatého letiště, jsem znal, ale ani jsem netušil, že vlastní letiště, několik letadel a pilotní školu. Přesto, že sám létal, instruktora nedělal.

“Mě sem létá Norm Babin z Krambruku.” Řekl mi. “Přijd zítra dopoledne a můžeš s nim promluvit.”

“To jsem rád, já přijdu, díky.”

Druhý den jsem poznal Babina. Sympatický mladík, asi o něco mladší než jsem byl já.

“Kdy bych jako mohl začít?” Zeptal jsem se.

“Třeba hned.” Prohlásil. Můžeš začít létat a pozemní škola bude začínat někdy příští týden, ale jestli chceš, tak můžeš studovat sám, doma. To co by tě tam učili, je všechno v knihách. Mě osobně je jedno, kde nebo jak se to naučíš, ale před zkouškami to prostě musíš všechno ovládat. To je na tobě. Musíš si také nechat udělat lékařskou prohlídku. To dělá doktor ve Fernie a to je všecko.”

“Jak se to všechno platí?” Chtěl jsem vědět.

“Každá lekce se platí zvlášť. Já ti akorát napíšu čas do tvého pilotního záznamu a platit to budeš Rusňákovi. S ním se můžeš domluvit jak budeš chtít. Tak co, chceš začít teď hned?”

Srdce se mi rozbušilo.

“Tak jo.” Souhlasil jsem.

Babin se mnou strávil asi půl hodiny na zemi kolem Cessny 172, na níž mi ukázal a vysvětlil co je co a k čemu je to dobré, vysvětlil celý systém řízení a celý proces zprávné inspekce před letem. Bylo mě jasné, že si všechno rozhodně na poprvé pamatovat nebudu, ale doufal jsem, že jemu je to jasné také. Když byl čas nasednout, myslel jsem, že mne na poprvé posadí na sedadlo pro pasažéra a ohromilo mne, že si tam sedl on. Je to celkem logické, všechna malá letadla mají dvojí řízení, včetně pedálů na ovládání směrového kormidla, brzd a řízení předního nebo zadního kola podvozku.

“Před každým startem provádíme inspekci všeho zařízení              v kabině.” Pokračoval Norm v mém seznamování s letadlem. “Tady máš kartu a z té čti nahlas celý postup inspekce. Doporučuji ti abys to četl na hlas i když poletíš sám a VŽDYCKY i když jseš přesvědčený, že všechno znáš na zpaměť.” Zdůrazňoval a já jsem cítil přijemné chvění v celém těle.

Po nastartování a přezkoušení práce motoru Norm převzal kontrolu letadla:

“Po dobu létání s instruktorem si pamatuj, že když řeknu: “[AJ HEV KONTRÓLS] (MÁM ŘĺZENĺ,) tak sundáš ruce z řízení, plynu a nohy s pedálů.”

[OUKchEJ] potvrdil jsem a Norm odjel s letadlem na počátek startovací dráhy, kde letadlo otočil proti větru a řekl:

“[JŮ HEV KONTRÓLS] (MÁŠ ŘĺZENĺ.) Budem dělat normální start. Plynule dáš plný plyn a řídíš letadlo pedály. Snaž se jej udržet přesně uprostřed ranweje a pečlivě sleduj [ÉrSPĺD] (RYCHLOST VZDUCHU) na tomhle přístroji zvaném [ÉRSPĺD INDYKchEJTr]” a poklepal přitom prstem na přístroj a já jsem se začal potit. “Až bude ukazovat přesně šedesát dva [NOTS] (NAUTICKYCH MIL,) zvedneš nos. Ničeho se neboj, letadlo se defakto zvedne samo. Vítr dnes žadný není, ale snaž se letadlo při stoupání držet přesně ve směru ranweje a rychlost stále šedesát dva.”

“[REDY?] (PRIPRAVEN?)” Zeptal se Norm.

“READY.” Odpověděl jsem a pomalu zasunul plynové táhlo do palubní desky. Letadlo se okamžitě dalo do pohybu a já měl plné hohy práce s udržením letadla v přímém směru. Netrvalo dlouho a hluk kol na hrbolaté ranweji utichl jako když utne a letadlo perfektně stoupalo k modré obloze, zatím co jsem  cítil jak mi ztéka tenký pramínek potu po zádech.

To nebylo tak těžký, pomyslel jsem si aniž bych tušil, že naprostá většina z toho co se odehrálo jak na zemi tak ve vzduchu, byla práce instruktora.

“I HAVE CONTROLS.” Zaznělo vedle mne a já jsem poslušně sundal nohy s pedálů a ruce z řízení a plynového táhla. Norm uvedl letadlo do vodorovného letu za současného popisování co přesně dělá. Vysvětlil funkci inklinometru, girokompasu a umělého horizontu a předal mi opět kontrolu.

“Udělej mírnou zatáčku, devadesát stupňů, do leva.” Požádal mne. “Sleduj umělý horizont a kuličku inklinometru.” Dodal. “Letadlo je trimnuté pro vodorovný let, tak se nemusíš příliš starat    o vertikální rychlost – to je tenhle přístroj, který ti říká jak rychle klesáš, nebo stoupáš. Stupnice je ve stopách za minutu.”

Zatáček jsem udělal několik, oblétli jsme několikrát letiště a Norm s letadlem přistál.

“Tak co, jak se ti létání líbí?” Zeptal se mne po zaparkování a přivázání letadla.

“Je to fantastický.” Odpověděl jsem a rozhodně na mně nadšení muselo být vidět. O pár měsíců později, když už jsme s Normem byli takřka přátelé, se mi svěřil, že první co se instruktor učí, je vlastně přesvědčit budoucího žáka jak je létání jednoduché a prostě ho do celé věci zbláznit. Zkrátka “Biznys,” jako všechno ostatní. Čím horší student, tím lépe, protože dobrý student tolik za lekce neutratí. Jak bylo od začátku patrné, se mnou neměl žádnou těžkou práci. Létání pro mne byla láska na první pohled. Až mne samotného opět překvapilo jak rád se učím nové věci, přesto, že jsem se kdysi nemohl dočkat až “Vypadnu” ze školy, kde jsem se učit nechtěl. Lékařskou prohlídkou jsem prošel bez problémů a od té chvíle jsem jen ležel v knihách. Netrvalo dlouho a obě Cessny, jak 172 (Ctyřsedadlovou,) tak dvousedadlovou stodvaapadesátku jsem znal nazpaměť. Do tak zvané pozemní školy jsem nešel. Za prvé jsem zjistil, že se nejlépe učím sám a v čase mnou určeným a za druhé jsem dal na názor Norma, že se vlastně učím svým vlastním tempem, tak jak to mně vyhovuje. Když něčemu nerozumím, ztrávím na tom prostě víc času. Co se vlastního létání týka, vše probíhalo hladce. Starty z normálního letiště, starty z krátkého a měkého letiště, starty přes překážky na konci letiště, stoupání cestovní, stoupání strmé, každé z nich vyžaduje rozdílnou rychlost a co jsem rychle pochopil bylo, že při létání udané rychlosti jsou svaté. Jestliže instrukční kniha toho kterého letadla říká, že přistávací rychlost za normálních podmínek bez použití “FLAPS,” což jsou menší křídla na odtokové hraně křídla letadla, jejichž nastavitelným úhlem se prakticky změní profil křídla a tím létací schopnost, je 65 KNOTS [NOTS] (NAUTICKÝCH MIL/HOD,) tak to znamená 65 knots, nikoliv 64 nebo 66. Jak jsem hned při první lekci zjistil, startování je pravděpodobně jeden z nejjednodušších manévrů, protože letadlo správně trimnuté (Seřízené, či nastavené) pro start se takřka odlepí při dosažené správné rychlosti, od země samo, téměř bez zasáhu pilota. Přistávání, na druhé straně, se ukázalo podstatně obtížnější. Nehodlám čtenáře unavovat technickými problémy jednotlivých manévrů a tak jen poznamenám, že ačkoliv mi veškeré letani šlo téměř samo, přistání jsem nebyl schopen dlouho provézt. Bez bezpečného přistání se pochopitelně žák nedočká sólového letu (bez instruktora.) Nevědel jsem co dělám špatně a nejhorší bylo, že na to nemohl přijít ani Norm, nebo to alespoň tvrdil. Dokonce doporučil abych si vzal pár lekcí s jiným instruktorem, což jsem učinil, ale ani Pete mě nedonutil                    k pořádnému přistání. Průměrný student je schopen začít létat solo po šestnácti hodinách instrukcí a já měl nalétáno třináct hodin a ještě jsem nebyl schopen přistát.

“Nic si z toho nedělej.” Snažil se mě Norm uklidnit. “Já ti mohu říci, že kromě toho přistávání ti všechno ostatní jde lépe než komukoliv jinému. Při přistávání máš všecko v pořádku až do poslední fáze. Najednou jseš o trochu výš, než máš být, vzápětí nato příliš nízko. Mně to připadá jako když z nějakého důvodu nevíš přesně kde jseš a jen hádáš, kde máš být.”

Trochu mě uklidnil. Horší bylo, když mi Věra řekla, jak na zemi všichni vylétnou z Rusňákovy kanceláře, když někdo řekne:

“Kluci, honem se poďte podivat, Vladimír bude přistávat.”

Četl jsem všechny knihy a časopisy o létání a hledal jakoukoliv informaci o špatných technikách přistávání, až jsem konečně narazil na zajímavý popis přistávací techniky na velice krátkých polních letištích. Autor hovořil o bodu na zemi, který se oproti celému okolí nepohybuje. Jestliže vidíme tento bod, který by v mém případě měl být práh přistávací dráhy, v čelním skle před sebou a bod nemění svou pozici, pak je tento bod přesným místem, kde se náš podvozek dotkne země. Autor ještě dodal, že pomůže uvědomíme-li si, že výšku letadla kontrolujem plynem a rychlost letadla výškovkou. Tuto větu jsem četl nekolikrát, než jsem pochopil její logiku. První věc, kterou se totiž student učí, je přesně pravý opak. Když potlačíme řízení od sebe tedy VÝŠKOVKU, letadlo poletí dolů. Přitáhneme-li, letadlo poletí nahoru. Přidáme-li plyn, zvýší se rychlost, ubereme-li, rychlost se sníží a tady mi autor nějakého článku říká pravý opak. Nikomu jsem se o článku nezmínil a rozhodl se, že se sám přesvědčím, kdo má pravdu. Instruktor eventuálně napraví moje chyby. Tak jednoduchá věc a nikdo mi to nedokázal vysvětlit? Vrtalo mě hlavou.

Následující lekci, hned po startu, když mě Norm požádal abych vystoupal do osmi tisíc stop, přešel do vodorovného letu a letadlo pro vodorovný let trimnul, nadešla moje chvíle. Letadlo bylo perfektně seřízené (Trimnuté) pro vodorovný let. Pustil jsem řízení abych se o trimu přesvědčil. Letadlo pokračovalo samo ve vodorovném letu. Podíval jsem se na výškoměr. Osm tisíc stop nad mořem. Aniž bych řekl jediné slovo, ubral jsem nepatrně plyn, jen zlehka se dotýkajíc řízení, tedy výškovky a … hele, nos letadla se mírně sklopil, letadlo začalo klesat a ku podivu rychlost zůstala naprosto stejná. PLYN KONTROLUJE VÝŠKU, alespoň v tomto případě. Nevím co si Norm myslel a bylo mě to jedno. Přidal jsem opět plyn a letadlo se poslušně vrátilo do vodorovné polohy a rychlost samozřejmě zůstala stejná. Možná, že si Norm o něčem přemýšlel a ani si toho nevšiml, nebo mě v duchu proklínal, že jsem přišel na něco, co mi ještě nehodlal prozradit. Konec konců, je to všechno jenom byznis a jeho výdělek. Neřekl ani slovo. Ani jeden jsme chvíli neměli co říci. Za několik minut, když jsme se ocitli             v prostoru, kde vždy nacvičujem různé manévry, Norm jako když přišel na to jak se mi pomstí:

“Vladimíre, dneska budem nacvičovat STALLS AND SPINS [STÓLS END SPINS.]” Oznámil Norm ledovým hlasem a já jsem si okamžitě položil otázku: “Co ty blboune tady vlastně děláš. Ty kterýmu se točila hlava na kolotoči a na houpačkách si zvracel jak alík.” To byly vzpomínky z dětství, ale co se mohlo v mé hlavě a žaludku od té doby změnit? “No, dal ‘ses na vojnu, musíš bojovat.” Dodal jsem sám pro sebe.

“[OUKchEJ]” Odpověděl jsem oddaně.

“Dej mi tam STALL  z vodorovného letu.” Poručil si Norm. Stall je situace v které se letadlo ocitne nedosahuje-li dostatečné rychlosti na vyprodukování vztlaku na křídlech, který vlastně letadlo “Nese.” Nutno dodat, že zprávně trimnuté pro vodorovný let samo o sobě nepřestane letět ani když úplně zavřem plyn, za předpokladu, že letadlo nenutíme “Násilím” pokračovat ve vodorovném letu. Přinutit letadlo za vodorovného letu ke stólu, tedy aby přestalo letět, vyžaduje zavření plynu s následujícím “Násilným” držením ve vodorovné poloze do doby kdy ztratí všechnu “Letovou” rychlost, což netrvá více než pár vteřin. Než se tak stane, ozve se výstražná houkačka, která pilota upozorňuje, že jestli v nejbližších okamžicích nezakročí, letadlo prostě přestane reagovat na řízení, sklopí trochu nos a začne padat.

Tak jsem tedy zavřel plyn a držel letadlo ve vodorovné poloze, když se levé křídlo počalo klopit jako by letadlo chtělo dělat zatáčku do leva.

“[RAJT RADR, RAJT RADR!!] (PRAVEJ PEDÁL, PRAVEJ PEDÁL,)” radil Norm já jsem zjistil, že kupodivu, stočení směroveho kormidla do prava vyzvedne křídlo do původní vodorovné polohy a že tedy směrovka je jediná která, na krátký moment, ještě dokáže letadlo ovládnout. Pak už následoval jen pád.

“[RYKchAVr!] Dal povel Norm, což znamená, že chce, abych získal opět kontrolu nad letadlem.

Potlačil jsem řízení kupředu, dal plný plyn a čekal na ručičku rychloměru až se vyšplhá alespoň na 60 uzlů, kdy si mohu dovolit opatrně letadlo vyrovnat zpět do vodorovného letu s plnou kontrolou. To nebylo tak hrozný, pomyslel jsem si.

“Tak, ještě si zkusíš alespoň jeden spin.” Prohlásil Norm. “Nezapomeň, že až letadlo bude na pokraji stólu, dát plnou levou směrovku. Pedál až na podlahu, ve stejné chvíli řízení úplně k sobě a drž dokud ti neřeknu [RIKchAVr.] Jak se z toho dostat víš?”

“Srovnám směrovku, nos dolu, plný plyn a pomalu vybrat střemhlavý let.” Zopakoval jsem si nahlas.

“Zprávně.” Potvrdil Norm a ve dvou vteřinách už se svět pod námi začal točit. Podstatně rychleji než kolotoč a jako by to nestačilo, nos letadla střídavě směřoval k zemi a opět téměř vodorovně. Nemám potuchy kolikrát se letadlo otočilo snad kolem všech svých os, když se konečně ozval Norm:

“[RYKchAVr!]” a kolotoč, tak jak rychle začal, tak zase skončil a letadlo bylo zpět ve vodorovném letu. V ten okamžik se stalo něco absolutně neočekávaného. Musel jsem si v duchu přiznat, že se mě to vlastně líbilo. Jak je to možný? Ptal jsem se sám sebe. Kde je to točení hlavy? Kde je zvracení? Vysvětlení bylo celkem jednoduché: JÁ jsem kontroloval chování letadla, JÁ jsem letadlo roztočil a JÁ jsem to byl kdo točení zastavil. Zatím co rozhoupanou houpačku jsem zastavit nemohl, alespoň ne hned a nad pouťovým kolotočem jsem neměl kontrolu vůbec žádnou. Hm, mozek pracuje zahadným způsobem.

Ten den jsme jsme udělali ještě několik STÓLŮ a SPINŮ a jedno měké, MOJE, přistání. Po zaplacení, ne právě malého účtu, jsem jel spokojený domů, těšíc se jak budu Věře vyprávět, jak jsem nezvracel, jak se mě netočila hlava a jak jsem přesně po patnácti hodinách konečně přistál s letadlem a dokonce bez propocené košile. A to byla první část mého výcviku. Ta jednoduchá.

***

V pondělí ráno si mě zavolal ředitel podniku na kobereček:

“Vladimíre,” říká, “nevím jak ti to mám říci, ale doneslo až ke mně, že končíš každé odpoledne svoji práci v půl čtvrté.”

“Samozřejmě, že končím v půl čtvrté,” skočil jsem mu do řeči, “to je můj oficiální čas podle smlouvy, co je na tom špatného?”

“Nic na tom není špatného. Nech mně domluvit. Nevysvětluj si to špatně, já tě jen chci na něco upozornit. Lidé mluví, lidé sledují co se děje a jsou to dokonce tvoji kolegové. Já nebudu nikoho jmenovat, jen ti dám dobrou radu. Vlastně, ani ne tak radu jako příkaz. Ode dneška chci abys střídal čas kdy končíš práci. Na příklad: Dneska skončíš ve tři čtvrti na čtyři. Zítra v půl a pět minut a pozítří můžeš skončit třeba deset minut před půl. Tak to budeš dělat stále a budeme mít oba dva pokoj. Proč? Všeobecně se tvrdí, že jestliže končíš přesně na čas, znamená to, že se posledních pár minut před koncem už nesoustředíš na práci. Něco na tom asi je, já nevím, ale slib mě, že to tak budeš dělat.

“Samozřejmě.” Slíbil jsem. “Je to sice směšné, když všichni vědí, že já jsem v práci ráno první a že dokonce uvařím pro všechny kafe, ale vem to čert.” Zasmál jsem se a šel zpět do své kanceláře. Tak takhle to pracuje, pomyslel jsem si. Možná, že mi moji “Kolegové” nemohou zapomenout, že jsem odmítl s nimi hrát golf. Vzpoměl jsem si na svůj nástup do kanceláre, kdy mě všichni řikali:

“Tak, teď když děláš s námi v kanceláři tak musíš taky začít hrát golf.”

To bylo něco pro mně. Mě bude někdo řikat co “Musim,” zvlášť když to bylo míněno vážně. To zase neznaj Vladimíra. Golf se mi docela líbil a jsem si jistý, že bych to byl určitě jednou zkusil, ale čím víc jsem kolem sebe poznával, kdo golf hraje a hlavně proč, tím více mě bylo jasné, že to není hra pro mne a že zakoupení nesmyslně drahých holí by bylo jen další vyhazování peněz. Pomalu, ale jistě jsem začínal poznávat mentalitu lidí t. zv. Střední třídy. Šplhání po zádech druhého, který je méně schopen se “Rvát”  o vyšší postavení, přesto, že je schopnější, přátelské chování a úsměvy, které nejsou od srdce a vědomí, že nelze nikomu věřit, se mi stále více vrývalo do paměti. Nic z těchto poznatků ale nezměnilo fakt, že svoji práci jsem dělal rád a přesto, že jsem golf nehrál, byl jsem v kolektivu důlního inženýrství celkem oblíben. Můj přímý nadřízený mě ponechal absolutně volnou ruku co se mojí organizace práce týkalo, protože věděl, že všechno co se ode mne vyžaduje, bude každý měsíc hotové. Moje práce zahrnovala i cesty do podzemí za účelem různých měření, která se ponejvíce týkala větrání celého podzemí, přešetřování kvality atmosféry, zjišťování přítomnosti nebezpečných plynů a řízení některých zkušebních projektů. Protože jsem si ve většině případů práci organizoval sám, mohl jsem jít kdykoliv, třeba na půl dne pod zem, když se mi nechtělo trávit celý den v kanceláři. Práce jsem si vážil, ne jen pro to, že byla zajímavá, ale pochopitelně také pro ostatní výhody, jako byla třeba nemocenská. Podle smlouvy jsem mohl být nemocný osmdesát dnů v roce, při čemž jsem dostával plný plat. Kdybych byl nemocný déle, měl jsem nárok na dalších šedesát dnů s polovičním platem. Spousta dělníků nám tuto výhodu záviděla, pravda však je, že jsem za celých osm let, co jsem v kanceláři dělal, neviděl jediného člověka tuto výhodu zneužít. Tak jak jsem znal dělníky a vím, že já bych nebyl jiný, každý z nich by pochopitelně všechny tyto dny “Promarodil” a na celou výhodu této nemocenské by se díval jako na NÁROK. Já sám jsem byl za celou tu dobu nemocný snad dvakrát po několika dnech. Vše bylo založeno na naprosté důvěře mezi zaměstnancem a nadřízeným, což znamenalo, že stačilo abych zavolal z domova svému šéfovi a prostě oznámil, že ten den nepříjdu do práce, protože jsem nemocen. Ani k lékaři jsem jít nemusel. Prostě jsem byl nemocen. Na druhé straně se ode mne očekávalo, že bude-li potřeba přijdu do práce třeba v neděli, ať na pouhých pár hodin nebo celý den, za což jsem placen nebyl a občas se to také stalo, když bylo zapotřebí objet terením autem celý důl a změřit kolik různých plynů uniká z podzemí různými větracími šachtami na povrch. To jsem většinou vzal Věru ssebou a jeli jsme na malý “Výlet” po úzkých a často krkolomných, kamenitých pěšinách ve výškách z kterých bylo perfektně vidět celé naše městečko pod námi jak na dlani. Občas jsme při tom nazbírali spoustu jahod a když nám štěstí přálo, měli jsme možnost pozorovat divokou zvěř včetně medvědů. Měření plynů nebylo vždy úplně příjemným zážitkem. K některým místům sjízdná cesta nevedla a tak se jednou stalo, že si mne šéf zavolal do kanceláře:

“Vladimíre, máme problém.” Povídá a vede mne k důlnímu plánu. “Podle povrchových průzkumných vrtů tady nad čtvrtým tunelem bychom mohli narazit na poměrně velké kapsy s methanem a jak vidíš, pátý sub level (podzemní chodba, která je tím směrem ražena.) Tady, přímo v ražení, jste zatím žádné nebezpečné množství nenaměřili, ale jestliže nám část vzduchu uniká různými trhlinami na povrch, tak je velmi dobrá šance, že se vzduch někde hromadí a může obsahovat nějaké procento methanu i po zředení s našim důlním vzduchem. Souhlasíš?”

“Ano.” Souhlasil jsem.

“Já bych se nerad k tomuhle místu příblížil s našimi razicími stroji,” Pokračoval Brian, “aniž bych věděl co nás tam čeká. Tady,” ukazuje Brian na mapě, “bylo kdysi pokusně z povrchu vyraženo pár metrů chodby a podle mého názoru, by se právě zde mohlo hromadit větší množství plynů a já bych potřeboval aby jste, tedy ty a Duane, se tam pokusili udělat pár měření a možná vzít vzorek vzduchu pro laboratoř.”

“No, já vidím jen jediný problem,” povídám, “až sem, do tohoto bodu, se pravděpodobně dostanem autem, ale to je ještě pořádný kus cesty pěšky, což by taky nevadilo, jenže tohle je Grizly teritory. My jsme tady v těch místech sice grizly medvěda nikdy neviděli, ale být bez jakékoliv ochrany bych taky nechtěl.”

“Já vím. Já jsem si myslel, že bude lepší najmout helikoptéru, která by vás tam vzala. Já už jsem mluvil s pilotem, který to tu dobře zná a ten říká, že není problém vás tam vzít, není si sice jistý jestli se mu podaří najít vhodné místo na přistání přímo v tom místě, ale já bych to rád zkusil, jestli tedy jseš ochoten se tam podívat. Promluv  s Duanem a přijd mi říci. Musíte si samozřejmě vzít dýchací přístroje, protože já bych chtěl aby jste udělali měření uvnitř chodby. Helikoptéra tady bude zítra v devět ráno, pokud ji neodvolám, tak mi dej vědět před koncem práce.”

“Okay.” Odsouhlasil jsem všechno a se smíšenými pocity jsem šel za Duanem.

“Duane, co si myslíš o létání?” Zeptal jsem se.

“Jak to myslíš? Proč? Chceš snad abych šel s tebou dělat piloťák?”

“To ne, jen chci vědět jetli by ses bál letět třeba v helikoptéře?”

“Rozhodně ne, naopak, to bych rád zkusil.”

“Tak zítra budeš mít přiležitost.” Oznámil jsem mu a popsal celou situaci. Jak se zdálo Duane byl nadšený.

“Tak já dojdu říci Brianovi, že to berem.” Řekl jsem.

Zároveň jsem si představil jak připravujem naše dýchací přístroje a uvědomil jsem si, že si vůbec nepamatuji jak se připravují chemikalie. Od mých zkoušek na zachráné práce už uplynulo hezkých pár let a fakt je, že oba vlastně půjdem do skutečně neznámé atmosféry a naše životy budou záviset na perfektní přípravě našich přístrojů. Duane, na druhé straně, byl aktivním členem záchranářů a nacvičoval zachranné práce jednou týdně.

“Duane, já se musím přiznat, že si vůbec nepamatuji ani správný postup při přípravě aparátů, tak na mne budeš muset dohlédnout.”

“To víš, že jo, žádný strach, Airlock je na přípravu jednoduchý.” Uklidňoval mě Duane.

“No vidíš, já jsem měl vlastně Airlock na sobě jenom jednou, to byla tenkrát novinka. My jsme ještě používali McKays.” Vzpomínal jsem.

“Vladimíre, měli by jsme se tady zítra sejít o něco dřív, aby jsme měli dost času přístroje a všechno co budem používat na měření připravit.” Navrhoval Duane.

“Tak v sedm ráno?”

“To by mělo stačit.”

Věře jsem o našem plánovaném “Výletu” raději neřekl, aby neměla zbytečně strach a sám jsem se těšil na svůj první let              v helikoptéře. Byl jsem zvědavý jak je létání v helikoptéře rozdílné od létání v letadle.

Přesně v sedm jsme se s Duanem sešli v kanceláři, kde jsme         v klidu vypili svůj ranní hrnek kávy a vydali se do laboratoře. Dýchací přístroje připravil Duane. Já jsem se přesvědčil, že jsem přece jenom všechno nezapoměl a že kdyby to bylo zapotřebí, žádnou chybu bych neudělal. Zpět v kanceláři jsme si Ověřili, že máme potřebné důlní plány, měřící přístroje a všechno co potřebujem, zasedli jsme k oknu z kterého bylo vidět na podnikový HELLIPAD [HELIPÁD] (PŘISTÁVACĺ BETONOVÁ PLOCHA PRO HELIKOPTÉRY) a v klidu popíjeli náš druhý hrnek kávy.

“Jak jseš na tom s tvým piloťákem?” Projevil Duane zájem.

“No, abych řekl pravdu, já ani nevím. Teď jsem se tedy konečně naučil přistávat, takže bych mohl začít létal sólo, ale já myslím, že musím mít určitý počet hodin s instruktorem a pak se to střídá, chvíli létáš s instruktorem a zase chvíli sólo. Pak musíš nalétat několik hodin přeletů, to znamená z jednoho letiště na druhé a musíš ovládat navigaci…”

Pár minut před devátou hodinou jsme zaslechli přilétající helikoptéru, přesně v okamžiku, kdy jsem se začal vžívat do mého létání. Popadli jsme všechny naše věci a vydali se k přistávací ploše, na které přesně na namalovaném velkém písmenu H posadil pilot svůj stroj, vypnul motor a vystoupil aby se s námi přivítal:

“Nazdar hoši. Já jsem prostudoval mapu a mám potuchy kam se chcete dostat, ale jak jsem teď po cestě viděl, tak to tam rozhodně nebudu moci nikde posadit. Jsem si celkem jistý, že až mi ukážete přesně místo, že se dostanu natolik blízko, aby jste byli schopni vystoupit za letu. Musíme se domluvit, kdy budete chtít abych se pro vás vrátil … taky je tam trochu mlha, ale to by neměl být problém.” Vysvětlil nám pilot. Nevím co si o tom myslel Duane, ale já jsem celkem důvěřoval pilotovi a byl jsem ochoten to zkusit.

Za pět minut už jsme byli ve vzduchu a mířili k našemu dolu. Mlha skutečně úplně zakrývala celou stranu hory a kdyby bylo na mně, rozhodně bych tam neletěl, jenže to jsem ještě netušil co taková helikoptéra dokáže a jak málo viditelnosti pilot ve skutečnosti potřebuje, protože je schopen letět tak pomalu, nebo dokonce stát na místě. Viditelnost byla maximálně patnáct metrů ale jak bylo vidět, to pilotovi stačilo. Sunul se bokem, doslova po centimetru, až jsme konečně zahlédli svah se stromy a jen o kousek dál vstup do chodby. Stromy kolem byly na štěstí vykáceny, ale plošina na které by se dalo přistát žádná. Následovala nejtěžší procedůra a to pro Duana a mne. “Oblákání” do dýchacích aparátů  v kabině helikoptéry, která není o nic prostornější než kabina malého automobilu nebylo jednoduché. S maskami na obličejích, aparáty na zádech, měřícími přístroji na opascích, elektrickými lampami na přilbách a k tomu plné kapsy měřicích trubek, nás rozhodně nedělalo nejpohyblivějšími lidmi. Jestli byl pilot nějakým specialistou, nebo ne, nevím, ale zdálo se mi neuvěřitelné, že dokázal stroj udržet na jednom místě, téměř se dotýkat jednou lyží země, přičemž točící se rotor na straně svahu byl nepříjemně blízko země, která se svažovala zhruba čtyřicet pět stupňů. Skutečně jsme byli schopni bez problému sestoupit na přistávací lyži a zbytek prostě seskočit. V okamžiku co jsme se oba ocitli na zemi, helikoptéra zmizela v mlze, jen hluk motoru a její rotor byl chvíli slyšet než nastalo úplné ticho. V maskách se přiliš mluvit nedá, ale ani jsme to nepotřebovali. Věděli jsme přesně co hodláme dělat a prostě jsme vstoupili do tunelu z kterého vycházel buď kouř nebo pára. Co to skutečně je, nám poví až naše přístroje. Rande s pilotem jsme si ujednali za třicet minut od chvíle co nás vysadil, což by mělo bohatě stačit k odebrání všech potřebných vzorků vzduchu v tunelu. Okamžitě jsme zaznamenali vysokou koncentraci kysličníku uhelnatého a podvědomě jsme si oba ještě více utáhli masky na obličeji. V takové koncentraci by ke strátě vědomí a následující smrti stačilo pouhých pár minut. Nevím jestli měl Duane někdy před tím příležitost se pohybovat ve skutečných a velmi nebezpečných podmínkách, ale vím, že já jsem v nich byl poprvé. Při cvičeních se pochopitelně používá tak zvaná plynová komora, která je naplněna téměř neškodným kouřem. Chodba před námi se po pár metrech značně snížila, jak stará výdřeva, místy polámaná, byla zatlačena do země a ani ne po čtyřiceti metrech jsme narazili na zával a tím          i konec naši cesty. Vzduch volně procházel závalem a skutečně jsme zde také naměřili poměrně vysoké množství methanu, který je samozřejmě výbušný. To bylo všechno co jsme potřebovali vědět. Nakonec jsme se ještě přesvědčili, zda vzduch venku na návětrné straně tunelu je naprosto čistý a konečně jsme sundali masky a vypnuli dýchací aparáty. Na důlní mapě jsme označili vzdálenost závalu, všechny body z kterých jsme obdrželi vzorky vzduchu a protože venku bylo příjemné teplo natáhli jsme se do trávy a trpělivě čekali na naši helikoptéru. Viditelnost byla stále špatná, ale po zkušenostech z příletu jsme si byli jisti, že nás pilot najde stejně snadno jako našel tohle místo před tím. Po desetiminutovém příjemném čekání, jsme zaslechli blížící se helikoptéru, která najednou jako by se proklubala ven ze světle šedých mraků a pomalu se sunula centimetr po centimetru ke svahu. Nepatrná chyba pilota by znamenala naprostou zkázu. Stromy kolem dokola nedávaly pilotovi moc místa k manévrování. Helikoptéra se opět jednou lyží téměř dotýkala země, zatím co druhá byla nejméně metr ve vzduchu. Zachytil jsem se součásti konstrukce jež drží lyže na spodku helikoptéry a vyhoupl se na první příčku, která slouží jako schod, což mi umožnilo odjistit kliku zadních dveří kabiny, které jsem otevřel a znovu se sehnul abych dosáhl na přístroje které mi Duane podával jeden po druhém, zatím co se helikoptéra jen mírně kolébala ve vzduchu. Štěstí bylo, že bylo naprosté bezvětří, tedy      v okolí stroje, coz usnadňovalo práci pilotovi. My jsme se samozřejmě ocitli v něčem co by se dalo nazvat malou vychřicí způsobenou proudem vzduchu od točícího se rotoru. Dýchací aparáty a Duane následovali. Za pár minut nato už jsme opět měkce přistávali na našem helipádu přímo u budovy našich kanceláří. Byl to skutečně fantastický zážitek. Alespoň pro mne. Možná, že jsem se měl raději učit létat s helikoptérou místo s letadlem, napadlo mne.

*

Říká se, že jak ti jednou přijde uhelný prach na mozek, jseš ztracen v uhelných dolech na dosmrti. To se říká zde. Vzpomínám si, že v Česku jsem se toho prachu na mozku zbavil velice rychle, ale zde jako by ta vrstva na mozkových závitech byla čím dál silnější a přesto, že jsem do zdejších dolů přišel “Jen na pár měsíců, jen co najdu jinou práci v Edmontonu,” jsem tu stále a tak jako já i Věra s Vládinou touží po životě ve velkém městě čím dál méně. Život s nabývající znalostí angličtiny se pro nás stával jednodušší a volnější. Začali jsme pomalu, ale jistě rozumět kapitalistickému systému a po letech absolutního nadšení se nám začala jevit také stinná stránka života v “Kapitalismu.” Najednou jsme viděli, že není zlato všechno co se třpytí a že vše je o hodně složitější, než se to na povrchu jeví. Pochopili jsme, že tolik obdivovaná západní technologie v tak vyspělých zemích jako jsou Spojené Státy a Kanada není pro každého a že i v těchto zemích existují místa, kde do dnes žijí lidé bez elektrického proudu a kanalizace, o telefónu nemluvě. Na druhou stranu, díky satelitům, mají-li elektřinu, mají    i televizi. Viděli jsme, že existují městečka a vesnice, které si nemohou dovolit platit policii a tak ji nemají, že je spousta míst, kde nemají nemocnici, ba ani lékaře a na větší nákup musí jezdit třeba 60 kilometrů a to svým vlastním dopravním prostředkem, protože veřejná doprava, kromě největších měst, neexistuje. Zkrátka, ta zázračná technologie je jen pro ty kteří si ji mohou dovolit. Všechno je “Business,” včetně lékařské péče a jestliže něco není schopno vydělávat peníze, pak to prostě neexistuje. Žasnuli jsme, když jsme se dozvěděli, že je možné aby lékař navrhl a provedl operaci jen proto, že potřebuje vydělat peníze a že naprosto zbytečných operací po celé zemi je prováděno nezpočet. Na silnicích vidíme nejmodernější přepychové autobusy pro bohaté turisty na jedné straně a na straně druhé školní autobusy čtyřicet let vyráběné stejným způsobem, bez jakékoliv změny, stejně nebezpečné jako před čtyřiceti lety, které vozí naše děti každý den do školy. Prostě ačkoliv technologie je je čim dál dokonalejší a vývoj jde závratnou rychlostí kupředu, otázka zůstává stejná: “Kdo si to všechno může dovolit?” A tak dále vidíme, jak jedna nemocnice je vybavena “Zázračnými” přístroji a instrumenty všeho druhu, zatím co člověk  v druhé části té samé země nemůže využít tohoto vybavení, protože jeho zdravotní pojistka ne vždy v té části země platí a nemocnice     v jeho okolí si nemůžou tuto novou technologii dovolit. “Máš-li peníze, máš všechno.” Napsal jednou mému příteli v Praze jeho bratranec ze Spojených Státu a my jsme si prostě představili, že ty peníze má každý. Začali jsme chápat co to je pravá demokracie        v které se všechno dá koupit. Dokonce i spravedlnost. Otázka je, kolik té spravedlnosti si kdo může dovolit. Jestliže se cítíš ukřivděn, můžeš se soudit. Soudit můžeš kohokoliv, včetně vlády a policie, za předpokladu, že na to máš. Můžeš přijít za kterýmkoliv právníkem    s jakýmkoliv případem a vždy uslyšíš, jak předem vyhraný případ máš. Po několikaměsíční tahanici u soudu a po totální prohře jen řekne: “Já opravdu lituji, ale byl jsem přesvědčen, že máme vodotěsný případ.” Pak už jen prodáš svoji střechu nad hlavou a zaplatíš účet. Samozrejme, že můžeš soud i vyhrát a protože máš dobrého právního zástupce, máš naději vysoudit třeba milióny. Otázka ovšem je, co v takovém případě udělá strana prohrávající. Jde-li opravdu o milióny a prohrávající se rozhodne raději vyhlásit bankrot, což je hrozně jednoduché a vlastně bez jakýchkoliv ztrát, pak můžeš třikrát hádat kdo zaplatí tvého právního zástupce.

“Peníze nejsou všechno,” říká se často. (Většinou to říkají ti co je mají,) ale smutná pravda je, že si za ně koupíš v mnoha případech,    i to zdraví a přinejmenším lepší lékařskou péči, tak jako lepší nemocnici, lepší ošetření, lépe je o tebe postaráno ve stáři, koupíš si lepší vzdělání ba dokonce i lepší vzduch k dýchání.

Ne, peníze opravdu nejsou všechno, ale nelze popřít, že život       s nimi je podstatně snadnější a příjemnější. Čím méně jich máme, tím lépe se s nimi musíme naučit zacházet a naučit se nakupovat       v kapitalistické zemi pro člověka “Zhýčkaného” komunistickým režimem s cenami diktovanými státem, je opravdové umění. Další důvod proč imigranti jsou v kapitalistických zemích tak milováni. Napiš na automobil cenu a imigrant ji zaplatí. Nemá-li tolik peněz, nabídni půjčku. Pokud možno teď hned, na místě, rychle, než ztratí chuť. Samozřejmě na horentní úroky, tak aby nakonec zaplatil třeba trojnásobek původní ceny. Není k tomu ostatně právě zapotřebí imigranta, právě tak i rodilí občané této země se v mnoha případech chovají stejně. Zkus se zeptat kohokoliv kolik zaplatil za automobil         s kterým jezdí a uslyšíš přesně cenu jaká na autě byla napsaná i když s autem jezdí teprve jeden rok a bude jej další čtyři roky zplácet        s úrokem mnohdy vyšším než osm procent a není neslýcháno           o urocích dosahujících závratných devatenáct procent. Spousta kupujících nemá ani potuchy na jaké úroky v ten samý den půjčuje kterákoliv banka, nehledě na to, že peníze tak jako tak z banky pochází. V mnoha případech uslyšíš, (od těch “Zkušených”,) jak se jim podařilo usmlouvat i tisíc dolarů, přičemž neměli ani potuchy kolik vlastně prodávající sám výrobci za auto dal a s jakou sumou by se spokojil. Kupování automobilu je pravděpodobně jeden            z nejobtížnějších předmětů ve škole života řízeného kapitalistickým systémem, snad právě proto, že život, ať ve Spojených Státech nebo v Kanadě, je bez automobilu absolutně nemyslitelný. Podle mého názoru by z tohoto předmětu propadlo při nejmenším šedesát procent lidí zde žijících. Je samozřejmé, že je možné tento “Předmět” zvládnout na tolik, abychom byli schopni automobil zakoupit za “Rozumnou” cenu, ale tak jako jiné životní obory předpokládá, že jsme ochotni se učit, což znamená číst, klást otázky a přemýšlet. Kupování automobilu musí začít pečlivou přípravou, která mnohdy trvá měsíce, nikoliv dny, nebo týdny. Nebudu se zde zabývat detaily, kterých je tolik, že by se o nich dala napsat dalši kniha, nehledě na to, že už jich, více nebo méně užitečných, napsáno bylo. Vzpomínam si jak po pár letech života v Kanadě jsme šli          s Věrou kupovat naše již třetí auto (Druhé nové) a naše, stále ještě Jediná, “Výzbroj” bylo vědomí, že můžeme smlouvat. Co ale následovalo se vymykalo všem našim představám a dosavadním zkušenostem:

Prošli jsme řadami nových automobilů v jedné z největších prodejen v Calgary a po prohlédnutí aut, která by jsme chtěli, jsme si vybrali jedno, které by jsme si mohli dovolit. To už se za námi objevil usměvavý prodavač:

“To je jediné co momentálně máme v této barvě.” Oznamoval. “Chcete si to projet?” Zeptal se.

Odpověděl jsem, že ano. Prodavač odskočil do kanceláře pro klíče a prozatimní evidenční tabulku. Auto se nám celkem líbilo        i když jsme dál šilhali po těch dražších. Bylo to 2+2 coupe, tudíž stále ještě na té sportovní straně. Jak jinak? Já přeci nikdy v ničem jiném než sportovním nebudu jezdit.

“Já si myslím, že bych vám dnes mohl udělat slušnou cenu.” Přerušil moje úvahy prodavač podávajíc mi klíče.

Auto jsme projeli trochu po městě a protože jsme se okamžitě ocitli v kupovací náladě, pospíchali jsme zpět do prodejny. Oba jsme milovali nová auta a už dávno jsme se rozhodli, že pokud to bude možné, ojeté auto už nikdy nekoupíme. Člověk má jistý pocit bezpečí, ví-li, že jeho auto je stále v záruce.

“Tak co? Spokojeni?” Přivítal nás prodavač.

“Co se auta týče, ano … cena je ovšem trochu vysoká.” Vysoukal jsem ze sebe nesměle. Věděl jsem, že ze mne žádný smlouvač           v životě nebude a muselo to být na mně vidět.

“Já vím jak se cítíte, já jsem prodavač a sám vím, že ta cena je poněkud přemrštěná. Vím jak těžké to je pro mladou rodinu začínající v cizí zemi a tak jsem se rozhodl, že vám z ceny sundám tisíc dolarů. Co vy na to? Půjčku vám vyřídím rovnou zde. Teď je jenom otázka kolik chcete dostat za vaše auto. Chcete ho prodat, či snad ne?”

“Ale ano, rozhodně.” Souhlasil jsem, nemohouc si v hlavě srovnat všechno co se právě odehrává. Hodnej prodavač, pomyslel jsem si a z úst mě vyšlo: “Já jsem myslel tak dva tisíce.” Měl jsem pocit, že se prodavači musím odměnit alespoň tím, že nebudu požadovat moc za auto naše.

“No, zkusíme to. Já už jsem požádal mechanika, aby to projel a on pak rozhodne o ceně. Je pravda, že tyto vozy se moc dobře  neprodávají, ale dva tisíce zní docela přiměřeně.”

Odvedl nás do své kanceláře, nabídl kávu a jal se vyplňovat kupní smlouvu, snažíc se nám vysvětlit co který termín smlouvy znamená. Mezi tím přišel jeho mechanik a já jsem mu předal klíče od našeho auta. Prodavač skutečně do smlouvy uvedl cenu o tisíc dolarů nižší než byla napsaná na autě a dva tisíce dolarů za naše ojeté auto, aniž by čekal na názor mechanika. Mezi psaním se nás zeptal odkud jsme a když jsme řekli že z Československa, zazářil a řekl:

“Opravdu? Moje babička tam odsud pochází. Nevím ani přesně    z kterého města a sám samozřejmě česky neumím.”

“Tak, tady to je.” Změnil théma a ukázal nám prodejní smlouvu. “Za Monzu, (Což byla značka našeho nového auta,) zaplatíte tři tisíce pět set, tedy o tisíc méně než byla původní cena, za vaše auto odpočítávám dva tisíce, takže budete dlužit tisíc pět set, které jsou zplatné do třech let s úrokem třináct procent za rok. To vám potom dokončí náš finanční úředník a řekne přesně data jak a kolik budete měsíčně platit. Spokojeni?”

“Samozřejmě, děkujem mockrát.” Odpověděli jsme s Věrou oba najednou.

“No, já myslím, že je všechno v pořádku.” Řekl prodavač prohlížejíc ještě jednou smlouvu, načež se uhodí dlaní do čela a říká:

“Já jsem ale blbec. Já se vám musím omluvit. Já jsem totiž zapoměl připočítat přípravu auta a registraci, ale to je jenom dvěstěpadesát dolarů. Já se opravdu omlouvám.”

“To je v pořádku.” Ujistil jsem prodavače a v duchu jsem ho dokonce litoval.

“Já totiž nepracuji jako prodavač dlouho.” Omlouval se dál. “Ještě, že jsem si toho všiml, než to odnesu šéfovi k odsouhlasení.”

Trochu mne to překvapilo, ale dvěstěpadesát dolarů přeci jenom není tak moc, zvláště, když si peníze stejně musíme půjčit.

Na to se prodavač odebral do kanceláře svého šéfa, který musel smlouvu schválit, zatím co my jsme si z konvice na stole dolili kávu a trpělivě čekali. Oba jsme měli radost, že se nám podařilo “Usmlovat” tak pěknou cenu. Téměř půl hodiny trvalo, než se prodavač opět objevil, tentokrát s vážnou tváři:

“Tohle prostě není můj den. Já se musím znovu omluvit, ale šéf mě s tím vyhodil. Řekl mi, že jsem se zbláznil, že kdybych každému sundal s ceny tisíc dolarů, tak je podnik na mizině. Já jsem se mu snažil vysvětlit, jak jste na tom, jak začínáte a jak to máte těžké finančně, ale to s ním ani nehlo. Já opravdu lituji, že to takhle dopadlo.”

Nás mezi tím jako kdyby někdo polil studenou vodou.

“Šéf tedy říkal,” pokračoval prodavač, “abych z vás koukal vyrazit alespoň dalších devět set, zvlášť když vám dávám dva tisíce za vaše auto, že to prostě jinak neschválí. Já vím, že to pro vás není lehké, ale myslel jsem, že snad možná těch devět set už zase není tolik a on má celkem pravdu, že dostáváte hodně za vaše auto.”

Podívali jsme se s Věrou na sebe a já jsem v duchu dal prodavači za pravdu, že těch devět set nás už taky nezabije. Mezi tím přišel mechanik a dlouho si s prodavačem něco vykládali. To už jsem dostal opravdový strach, který se začal pomalu měnit ve vztek, že snad ani ty dva tisíce za naše auto nedostanem.

“Mechanik našel jen několik malých závad, ale to není problém a odsouhlasil nám ty dva tisíce za vaše auto.” Vnesl opět trochu naděje do celé věci prodavač už opět s úsměvem.

Nevím jak Věra, ale já jsem se cítil totálně unavený. Angličtina ze mne vysála poslední zbytky dobré nálady a byl jsem v té chvíli ochoten podepsat cokoliv, jen abychom už měli klíče od nového auta a jeli domů. To se tedy stalo.

Této technice se říká “Low ball” [LOUBÓL] (Nízký balón.) Ve skutečnosti to znamená, přesně to co se odehrálo. Vše je prodavačem předem připraveno jako dobrý scénář. Prodavač nabídne nižší cenu, než za kterou je ochoten prodat a pomocí této komedie udrží zákazníka v prodejně. Vlastní komedie spočívá         v tom, že nepotřebuje souhlas žádného šéfa, protože je pouze na něm za kolik auto zákazníkovi prodá a se svým “Šéfem” jen půl hodiny popijí kávu a vypráví si vtipy. V našem případě samozřejmě mohl auto prodat za cenu o tisíc dolarů nižší, protože i tak byla přinejmenším o dvacet procent vyšší, než jakou zaplatil výrobci, včetně dovozu. Tenkrát jsme ovšem neměli ani potuchy o tom, jak je možné se za pouhých deset dolarů dozvědět cenu, kterou prodávající za vozidlo zaplatil. Další výdělek samozřejmě měl na našem ojetém autu, které opět velice snadno s tučným ziskem prodal. Samozřejmě vydělal na půjčce, kterou mu poskytla banka na mnohem nižší úrok, než jsme zaplatili my. Jenže ani to prodavači nestačí a tak nás velice snadno donutil zaplatit i “Přípravu vozidla” a  registraci. To je jen jedna ze zajímavých “her” prodavačů aut. Nutno dodat, že existují     i hry, které může vyhrát i zákazník a že je skutečně možné, za určitých okolností, koupit auto za cenu, která je přesně o osm procent vyšší než za něj prodavač zaplatil.

Díky kupování nového vozidla každý rok, jsem v průběhu let nabyl dostatečných zkušeností a tak mohu s hrdostí prohlásit, že jsem jeden z mála kupujících, který se nenechá okrást o moc. Zároveň musím přiznat, že se mě do dnes nepodařilo koupit nový automobil přesně za cenu o osm procent vyšší, než prodavač za něj zaplatil výrobci i když jsem se tomu přiblížil. Ani tak se kupování aut pro mne nestalo zábavou ani koníčkem a přesto, že na přípravě koupě ztrávím pravidelně nejméně měsíc, vlastní vyjednávání skutečně s láskou nenávidím.

***

OSLAVY DNE HORNĺKŮ

“Tati, jak seš na tom s tím tvým autem co stavíš?” Zeptal se mne Vládina.

“Proč se ptáš? Chceš ho snad koupit?” Zasmál jsem se.

“To né, ale doufam, že to máš hotový, protože já jsem tě s nim přihlásil na hornickej den do průvodu a do soutěže.”

“Ty si se zbláznil, já sem na něm nedělal od tý doby co se učim lítat. Tohle neni rok 1972, kdy nový auto stálo čtyři tisíce, to mě teď stály jen nový kola na to auto a ještě rozhodně neni hotový.” Snažil jsem se vysvětlit.

“No já nevim co teda budeš dělat, ale seš prostě přihlášenej. Já myslel, že už to máš dávno hotový.”

“Kdepak člověče, ještě to musim celý zadrátovat … celou elektriku, koupit světla, nastříkat to celý a abych s tim moh vyjet tak musim koupit pojistku. Kdy je vlastně ten hornickej den?”

“Až za čtrnáct dní.” Odpověděl Vládina.

Byla by to tedy dobrá příležitost k pochlubení se na veřejnosti     s autem, které jsem sám navrhl a postavil. Pomyslel jsem si a hlavou mě proběhla představa co je ještě potřeba na něm udělat. Ve skutečnosti toho nebylo moc. Zapojit celou elektriku není problém, to je za dva dny hotové, čelní sklo mám doma, jen jej usadit do rámu a pak už jen nastříkat. Připravené na barvu je to vlastně také, takže když si vezmu pár dní dovolené tak to zvládnu.

A tak jsem Věře opět na týden zmizel v garáži. Na rychlo jsem nakreslil schema elktrického zařízení a vytáhl velkou cívku čtrnáctky drátu v modré barvě. Jiný drát jsem neměl a nehodlal jsem jej kupovat. Bude legrace jestli někdo po mně bude muset na autě něco elektrického opravovat a zjistí, že všechny dráty jsou modré, pomyslel jsem si, ale už jsem byl rozhodnut, že kromě světel, barvy a pojistky už nic kupovat nebudu. Teď budu potřebovat peníze na dokončení pilotního výcviku. Chvílemi jsem proklínal Vládinu, do čeho mne to navezl a chvílemi jsem proklínal sebe, že jsem se nechal do toho navézt. Rozhodně bych byl raději ve vzduchu a pokračoval v učení, ale na druhé straně, jsem už chtěl ten svůj výtvor také vidět venku nastříkaný a s nastartovaným motorem. Na jízdu jsem zvědavý nebyl, protože co se podvozku týče, se nic nezměnilo, byla to a nadále je Cortina z roku 1972. Uvnitř garáže auto vždy vypadá jinak než venku a v matně šedé podkladové barvě nevypadá ani to nejhezčí příliš vábivě. Obětoval jsem tedy týden dovolené. Jak jsem se pomalu začal vžívat do práce, uvědomoval jsem si, že teprve teď, když už je auto vlastně dokončené, bych věděl jak stavět to příští, jak by bylo jednoduché postavit formu a udělat celou samonosnou karoserii z jakéhokoliv plastiku či skelného laminátu. Auto by bylo mnohem lehčí, než je nyní              s použitím různých výztužných částí vyrobených z překližky a kovů. Vzpoměl jsem si na Německého Trabanta, jak vlastně předběhli jeho výrobci dobu. Jednoduchý, lehký, nerezavějící a snadno opravitelný. Jediný problém Trabanta byl vlastně ten, že nebyl Americký. Kolik let to vzalo Chevroletu než přišel na to jak výhodné je používání plastických panelů nebo celé karoserie jako u super sportovní Corvety?

Aluminiová kola na mém výtvoru byla opravdu nádherná. Až jsem litoval, že taková nemáme na našem rodinném autě. Celou karoserii jsem nastříkal typickou Ferari červenou barvou a dokončil částmi v matné černé, která dodala vozu závodní charakter. Po čtyřiadvacetihodinovém sušení, jsem konečně zapnul hlavní vypínač elektrického systému a po rozsvícení se všech kontrolních světel, stiskl velké tlačítko startéru na palubní desce. Motor poslušně naskočil a já jsem mohl opět klidně vydechnout. Vyjel jsem před dům a rozhodoval se, jestli mám objet alespoň blok i když jsem neměl pojistku. Nakonec jsem usoudil, že stejně pojistku a registraci musím mít tak proč ji nekoupit hned? S šekovou knížkou v kapse a se všemi potřebnými dokumenty od staré Cortiny jsem, za značné pozornosti chodců, dojel k pojišťovně.

“Čím vám můžem posloužit?” Přivítal mě tam mladý úředník.

“Rád bych koupil pojistku na auto.” Odpověděl jsem.

“O jaké auto jde?” Zeptal se.

“To je právě ten problém,” povídám. “Já vlastně nevím jak to napíšem. Je to 1972 Ford Cortina s nepatrnými změnami na karoserii.” Snažil jsem se trochu utlumit změny. Úředník otevřel knihu pojistných automobilů a jal se listovat:

“Tady je to.” Povída. “Je to čtyřdveřová verze nebo dvoudveřová?” Otázal se.

“No, dalo by se říci, že dvoudveřová.” Odpověděl jsem i když vůz vlastně neměl dveře žádné. Původní plán byl použít tak zvané Gull wing dveře, které se otevírají směrem nahoru, což jsem později změnil na pevné, ale nižší, boky vozidla, přes které se řidič               i spolujezdec pohodlně spustí přímo do sedadel.

“Je to Cortina s pevnou střechou nebo nebo plátěnou?” Pokračoval úředník.

“No tak, ono to má střechu a nemá.” Povídám a vidím na úředníkovi, že si není jistý jestli z něj nedělám blázny a jestli vůbec vím o čem mluvím. “To jsou totiž ty úpravy o kterých jsem se zmínil na začátku. Já opravdu nevím jak to klasifikovat.”

“Máte vůz tady?” Zeptal se úředník a jeho dvě spolupracovnice zpozorněly.

“Ano.”

“Tak my se na to raději podíváme.” Navrhl a všichni jsme se vydali z kanceláře na parkoviště za budovou.

“Tohle, že je Ford Cortina?” Smál se úředník a všichni  s úžasem hleděli na něco co pochopitelně neznali a znát nemohli.

“No, tak ten spodek je stále ještě Cortina.” Potvrdil jsem.

“A to jste dělal vy?” Ptali se všichni.

“Jo, to je můj vlastní návrh a moje práce.” Řekl jsem již celkem pyšně.

“To je tedy skutečně nádherné. Tu střechu klidně můžem nazvat TÉ střecha, protože je to spojené s ochranným vystužením zádi, tudíž naprosto bezpečné a uvedeme to pod jménem Ford Cortina X, co vy na to?”

“Já to nechám na vás.” Odpověděl jsem.

Další kolemjdoucí se zastavovali a se zájmem prohlíželi můj výtvor a já jsem měl čím dál tím hezčí pocit.

S pojistkou v kapse jsem se konečně mohl projet po městě a budit pozornost. Pozornost jsem tedy budil tak dlouho až se za mnou objevil policejní vůz. Věděl jsem pozitivně, že jsem nikde neporušil žádný dopravní předpis a tak jsem klidně pokračoval a jen v zrcátku sledoval co policista hodlá dělat. Bylo mě jasné, že to není náhoda a že skutečně jede za mnou. Kdykoliv jsem odbočil do jiné ulice, odbočil za mnou, což trvalo nejméně deset minut až se konečně ozvala policejní siréna. Jen krátce a hned zmlkla, ale pochopil jsem, že si policista přeje abych zastavil, což jsem tedy udělal. Vyhoupl jsem se ven zatím co policista kráčel ke mně a protože jsem viděl, že nemá v ruce jeho tradiční pokutový blok, bylo mě jasné, že jsem nic neprovedl.

Poprvé v mém životě se policista MNĚ omlouval. Až jsem se musel vduchu smát. Chtěl jen vidět auto z blízka a dozvědět se co to vlastně je, že takového ještě nic neviděl:

“Trochu to z dálky připomíná Ferari,” říká, “ale ten zadek je totálně jiný.”

“Trochu Ferariho v tom tedy je.” Přiznal jsem. “Ferari měl před nekolika lety prototyp, který se jmenoval RAINBOW [REJNBOU] (Duha) a ten mě učaroval. Ten zadek je trochu podle něj. Proto to vypada jako když je motor za sedadly, tedy uprostřed, přesto, že je vlastně ve předu.”

Stáli jsme tam a bavili se o autech snad půl hodiny a já musel přiznat, že jsem se poprvé setkal se sympatickým policistou.

Můj výtvor se tedy představil celému Sparwoodu v průvodu        o Hornickém dnu. Párkrát jsme se v něm projeli s Věrou a bylo po slávě. Vědomí, že pod hezkou karoserii je stále jen dvoulitrová Cortina, zatím co můj přítel Pavel si koupil z brusu nového a pravého Porše utlumila veškeré nadšení. Za pár měsíců na to jsem auto prodal člověku od někud z východní části Kanady, který náhodou navštívil Sparwood a do auta se zamiloval. Samozřejmě jsem auto prodal s bídou za třetinu toho co mě stalo jej postavit a to nepočítám hodiny času na stavbě ztrávené. Dlouho jsem si kladl otázku jestli to vlastně vůbec stálo za to. Jedna moje strana tvrdí, že ne, protože jsem přeci mohl vědět, že když budu chtít, tak to dokážu, ale ta druhá, o trochu silnější, říkala, že jsem to vědět nemohl a že bylo nutné se o tom přesvědčit. Dnes tedy vím, že to bylo zatraceně drahé přesvědčení. Přesto se občas rád podívám na fotografie svého auta a rád se někomu pochlubím. Možná, že mi nikdo ani nevěří, že jsem to postavil, ale co na tom záleží. Dnes už vím, tak jako Jackie Steward, že nemám co bych měl komu dokazovat. Teď se jen chci naučit létat s letadlem a to je všechno.

***

CESSNA, GOLF, FOXTROT, ZULU, INDIA

Panika je snad to nejhorší co člověka může postihnout, ať je čímkoliv způsobena. Panika, postihne-li pilota za letu, může být smrtelná jak pro něj, tak i pro jeho pasažéry a tak bylo na čase abych se s ní seznámil i já. Ani jsem netušil jak jednoduché takové seznámení může být. Klouzavý let se zavřeným motorem, lety nízkou a minimální rychlostí jsem už nacvičoval a to jsou první přípravy k “Poruchám motoru” za letu. Procedůra celkem jednoduchá: Dojde-li k poruše motoru za letu, cílem pilota je okamžitě uvézt letadlo do klouzavého letu a to v takovém úhlu aby bylo schopné co nejdelšího doletu, tedy aby bylo schopno se udržet ve vzduchu co nejdéle, zatím co se pilot snaží nalézt vhodné místo na nouzové přistání. Nacvičování tohoto úkonu, samozřejmě za letu, probíhá většinou takto:

“Vladimíre, dneska si dáme trochu pohov. Mapu máš, ukaž mi jak bys’ letěl ze Sparwůdu do Kranbruku.” Požádal mě Norm chvíli po odstartování. Mapu jsem samozřejmě měl, jako správný pilot,      v postraní kapse dveří. Letadlo bylo seřízeno pro vodorovný let a tak jsem mohl pustit řízení a složit mapu v klíně tak abych viděl celou cestu do Kranbruku.

“Protože letíme na sever, udělal bych sto osmdesáti stupňovou otočku a letěl směrem na jih jako na Fernie.” Vysvětluji svůj plán.

“Okay.” Souhlasil Norm. “Tak to udělej a leť do Kranbruku.”

Provedl jsem otočku a podíval se opět do mapy abych zjistil jak vysoké jsou hory mezi Sparwudem a Kranbrukem. Zjistil jsem, že bych nebyl schopen přeletět hřebeny hor bez několika stoupavých otáček.

“Ja myslím, že nemá cenu ztrácet čas stoupáním, já budu pokračovat v osmi tisících a poletím údolím, časově to asi vyjde na stejno.” Prohlásil jsem.

“Jak myslíš.” Nechal Norm celou záležitost na mně.

Fernie jsem viděl před sebou jako na dlani a tak jsem se soustředil opět na mapu abych věděl kde přesně končí naše údolí a kde budu muset odbočit u Elka na Kranbruk. Vše se zdálo naprosto jednoduché.

“Jaký jsi měl víkend?” Zeptal se Norm.

“Celkem dobrý, jeli jsme s Věrou do Lethbridže naku…” Víc jsem nestačil říci, když jsem zahlédnul Normovu ruku jak ležérně vytáhl z palubní desky plynové táhlo, čímž omezil otáčky motoru na minimum a s ledovým klidem pronesl:

“ENGINE FAILURE!” [ENdŽIN FEJLJR,] což samozřejmě znamená PORUCHA MOTORU.

S mapou na půl rozloženou na klíně, s rukama mimo řízení, se vytřeštěnýma očima podívám na Norma očekávajíc, že si dělá legraci. Nedělal. Ruce měl pohodlně složené na prsou a jen se usmíval, zatím co letadlo začalo rapidně ztrácet výšku. Panika se dostavila v plné síle. Pot mě začal ztékat po čele, zatím co jsem se snažil vybavit psaná slova ze všech knih, které jsem o létání doposud pročetl přesto, že jsem celý postup ještě před pár minutami znal nazpamět. Po chvíli, která se zdála nekonečnou, můj mozek jako by se probral natolik, že jsem byl konečně schopen zvednout nos letadla a usadit rychlost vzduchu na šedesáti dvou uzlech. Okay, řekl jsem si. Letadlo v klouzavém letu … dělej, rychle najdi nějaký vhodný místo na přistání. Bezradně jsem se začal rozhlížet kolem dokola hledajíc co koliv. Paseku, pole, otevřenou silnici. S bídou 150 metrů výšky mě zbývalo, když jsem se odhodlal k mírné zatáčce do leva abych měl možnost obhlédnout prostor pod námi. Tohle nevypadá špatně. Pomyslel jsem si, když jsem zahlédl travnatou plochu, která připomínala farmu. Ani jsem si neuvědomil, že jsem se vlastně uklidnil a jsem opět schopen letadlo kontrolovat. Teď už jsem měl výšky naprostý dostatek a po další zatáčce jsem si mohl dovolit použít deset stupňů flaps k dalšímu snížení přistávací rychlosti. Nasměroval jsem letadlo po délce louky a mírným bočním skluzem jsem jej zbavil přebytečné výšky, když se ozval můj “Přítel” a instruktor Norm:

“To stačí Vladimíre, letíme zpátky.”

Musím přiznat, že jsem na chvíli úplně zapoměl, že sedí vedle mne. Přidal jsem plný plyn, motor se příjemně rozburácel, a po zvednutí flaps jsem začal opět stoupat do přijemnějších výšek a směrem k domovu. Byl jsem přesvědčen, že bych byl provedl perfektní nouzové přistání.

“To bylo celkem dobré.” Zpustil Norm. “Jen dvě chyby jsi udělal. První, že jsi nesledoval cestu a nevěděl jsi tudíž o vhodném místě na přistání. Pro příště chci abys za každého letu v každém okamžiku věděl o nějakém bezpečném místě na přistání. Vyhlídni takové místo a jakmile se od něj začneš vzdalovat, okamžitě začni hledat další. Rozumíš?”

“Rozumím.” Potvrdil jsem a byl jsem si jistý, že tuhle radu nikdy nezapomenu.

“Druhá chyba byla, že když si místo konečně nalezl, přesto, že jsi měl dost výšky, nepřesvědčil jsi se odkud fouká vítr, abys mohl přistávat proti větru. Větrný pytel najdeš jen na letišti a tak hledej kouř, prohlížej stromy kam se ohýbají, když je větší vítr. Když je poblíž jezero, koukej kterým směrem se pohybují vlny a tak dále. Nezapomínej, že kdyby paseka byla krátká, tak každá trocha větru ti zkrátí přistáni. Tak jak jsi prožil tohle cvičeni, tak se to přesně děje. Nauč se očekávat poruchu motoru kdykoliv, pak tě tolik nepřekvapí. Pořádně tě namíchne, to jo, ale nezachvátí tě panika. Panika je největším nepřítelem pilota, přestože k ní není žádný důvod. Zkrátka, cvičit, cvičit, cvičit.”

Do prčic, říkám sám sobě. Von ten Lenin měl nakonec pravdu,    s tim jeho UČIT SE, UČIT SE, UČIT SE.

Instruktoři se musí náramně bavit, když vědí o perfektním míste k nouzovému přistání, zatím co žak ne a vyhlásí Engine Failure. Tím snadnější bylo moje rozhodnutí se řídit Normovými radami a už se nikdy nenechat nachytat. NIKDY!

Moje první, naprosto nečekané, nacvičování poruchy motoru na mne udělalo takový dojem, že jsem následujíci noc v posteli pokračoval. Ještě několikrát jsem ve snu nouzově přistával a komplikací bylo nadmíru. Při jednom z nich byl vítr u země větší než jsem očekával, díky čemuž jsem byl snášen příliš k jedné straně. Byl jsem nucen použít zkluzu do větru, ale deka kterou jsem byl přikrytý se mě pletla mezi směrové pedály a když jsem se ji snažil odstranit, tlačil jsem hlavou řízení tak, že jsem ztrácel výšku a že jsem byl rád, když jsem se z těchto snů probudil nemusím říkat.

Následující den v práci jsem šel pod zem odebírat vzorky vzduchu a zjistil jsem, že při chůzi je jednoduché si vybavit situaci nouzového přistávání s jakými koliv obměnami a dostatečně se soustředit na celou procedůru a tak jsem vesele pokračoval               v nácviku kdykoliv a kdekoliv. Možná, že díky tomu jsem se cítil dobře připraven na skutečnou poruchu motoru za letu. Pravda je, že učit se létat není ani z daleka tak jednoduché, jak se nám instruktoři na počátku snaží namluvit. Proti pilotům, kteří se učí létat                v rovinách jsem měl jednu výhodu. Učil jsem se od začátku             v horších podmínkách. Létání v horách není nejsnadnější a jen málo kdy je vzduch klidný na tolik, že můžeme nechat letadlo letět jak se mu zachce. Sestupné a vzestupné proudy jsou vždy přítomny, snad kromě časných ranních hodin v zimě a den bez větru je také vzácností. Počasí se často v několika minutách změní k horšímu a tak se pilot naučí velmi rychle respektovat přírodní živly. Zkrátka létání, ať v rovinách nebo v horách, je zodpovědná práce právě tak jako jízda s autem na silnici a k bezpečnému provozu je jen zapotřebí aby si to jak piloti, tak řidiči, uvědomili.

Když jsem se po přistání na Sparwudském travnatém letišti loučil s Normem, požádal mne, abych si na příští lekci připravil letový plán do Kranbruku:

“Připrav si všechno na mapě. Přesně si vyznač kudy poletíš a než pojedeš na letiště, zastav se na meterologické stanici a zjisti si počasí na celý let, včetně síly větru  v různých výškách. Chci aby ses podíval do knih a byl připraven na používání komunikačního rádia. Zkrátka je na čase aby jsi začal létat na pořádném letišti s větším provozem a zvykl si na trysková dopravní letadla kterých tam létá dost.”

Vzal jsem to na vědomí, ale hlavou se mi v ten okamžik honily trochu jiné myšlenky. Začal jsem si uvědomovat, že si zákonitě vybírám koníčky pro boháče. Bylo mě celkem jasné, že i když budu mít pilotní průkaz, pronajímat si občas letadlo bude asi neunosné a když se mě Rusnak ptal jestli chci letadlo na příští den také, musel jsem přiznat, že je čas si dát pauzu, protože mám momentálně velkou díru v peněžence.

“Kolik myslíš, že ještě potřebujes hodin do zkoušek?” Zeptal se Rusnak.

“Já nevím. Ještě jsem neletěl sólo a pak musím dělat ty přelety. Jestli to všechno dokážu bez problémů tak počítám tak dvacet hodin a to si rozhodně  nebudu moci najednou dovolit, což znamená, že asi budu muset pokračovat až příští léto.” Zhodnotil jsem situaci.

Rusnak se na okamžik zamyslel a řekl:

“Heleď, já bych ti to možná neměl říkat, ale já jsem mluvil           s Normem a podle jeho názoru jseš i bez sóla daleko před ostatními. Jestli chceš, já jsem ochoten ti počkat. Já si myslím, že bys to měl dolétat. Jak jednou přestaneš, tak budeš znova potřebovat pár hodin se dostat tam, kde už jsi byl. Mě je jedno, kdy mě zaplatíš, já vím, že to jednou zaplatíš. Co ty na to?”

Byla to nabídka s jakou se člověk hned tak nesetká. Samozřejmě, že byla chladnokrevně vykalkulovaná. Rusnak měl patrně strach, že když teď přestanu létat, existuje možnost, že už znova nikdy nezačnu, ale i tak jsem to ocenil.

“No, já to přijmu.” Řekl jsem s úsměvem. “Budu se snažit platit co nejvíc a tak často jak to půjde. Děkuju moc.”

“Dobrá, dobrá. Jen lítej jak často chceš.” Dodal. “Já tě tady stejně moc neuvidím. Norm tě chce teď v Kranbruku a my tam máme stopadesátku tak budeš létat s ní.”

*

Let do Kranbruku mě svým způsobem připadal jako první skutečný let. Let s cílem, ne jen poletování v našem udolí. Normovi jsem oznámil, že hodlám letět směrem na město Kranbruk a odtamtud teprve na letiště, protože si nejsem jistý, zda budu schopen dosud neznámé letiště nalézt. Norm souhlasil. Nad Kranbruk jsem ani nedoletěl, když jsem zahlédl letiště a okamžitě jsem změnil kurs.

“Je čas se ozvat na rádiu.” Upozornil mne Norm. “Ohlaš se s tím, že hodláš na letišti přistát. Oni ti oznámí barometrický tlak, podle kterého nastavíš výškoměr, řeknou ti sílu a směr větru a kterou ranwej máš použít.”

Měl jsem strach, že nebudu ničemu rozumět, ale co mě zbývalo:

“Cranbrook tower, Cessna Charlie, X-ray, Uniform.” Odhodlal jsem se konečne.

“X-ray, Uniform, Cranbrook tower, go ahead.” Ozvalo se jasně a čistě z druhé strany.

“Cranbrook tower, X-ray, Uniform ten miles South East at six thousand inbound for landing.” Pokračoval jsem, oznamujíc že se nacházím deset nautických mil jihovýchodně, ve výšce šest tisíc stop a hodlám přistát.

“X-ray, Uniform, join downwind runway one six, advise final. Wind is calm.”

“X-ray uniform.” Potvrdil jsem příjem instrukcí, pověsil mikrofón a zhluboka si oddychl.

Za necelých pět minut jsem se napojil na [DAUNWIND,] (PO VETRU) a sledoval runway po mé levé ruce. Vykonal jsem předepsané přípravy před přistáním a začal první zatáčku směrem    k Final [FAJNL] (KONEČNÁ FÁZE PŘED PŘISTÁNĺM), zahájil sestup a soustředil se na přistání, když jsem koutkem oka zahlédl jak Norm sahá po mikrofónu:

“[EKSREJ, JUNYFORM, FAJNL WAN SIKS.]” Pronesl.

“[EKSREJ, JUNYFORM, KLĺRD Tə LÁND, WIND IZ KÁLM.]” Přišlo z věže a já se zastyděl, že jsem se na final zapoměl ohlásit.

“Dik”

“To je v pořádku.” Odpověděl Norm, zatím co já jsem dokončil svoje první přistání na betonové dráze, po dlouhé době opět              s trochou potu na zádech.

Zpáteční let byl bez zážitků. Norm mě nechal prožívat “Normální” létání.

Veškeré moje následujíci létání se odehrávalo v Kranbruku, kam se mnou jezdila Věra, kde take hned následující letový den prožila trochu neobvyklou událost. Nutno dodat, že pro mne byla ještě neobvyklejší.

Všechno začalo jako každý jiný normální letový den. Já               s instruktorem ve vzduchu v nové stopadesátce Cessně, která nesla značení GOLF, FOXTROT, ZULU, INDIA a Věra na zemi sledujíc starty a přistání všech možných typů letadel.

“Vladimíre, teď chci abys mi předvedl super krátké přistáni. Snaž se dosednout přímo na čísla ranweje a jak budeš na zemi, plný brzdy, Okay?” Poručil si Norm, když jsem se opět odlepoval od ranweje už snad po pátém TOUCH AND GO [TchAČnGOU] (PO PŘISTÁNĺ, BEZ ZASTAVENĺ OPĚT ODSTARTOVANĺ.)

“Okay.” Odpověděl jsem a byl jsem si jistý, že mu  díky poměrně silnému větru, snadno vyhovím. Po pečlivé přípravě na přistání, jsem na final použil plné flaps a nejnižší možnou přistávací rychlost. Číslo ranweje jsem sice o pár metrů přelétl, ale přistání bylo i tak krátké. Po plném sešlápnutí brzdových pedálů se odehrálo něco, na co do smrti ani já, ani Věra nezapomenem. Jen se letadlo zastavilo, otevřel Norm dveře a vystoupil. Otočil se na mne a řekl:

“Zkus si jich pár sám.”

Nemohl jsem ani dech popadnout. Nevěřil jsem svým uším. Na nějaké sólo jsem ani nepomyslel a ani mě moc nezajímalo.

“To myslíš vážně?” Zeptal jsem se. “Myslíš, že to zvládnu?” Byly to stupidní otázky. Norm je zkušený pilot a instruktor a rozhodně ví, kdy si může dovolit pustit studenta s řetězu, ale já jsem to myslel smrtelně vážně.

“Samozřejmě, že to zvládneš, dělej to co děláš vždycky. Nepoužívej flaps a udělej mi pět touch and goes.”

Teprve když zavřel za sebou dveře jsem si plně uvědomil co se děje. Plný plyn následoval a já jsem byl překvapen jak krátký start bez Normovy váhy následoval a jak letadlo překrásně stoupalo. Ještě jsem stačil zahlédnout Norma jak kráčí přes travnatou plochu směrem k hangárům, kde byla jeho kancelář, když jsem se začal téměř nepříčetně smát. Sólo, křičel jsem na hlas bez přestání po dobu celého stoupání zpět na letištní okruh. Zatočil jsem na [DAUNWIND,] usadil letadlo ve vodorovném letu a už byl čas se opět připravovat na přistání, když se dostavila jakási mini panika. Uvědomil jsem si, že jsem v letadle sám. Bez instruktora, bez naděje, že někdo napraví jakoukoliv moji chybu. Křičel jsem na hlas všechny instrukce běžné před přistáním, včetně SMĚS: BOHATÁ, při čemž jsem měl zatlačit táhlo nastavující směs paliva do palubní desky. Přesto, že jsem tento úkon dělal už tolikrát a automaticky, místo abych táhlo zatlačil tak jsem jej úplně vytáhl do polohy, která směs paliva naopak ochudí. Tato poloha slouží po přistání k vypnutí motoru. Motor samozřejmě uposlechl mého pokynu a zhasnul. Mluvit o panice? Na tolik už jsem byl “Zkušený student,” že jsem věděl co musí následovat. Samozřejmě, NOUZOVÉ PŘISTÁNĺ bez motoru. ENGINE FAILURE! To žádný problém v tomto případě nebyl, protože letiště bylo na dosah, stačilo jen zkrátit celý let. Připravil jsem tedy letadlo na přistání bez motoru. Instrukce             v takovém případě říkají, že máme-li dost času, vykonáme ještě jednou přípravy na přistání s motorem a já jsem měl času dost. Jal jsem se tudíž odříkávat nahlas všechny instrukce ještě jednou: Ohřívač karburátoru: Zapnutý. Přepínač nádrží: Obě nádrže. Směs: BOHATÁ!?? Najednou jsem viděl, že táhlo je úplně vytažené. To přeci není v pořádku. Nebo je? Ne, rozhodně ne. Směs: BOHATÁ znamená táhlo DOVNITŘ, ne ven. Rychle jsem zastrčil táhlo do palubní desky a protože se vrtule stále ještě točila a motor nebyl přehlcený palivem, poslušně naskočil a já jsem zajásal: “Fotr, ty seš genius!” řekl jsem si nahlas. “Bohužel ne, seš úplnej idiot, jak si moh’ tohle udělat?” Dodal jsem. To už jsem byl opět naprosto klidný.

“[KRANBRUK TAUr, FOXTROT, ZULU, INDIA FAJNL, RANWEJ WAN SIKS.] Oznámil jsem na rádiu.

“[FOXTROT, ZULU, INDIA KLĺRD Tə LÁND, WIND TRĺ ZIROU TchŮ, FIFTchÝN NOTS.]” Znělo povolení k přistání.

“Plný plyn a jedem znovu. Snad si toho nikdo nevšim.” Uvažoval jsem stále nahlas. Další čtyři oblety i přistání už se obešly bez problémů. Odroloval jsem s letadlem po taxi dráze k hangárům, kde na mě čekala Věra s úsměvem na tváři…

…zatím co já jsem se ve vzduchu potil, Věra ve stejné chvíli zahlédla Norma kráčet od ranweje směrem k ní. Tvářil se vážně a neřekl prý ani slovo a tak se musela zeptat:

“Kde je Vladimír?”

“Já nevím … Někde nahoře …” odpovídal stále s vážnou tváří. “Já už jsem to s ním nemohl vydržet. Úplně jsem se s ním bál letět a tak jsem mu řekl, že už toho mám dost, ať si lítá sám.”

Věře chvíli trvalo, než pochopila, že si dělá legraci, což Norm se smíchem potvrdil.

V kanceláři na mne čekal Norm s diplomem za PRVNĺ SÓLO, který doma do dnes visí na zdi a má pro mne větší cenu než celý pilotní průkaz. Diplom říká:

PRVNĺ SÓLO

Prohlášení:

Všem Budíž známo, že dne 30 srpna 1980 Vladimír předvedl svou statečnost a odvahu zavítat sám a bezjakékoliv pomoci do nižší stratosféry v létacím stroji težším než vzduch. Dále budíž také známo, že tento zkušený aeronaut přistál na zprávné ranweji bez jakékoliv ztráty sebevědomí nebo krve a bez narušení ostatního leteckého provozu, čímž absolvoval svůj první samostatný let.

Podepsán: Norm Babin (Instruktor) a svědek Roberta Taylor (Pilot z povolání.)

***

TA ANGLIČTINA

Po dvou, třech letech života v Kanadě si myslíš, že už máš vyhráno. Tedy s Angličtinou. Mluvíš s lidmi, koukáš na televizi a víš o co jde, chodíš do biografu ba dokonce ani  v zaměstnání nemáš problémy a knihu či časopis už také dokážeš přečíst. Co ještě zbývá? Každý ti rozumí a to je nejdůležitější, myslíš si. Jenomže tak snadné to není. To, že lidé rozumí tomu co říkáme, vede pouze k tomu, že nás lidé přestanou opravovat a my začneme žít v přesvědčení, že mluvíme dobře. Jak dalece rozumíme mluvené, nebo lépe řečeno, slyšené angličtině, je naprosto stejná záležitost. Konec koncu, co záleží na tom, jestli v jedné větě nerozumíme jednomu, či dvěma slovům? To si přeci domyslíme. Problém je, že jedno či dvě chybějící slova ve větě, často význam cele věty úplně změní. Dokonce ani slovník v některých případech příliš dobře neposlouží.

Často se poslední dobou v českých novinách setkávám s naprosto nesmyslným překladem některých slov, jenom proto, že byly prostě opsány z anglicko-českého slovníku, aniž by se dotyčný překladatel obtěžoval přijít na skutečný význam. Je až překvapující jak rychle se vloudila Angličtina do českého jazyka a jak populární se stala hlavně slova vulgární. Jestliže dokonce vládní činitel použije ve svém projevu obratu:  “…V návrhu Evropské ústavy je big shit…” mám vážné pochybnosti o jeho vzdělání. O jeho inteligenci (Chybějící,) nepochybuji, nehledě na to, že pravděpodobně ani netuši jak lze slova “Shit” [ŠIT] použít. Podle mého názoru by býval udělal lépe, kdyby zůstal u češtiny a řekl, co říci chtěl. Někteří lidé by si sice řekli, že je vulgární, ale neřekli by si, že je idiot. Můj děda mě již dávno seznámil s faktem, že Angličtina je jeden                      z nejbarvitějších jazyků. Neměl jsem ovšem tenkrát ani potuchy      o čem mluví. Nerad používám hrubých slov, ale slovo “SHIT,”  je velmi dobrou ukázkou této barvitosti. Jeho význam je zavislý na okolnostech, za jakých je použito. Snad na celém světě dnes každý ví, nebo si myslí, že znamená “Hovno.” Pokusme se, pro znázornění, toto slovo použít v několika rozdílných větách: “He doesn’t know shit.” [Hĺ DAZNT NOU ŠIT.] Doslova přeloženo: “ON NEVĺ HOVNO.” Dává to smysl? Samozřejmě, že ne. Skutečný vyznam je: “ON NIC NEVI.” Nebo chceme-li zůstat u vulgarity: “ON Vĺ HOVNO.” Podívejme se na další: “I don’t give a shit.” [AJ DOUNT GIV ə ŠIT.] Doslova přeloženo: “JÁ NEDÁVÁM HOVNO.” Význam: “MNĚ JE TO JEDNO,” nebo “MNĚ JE TO FUK.” Nadřízený nám může přátelským tónem nařídit: “Go get your shit!” [GOU GET JÓr ŠIT!] Doslova přeloženo: “JDI DOSTAŇ TVOJE HOVNO.” Význam: “DOJDI SI nebo PŘINES SVOJE VĚCI (Nářadí a pod.) Když se uhodíš a chceš si ulevit, řekneš          s velikým gustem “Shit.” Jediný srovnatelný výraz v češtině by byl: “DO PRDELE!” V tomto případě tedy kletba, která je v češtině příliš dlouhá k rychlé úlevě. Jsou-li nablízku lidé nebo děti, zaměníme slovo shit za slovo “SHOOT!” [ŠŮT!] (STŘĺLEJ.) Každý ovšem ví, jakou kledbu bys použil raději, včetně dětí. Příkladů je nezpočet.

Co tím vším chtěl básník říci? Jen to, že není myslitelné se snažit co koliv překládat slovo po slovu a že chceme-li se naučit anglického jazyka používat, pak se musíme zbavit snahy si jednotlivá slova i když jen v mysli, překládat a musíme začít “Anglicky” myslet. Ne, Angličtina rozhodně není snadná. Mnoho slov zní naprosto stejně a tak nestači jen pochytávat jednotlivá slova. Musíme rozumět celým větám, pak jednotlivá slova nezaměníme. Důraz na určité části některých slov je v angličtině kolikrát tak veliký, že by bylo velice snadné slova zaměnit a okamžite tak ztratit význam celé věty. Příklad: REMEMBER (PAMATUJ) a MEMBER (ČLEN.) V prvním slově písmena “RE” téměř zaniknou a neznáme-li souvislost zaslechneme jen [..MEMBr,] což zní přesně jako slovo druhé. Právě tak neuslyšíme žádný rozdíl ve výslovnosti slov “WHOLE,” (CELÝ, ÚPLNÝ) a HOLE (DĺRA.) Obě zní jako [HOUL.] (Což může ještě víc zkomlikovat fakt, že někteří Angličané zde nevysloví “H” a slyšíme pouhé [OUL.]”

Vezmeme-li ještě v úvahu, že každý z nás výslovnost slyší trochu jinak a že mnoho Japonců vůbec neslyší rozdíl mezi písmeny “R” a “L,” je nám jasné, že mají Kanaďané s imigranty z celého světa       o zábavu postaráno. Když slyším někoho po dvouletém pobytu        v Kanadě tvrdit, že umí PERFEKTNĚ Anglicky, myslím si svoje. Samozřejmě, géniové mezi námi také existují.

***

PILOŤÁK

Tak jsem se pracně naučil vyslovit ta dvě odporná písmena “TH” a nemusím se konečně stydět používat slovo THREE [θRĺ], tedy číslovku tři, aniž by znělo jako TRĺ, nebo SRĺ, když jsem si vyvzpoměl, že se budu učit létat. Věříci říkají: “Kdyby Pán Bůh chtěl aby jsme létali, tak by nám dal křídla.” Já říkám: “Když nám je nedal, tak nám je bratři Wrightové udělali a já se s nimi chci naučit zacházet.” Jenomže v dnešním letadle je komunikační radio, ktere je nutno používat. Co to má společného s čerstvě naučenou angličtinou? Bohužel hodně. Nejenom, že nemůžeme na rádiu mluvit “Jak nám zobák narost,” ale dokonce se musíme v některých případech odnaučit to co jsme se pracně naučili. Jako právě číslovku THREE. Komunikační rádia jsou známá tím, že ne vždy znějí absolutně čistě. Z toho důvodu je komunikační angličtina velice strohá a celkem jasná. Díky vrozenému skreslování zvuku, lze         v rádiu velice snadno zaměnit slova THREE a FREE. Taková záměna by v kritické chvíli mohla být velice nebezpečná a tak se odborníci dohodli, že číslovku THREE budem vyslovovat TREE [TRĺ], což v normální angličtině znamená STROM a v pilotním jazyce tedy číslovku TŘI. Tak jako tak, jsem si na používání radia zvykl. Po doplnění povinných hodin s instruktorem, jsem potřeboval pouze jeden přelet, abych se mohl pokusit o konečný letový test. Norm mi předepsal co mám nejvíce při sólových letech nacvičovat, ale jinak bylo všechno celkem na mně. Cvičil jsem poctivě a za řízením letadla jsem se cítil (konečně,) uvolněný a klidný. Vzal jsem si opět týden dovolené a létal každý den minimálně tři hodiny. Vrátil jsem se na “Domácí” letiště ve Sparwoodu a pro změnu jsem opět létal na čtyřsedadlové Cessne 172. Přesto, že byla rychlejši a měla víc síly, zamiloval jsem si dvousedadlovou 150 více.

Byla sobota. Perfektní den na přezkoušení všeho co jsem měl ovládat. Zopakoval jsem si všechny druhy startů a přistání, stalls a spins, strmé zatáčky, nepříjemné spirálové střemhlavé lety a po čtyřech hodinách v letadle jsem se cítil připraven na závěrečnou zkoušku. Jen ten jeden přelet zbývá.

Co kdybych si to odbyl teď hned, napadlo mne. Do Pincher Creek to není daleko. Za hodinu mohu být zpět, počítal jsem a přesto, že jsem pociťoval únavu, rozhodl jsem se let podniknout. Zavolal jsem tedy na meterologickou stanici abych zjistil jaké se blíží počasí. Předpověd nebyla nejlepší, ale já už jsem byl rozhodnut a tak mne nějaká procházející studená fronta nemohla odradit. Nebudu se v Pincher Creek zdržovat, za hodinu budu zpátky a pak si teprve v klidu dám pořádný oběd. Hladový už jsem byl jako vlk. Hned po odstartování jsem zahlédl od západu se blížící černé mraky a vítr který způsoboval značnou mechanickou turbulenci si se Cessnou začal pohrávat víc než jsem byl zvyklý. V Crowsnest průsmyku jsem chvílemi začal pochybovat o svém zdravém rozumu a poprvé jsem pochopil co je míněno oblíbeným rčením pilotů: “Je lepší být na zemi a přát si být ve vzduchu, než být ve vzduchu a přát si být na zemi. Musel jsem se smát. Strach jsem neměl, protože situace skutečně nebyla tak hrozná a na druhou stranu jsem takovou zkušenost potřeboval. Jen jsem ještě víc snížil rychlost letadla až se chvílemi ozýval varovný signál před stallem. Letadlo jsem nechal turbuletním vzduchem propadat a opět rapidně stoupat, jen udržujíc kurs na Pincher Creek. Bylo jasné, že let, díky snížené rychlosti na minimum, nebude trvat pouhou hodinu, ale co na tom záleží, pomyslel jsem si. Na hlad jsem zapoměl a svým způsobem jsem vychutnával let. Norm mě často upozorňoval na podobné podmínky:

“Nesnaž se s letadlem zápasit,” říkal. “Nech ho letět podle svého. Pamatuj si, že žádný setupný proud nejde až k zemi a že po něm většinou následuje vzestupný. Udržuj směr a snaž se letadlo pouze usměrňovat co se vodorovné polohy týče.”

To jsem dělal. “Žádnej problém.” Říkal jsem si na hlas a chvílemi jsem na letadlo jen zařval: “Hele, to sme si neujednali. Moc si dovoluješ.”

Za Crowsnest jezery, kde se údolí rozšiřuje a opouštíme horský průsmyk se turbulence uklidnila a já jsem mohl opět letět na plný plyn.

[“PINČER KRĺK REJDIJOu, SESNA WAN SEVN TchŮ ČÁRLĺ EKSREJ JUNIFORM.”] Ohlásil jsem se na rádiu. Letiště    v Pincher Creek nemá kontrolní věž, ale rádio je v provozu 24 hodin a dá pilotovi jakékoliv zprávy o počasí, barometrickem tlaku a stavu přistávací dráhy.

[“EKSREJ JUNIFORM GOU ə HED.”] Ozval se ospalý hlas.

[“EKSREJ JUNIFORM FIFTchÝN MAJLS WEST, INBAUND FOR LÁNDINg.”] Oznámil jsem svoji vzdálenost a úmysl přistát.

“ALTYMEDr TchŮ NAJNr DESIML EJT, WIND TchŮ SEVN ZIROU ET FAJV FÓr.” Reagoval radio operátor na letišti. Rádiové rozhovory na malých letištích s malou frekvencí bývají méně formální a tak jestliže operátor ví, že má ve svém prostoru jen jedno letadlo, vynechá často v rozhovoru i volací znaky.

[“PINČr KRĺK REJDIJO, SEJ əGEN TH WIND??”] Žádal jsem o opakování síly větru, protože jsem nemohl uvěřit, že by jeho rychlost byla 54 uzlů, což je prakticky slabší hurikán.

[“EKSREJ JUNIFORM, WIND TchŮ SEVN ZIROU AT FAJV FÓr.”] Potvrdil operátor.

Na štestí Pincher Creek už je v rovinách a vítr není tak turbulentní, ale v žádném případě jsem zkušenost s tak silným větrem v letadle neměl. Jakmile jsem se ocitl po větru a souběžně    s ranwejí, došlo mi jak rychle letím. Moje rychlost v porovnání se zemi byla kolem 140 uzlu, což by v kilometrech bylo kolem 260 km/hod.

“To je teda fofr.” řekl jsem si nahlas, když jsem připravil letadlo na přistání. V zatáčce k FINAL mne vítr snášel tak rychle, že jsem musel použít velmi strmého skluzu do větru a poslední fáze přistávání mi připoměla přistávání s helikoptérou. [“EKSREJ JUNIFORM FAJNL RANWEJ TchŮ SEVN.” Stačil jsem ještě oznámit a téměř s plným plynem jsem klesal kolmo na ranwej. Jen jsem se dotkl koly ranweje, Cessna se téměř okamžitě zastavila.

“Sakra, to bylo krátký přistání.” Řekl jsem si, zatím co jsem roloval směrem k letištní budově. Kdybych se nechtěl zapsat do knihy pilotů návštěvníků, byl bych rovnou odstartoval a letěl domů. U budovy, kde jsem chtěl zaparkovat, jsem zjistil, že na Cessně nepracuje ruční brzda. “Shit!” Ulevil jsem si a otočil letadlo abych mohl zajet na travnatou plochu, kde jsem se jal hledat kámen nebo cokoliv jiného čím bych mohl zablokovat alespoň jedno kolo podvozku. Větší kámen jsem zahlédl. Dojel jsem k němu a stojíc na brzdách jsem vypnul motor, otevřel  dveře, vyskočil z kabiny a popadl kámen který jsem stačil hodit pod kolo, než se letadlo stačilo dát do pohybu. Kusem dřeva které bylo opodál, jsem za hlasitého proklínání Rusnaka a jeho údržby na letadle, zablokoval druhé kolo. Po zapsání se do knihy a prohození pár slov s rádio operátorem, jsem se rozloučil, skočil do letadla a opět odstartoval. Start byl stejný jako přistání. Téměř kolmo vzhůru. Než jsem se nadál bylo letadlo ve stopadesáti metrové výšce a stále nad ranwejí. Vyrovnal jsem letadlo a vydal se na pomalou zpáteční cestu, tentokrát proti větru. Tohle ale určitě nebyl můj den. Po pár minutách letu jsem zahlédl náš Crowsnest průsmyk plný značně ošklivě vypadajících mraků a v zápětí začaly velké deštové kapky bičovat čelní sklo kabiny.

“Vladimíre, tohle nevypadá hezky.” Začal jsem opět rozmlouvat sám se sebou. “Co řikáš? Vzdáme to? Hm, asi jo. Nad jezerama to bude určitě ještě horší. Vemem to zpátky do Pinchru a budem vidět jestli se to zlepší k večeru.”

Zopákl jsem si helikoptérové přistání, které se mi náramně líbilo a zajel s letadlem k volnému místu s provazy, kde jsem mohl letadlo pořádně zakotvit. “To si měl udělat před tím taky, troubo, nemusel si hledat žádný kameny.” Řekl jsem si.

Z terminálu jsem zavolal na Sparwudské letiště, kde se mi ozval Rusnak.

“Já si myslím, že se odsud už dnes nedostanu, měl bys námitky, kdybych tady letadlo nechal přes noc?” Ptal jsem se.

“To víš, že ne, ale jak se chceš dostat domů?”

“Já zavolám synovi, aby pro mě přijel autem.”

“Vladimíre počkej, já tady mám Peteho a on chce s tebou mluvit.” Dodal Rusnak.

Pete [PchĺT] (PETR) byl jeden s instruktorů s kterým jsem občas také létal. Velmi dobrý pilot, ale, podle mého názoru, trochu moc odvážný a já jsem dával na staré rčení pilotů:

“Jsou dva druhy pilotů. Odvážní a staří, ale neexistuje žádný pilot odvážný A starý.”

“Vladimíre,” říká Pete, “Sedni do letadla a odstartuj. Já odstartuji taky a sejdeme se někde u jezer a já tě provedu tím špatným počasím. Okay?”

“Okay.” Souhlasil jsem, ale v žádném případě jsem to neměl       v úmyslu udělat. Z toho co jsem viděl a bez jakékoliv očekávané změny na moji straně, jsem usoudil, že by byla hloupost riskovat. Když se Petemu podaří proletět, tak společně zvážíme situaci a podle toho budem jednat. S telefónováním domů také počkám až jak dopadne Pete.

Asi za hodinu po mém druhém přistání, mě hledal operátor, aby mi nabídl kávu. Našel mě na záchodě, kde jsem vyprazdňoval obsah svého žaludku, což byly převážně jen žaludeční šťávy. K tomu se dostavila příšerná bolest hlavy a já jsem věděl, že dnes už nikam nepoletím. Prostě jsem vyčerpal svůj denní příděl energie, který jsem ničím nenahradil, což je to samé, jako se snažit někam doletět         s prázdnými nádržemi. Operátor mi dal aspirin a v zápětí na to volal Pete:

“Vladimíre, počasí tady z naši strany nevypadá tak špatně, ale průsmykem jsem také neproletěl. Každopádně jsi udělal dobře, že jsi se vrátil. Tak to tam přivaž a necháme to na zítřek. Máš někoho aby pro tebe přijel?”

“Mám. Já zavolám syna.”

“Tak je to dobrý. Tak zatím ahoj.”

“Ahoj.”

Zavolal jsemVěře, vysvětlil celou situaci a požádal ji aby pro mne poslala Vládinu. O tom, že mi není dobře jsem se nezmínil.

Další dvě hodiny jsem proseděl střídavě u operátora v kanceláři a na záchodě. Aspirin sice zabral, ale o moc lépe mě nebylo. Pokusil jsem se sníst čokoládový pišingr, který jsem koupil v automatu, ale žaludek rezolutně odmítal cokoliv tužšího než kávu přijmout, ale to už konečně přijel Vládina.

“Tati, tam je to hrozný. Náklaďáky všecky stojej podle silnice. Nikdo v tom nejede a v rádiu řikaj, že je vítr 100 kiláků za hodinu     s nárazama až 140. Se mnou to na silnici taky pěkně cloumalo.” Přivítal mě.

“To je príma. Chceš v tom vůbec jet zpátky?”

“Ale jó. Máma by stejně měla strach, kdyby ‘sme nepřijeli.”

Tak jsme se vydali na cestu domů. Dvakrát mi Vládina musel zastavit, abych se ještě zbavil nějakých těch žaludečních šťav, ale zvládli jsme to. Za jezery bylo počasí jak na jiném světě. Téměř žádný vítr, což potvrzuje, že létání v horách přeci jenom není legrace.

Druhý den bylo opět nádherně, já jsem se cítil jako znovu narozený a tak jsme s Petem vzali další Cessnu a letěli opět do Pinchru. Let, tam i zpět, byl bez jakýchkoliv zážitků, já jsem byl      o poznání chytřejší, vědouc že bez jídla to prostě nejde.

Povinné hodiny, jak s instruktorem tak sólo i s přelety jsem tedy měl nalétané a tak byl čas to zkusit na ostro. Zavolal jsem tedy Normovi do Kranbruku, aby mě přihlásil na zkoušky. Překvapilo mne, že inspektorem jak na psané, tak letové zkoušky je on sám a nebyl jsem si jistý, jestli je to pro mně dobré nebo špatné. Každopádně mne pozval do Kranbruku následující týden, abych si udělal dopoledne písemky a odpoledne se prý půjdem proletět. Písemná zkouška se skládala z otázek s třemi možnými odpovědmi  z kterých má zkoušený zvolit tu správnou a nebyla příliš obtížná.                          S dvaasedmdesáti procenty jsem byl docela spokojený. Letová zkouška byla o trochu zajímavější. Počasí ten den nebylo nejlepší. Mraky příliš nízko na to abych mohl bezpečně demonstrovat schopnost znovunabytí kontroly nad letadlem po pádu do vývrtky, ale protože Norm vědel jak mi záleži na tom, abych měl zkoušky už konečně za sebou, rozhodl se mi provětrat křídla létáním v nižších hladinách, a trpělivě čekat na vylepšení počasí. To, mimo jiné, zahrnovalo i nouzové přistání s běžícím motorem na staré úzké silnici. Mimo letiště jsem úplné přistání prováděl teprve po druhé a to první bylo na veliké louce, tedy žádné umění. Stará silnice se už  z výšky jevila nepříjemně úzka a co bylo horší, že se tak jen nejevila. Štěstí ale bylo na mé straně. Vítr žádný a tak nebylo nijak obtížné udržet letadlo přesně na dělící čáře  silnice. Po přistání mi Norm předvedl jak se s pomocí brzd a motoru otočit s letadlem na místě, abych nemusel na silnici letadlo otáčet ručně, což by vyžadovalo vypnutí motoru a hned jsme opět odstartovali. Po dalších deseti minutách a několika strmých zatáčkách, jsme našli místo s protrhanými mraky, kde se dalo vystoupat do bezpečné výšky, prakticky nad hladinu mraků, na moje oblíbené vývrtky. Norm mne upozornil, že to co teď děláme, je v Kanadě proti zákonu.  V USA je totiž povoleno létat nad mraky i bez znalosti létání podle přístrojů, za předpokladu, že v místě do kterého letíme mraky nejsou. Prostor byl dostatečně veliký k provedení patřičných manévrů předpokládajíc, že nebudu se spomalením letadla a následujícím pádem dlouho otálet. Doposud jsem byl zvyklý            s letadlem zacházet co nejněžněji a tak jsem neměl moc příjemný pocit, když jsem zavřel plyn, vzal tvrdě za řízení a jedním rázem přitáhl na doraz současně plně sešlapujíc pedál směrovky. Pocit jaký jsem v té chvíli měl, se asi dost podobal pocitům pilotů při létání jednoduché akrobacie. Nos letadla se vyhoupl nad horizont a letadlo jako by mělo snahu se postavit na ocas, aby se vzápětí nos zhoupl zpět a za téměř vodorovného letu se přehouplo přes levé křídlo         s následujícím pádem, po čemž následoval už jen pohled na roztočenou zem pod námi. Při druhé otočce jsem srovnal směrové kormidlo, mírně zatlačil nos letadla ještě více do strmé polohy a jen sledoval rychloměr vzduchu jak nabírá letové rychlosti. Za současného přidání plynu jsem opatrně vytáhl letadlo ze střemhlavého letu.

“To stačí Vladimíre. Tohle jsme ani dělat nemuseli, protože vím, že to ovládáš. Leť zpátky.” Řekl Norm.

Měl jsem chuť se zeptat jestli jsem zkoušku udělal, ale očekával jsem, že mi to každým okamžikem Norm oznámí sám a tak jsem jen trpělivě mlčel. Po přistání, mě doporučil abych si zašel do restaurace něco sníst a pak za ním přišel do kanceláře. Nevěděl jsem co si myslet, ale poslušně jsem odešel. Dal jsem si jen limonádu, chvíli netrpělivě poseděl a pak se pomalu šoural k hangárům.

Po vstupu do kanceláře mě Norm s úsměvem podal ruku a piloťák, pogratuloval a bylo po slávě. Poděkoval jsem mu za všechno co mě naučil a na chvíli se ještě posadil.

“Tohle Vladimíre nic nebylo.” Spustil Norm. “Piloťák, který teď máš v kapse, se dá nazvat povolením k učení se létat a já doufám, že budeš v učení pokračovat. Pro většinu lidí je piloťák povolení          k tomu, aby mohli vzít do letadla kamarády a manželky a lítat s nimi údolím. Za půl roku mnoho z nich už ani neví jak přistát bez motoru. To jsou většinou ti, kteří dlouho nežijí. Až tohle všechno vychutnáš, přijď za mnou a vezmi si pár hodin létání podle přístrojů a třeba nějakou hodinu nočního létáni. Budeš vidět, že se ti pak bude létat ještě lépe a kdo ví, třeba si ještě uděláš komerční piloťák, abys mohl létat jako pilot z povolání.”

Rozloučil jsem se, zkočil do auta a pospíchal domů. Musel jsem dát Normovi za pravdu a přísahal jsem sám sobě, že budu nacvičovat všechno co jsem se naučil tak často jak jen to bude možné. Teď momentálně mě čeká zaplatit co dlužím Rusnakovi. Možná, že jsem opravdu tímto způsobem peníze ušetřil, když vezmu v úvahu, že k získání pilotního průkazu je údajně v průměru zapotřebí 65 hodin, zatím co já jsem jej získal za 48 hodin. Tím nechci říci, že jsem lepší než ostatní, jen jsem měl štěstí, že jsem mohl létat jak často jsem chtěl, aniž bych musel myslet na to jak kterou lekci zaplatím. Lze tedy říci, že bohatí pravděpodobně utratí méně než chudí, což by mohlo vézt k mylnému závěru, že bohatí jsou inteligentnější. Já osobně si myslím, že je právě tolik idiotů mezi bohatými jako chudými. (Procentuálně řečeno.) Jako ve všem ostaním, tak i ve vzdělání je pravdou, že čím bohatší jseš, tím lepší vzdělání si můžeš koupit. Kromě toho jsem přesvědčen, že vzdělání je velice často zaměňováno za inteligenci. Kredit, co se vzdělání týče, v mnoha případech náleží učiteli. Od svého útlého věku jsem si rozděloval své učitele na dobré a špatné. Norm Babin se v mém “Seznamu” zařadil na samý vrchol, zatím co téměř poslední místo obsadil můj profesor matematiky Vejvoda na střední škole, u nějš jsem nepropadl, (Schodou okolností,) jen díky svému zájmu o létání. Profesor Vejvoda byl plachtař, tedy pilot bezmotorových letadel, a ne kdejaký. Na svém štítu měl diamantové “C”, což je nejvyšší stupeň jakého lze v plachtařině dosáhnout. Tenkrát jsem Vejvodu překvapil svými vědomostmi theorie létání a znalostí velkého počtu letadel, jak civilních tak vojenských, jako i schopností, kterékoliv     z nich nakreslit. Co se matematiky týče, jsem pro něj patrně byl beznadějný případ a on pro mne také. Jeho styl učení spočíval          v tom, že se postavil k tabuli, vzal křídu a na tabuli napsal jakousi, pro mne absolutně nepochopitelnou, rovnici a pronesl:

“Příklad.”

Načež se rozjel křídou po tabuli a závratnou rychlostí se sám jal příklad vypočítávat. Když skončil, hrdě ukázal na výsledek a prohlásil:

“Tak se to dělá.” Načež ukázal na kterého koliv ze studentů, kromě mne, což udělal jen jednou kdysi dávno na začátku a zařval:

“Balvane, k tabuli.”

Všichni jsme pro něj samozřejmě byli balvani.

Jak jsem mohl v matematice projít? Něco jsem opsal, občas jsem něco pochopil a jinak musím uznat, že profesor Vejvoda měl dobré srdce a miloval létání.

Mezi dobré učitele bych musel zařadit profesora Altmana. Jediný učitel, jakého jsem poznal, který si dokázal získat absolutní respekt jak u kluků tak i děvčat. U děvčat určitě také proto, že byl absolutní typ perfektního muže, který je schopen které koliv z nich zlomit srdce. Já vím jen to, že byl jediným učitelem, jehož výklad všichni do jednoho s napětím poslouchali, aniž by přestali sledovat každý jeho pohyb. Jestliže je někdo schopen upoutat pozornost celé početné třídy výkladem předmětu jako je fyzika, tak si zaslouží titul absolutního pedagoga, alespoň v mém seznamu.

Na opačný konec stupnice patří učitelé, kteří si u nás, studentů, nikdy nezískali respect, ale zato v nás dokázali budit hrůzu. V mém případě to byl učitel Plot. Ten samý Plot, který mne prohlásil za blbce, protože jsem doma zapoměl sešit, což pro něj bylo stejné, jako když taxikář jde do práce a zapomene doma auto. Ani nevzal   v úvahu, že čtrnáctiletý kluk ma mnohem víc a důležitějších starostí než nějaký taxikář, který se jde jen vozit v autě. To byla ta “lepší” strana učitele Plota. V jiných případech padaly za špatnou odpověď  i facky. Tedy kromě u děvčat a zvlášť ne u takových, které ve svých čtrnácti letech byly dostatečně vyspělé, jako třeba Jiřina Bajerová. Ta když odpověděla na jakou koliv otázku sebešpatněji, následovalo jen chlípné přejetí dlaní po jejích prsech a: “Aáá, Jiřinka má nový svetříček.” Když to samé o přestávce zkusil jeden ze spolužáků, schytal samozřejmě pár facek rovnou od Jiřinky. Plotovi to prošlo po každé i když věřím, že to nebylo proto, že byl celkem pohledný chlapík.

Učitel z kterého jde strach, mě osobně, toho moc nenaučí. Učitelky byly záležitostí trochu jinou. Ty které jsem poznal ve svých čtrnácti letech, co se učení týče, nikdy u mně moc úspěchu nezklidily. Kdyby se někdo zeptal co mne například naučila učitelka Šusterová, musel bych přiznat, že si s bídou pamatuji co nás učila, ale moc dobře si pamatuji, jak jsem se nemohl dočkat až se tato velmi hezká brunetka usadí na okraji katedry a její bílý pracovní plášť, pod kterým nic než spodní prádlo zásadně nenosila, se ji pootevře značně vysoko nad koleny, dostatečně k tomu abych zahlédl alespoň část krajkovaného kombiné, kterým jsem byl fascinován po zbytek hodiny, aniž bych měl potuchy “O čem je v tu chvíli řeč.” Ve středu a ve čtvrtek nosila kombiné černé. Ostatní dny střídala růžové s bílým. Pomyšlení, že pod pláštěm, kromě kombiné žádný jiný oděv učitelka Šusterová nemá, nahánělo krev do všech možných konců mého těla. Jeji Hodinu bych nevynechal za nic na světě. Kdyby se mne někdo zeptal jaká byla Šusterová učitelka, musel bych říci, že pěkná. Podle mého názoru, by měly mít mladé a hezké učitelky zákaz učení ve třídách, kde jsou kluci. Možná, že by se pak páni kluci ve škole i něco naučili. Každopádně jsem rád, že jim učení nezakázali, když jsem do školy chodil já. Dnes vím, že dobře učit, jakýkoliv předmět, je skutečné umění.

***

TO JE ŽIVOT

Politika pro mne vždy byla něco, čemu se človek má vyhnout na hon cesty. Ať dělám co dělám, nic nemohu změnit, což možná bylo ještě větší pravdou v tehdejším komunistickém Československu. Jaký jsme měli výběr? Jedinou otázku, kterou si většina lidí kladla byla, zda být, či nebýt členem strany. Které? Existovala snad jiná? A tak jsem zůstal jedním z těch kdo dal přednost tomu chlebu a hrám. Chléb jsem měl, protože práci jsme měli všichni a tak jsem se tedy soustředil na ty hry. Chtěl jsem být mistrem republiky v šermu. Chtěl jsem si zajet závod míru, chtěl jsem něco dokázat                     i v gymnastice. Mistra republiky v šachu jsem vypustil z hlavy, protože se skutečným mistrem republiky jsem si jednou zahrál a roznesl mě na kopytech, přesto, že jsem prostudoval tolik knih theorie této hry a byl jsem přesvědčen, že už to umím. Díky tomuto “Utkání” jsem rychle dospěl k názoru, že i když prostuduji zbytek existujících knih a budu při tom denně hrát, probojuji se na úroveň dnešních dobrých hráčů, kteří pravděpodobně nepřečetli ani řádku, nebo některé z těch knih dokonce sami napsali a bude po životě.      S tím asi bude mít něco společného talent. S šermem by to na druhé straně šlo, kdybych se spokojil s menší dávkou chleba. Asi tak jako to dopadlo s mými studiemi umění. Zkrátka, chtěl jsem toho dělat moc. Všechno mne bavilo, kromě té práce, která mě a celou moji rodinu živila. Už jsem se nemohl dočkat robotů, kteří v práci nahradí člověka, doufajíc, že nás pak nechají dělat jen to co nás opravdu baví. Stejně je to všechno špatně zorganizované. Staré lidi, kteří se nudí a nevědí si rady s životem, naženou do penze a nás mladé, kteří nevíme do které hospody večer zaběhnout dřív, nutí ráno vstávat a jít do práce.

To zase na západě jsou jiní kabrňáci. Daleko ve předu … včetně těch robotů. Ano, těch co nahradí lidskou práci. Není úžasné vidět takovou továrnu na počitačové díly v které robotí ruce usazují miniaturní díly a čipy na mateřskou desku počitače s presností a rychlostí o jaké se člověku před pár lety ani nesnilo? Ten samý obraz se nám naskytne při pohledu do výrobních hal automobilů. Zatím co ještě v nedávné minulosti bylo zapotřebí osmi lidi              k sestavení jednoho automobilu, dnes stačí jeden, nebo maximálně dva. Jedna tovární hala za druhou je vybavována roboty a automaty, kterým se v přesnosti a rychlosti nic nemůže vyrovnat. Robot nemusí na záchod. Robot nemusí svačit. Robot nemarodí, alespoň ne tak často, jako člověk. Mílovými kroky pokračuje vývoj dálkových ovládačů, pomocí kterých je dnes jeden člověk schopen ovládat tři stroje. Počítače řídí městské autobusy, vlaky a lodi. Počítače jsou už dnes schopny odstartovat a přistát s dopravním letadlem. Počítače nahradily tisíce sekretářek, tisíce kresličů, návrhářů a techniků. Nebude trvat dlouho a můj sen se vyplní. Člověk nebude pracovat. Všechno zvládnou nenároční roboti. Roboti, kteří nestojí o odbory či unie, roboti, kteří si nestěžují na dlouhou pracovní dobu, roboti, kteří ani světlo k práci nepotřebují. Co se ušetří energie. Blíží se doba, kdy člověk nebude potřeba ani k výrobě dalších robotů. Není obdivuhodné co člověk všechno dokázal? Jen jedna otázka se nyní naskytuje: Co s nepotřebným člověkem? Už teď začíná být nedostatek místa pod mosty a stavět nové mosty, když si čím dál méně lidí může auto dovolit by byl nesmysl. Ale to se už nějak vyřeší. Stačí se podívat co pracovalo v minulosti. Jednou to byl mor, pak to byly různé asijské chřipky, teď stojí za pomyšlenou AIDS a kdyby se k tomu přidaly ty staré viry a bakterie, které si  stále ještě  v laboratořích schováváme, kdo ví? Jedna nepatrná “Chyba” ve složení nového vakcínu před příští sezónou očkování proti chřipce, které se stalo tak populární a nikde není psáno, že by jsme očkování nemohli udělat povinné a budem vědět hned. Války, jak jsme zjistili, nepracují. Jsou čím dál dražší a příliš humánní. Válka není co bývala. Dnešní “Přesná” bomba zničí třeba jen jednu budovu a těch pár civilistů, nebo snad svatebčanů, kteří se přimotají, nestojí za řeč, ani za počítání.

Až tuhle maličkost člověk vyřeší, bude na světě existovat něco    o čem se komunistům ani nesnilo. Netušili tenkrát, že ke spokojenosti člověka vede i další cesta do světa ve kterém existují jen boháči a žádní chudí. Naivni komunisté si představovali, že jen všechno rozdělí, aby všichni měli stejně. Každý trochu inteligentní člověk ví, že komunismus nemá šanci. Problém komunismu je         v tom, že je přímo závyslý na lidské ochotě se o všechno spravedlivě rozdělit. Zatím co kapitalismus potřebuje ke své existenci splnit jen dva předpoklady: Mít pro svoje daňové poplatníky dostatek chleba a hry, což v budoucnu, až se jim konečně podaří “Vymýtit chudobu,” nebude už také důležité. Komunisté na druhé straně dělali stále stejnou chybu. Dávali všem práci. Včetně těch, kteří o ni nestáli.

Takové množství pracovních sil a nebyli schopni v Praze opravit ani padající omítku. Všichni pamatujem Prahu v lešení, které svědčilo o snaze něco opravit. Proč to ale trvalo tak dlouho? Dobrá otázka. Možná, že to mělo něco společného s rčením: Zlaté České ruce. Nebo, že by Líné České ruce? Hospody v pracovní době byly plné lidí v montérkách, jenže co jiného měli chudáci zedníci dělat, zatím co čekali na písek, vápno či cement, který zatím místo v Praze končil někde na venkově u něčí chalupy?

Tak jak kdysi pan Huml, v televizním seriálu Chalupáři, řekl: “Vy si myslíte, že když je to teď všechno naše, tak si to můžem rozkrást.”

***

JARO VE VZDUCHU

“Co kdyby sme se letěli podivat za Pavlem a Marcelou?” Povídám Věře. “Teď v březnu je vždycky pár hezkých dnů, na lítání jak dělaných.”

“To myslíš letět? Jako ty, že bys letěl?” Divila se Věra.

“No samo. Pučíme si stopadesátku, ta je levnější a zůstali by sme tam jen jednu noc. Je to celou cestu přes hory a to by mohlo bejt hezký, ne?”

“Já nevim. Je to přeci jenom dálka. Jak dlouho myslíš, že by nám to trvalo, když autem je to skoro devět hodin?” Strachovala se Věra.

“No, já sem to jen tak na rychlo počítal a když by nebyl moc velkej protivítr, tak by to asi bylo tak dvě a půl hodiny. Zpátky po větru možná jenom dvě.”

Věděl jsem přesně o co Věře jde. Její limit, když někam jedem, jsou tři hodiny, po kterých definitivně musí mít zastávku na záchod.

“To bych měla vydržet … ale co když ne? To neni jako v autě, že můžeš zastavit na okraji silnice.”

“To je pravda, ale podivej, tady, tohle je Kranbrouk,” ukazuji jí na letecké mapě, “a tady je Grand Forks letiště. Grand Forks je tak zhruba polovina cesty, to znamená hodinu letu. Když bys měla pocit, že budeš muset jít, tak tam přistanem a já přitom doplnim nádrže. Hodinu to vydržíš určitě ne?”

“To jo … a ty už si se ptal Rusnaka, jestli si můžem nechat letadlo dva dny?”

“Jo. Rusnak řikal, že nám bude účtovat jen letový hodiny.”

“Tak jo.” Souhlasila Věra a já jsem se nemohl dočkat, až budu mít za sebou dvě šichty, které mě čekaly před nadcházejícím víkendem. V práci o svačině jsem si zakreslil na mapě celou cestu. Protože některé hory převyšují deset tisíc stop nad mořem, bylo jasné, že části letu budou údolím. Za prvé stopadesátka je schopna stoupat nejvýš do dvanácti tisíc stop, což znamená, že po deseti tisících se jí už moc nechce a za druhé, předpisy říkají, že od deseti tisíc musí mít pilot kyslík a stopadesátka, kterou si hodláme půjčit, kyslíkem vybavená není. Pro mne by to každopádně byl můj nejdelší přelet a pomyšlení, že bych byl ve vzduchu přes dvě hodiny, bylo skutečně vzrušující. Zapsal jsem si volací znaky, rádiové frekvence a rozdílné procedůry všech letišť poblíž naši plánované cesty, pro případ, že bychom museli z jakých koliv důvodů na některém z nich přistát, do svého letového notesu. Jednim z důvodů by pochopitelně mohla být změna počasí, což víme, že v horách není zvláštnost. Jedna otázka mě ale ležela v hlavě: Jak vyřešit situaci, kdyby se Věře přeci jenom chtělo za letu na záchod. První je samozřejmě PREVENCE. Všichni piloti malých letadel mají problém s pasažéry ženského pokolení a tak je jim “Zakázáno” pár hodin před startem požívání jakých koliv tekutin, hlavně kávy, ale já jsem chtěl mít zajištěn absolutní klid jak pro Věru, tak pro sebe a tak jsem vložil celého svého genia do myšlenky jak umožnit něžnému pokolení případnou úlevu za letu v takovém letadle jako je stopadesátka Cessna. Nápad se dostavil a dobrý, myslel jsem si a tak jsem se následujícího dne po práci vydal na nákup potřebných materiálů. Dvoulitrový plastický džbán s uzávěrem, jedna veliká plastická nálevka, plátek pilky na železo, jeden kus skelného papíru a “Zlaté české ruce” měly zajistit klid a mír za letu.

Předpověd počasí na sobotu a neděli vypadalo slibně, veškeré pilotní potřeby a Věřin kufřík s výbavou na jednu noc u našich přátel připravený. Už jen to počasí aby vydrželo.

V sobotu ráno jsem zavolal do Kranbruku na letiště pro přesnou předpověď na celou cestu, výšku a druh mraků a sílu větrů ve třech rozdílných výškách. Větry v deseti tisících stop zněly nejlépe a tak jsem vyplnil letecký plan a vyrazili jsme na letiště. Stopadesátka byla pro nás připravena s plnými nádržemi. Zkontroloval jsem celé letadlo, zavolal opět do Kranbruku na letiště a ohlásil letový plán. Počasí nám přálo. Nádherný slunečný den, teplota mírně nad nulou a ani mráček na obloze. Rusnak nám popřál příjemný let a za dalších pět minut už jako by jsme, naprosto nehybně, viseli ve vzduchu, při našem stoupání do deseti tisíc. V našem údolí se málo kdy vydaří ráno, aby mohl pilot už při stoupání z letiště letadlo “Trimnout,” pustit řízení a jen občas nepatrně směrovým pedálem upravit kurs.  V deseti tisících stop jsem vyrovnal letadlo, ubral plyn, upravil směs paliva a trimnul pro vodorovný let.

“Věruš, řikal jsem ti, že Rusnak dáva tuhle stopadesátku do prodeje?” Začal jsem nenápadně oťukávat.

“Ne, to’s neřikal a co má být?”

“No, já sem myslel, že kdyby se nám podařila usmlouvat rozumná cena, že by sme ji mohli koupit.”

“Ty si se zbláznil. Zase do dalších dluhů?” Bránila Věra statečně rodinou kasu.

“No, ale představ si, že by sme mohli letět za matkou do Novýho Mexika, to by byla dovolená.”

“Kolik myslíš, že za to bude chtít?”

“No … je to pět let starý … tak asi kolem sedmnácti tisíc. Nová stodvaapadesátka stojí kolem padesáti a podivej se v jakym je to stavu, to je jak nový.” Vychvaloval jsem Cessnu.

“No, a představ si sedmnáct tisíc. To by byla dovolená. U matky a ještě kdekoliv jinde. Auto nemáme zaplacený a budem k tomu dělat novej dluh?”

“To je jedno. Mužem vo tom uvažovat, ne?” Ukončil jsem debatu, zatím co jsme opustili naše údolí. Kranbruk zůstal daleko po naši pravici a my jsme se ocitnuli poprvé v neznámých končinách.

“Veruš, vem si tu mapu a sleduj tu čáru, co sem zakreslil. Vidíš, támhle je to elektrický vedení a to budem sledovat až skoro              k tomuhle jezeru a pak budem muset proletět timhle průsmykem, protože se nedostanu vejš než sou tyhle hory.”

“No jo, ale víš co?” Pronesla Věra nesmělým hlasem.

“A jéje. Tobě se chce čůrat. Co?”

“Jo.”

“Je to akutní? Podivej se na mapu, tady už jsou Grand Forks a tam mužem přistát. To neni ani půl hodiny, no ale jestli myslíš, že to nevydržíš, tak holt vyzkoušíme ten můj vejmysl.”

“Já nevim. Teď už na to budu pořád myslet a bude to ještě horší.”

“Tak šáhni za mně do tý tašky a vyndej ten džbán s tim trychtýřem. Vidíš, já ti řikal, aby sis vzala sukni a ne kalhoty.” Smál jsem se. “Ňákou mini sukni, to by bylo ještě lepší … tedy pro mně.”

“Moc se nesměj a radši mi řekni co s tim mám dělat.”

“No strč ten trychtýř do tý díry v tom závěru a natoč si to tak, aby’s to mohla dát pod sebe a ten džbán před sedadlo. Ukaž, já ti to podržim, než si stáhneš ty kalhoty. Já zatim naberu aspoň dvěstě stop vejšky a pak dám trochu čumák do mírnýho klesání, aby ti to teklo pěkně do toho džbánu.”

Dal jsem plný plyn a nechal letadlo chvíli stoupat, zatím co Věra zápolila s kalhotami, přičemž občas koleny potlačila řízení tak, že jsem nabranou výšku opět ztratil. Bez jakékoliv legrace, se sukní by takový problém neměla.

“Příště je to minisukně.” Nemohl jsem si odpustit.

“No, a poletíme bůh ví kam, protože nespustíš voči s mých nohou.”

“No vidíš, musíme to letadlo koupit. Chvíli vždycky poletíš ty a já se budu koukat…”

“Počkej teď, já se musim soustředit.”

“Jak ti sedí ten trychtýř?” Byl jsem zvědavý.

“Dobrý je to, už mužu začít?” Smála se Věra.

“Ne, počkej, počkej, já dám nos dólu … tak, teď mužeš.”

Jen jsem to dopověděl, závan větru nečekaně zvedl nos letadla. Až do té chvíle byl vzduch skutečně naprosto klidný, ale je pravda, že jsme se blížili k horskému hřebenu a protože jsme byli na závětrně straně, dalo se trochu turbulence očekávat.

“No, tak to je príma,” smála se Věra, “myslim, že to mám na zádech.”

“A už seš hotová? Tedy s tim čůráním?”

“Jo, myslim, že jo, ale jak tak koukám, ve džbánu nic neni, takže to mám všechno na zádech a zbytek je na sedadle. Vono toho ale moc nebylo.”

“Takže, to budeme muset ještě nějak upravit.” Usoudil jsem.

“Já nevim, ten trychtýř je dobrej, akorát že to má větší spád dozadu než dopředu.” Konstatovala Věra.

“No, ale nezapomínej, že asi v ten moment, když si začala, letadlo bylo akorát čumákem trochu nahoru. No budem vidět příště, já teď musim zavolat Kaslgár aby mi dali novej barometrickej tlak a pak přistanem v Grand Forks. Tam si mužem skočit na pořádnej záchod a ve’mem tam benzin.”

“Dobrej nápad.” Souhlasila Věra.

“[KchÁSLGÁR TchAUr, SESNA WANFIFTchY GOLF, FOXTROT, ZULU, INDIA.”] Zahalekal jsem do mikrofónu.

“[ZULU, INDIA, KchÁSLGÁR TchAUr, GOU ə HED.]” Odpovědělo letiště vzdálené od nás asi sto kilometrů po naši pravici.

“[KchÁSLGÁR TchAUr, ZULU, INDIA SEVNTchY MAJLS SAUTH, GRAND FORKS NEXT, ĺ TchÝ EJ TWENTchY MINITS, ALTchIMEDr SETINg.]” Ohlásil jsem naši pozici a požádal o barometrický tlak.

[“ZULU INDIA, ALTchIMEDr TRĺ ZIROU DESIML ZIROU, SEJM FOR GRAND FORKS.”] Oznámil Kaslgár a upozornil, že stejný tlak je i v Grand Forks.

[“ZULU, INDIA.”] Ukončil jsem rozhovor a nastavil náš výskoměr podle nového barometrického tlaku.

Za chvíli na to jsme se přehoupli přes hřeben hor a hluboko pod námi se objevilo letiště v Grand Forks. Přesto, že jsme byli ještě vzdáleni nejméně třicet kilometrů, zavřel jsem plyn a nechal letadlo plachtit směrem k letišti, protože výšky jsme měli nadbytek. Miloval jsem plachtění z takových výšek. Motor si jen tiše brumlá a pilot                 s pasažérem mohou komunikovat aniž by museli na sebe křičet. Až budem mít svoje letadlo, tak si koupíme sluchátka s mikrofónem. Naplánoval jsem v duchu. Letiště bylo poměrně malé, menší než naše ve Sparwůdu, ale za to mělo pěknou asfaltovou ranvej. Na travnaté ploše byly zakotveny jen dvě letadla a u malé letištní budovy ani človíčka. Budova byla otevřená a obsahovala jen kancelář, malou kuchyňku a samozřejmě záchod. Nikde nikdo, ale na zdi visela cedule řikajíc, že pro jakou-koliv asistenci je třeba zavolat správce letiště žijícího ve městě. Protože jsem chtěl vzít benzín, zavolal jsem. Správce přijel za necelých dvacet minut, srdečně nás přivítal a pozval na kávu. Zašel se mnou k benzinovým čerpadlům u kterých jsem naši stopadesátku po přistání zaparkoval a ukázal mi jak které obsluhovat.

“Příště, když se tady budete zastavovat, tak mě nemusíte volat.” Jal se vysvětlovat, jak to chodí na letišti v Grand Forks. “Vše je vždy otevřeno a v kanceláři vám ukáži, kde je mašina na kreditní karty. Můžete tam taky nechat hotovost, jestli nechcete použít kartu. V kuchyni je vždy káva a čaj, Jsou tam také aspiríny a lékárna, kdyby byla potřeba. Za kávu a čaj se neplatí, ale když chcete můžete něco nechat v pokladničce.”

Popřál nám přijemný zbytek letu a odjel. Vyvolalo to v nás velice příjemný pocit. Je hezké, že se ještě najdou místa, kde se lidem věří. Dopili jsme kávu, zaběhli ještě jednou na záchod a zavolali Pavlovi, aby pro nás přijel do Pentiktonu, kde budem za hodinu a pár minut přistávat.

Za necelou hodinu jsme se přehoupli přes poslední hřebeny hor a pod námi se otevřel pohled na jedno z nejhezčích údolí a jezer           v Britské Kolumbii, Okanagan. V jezeře údajně žije vzdálený příbuzný, či příbuzná Lochnesky, Ogo Pogo, kterého, nebo kterou spousta lidí viděla, ale nikdo jim to samozřejmě nevěří. Za pár minut na to už jsme šli na přistání, z kterého Věra nebyla moc nadšená, protože se celá jeho poslední fáze odehrává nad jezerem a Věra má  z vody pověstnou hrůzu. Bylo to každopádně zajímavé přistávání. Letadlo je pouhých pár metrů nad vodou, přehoupne se těsně nad silnicí plnou automobilů, přenese se přes plot, který odděluje silnici od letiště a dosedá na dlouhou betonovou dráhu.

“Tak co, jakej ste měli let?” Přivítal nás Pavel, když jsme prošli halou, která už připomínala velké dopravní letiště.

“Ale jó, let byl pěknej, až na Věřiny problémy.” Neodpustil jsem si dodat.

“Jaký problémy?” Chtěl vědět Pavel.

“No, Každýmu to hned vykládej.” Smála se Věra.

“No co? Jaký problémy? Povídej.” Vzbudila Věra v Pavlovi ještě větší zvědavost a tak jí nezbylo než vyprávět co prožila.

“Já sem jí řikal, že měla mít na sobě minisukni.” Musel jsem dodat, když skončila, s čímž Pavel samozřejmě souhlasil.

Ještě mnohokrát po tomto výletě jsme museli celou historku vyprávět.

Následující noc jsem toho moc nenaspal. Honily se mi hlavou myšlenky o koupi letadla, ačkoliv jsem věděl, že Věra má absolutní pravdu co se naši finanční situace týče. Dluhů máme dost a koupě letadla se rozhodně nedá nijak zdůvodnit. Letadlo je něco co člověk nepotřebuje ale chce. Můj problém ovšem je, že nevidím rozdíl mezi potřebou a chtěním. Pro mne chtít a potřebovat je jedno a to samé, na víc právě teď, když bych se chtěl OPRAVDU naučit s letadlem létat. Nejen to, ale chtěl bych aby Věra prošla tak zvaným kurzem pro druhé piloty, kterým by sice nezískala pilotní průkaz, ale uměla by letadlo na tolik ovládat, že v připadě pilotovy neschopnosti, nebo dokonce smrti, by byla schopná s letadlem přistát. To byly dva dostatečně pádné důvody ke koupi letadla a každý kdo mne jen trochu zná, ví, že jak začnu o něčem mluvit, není daleko k činu.

Zpáteční cesta byla ještě příjemnější, než cesta tam. Letěli jsme po větru, což zkrátilo cestu o dalších dvacet minut a kupodivu ani Věra neměla žádné “Problémy.” Když se vezme v úvahu, že autem by nám cesta trvala 9 hodin tam a 9 hodin zpátky, dvouhodinová cesta o proti tomu znamená, že se vyplatí k našim známým zaletět třeba jen na svačinu. Tedy za předpokladu, že se vydaří počasí a že máme svoje letadlo. To už bylo něco, co se i Věře zalíbilo.

***

NÁŠ ZÁKAZNĺK, NÁŠ PÁN

May I help you? [MEJ AJ HELP JŮ?] (MOHU VÁM POMOCI?) Otázka, která nás na počátku života v Kanadě doslova vyháněla z obchodů, otázka, které jsme se vyhýbali jak jsme jen mohli v dobách, kdy jsme nebyli schopni popsat to, pro co jsme do obchodu přišli, otázka, která v nás budila absolutní hrůzu. Tedy ne  v každém z nás. Našli se mezi námi takoví kteří se hrdině, tak jako tenkrát Jirka, dali do boje s angličtinou a jali se vysvětlovat, že hledají koření, kterému se v Česku říká kmín a vypadá jako “Mouse shit” [MAUS ŠIT,] tedy myší hovno. Našli se i takoví jako byl Pavly manžel Radim, který za mnou přišel a požádal mne abych zašel s Pavlou do obchodu a pomohl ji koupit něco jako vatu, protože TO dostala, doma nic nemá a já už jsem v Kanadě tři měsíce a umím tedy anglicky, zatím co oni dva jsou tu teprve týden. Když jsem mu vysvětlil, že moje Angličtina na tohle rozhodně nestačí, chtěl abych je alespoň do patřičného obchodu zavedl, že si to vyřídí sám. Šel jsem tedy s nimi do místní drogerie, samoobsluhy, kde jsme se jali všichni společně hledat cosi co by připomínalo vatu. Já  s Pavlou jsme nenašli nic, za to Radim ano. Protože se to odehrálo před vánoci, stál uprostřed obchodu umělý, v životní velikosti a vší kráse, Santa Claus s krásným bílým plnovousem. Plnovous byl samozřejmě z vaty a to Radimovi stačilo. Vytáhl z kapsy zapisník    s tužkou, na papir, stylem na jaký jsme zvyklí u tříletých dětí, nakreslil panenku s roztaženýma rukama a nohama a chytil za rukáv jednoho z kolem jdoucích obsluhujících. Ukázal na nakreslenou panenku a na Pavlu, načež zatahal milého Santu Clause za jeho vousy a bleskurychle na papír přikreslil šipku směřující panence mezi nohy. V ten okamžik už jsem se od nich vzdaloval a jen           z povzdálí sledoval další vývoj této zajímavé situace. Jestliže jsem se na počátku scény za Radima styděl, pak na konci jsem ho rozhodně obdivoval. Obsluhující pán nehnul ani brvou, vzal Pavlu přátelsky kolem ramen a odvedl ji do vedlejší uličky, odkud si Pavla v několika vteřinách už nesla k pokladně několik druhů vložek a tampónů.

“Vidíš ty vole jak se to dělá?” Pronesl vítězně Radim.

“No vidíš, ani ‘ste mě k tomu nepotřebovali, ale musim uznat, že si machr.” Přiznal jsem a odychl si, když tento zážitek byl za námi. Nejvíc si určitě tenkrát odychla Pavla.

Otázku “May I help you?” jsme po několika dalších letech nejen očekávali, ale často vyhledávali, aby jsme zbytečně v obchodě neztrávili půl dne hledáním něčeho, co třeba ani na skladě nebylo. Od té chvíle se stalo nakupování téměř příjemnou záležitostí. Konečně jsme dokázali ocenit úsměvy a ochotu všech zaměstnanců v kterémkoliv obchodě. Přesto, že jsme byli mladí, v obchodech       s potravinami byl vždy přítomen učen, nebo pomocník, který nám    u pokladny naskládal vše opatrně, tak aby nepoložil třeba pytel               s konzervami na pytel s ovocem, do vozíku, a vrchovatě naložený vozík odvezl na parkoviště, kde se stejnou pečlivostí vše naskládal do našeho auta.

To byl rok 1970 a pár následujících, když jsme si konečně zvykli na obsluhu jak má vypadat a pochopili jsme, co to skutečně znamená, když se řekne “Náš zákazník, náš pán.” V Kanadě se používá rčení jiné: “The custumer is always right” [TH KAS-T-Mr IS ÓLWEJS RAJT] (ZÁKAZNĺK MÁ VŽDY PRAVDU.) Svým způsobem to samé a svým způsobem právě tak mizející ze slovníku obchodníků. Poslední dobou úsměvy na tvářích zaměstnanců jako by ztvrdly s nastupujícím strachem, že tohle může být jejich poslední den v tomto obchodě, učňové jako když vymřeli a otázka “May I help you?” pomalu, ale jistě mizí z anglického jazyka. Ve většině samoobsluh je z šesti pokladen otevřena jedna u které se tvoří dlouhá fronta nakupujících. Kde jsou ostatní pokladní? No přeci v uličkách, kde pečlivě ukládají zboží do regálů, znemožňujíc zákazníkovi průjezd s jeho vozíkem. Něco, co se v minulosti dělalo před otevřením obchodu. Občas se ozve v reproduktorech volání, aby nastoupil jeden z nich na chvíli k pokladně, protože jedna pokladna není schopna zvládnout čekající zákazníky a to vše za ustavičného zvyšování cen, kterému se říká inflace. Nic nového pod sluncem. Časy se ovšem rychle mění a tak to nebude dlouho trvat a už se nebudem muset u pokladen koukat na otrávené a unavené obličeje pokladních. Nové skanéry jsou na cestě. Zákazník si sám zaznamená zboží, sám protáhne kreditní kartu mašinou, sám vše složí do pytlů a odveze do auta. Tištění peněz je stejně zbytečná a drahá záležitost, které je potřeba se zbavit. Spousta zbytečných lidí, kteří jen stojí prodejnu peníze a na víc se dopouští chyb, možná někdy i kradou, odpadne. Nová technologie pochopitelně stojí peníze a tak bude zboží dražší, přes to, že si práci uděláme sami. Tak pracuje kapitalismus. Vydělávat podnik musí a tam, kde ještě nedávno stačilo vydělávat milióny, dnes se mluví o biliónech. Také inflace. To není jen tak, musí se začít šetřit, musí se zvýšit výkon a musí se snížit počet pracovních sil. Produktivita práce se tomu říká. Nepůjde-li to s menším počtem zaměstnanců, bude muset přijít něco drastyčtějšího, ale na to je ještě dost času. Ještě jsme nevyčerpali zbývající možnosti. Nestači-li zvýšení ceny výrobku, jako je třeba chléb náš vezdejší, proč neudělat “výzkum” a nezjistit, že zákazník vlastně chce menší chléb? “Náš zákazník, náš pán.” Bohužel, menší chléb je vlastně na výrobu dražší a tak se musí pochopitelně jeho cena zvýšit. Chléb pak můžem nenápadně  zmenšit ještě několikrát, až dosáhnem velikosti tak směšné, že zákazník začne klást otázky a protože výrobce svého zákazníka poslouchá, samozřejmě, náš zákazník náš pán a zákazník, jak je vidět, má opět zájem o chléb větší, objeví se v prodejnách PŮVODNĺ velikost, s nápisem: “NOVÁ, OBŘĺ VELIKOST, PRO VELKOU RODINU.” Cena? Dvojnásobná. Samozřejmě, vždyť je dvakrát tak velký.

S ostatním pečivem je to trochu jiné. Žemle jsou menši a dražší, ale ty se už víc zmenšit nedají a tak musíme najít jinou cestu jak na výrobě ušetřit: Místo mléka použijem vodu a přidáme víc droždí a výsledek? Ano, žemle, které jsou, místo těsta, plné vzduchu, za to ale vynikající na výrobu domácí strouhanky. Stačí čerstvou žemli na pár hodin odložit, pak jen v dlani zmáčknout a rozsype se na prach. Tedy na strouhanku. Ušetřená práce, žádné strouhání.

Ještě, že máme maso. Řekli jsme si. Tím se přeci jenom víc zapraví. Jenže pěstitelé dobytka, tak jako výrobci čehokoliv jiného         v dnešních “Soutěživých” podmínkách nemohou zůstat pozadu a tak jako ti ostatní, musí najít cestu jak hovězí maso “Vyrobit” levněji, jak víc vydělat. Nejdříve je potřeba odhalit výrobní problémy. Taková kráva, jsouc bíložravec, musí skonzumovat pěkný kus louky než dosáhne předepsané váhy. Co takhle přidat do její ztravy nějaký ten steroid, něco jako používají kulturisté nebo co takhle rozemleté zbytky masa a kostí z krav už zpracovaných, trochu různých chemikálií a “Vitamínů” a máme zrychlenou výrobu hned. Kráva je težší, připravena k prodeji rychleji a nějaká ta šílená se vtom chumlu snad také stratí. Maso je sice trochu tužší, nemá žádnou chuť a trvá mnohem déle jej uvařit či upéct, ale spotřebitel si zvykne na všechno. Stačí jen počkat až ta stará generace, která ještě chuť dobrého masa pamatuje, odejde ze scény a mladá už to přijme jako normalitu. Nikdo už nebude klást otázku: “Z ČEHO TY KRÁVY DNESKA VYRÁBĺ?”

Na konec, ono to maso stejně není nejzdravější a možná, že je čas přeci jenom přejít, alespoň částečně, na ovoce a zeleninu. Vitamíny, to je to, co lidské tělo potřebuje a ovoce i zeleniny je dostatek.

“Podívej, mají jahody, mám je koupit?” Ukazuje Věra při nákupu na lákavé košíčky.

“No, dal bych si s cukrem a trochu šlehačky navrch.” Odpověděl jsem a sliny se mi začaly zbíhat.

“Podivej jaký sou takový placatý.”

“To je tak teď pěstujou,” povídám, “Japonci teď přišli na to jak, vypěstovat krychlový melouny, to si nevěděla? To je k vůli tomu, aby se jich vešlo do nákladu víc a vydržely dopravu, to je chytrý ne?” Ani nevím, jestli má člověk celý proces nazývat pěstováním nebo výrobou a jestli je vlastně na tom co obdivovat. Jahody tedy přežily bůh ví jak dlouhou přepravu, nejsou ani namačkané, barvu mají překrásnou, tak snad je to obdivuhodné. Prostě se jim podařilo odstranit jeden z velkých problémů. Škody způsobené dopravou. Ještě ten samý den jsme zjistili, že se jim při odstraňování problému s dopravou také podařilo náramě dobře odstranit CHUŤ. Jahody jsou tvrdé, přesto, že jsou, nebo alespoň vypadají, dozrálé a chuť mají jako dřevnaté kedlubny. Jeden druh ovoce za druhým ztrácí původní chuť za cenu snadnějšího dovozu a tak jsem si kladl otázku, jestli vlastně obsahuje nějaké vitamíny, ale jsem přesvědčen, že ano. Jestliže se vitamíny prodávají v plechovkách a sklenicích jako tablety, tak určitě není obtížné, je do ovoce přidat dodatečně, což může mít výhodu v tom, že budeme třeba jíst jablko, které bude obsahovat vitamíny dříve nalezené pouze v mrkvi a mrkev v tom případě nebudem muset pěstovat vůbec. Tak jako se vším ostatním, následující generace už rozdíl stejně nepozná a bude li vše pokračovat dnešním tempem, lidstvo stejně skončí u sušenek, tak jako, v dnes již klasickem, sci-fi filmu “Soilent Green,” v kterém přebujelou populaci, chudobu a hlad spojenou s absolutní nezaměstnaností, vláda řešila tak, že lidem prodávala velice výživné sušenky, zatím co bohatí, stále ještě vychutnávali jídla, která známe dnes. Samozřejmě, že se lidé bouřili a demonstrovali, jenomže v té době už vláda věděla jak s demonstranty nakládat. Doslova. Stačila řada velkých nakladačů a nákladní auta na odvoz odpadu. Za necelou hodinu, byly ulice “Vyčistěné,” a ve městě zavládl opět pořádek a klid. Kam se poděli demonstranti nikoho nezajímalo a sušenky na chuť nebyly tak špatné, včetně masové příchuti.

***

PILOT Z POVOLÁNÍ?

Jak zbohatnout? Nejjednodužší je, se bohatým narodit. Problém může být, že narodí-li se člověk bohatým, neví zda zbohatnul poctivou cestou. Otázka samozřejmě je, jestli mu na tom záleží a jestli považuje za poctivé zbohatnout tím, že udělá z jiných chudé. To ovšem je více méně otázka morality a ne poctivosti. Kapitalismus v podstatě pracuje na principu, že když ti každy dá korunu, nikomu to nic neudělá, dokonce ani těm nejchudším a ty budeš bohatý. Každa vláda využívá tohoto principu a proto se říká: “JEN DVĔ VĔCI NA SVETĔ JSOU JISTÉ, DANĔ A SMRT.” Zákonem je samozřejmě dáno, že čím je člověk bohatší, tím menší daně platí a tím větší je pravda, že PENĺZE DĔLAJĺ PENĺZE. Naivní člověk si může myslet, že je zde řeč o ŠETŘENĺ. Pravda, také je možné zbohatnout vyhráním loterie, ale taktéž je pravda, že hraním loterie může jeden rychle schudnout. Problém člověka jako jsem já, je, že když něco chce, chce to teď hned. Ať to stojí co to stojí a jedinou důležitou otázku, kterou si klade, byla a je, může-li si dovolit měsíční splátky Jestliže odpověď je kladná, pak se takový člověk sebere, navštíví místní banku a aniž by jej zajímalo jak vysoké jsou právě úroky, utíká co mu nohy stačí pro “Své” vytoužené letadlo. Prostě beznadějný případ.

Byl bych bohatší, kdybych letadlo nekoupil? Zeptal jsem se sám sebe. Nebyl. Byla moje pravdivá odpověď, tak jaký je v tom rozdíl? Takhle budu alespoň mít to, po čem toužím. Tomu se říká logika. Život je krátký a co můžeš udělat hned, neodkládej na zítřek. Samá chytrá rčení.

Byly vánoce a my jsme si koupili nejhezčí dárek o jakém se, alespoň mě, mohlo snít. Před hangárem na Kranbrukském letišti stála, vánočně ozdobená, stopadesátka Cessna, s volacími znaky    C-GFZI, tedy Charlie-Golf, Foxtrot, Zulu, India. S ozdobeným letadlem jsme se vyfotili a já jsem byl nejšťastnějším člověkem na téhle kouli. Věra se na fotografiích také usmívá.

No a teď, když mám svoje vlastní letadlo, bude snadnějši se dál učit létat.

“Tak co, kdy chceš začít?” Četl Norm mé myšlenky, když mě       s Věrou viděl na letišti následující víkend.

“Třeba hned.” Navrhl jsem a za pár minut už jsme byli ve vzduchu, kde mně Norm rychle přesvědčil o tom jak málo                s letadlem umím létat. Bylo to od něj až sadistické. Vrátily se mi vzpomínky na moji závodnickou kariéru a vzpoměl jsem si na Normova slova o pilotní licensi, která je pouhým povolením            k dalšímu učení. Přímý a vodorovný let pro pilota z povolaní znamená přesně to. Přímý a vodorovný let. Ztráta výšky o sto stop, (asi třicet metrů,) která neznamená nic pro privátního pilota, by znamenala propadnutí u zkoušek na komerční licenci a návrat do původní výšky neni ani zdaleka tak jednoduchý, jak by se na první pohled zdálo. Následovalo létání podle přístrojů, které jsem chtěl zvládnout už z bezpečnostních důvodů. Není sice důvod, aby se privátní pilot ocitnul v mraku a dokonce nás instruktor učil, kdyby se to přeci jenom stalo, jak se okamžitě a bezpečně otočit přesně      o 180 stupňů, aby jsme z mraku opět vypadli, ale já jsem chtěl být schopen v mracích letět. Mezi piloty se říká, že když se dostane privátní pilot nehodou do mraku a nemá zkušenosti s létáním podle přístrojů, může klidně začít počítat od jedné do třiceti a pak se rozloučit se životem. Pro člověka, který nemá o létání ani potuchy, se to může zdát neuvěřitelné. Může se zdát neuvěřitelné i to, že pilot v mracích nerozezná ani polohu v jaké se letadlo nachází a že pilot nesmí v žádném případě věřit tomu co mu mozek napovída a musí se spolehnout jen na to, co říkají přístroje. Samotné létání podle přístrojů není obtížné, obtížné je, se to naučit.

Naučili se to jiní přede mnou, naučim se to taky. Pomyslel jsem si a dal se do toho. Nakoupil jsem nové knihy a snažil se porozumět principům na jakých jednotlivé přístroje pracují. Létání s Normem tentokrát byla dřina. Nikdy před tím jsem nepropotil tolik triček. Přesné létání hraniči s akrobacií a to mne lákalo. Strmé zatáčky jak jsem je doposud znal byly nadmíru jednoduché. Na přetížení těla, kdy člověk váží až čtyřnásobek své váhy a má problém s pouhým nadzvednutím vlastní ruky, která doposud ležela v klíně si rychle zvykne, ale když se k tomu přidá strmá zatáčka 720 stupňů, což znamená jednu zatáčku 360 stupňů na jednu stranu, přesně podle kompasu skončit na kursu s kterým jsme začali a po srovnání letadla do vodorovné polohy přejít okamžitě do další strmé třistašedesáti stupňové zatáčky na stranu druhou. Jenže ani to nestačí, protože navíc pilot nesmí ztratit ani získat víc než 15 metrů výšky a je nutno dodat, že ve strmé zatáčce řízení letadla nepracuje tak by jsme očekávali, ztrácíme-li, na příklad, výšku, nestačí jen přítáhnout řízení, což by za vodorovného letu zvedlo nos letadla, protože to způsobí jen další utažení zatáčky po jejím obvodu a výšku budem ztrácet dál. Řízení začína být trochu komplikované, až do míry kdy výšku vlastně kontrolujeme částečně křídly a částečně směrovým kormidlem. Přestalo platit, že potlačení řízení přinutí letadlo letět dolů a přitažení nahoru. Na počátku učení těchto zatáček máme ještě obrovskou výhodu v tom, že vidíme horizont a víme kde je vlastně ta vodorovná čara, kterou se snažíme sledovat, jenže my se chceme naučit létat podle přístrojů a tak nám instruktor na hlavu nasadí jakousi kuklu, která nám znemožní jakýkoliv výhled ven z kabiny letadla a jediné co vidíme je přístrojová deska. Od té chvíle vypadá celé létání podstatně jinak. Jen se s letadlem odlepíme od země, nasadíme kuklu, kterou sundáme až před přistáním. K tomu přibyde používání navigačních přístrojů a občas instruktor pronese to co jsme už dávno zapoměli: “[AJ HEV KONTRÓLS,]” (Mám řízení,) při čemž nám zakáže se dívat i na přístroje a tak vidíme jen podlahu letadla, při čemž se snažíme, samozřejmě zbytečně, rozeznat co se                s letadlem děje. Motor letadla na chvíli stichne a když už si myslíme, že letadlo plachtí a možná přejde do pádu, tak se motor opět rozeřve na plno a jsme opět ztraceni. Když to nejméně čekáme ozve se: “[JÚ HEV KONTRÓLS,]” (Máš řízení,) zvednem hlavu a snažíme se z přístrojů vyčíst co se s letadlem děje. Jednou je to [STÓL] a letadlo padá bezmocně k zemi, při čemž se třeba otáčí kolem všech svých možných i nemožných os, jindy je to střemhlavý let ve strmé zatáčce a náš úkol je okamžitě letadlo uvézt do normálního letu. Dřina, dřina a dřina. Za takových podmínek někdy býva jedna hodina v letadle až nesnesitelně dlouhá. Jindy řekne instruktor:

“Vladimíre, teď chci abys letěl přesně podle mých pokynů. Můžeš si představovat, že jsi zabloudil, jsi v mracích, nemáš potuchy kde je letiště a z kontrolní věže tě podle radaru budou navádět. Záleží na tom abys přesně vykonával každy povel. Je ti to jasné?”

“Ano.” Odpovím.

“Udržuj výšku a rychlost, kterou máš a leť kurs tři, tři, nula.” Nařizuje Norm (Nebo rádio z věže ve skutečném případě.)

Odpovídat nemusím, jen vykonávat jednotlivé pokyny.

“Tři, tři, dva.” Ozve se vedle mne po minutě letu a já jen směrovým kormidlem navedu letadlo na nový kurs. Výška perfektní, rychlost také.

“500 stop za minutu klesání, rychlost stejná, kurs stejný.” Přijde nový povel a od té chvíle následuje jeden za druhým:

“Kurs, tři, tři osm, vodorovně, rychlost stejná…Kurs nula, nula, tři….kurs tři, šest nula…klesání 500 stop za minutu, rychlost 80 uzlů…kurs tři, pět, nula….kurs dvě sedm nula, přesná zatáčka, rychlost 68 uzlů…vodorovný let, stejný kurs, stejná rychlost…kurs jedna šest nula, přesná zatáčka…, kurs jedna šest dva, rychlost 70 uzlů…kurs jedna pět devět, rychlost 65 uzlů…” a povely přicházejí čím dál rychleji a praménky potu na zádech se mění v potoky.

“kurs jedna šest dva…jedna šest tři, jedna šest nula, rychlost 63 uzlů…jedna šest jedna a teď si sundej kuklu” končí najednou Normovy povely a to co teď vidíš, je přesně to co bys viděl při přistávání za nejnižší povolené viditelnosti, když jsi právě vypadl    z mraků.”

Co jsem já viděl, bylo, že jsem pár metrů nad přistávací dráhou, moje rychlost je příliš vysoká, jsem daleko vlevo od střední čáry a neudělal jsem žádné z předepsaných úkonů před přistáním. Sahám po táhlu nastavení směsi, ale vidím, ze směs je plně bohatá, jak má před přistáním být a ohřívač karburátoru zapnutý. Ani jsem nepostřehl, že to Norm udělal vše, když jsem měl oči přilepené na přístrojích. Nemyslel jsem si, že mě ještě někdy v letadle postihne panika, ale už tu byla. Přesto, že letadlo bylo přesně na přistání navedené a dnes jsem přesvědčen, že kdybych byl sundal nohy          s pedálů a pustil řízení, určitě by přistálo samo, najednou jsem byl příliš vysoko, hned na to nízko, rychlost příliš vysoká a výsledkem bylo jedno z mých nejhorších přistání vůbec. Norm se jen smál. Jsem blbec. Pomyslel jsem si. Mělo mě přeci dojít, už podle výškoměru, že je letadlo naváděno na přistání a kdybych to věděl, vše by vypadalo jinak. (Možná.) I tak bylo učení pro mne ponejvíc příjemným zážitkem a celý můj způsob létání se hned změnil. kdykoliv jsme někam s Věrou letěli, používal jsem čím dál víc přístrojů, létal v přesné výšce, přesně na daný kurs a přesnou rychlostí. Přesto, že ještě hodně učení bylo přede mnou, už jsem se cítil lepším pilotem. Pak přišlo na řadu noční létání. Slyšel jsem, že hodně pilotů létá rádo v noci a protože k získání komerčního piloťáku je nutné nalétat v noci 6 hodin, rozhodl jsem se, že povinné hodiny s instruktorem nalétám za jednu noc a zbytek, sólo, za noc druhou. Co od nočního létání očekávat, jsem nevěděl. Spousta lidí miluje jízdu s autem v noci a já ne a tak jsem byl mile překvapen, když jsem zjistil, že ovládá-li pilot létání podle přístrojů, je let         v noci téměř stejný jako let za denního světla. Speciálně se mě líbilo přistávání na osvětlené dráze, jenže to mi Norm rychle zatrhl. Chtěl abych si zvyknul na dráhu bez hlavního osvětlení, to znamená, že dráha je sice světly po stranách označena, ale samotný betón zůstává v naprosté tmě. Celkem zábavná záležitost, protože pilot vlastně jen tuší kde je zem a často jej překvapí vlastní dosednutí letadla. Norm, aby mi přistávání ještě více “zpříjemnil,” mi zakázal i používání mého vlastního přistávacího světla. Létat kolem letiště, startovat a přistávat je věc jedna, ale letět v noci na jiné letiště, zvlášť se zataženou oblohou, kdy ani měsíc nám neosvětlí hory kolem vlastního letiště, je věc naprosto jiná. Vlastně jsem ani netušil, že se tak létat dá, tedy za pomoci přístrojů, kdy se pilot řídí jen tím co vidí. Za denního světla se tomu říká VFR [VIŽUəL FLAJT RÚLS,] což znamená PRAVIDLA LÉTÁNĺ ZA DOBRÉ VIDITELNOSTI a v noci je to prostě NOČNĺ VFR, při čemž se za dobrou viditelnost považuje vidíme li světla měst. Letíme pak vlastně od světel jednoho města ke světlům města druhého. Jako všechno ostatní, je to samozřejmě mnohem jednodušší v rovinách než v horách, kde jsme nuceni (v mnoha případech,) létat udolím. Ani to není obtížné, protože prostě letíme ke světlům a dokud světla vidíme, máme volnou cestu, jestliže nám světla zmizí z dohledu, znamená to jen jedno: Mezi letadlem a světly města je PŘEKÁŽKA, což nemůže být nic jiného než hora a tak musíme změnit kurs natolik aby jsme světla opět zahlédli. Žádný problém. S Normem vedle sebe jsem skutečně žádné problémy neměl. Věřil jsem, že nevím-li co dělám, ví to určitě on. Horší to bylo když jsem musel dělat takové výlety sám. Zajímavá věc se mi děla. Jakmile jsem ztratil z dohledu svoje letiště, okamžitě jsem slyšel “Zvuky.” Zvuky motoru, samozřejmě. Motor najednou jako by zněl jinak. Ne tak, jak znít má. Bylo to samozřejmě jen v mé hlavě, ale v žádném případě to nebyl hezký pocit a já jsem věděl, že nikdy nebudu jedním z pilotů, kteří rádi létají v noci. Alespoň ne do té doby, dokud nebudu létat                    s dvoumotorovým letadlem, které je schopno letět na jeden motor. Lidově se tomu říká STRACH. Nouzové přistání bez motoru v noci rozhodně není legrace, zvlášť v terénu který člověk nezná a na víc nevidí. Proto mají piloti další povedené rčení: “Přistávací procedůra je naprosto stejná, jako za bílého dne. Když si myslíš, že jseš tak 15 metrů nad zemí, rozsvítíš přistávací světla a když se ti nelíbí co vidíš, tak je zhasneš.” Dobrá rada.

Noční létání jsem zvládnul a byl jsem opět připraven na zkoušky, které tentokrát nebyly legrací. Na písemnou zkoušku jsem musel jet do Calgary na letiště, což je tříhodinová cesta autem. Věra jela se mnou. Kromě velice nepříjemné cesty ve sněhové vánici musela Věra prosedět na letišti dalších sedm hodin čekáním na mně. Na písemný test má student šest hodin. Já se považuji za průměrně dobrého studenta a přesto jsem celých šest hodin spotřeboval do poslední povolené minuty. Zkouškou jsem “Prolezl” s 67 procenty, tedy nic světoborného a oba značně unavení, jsme jeli další tři hodiny zpět domů.

Norm měl radost, že jsem test zvládnul a ještě jednou mně vzal do vzduchu na jakousi předzkoušku. Na neštěstí, mě nemohl Norm sám zkoušet. Na komerční piloťák je inspektor z federální vlády, který přijíždí do Kranbruku jednou za měsíc. Norm mě tedy přihlásil na letovou zkoušku, na kterou padlo další volno, protože pan federální inspector o víkendech nepracuje. Letadlo jsme přes zimu drželi v Kranbruku ve vyhřívaném hangáru, abychom mohli celou zimu létat a na Sparwudském letišti žádný hangár nikdo ještě nepostavil. Počasí ten den bylo pod psa. Sníh sice nepadal, ale mraky byly tak nízko, že zkoušení pádů letadla a vývrtek sice nepřicházelo v úvahu, ale jak už víme, v horách se počasí dokáže rychle změnit. Inspektorovi jsem tedy předvedl inspekci letadla před letem s kterou se spokojil a vrátili jsme se do kanceláře, kde jsme za popíjení kávy čekali na změnu počasí k lepšímu. Asi po dvou hodinovém čekání se obloha skutečně nad letištěm trochu vyčistila a inspektor prohlásil, že to můžem zkusit. Poručil si simulaci startu        z bahnitého a krátkého letiště, která pro mne rozhodně nebyla žádnou novinkou, protože tuto techniku všichni na Sparwudském letišti k vůli prašné a kamenité dráze běžně používáme. Při stoupání na okruh bylo patrno, že mraky opět klesly natolik, že jsme nedosáhli ani předepsané výšky letištního okruhu, čimž bylo pochopitelně po létáni. Ve tři hodiny odpoledne inspektor odjel        s tím, že bude zpět za měsíc a my s Věrou jsme byli na cestě domů.

“Zkoušel tě vubec z něčeho?” Ptala se Věra.

“Vlastně ani né, jen tu inspekci letadla zapsal a ten měkej a krátkej start. Já sem teda myslel, že bude chtít abych vletěl do těch mraků, ale jak je vidět, to se asi při zkouškách nedělá.”

“To je tedy k vzteku viď.” Politovala mě Věra.

“No je, ale co naděláš. Nakonec příští měsíc je větší šance, že už zase bude lepší počasí a taky mužu ještě něco před zkouškama nalítat.”

“Co bys dělal, kdybys to neudělal?” Zajímala se Věra.

“To nevim, ale abych ti řek pravdu, já sem si jistej, že to udělám. Znáš Norma, ten by mě ke zkouškám nepustil, kdyby si nebyl jistej, že je udělám.”

“No, ale co kdyby?” Chtěla Věra vědět.

“Tak, fakt je, že sem se naučil lítat. Fakt je taky, že pilota            z povolání dělat nechci, nehledě na to, že už bych byl na to starej a lítat tady někde v horách s ňákou ambulancí, na to taky nejsem zvědavej. Nevim … možná, že bych se na to vykašlal.”

Myslím, že to bylo přesně co Věra chtěla slyšet, ale já jsem si byl jistý, že zkoušky udělám.

“Víš co ale chci co nejdřív udělat?” Povídám.

“Co?”

“Až bude hezky, tak se chci vydat do Kalgary. Tedy našim údolím a přehoupnout se přes hory. To bych letěl napřed sám a až to vyzkoušim, tak se tam podiváme spolu. Já bych rád vyzkoušel pořádný mezinárodní letiště s velkým provozem a Kalgary je údajně jedno z nejrušnějších … jen tak … získat zkušenosti. Člověk vlastně neví kdy by se to mohlo hodit.

“No proč ne?” Překvapila mě Věra. “Taky mě napadlo, že by jsme možná mohli koupit nějaký starý auto a odvézt do Lethbriče a nechat ho tam na letišti. Mohli by sme tam lítat na nákupy a nemuseli by ‘sme si žádný auto pučovat. Co myslíš?”

“Víš že jó? to je fajnovej nápad, něco za pár stovek by na ty krátký cesty z letiště úplně stačilo.” Souhlasil jsem. “Taky bych chtěl, až skončim s tim piloťákem, abys si’s udělala ten kurs na druhýho pilota.”

“To já dělat nebudu.” Odmítla Věra resolutně. “Něco mě naučíš ty a to bude stačit.”

“Tak jo, já se pokusim dát dohromady nějakej postup. Letět se     s tim naučíš, to neni problém, ale já chci hlavně aby’s s tim uměla přistát, kdyby to bylo nutný. To je jedno jestli letadlo rozbiješ, ale neni důvod, aby ses v tom zabila, jenom proto, že se něco stalo mně.”

“A co kdybys mi koupil padák, já bych vyskočila a tebe tam nechala.” Smála se Věra.

“No a dopadla bys jako ten idiot jak se bál, že mu jednou kvitne motor a bude muset nouzově přistávat.”

“Co se mu stalo?” Ptala se.

“To bylo přeci v těch leteckejch novinách co odebíram. No, koupil si padák a ten motor mu vopravdu jednou kvitnul a tak vyskočil a zlámal si blbec vobě nohy a ruku, zatim co jeho letadlo přistálo samo o kus dál na louce.”

“A je to opravdu možný?”

“Samozřejmě. Příště až poletíme, já ti to předvedu. Vzpomínáš si jak sem Vládinovi, když byl malej, postavil ten model letadla a jak nám to uletělo a Vládina brečel?”

“No.”

“Tak lítá letadlo. Každý letadlo. Rozdíl je v tom, že když je vítr, tak prostě letadlo letí směrem, kterým vítr fouká, ale letí. Když letadlo s motorem letí vodorovně a ty ho trimneš pro vodorovnej let, tak jak už víš, mužeš pustit řízení a poletí samo, ale tak jako na ten model, bude na něj vítr mít vliv a tak ho musíš alespoň řídit směrem, kterým chceš letět. Když motor vysadí a nebudeš nic dělat, tak letadlo samo sklopí nos a tou samou rychlostí bude plachtit směrem k zemi, kde přistane, i když tvrdě, jestliže teda je tam ta louka. Rozdíl je v tom, že bude přistávat mnohem vyšší rychlostí, než se normálně přistává a bude potřebovat delší dráhu. Proto je přistávání trochu komplikovaný, protože chceš snížit rychlost na minimum a pak ještě záleží na tom jakej máš na letadle podvozek. Až  budu mít čas tak ti udělm takovou kartu, na který budeš mít celej postup popsanej. Teda jen to nejnutnější, jen abys to dostala k zemi a nějak posadila. S běžícim motorem je to jednodužší, protože más nad letadlem víc kontroly. Zkrátka, kdyby se mě něco stalo, tak budeš pokračovat v letu až k nejbližšímu letišti. Ja myslim, že se ti učení bude líbit.”

“No, já nevim, ale asi máš pravdu, že bych se to měla naučit.” Resignovala Věra.

Samozřejme, že se to naučila, vždyť je chytrá holka. Naučila se    s letadlem vystoupat, letadlo usadit ve vodorovném letu a řídit kam chtěla. Zjednodušenou přistávací procedůru si vryla do paměti a oba jsme doufali, že ji nikdy nebude potřebovat použít. Letadla by opravdu byla škoda.

Na druhé straně s mojím komerčním piloťákem to dopadlo trochu jinak. Měsíc po prvním pokusu přiletěl inspektor a já jsem byl samozřejmě přítomen. Těžko se dá uvěřit, že počasí nehodlalo ani tentokrát spolupracovat.  Přesto, že jsme trpělivě čekali celých pět hodin, potřebné výšky mraků jsme se nedočkali a inspektor opět zmizel a já jsem věděl přesně co udělám. Zašel jsem za Normem:

“Co myslíš, udělám ten letový test? řekni mi ale pravdu.” Zeptal jsem se.

“Samozřejmě, že ano. Ty myslíš, že bych tě na něj pustil, kdybych měl pochybnosti? Vladimíre, mne všichni ti inspektoři znají a jestli student udělá nebo neudělá zkoušku je pro mě možná důležitější než pro tebe. To je moje jméno jako instruktora ve hře. A co? Ty máš z toho strach?” Obrátil Norm.

“Ne, nemám, jen tak uvažuji a konstatuji, že vlastně ten piloťák vůbec na nic nepotřebuji. Chtěl jsem se jen naučit lépe létat, to je všechno a jestli jseš přesvědčen, že bych zkoušku udělal, tak mi to stačí. Díky.” Vysvětlil jsem.

“Jak myslíš, ale je to možná škoda, když už jseš tak daleko.” Litoval Norm.

“Ale není. Podívej se na to z moji strany. Ja vím na tisíc procent, že profesionálně létat nechci a na víc v mém věku to znamená lékařskou prohlídku každých šest měsíců místo každých dvou let a to je stovka za každou prohlídku. Na víc ti můžu upřímně říci, že díky tobě se dnes cítím ve vzduchu mnohem bezpečneji, než před tím.” Vysvětlil jsem.

“Já ti zase můžu říci, že bylo pro mne opravdové potěšení tě učit. S žádným studentem jsem se za poslední léta necítil tak bezpečně, jako s tebou.” Revanžoval se Norm a tímto rozhovorem definitivně skončila moje “Kariéra” co by profesionálního pilota. Norm mě přesvědčil na tolik, že jsem se v duchu jako profesionální pilot stejně cítil a přesto, že jsem létal častěji než kdykoliv před tím, jednou ročně jsem platil Normovi jednu hodinu za přezkoušení, abych se přesvědčil, že něco z pilotního fochu neztrácím. Měl jsem příjemný pocit, protože jsem věděl, že kdybych býval chtěl, mohl jsem létat i s dopravním letadlem.

S Věrou jsme si skutečně koupili staré auto, zaparkovali              v Lethbridži na letišti a jednou týdně jsme létali na nákupy. Tam letěla většinou Věra a zpět já, abych mohl užívat navigačního systému, při čemž člověk teprve plně ocení o kolik bezpečnější je létani než jízda s autem. “Silnice” na obloze je většinou dvě míle široká, vždy jednosměrná a Letadla v “Protisměru” jsou o tři sta metrů výš nebo níž.

CALGARY INTERNACIONAL

Tak jsem byl přesvědčen, že už vše ovládám a že mne za letu už nemůže nic překvapit. Jsem přeci defacto pilot z povoláni i když to nemám čím prokázat. Konec konců, zeptejte se Norma. Jako zkušený pilot bych neměl mít problémy s přistáváním na mezinárodním letišti, na kterém přistává a startuje jedno letadlo za druhým. Je pravda, že nemám žádné zkušenosti s pozemní kontrolou, protože ani letiště v Pentigtonu ji nemá, ale to je, po dosednutí na dráhu, jen otázka přepnutí rádia na jinou frekvenci a pak se jen řídit pokyny z věže, aby se jeden neztratil v bludišti taxiwejí a neoctnul se nehodou opět na ranweji, kterých je na takovém letišti samozřejmě víc. To by tedy pro mně měla být jediná novinka. Na vlastní let do Calgary [KchALGəRY] jsem se připravoval téměř celý měsíc studováním letových plánů, map a všech pocedůr které se tohoto letiště týkaly a tak byl čas to zkusit na ostro.

Když jsem proplul vhodným horským sedlem našeho pohoří, překvapilo mne, že ačkoliv jsem byl vzdálen od Calgary na půl hodiny letu viděl jsem už věžové domy v centru města. Za pár minut na to jsem rozeznal vodní reservoar jižně od města, od kterého jsem byl povinen letět ve výšce šestnácti set metrů nad mořem směrem ke středu města, kde jsem měl čekat na sekvencing až na mně přijde řada. Měl jsem příležitost dvakrát obletět střed města, po čemž se na rádiu ozvalo něco, na co jsem nebyl připraven. Teprve druhému volání z věže jsem porozuměl. Co se ozvalo bylo:

[“EFZETÁJ KLĺRD TU LEFT BEJS RANWEJ WAN SIX, FALOUWINg HEVY.”] Přeloženo: (EFZETÁJ MÁ POVOLENO SE NAPOJIT NA PŘEDPOSLEDNĺ FÁZI OKRUHU NA LEVÉ STRANĔ, NÁSLEDUJĺC VELKÉ DOPRAVNĺ LETADLO.)

Co mne vyvedlo z míry bylo jak kontrolór ve věži použil mé volací znaky, které jsou F,Z,I, což foneticky skutečně zní jako EF, ZET, ÁJ, ale podle všech leteckých pravidel mělo být voláno jako, FOXTROT, ZULU, INDIA.  Na druhé zavolání, když jsem pochopil co se odehrálo, jsem konečně potvrdil příjem instrukcí opakováním volacích znaků, jak je použil kontrolór, tedy EFZETÁJ a poslušně následoval obří Boing 747. Po zatáčce na FINAL [FAJNL] jsem obdržel povolení k přistání s upozorněním na možnou přítomnost [WEJK TURBJULENC], což znamená, že moje letová dráha musí být dostatečně vysoko nad letovou dráhou 747 a můj kontakt             s přistávací dráhou daleko za místem kde dosedl 747. Bylo mě jasné co by z moji Sesničky udělala turbulence která se za tímto obrem vytvoří v místě, kde jeho pilot začíná letadlo vyrovnávat a sedá. Klouby na rukou jsem měl v té chvíli bíle jak jsem křečovitě držel řizení a plynové táhlo, ale žádná panika se, bohudík, nedostavila a přistání bylo hladké. Na první křižovatce jsem odbočil na taxi dráhu, přepnul rádio na pozemní kontrolu a žadal o povolení jízdy               k vzdálenému terminálu.

[“ZULU INDIA KLĺRD Tə TÁXI VIA JUNIFORM, ČÁRLI. HOULD ŠORT RANWEJ TchÚ FAJV.”]

[“ZULU INDIA.”] Potvrdil jsem příjem a po odbočení na taxi dráhu Charlie, jsem hledal ceduli označujíci ranway 25. Zastavil jsem před ní a čekal na další instrukce.

[“ZULU INDIA KLĺRD Tə KROS, KONTYNÚ Tə JÓr DESTYNEJŠN.”]

“Zulu India.” Potvrdil jsem, opět se po dlouhé době cítíc jako zkušený pilot. Od té doby pro mne velké letiště bylo stejně jednoduché jako Kranbruk.

Létání se pro nás stalo příjemnou zábavou i když ne právě nejlevnější, ale tak jako všechny příjemné a hezké věci v životě jednou končí, tak muselo skončit i naše letání.

Bylo to jednou na cestě z Calgary. Počasí nebylo nejlepší, když jsme s Věrou usoudili, že by naše stopadesátka mohla mít za daných podmínek, problém vystoupat v tak zvané horské vlně do výšky, která nám dovolí přelétnout naše pohoří a že bude jednodušší letět delší cestou podél celého pohoří a proletět náš Vraní Průsmyk. Vzduch rozhodně nebyl hladký, ale o nějakých nebezpečných podmínkách se hovořit nedalo, když Věra začala trpět nepříjemnými pocity, které ani sama nedovedla popsat:

“Já nevim co to je. Ne, že bych se bála, to né, akorát bych byla radši na zemi, než ve vzduchu.”

“Víš co? Vem’ si řízení a leť sama … tady se nemusíš ničeho bát, jen sleduj pohoří. Do Krousnest pásu, je to ještě tak dvacet minut.” Navrhl jsem doufajíc, že se soustředí na řízení a špatné pocity se vytratí.

“Ne, to rozhodně ne. Já bych akorát už chtěla bejt doma.” Resolutně můj návrh zamítla.

Ani ne dvacet minut od domova jsme narazili na slabou sněhovou přeháňku, kterou jsme bez problému proletěli a za dalších dest minut už jsme přistávali na našem letišti.

“Víš, že jsem v tom sněhu už chtěla otevřít dveře a z letadla vyskočit?” Svěřila se Věra.

“Proč? Co se ti vlastně dělo?” Ptal jsem se.

“Já opravdu nevim. Teď už je to pryč a cejtim se normálně, ale ten let mne z nějakého důvodu děsil.”

Vysvětlení jsme nikdy nenašli, ale za pár dní po jejím nepříjemném zážitku u ní lékař zjistil vysoký krevní tlak a předepsal jí léky. Možná, že s tím měl let něco společného a já jsem ji doporučil, aby zanechala létání, což udělala. Od té doby jsem létal sám a celé mé létáni se odehrávalo jen v našem udolí, zaměřené výhradně na “Vážné” manévry a procedůry, včetně nacvičování jednoduchých akrobatických prvků. Výlety s Věrou jsem ale postrádal na tolik, že jsem si musel nakonec položit otázku, zda stojí za to letadlo držet. Odpověď byla překvapivě jednoduchá:

“Vždy jsi chtěl umět létat s letadlem. Teď to tedy umíš. Víš také, že by’s zvládnul i akrobacii, tak proč to nepověsit na hřebík a nevěnovat se pro změnu opět malování?” Řekl jsem si a bylo rozhodnuto.

Letadlo jsme dali do prodeje. Samozřejmě v době kdy, díky ekonomické situaci, o letadla moc veliký zájem nebyl a tak jak draze jsme koupili, tak levně jsme prodali. Nemrzelo nás to i když jsem poprvé v životě zažil velmi podivný pocit, když kupující ze vzdáleného města s MÝM letadlem z našeho letiště odlétal. Dlouho jsem stál na parkovišti vedle ranweje a sledoval jak pomalu moje Golf, Foxtrot, Zulu, India mizí v dálce.

***

…TAK PROČ SEŠ TADY TY VOLE?

…a je po socialismu. Konečně i TAM lidé mohou svobodně vydechnout…

To bylo tenkrát, kdy jsem ještě neměl potuchy jak “Svět” pracuje. Dokonce jsem vsadil na inteligenci českého člověka a s nesmírnou naivitou jsem věřil, že je možné si v “Nové společnosti” po Sametové revoluci podržet vše co komunisté dělali dobře a jen přidat to dobré z kapitalismu. Dnes je mi jasné, že takovou představu může mít jen člověk, který ve svých čtrnácti letech stál před učitelem občanské výchovy, odpovídajíc na otázku co jsou to konjuktůra a krize, kdy po několikátém “…no, zkrátka to je když…zkrátka…” učitel ohodnotil mé vědomosti o kapitalismu slovy:

“Zkrátka nic nevíš, zkrátka si sedni, zkrátka máš pětku.”

Zcela zprávné hodnocení. Jenže, k čemu mi kdy bude znalost principů na kterých je kapitalismus založen? Myslel jsem si tenkrát. Konec konců, k čemu mě je ta znalost dobrá nyní? Na druhé straně jsem alespoň pochopil, že přechod z tak zvaného totalitního režimu na kapitalistický je v určitých zemích nadmíru jednoduchý. Defakto     k tomu stačí jen národ obdivující “Americkou demokracii, kultůru (lze-li o nějaké mluvit) a Mc Donaldovy hamburgéry.” Na kowboje jsme si uměli hrát od malička a jak je poslední dobou vidět, hrát si na politiky není o nic obtížnějši. Pouze prezidentu Havlovi to hraní jaksi nešlo a tak vypadal víc jako kašpárek z loutkového divadla než politik. Oponenti by mohli argumentovat s tím, že prezident Havel byl jako státník přeci uznáván i prezidentem Spojených států, zapomínajíc ovšem, že taktéž jím byl uznáván alkoholik Jelcin, právě tak jako Sadám Husain a celá rodina Bin Ladina a je velice snadné vydedukovat proč.

Kapitalismus je založen na “Růstu,” přestane-li růst, je to jeho konec. Přestane-li růst ve Spojených Státech, musí pochopitelně expandovat do jiných zemí. Obaleně se tomu říká investování (do levné pracovní síly, lze dodat) a k tomu slouží globalizace. Jenomže, jestliže včera ke spokojenosti stačily milióny dolarů, dnes je zapotřebí biliónů.

Jak patrno, kapitalismus lze “Provozovat” s jakýmkoliv člověkem, včetně zločinců všeho druhu, kteří navíc mohou být společnosti ještě prospěšní a samozřejmě, čím méně je člověk vzdělaný, tím lépe. Socialismus oproti tomu vyžaduje člověka, který je ochoten se o výsledky svojí práce rozdělit, na což, lidstvo není ani zdaleka připraveno. Těžit z výsledků práce jiných a tunelovat co se dá, je přeci jenom jednodušší.

Situaci v dnešní České Republice nám náležitě vysvětlil můj bratr, který nás v Kanadě navštívil:

“Vono teď bude všecko jiný. Budou volby, budem mít ve vládě Zemana a ten to srovná.” Přednášel bratr.

“Milane, nevěř politikům. Von každej když se tam cpe slibuje, a jakmile tam je, udělá pravej vopak.” Varoval jsem.

“Zeman né, ten je jinej.”

“Já neřikam, že Zeman jó, já jen řikam, že mužeš doufat, že udělá co slibuje, ale moc s tim nepočitej. My vidíme jak to chodí tady a zvlášt před volbama. Všichni maj plnou hubu slibů a skutek utek.” Argumentoval jsem.

“Ale dyť víš prd, jak to chodí u nás. To je něco uplně jinýho.”

“Heleď, system je to stejnej. Nevočekávej ňáký zázraky ať nejseš zklamanej. Pro politiky jsou první na řadě vždycky peníze, pak přídou na řadu peníze a nakonec sou to znova peníze. Myslíš, že politikům záleží na obyčejnejch lidech? Nemysli si, že tady je to jiný.” Pokračoval jsem v “Útoku,” náramně se bavíc.

“Tak proč ses tady ty vole?” Otázal se brácha.

Hm, dobrá otázka na kterou není odpověď tak jednoduchá a jestliže nějakou očekává, pak to potvrzuje, že vlastne ví o jejich nové politice to samé co já:

“No, já sem tady protože jsem měl blbej nápad, kterej se jen díky mýmu štěstí, vobrátil v dobrej a to, že celej systém kritizuju, neznamená, ze toho lituju. Jenom ‘sem za ty léta fůru věcí pochopil a nejsem už tak docela naivní. Vo proti většině z vás, ještě pořád dovedu uznat, že komunisti nadělali fůru dobrejch věcí. Vlastně tak dobrejch, že se zdejšímu obyčejnýmu člověku vo nich ani nesnilo.”

“Voni by mluvili jinak, kdyby v tom museli žít.” Nevzdával se Milan.

“Možná, já nevim … já netvrdim, že vo politice nějak moc vim, ale vim jedno. V politice existujou v podstatě jen dvě strany, Levá a Pravá a vim, že jestli se musim živit prácí, teda jako dělník, pak patřim do tý levý. Ta pravá je rozdělená na liberály a konzervativce, z nichž teda ty liberálové jsou možná vo něco blíž prostředku, ale     v podstatě ‘sou stejný. Taky vim, že jakmile dělníci začnou moc podporovat pravou stranu, tak si začnou kopat jámu.”

“Di do háje, člověče, ty už mluvíš jak ty komunisti … kopat jámu.” Konstatoval Milan.

“Já nevim jak mluvim, ale možná, že jestli jednou budeš bez práce, tak budeš mluvit taky tak. Víš, vono se to mluví, když ty seš ještě ten kdo dělá, zatim co fůra jinejch vokolo práci ztrácí. To je naše blbá lidská vlastnost. Dokud se to netýka mně, tak je to dobrý. Zamyslil se’s někdy nad tim, že komunisti nás zaměstnali i za cenu toho, že sme vyráběli něco, co pak leželo ve skladech a nikdy se to třeba neprodalo? Kapitalisti, na druhý straně, když se to málo prodává, tak vomezej výrobu a to víš co znamená, né? A když se to vubec neprodává, tak výrobu zastavěj a dou vod toho. Mysliš, že se budou starat vo to jak Milánek nebo Vládíček dopadnou? A teď        k tomu přidej ňákou tu ultra pravicovou vládu a mužeš se vsadit, že ani tu nezaměstnaneckou podporu nemáš, zatim co podnikatel vyhlásí bankrot a nic se mu neděje. Na jeho majetek a peníze           v bance mu nikdo šáhnout nemuže. Fakt je, že teda díky tý demokracii, i ty jako vobyčejnej dělník, když seš teď bez práce a nemužeš splácet domek, nábytek ani auto, máš stejný práva jako ty bohatý a tak mužes taky vyhlásit bankrot. Jedinej rozdíl je v tom, že ti všecko vemou. Těm bohatejm vemou jen ten podnik, kterej stejně patří akcionářům, ale to co si podnikatel pořídil za ředitelskej plat je jeho. Zkrátka, já si myslim, že teď si v česku mužete zazpívat to TEĎ UŽ MÁME CO SME CHTĚLI…” a oba jsme se museli smát.

Vedli jsme nezpočet podobných a nesmyslných debat, které samozřejmě nikam nevedly, ale bylo příjemné se tím všim prohrabat s někým koho jsme neviděli přes dvacet let a slyšet jejich názory. Zároveň jsme si opět začali trochu víc vážit toho co máme. Proto jsme tady! Už dávno život není tak snadný jak byl když jsme přišli, ale když se mně někdo zeptá, stálo-li to za to, bez rozmýšlení mohu říci: “STÁLO, URČITĚ STÁLO,” a tak jak náš přítel Pavel říká: “Do tý smrti už to nějak přežijem.”

***

…ve vlaku jsme toho s Honzou moc nenamluvili. Začal jsem si uvědomovat, že jsme vlastně ani nikdy žádní velcí kamarádi nebyli a že ty, na kterých mě nejvíc záleží, nechávám tady…

Honza dál žije kdesi v Edmontonu a Josef také. Nestýkají se. Karel s Hankou se odstěhovali na východ do provincie Ontario. Karel pokračuje v lékařských vědách.

Všichni máme svůj a trochu jiný život. Splnily se nám všem naše sny, které jsme si z Česka přivezli? Mně ano.

Smutné na celé věci je, že jsem se celý život učil žít a teď, když to konečně umím, tak je konec.

***