Jezdit s autem je zábava, nebo ne?

Vladimír Chramosta

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být reprodukována, uložena v záznamech, vysílaná jakoukoliv formou bez sepsaného svolení vydavatelů, kromě recenzéra, který smí použít krátké pasáže v recenzi pro noviny a časopisy.

©2006 by Vladimír Chramosta

ÚVODEM

Každý autor má jiný důvod k napsání knihy. Mým důvodem byla silná potřeba se rozdělit se čtenářem o své poznatky zážitky a zkušenosti, získané ponejvíce na automobilové závodní dráze. Znechucen systémem chrlícím na naše silnice nedopečené řidiče, (I já jsem byl jedním z nich,) kteří v běžné dopravě obviňují jeden druhého z chyb, které často ani jeden z nich neudělal, jsem se snažil odhalit pravého viníka. Je velice jednoduché obviňovat řidiče ze všech nehod na silnicích. Konec konců “Vždyť jim dáváme předpisy, vždyť jim od samého začátku kladem na srdce je dodržovat, být opatrní, zpomalit když je to zapotřebí, jezdit obranně…” To je pravda, to je přesně co nám říkají, ale říkají nám to správným způsobem? Udávají správné důvody, nebo nás jen zrazují od “Rychlé Jízdy,” kterou tak milujme? Pravda je, že získaní řidičského průkazu je téměř v každé zemi příliš snadné a školení budoucích řidičů nedostatečné. V mnoha případech našimi jedinými učiteli jízdy jsou naši rodiče, kteří nám jen předají návyky, které převzali od jejich rodičů, a které navíc jsou naprosto nevhodné pro ovládání dnešního moderního automobilu. Já sám jsem byl tím “Průměrným” (Čti: Ne velmi dobrým řidičem,) který si o sobě myslel, že je řidičem dobrým, ale na štěstí jsem chtěl být řidičem lepším a tak jsem absolvoval školu pro řidiče závodních automobilů. V té době jsem si ještě neuvědomoval, že vše co jsem se ve škole naučil, se dá a mělo by se plně aplikovat v každodenním životě za volantem. To bylo hlavním důvodem, proč jsem knihu napsal. Chci na těchto stránkách prokázat, jak jednoduché je se stát lepším a bezpečnějším řidičem.

Tato kniha v žádném případě není jednou z mnoha nudných, tak zvaných UČEBNIC JÍZDY a je plná užitečných typů a triků, kterých čtenář může použít hned prvního dne za volantem a cítit se mnohem bezpečněji v našem novém agresivním prostředí na silnicích. Já osobně skutečně věřím, že naprostá většina dnešních nehod je naprosto zbytečná a každé z nich se dá předejít, budou-li řidiči správně vyškoleni.

Kniha popisuje zážitky, které jsou někdy humorné, jindy zastrašující, vždy poučné, ale nikdy nudné. Popisuje věci, které jsou tak důležité k “Přežití” za volantem a o kterých se tak málo hovoří ve školách pro řidiče. Celá kniha je založena na mé vlastní znalosti správného ovládání automobilu, která byla pro mne důležitá k získání schopnosti zvládnout závodní automobil i za těch nejobtížnějších situací na závodní dráze. Učil jsem se z vlastních chyb a přál bych si, aby v nich čtenář viděl ponaučení a sám se jich vyvaroval. Jsem si jistý, že jakmile čtenář knihu otevře, spousta věcí mu začne dávat smysl a že se nebude moci dočkat vsednout za volant a vše si okamžitě sám vyzkoušet a to je pravé poslání této knihy. Čtenář pochopí, proč se nestačím divit, že se dodnes nenalezla pojišťovna nebo některý vládní činitel, který by se snažil prosadit lepší výuku nových řidičů, myslí-li to vážně s bezpečností na silnici a mají-li zájem o to, aby za každým nově vydaným řidičským průkazem stál dobrý a zodpovědný řidič.

Příběhy a zážitky zde popsané jsou skutečně mé vlastní.

Vladimír Chramosta

UČIT SE POZOROVÁNĺM DRUHÝCH

Dvanáctiletý kluk je od přírody zvídavé stvoření a celý jeho život v tomto věku se točí kolem objevování a učení se nových věcí. Ani já jsem nebyl jiný, možná jen trochu podivný, protože se mi líbilo pozorovat “Divné” věci, jako na příklad instalatéra jak opravuje v maminčině kuchyni kapající vodovod. Ostatně, co je na tom tak divného sledovat jak co dělá a jaké se při tom používá nářadí?

Byla to tenkrát jedna kapka za druhou. Kap…kap…kap, která přiváděla moji matku k nepříčetnosti a z jakých si neznámých důvodů můj otec nemohl, nebo nechtěl zjednat nápravu, přestože patřičné nářadí vlastnil. Protože jsem měl dvakrát příležitost sledovat instalatéra jak si při výměně těsnění pod kohoutem počíná, užívajíc pouhých nastavitelných kleští a šroubováku, nabyl jsem přesvědčení, že takovou nepatrnou závadu, jako je kapající vodovod dokáži odstranit sám a když matka prohlásila “Už to zase kape…no podívej se a to, nedávno to ten chlap spravil…” rozhodl jsem se ji připravit příjemné překvapení a zatím co ona s její přítelkyní popíjeli kávu v obýváku, já jsem vyhledal patřičné nářadí, tedy zmíněné kleště a šroubovák. Instalatér pravidelně za sebou zanechal několik těsnění, které moje matka vždy volně pohodila v zásuvce kuchyňského stolu a tak jsem se v tichosti dal do práce. Jen jeden nepatrný problém měl můj přístup k věci. Bydleli jsme totiž v poměrně starém činžáku, ve třetím poschodí a v žádném z bytů se nenacházel uzávěr vody. Pro takovéto případy existoval hlavní uzávěr vody ve sklepě, který instalatér před každou prací použil, což já jsem samozřejmě nevěděl.

Jsem si jistý, že bych tenkrát byl schopen těsnění vyměnit, ale s vodou pod tlakem a vymontovaným kohoutem mě nezbývalo než se celou svoji váhou pověsit na otevřený přívod vody, z nějž nyní stříkala voda až na stropu a křičet o pomoc. Moje matka vždy v takovýchto chvílích reagovala neobvyklým způsobem, a místo aby utíkala do sklepa zastavit vodu, což musela udělat její přítelkyně, počala mne mlátit hlava nehlava. Mlácení neskončilo, dokud voda nepřestala téci a já jsem byl schopen utíkat co mě nohy stačily.

Toho dne se mi dostalo důležitého poučení: Ne všechno se můžeme naučit sledováním odborníka, jak si při práci počíná. Občas je přeci jenom dobré mít učitele, či instruktora, který je schopen detailně vysvětlit celý a správný postup toho, čeho se snažíme dosáhnout.

Nejrychleji se samozřejmě naučíme věci, které nám imponují, ať jsou správné nebo ne a na neštěstí jsou to většinou ty špatné zvyky, které s námi zůstanou po zbytek našich životů, nepomůže-li nám někdo se jich zbavit. Vzpomínám si, jak jsem jednou jel tramvají a to mě už rozhodně nebylo dvanáct let, ale ještě jsem neměl řidičský průkaz, když jsem z okna viděl hezkou blondýnu za volantem stejně hezkého automobilu pomalu předjíždějící naši tramvaj. Co mne okouzlilo víc než její auto, byly její ruce v červených kožených rukavičkách těsně vedle sebe ladně položené na vrchní části volantu, což pro mne bylo extrémně přesný. Věděl jsem okamžitě, že až jednou budu s autem jezdit, budou se moje ruce na volantu, (bez červených rukavic), nacházet v té samé poloze. Fascinující. Stejně tak se mi líbil styl mého otce, který zásadně jezdil s levou rukou visící naprosto bezvládně z okna, ležérně se dotýkající vnějšího panelu dveří. Musím podotknout, že mu nezáleželo na počasí. Brzy jsem pochopil, že je nadmíru důležité okolnímu světu ukazovat jak je jízda s automobilem jednoduchá. Stačí jen chvíli sledovat řidiče kolem jedoucích aut a vybrat si “Styl.” Já jsem svůj vybíral dlouho před obdržením svého řidičského průkazu a smrtelně vážně jsem uvažoval o různých stylech pro každý den. Jeden z nich rozhodně musí být s loktem vystrčeným z okna, držící volant jen dvěma prsty levé ruky, zatím co pravá ruka “Odpočívá” na řadicí páce. Přesně jak jsem to viděl u řidiče nákladního auta, který mne jednou svezl. Za celou asi deseti-minutovou jízdu nepotřeboval přeřadit, přesto jeho dlaň neopustila řadicí páku. Patřičný styl musí na první pohled vzbudit pozornost a udělat dojem na kolemjdoucí dívky, jinak snad nemá ani cenu s autem jezdit, myslel jsem si tenkrát. Je zajímavé, že mne ani ve snu nenapadlo se podívat, jak za jízdy pracují řidičovy nohy, ale to konec konců nebylo důležité, na nohy z venku přeci není vidět. Každá generace přináší nové a nové způsoby a chování za volantem a ani jeden nemá něco společného s vlastní jízdou. Dnes jsou v módě převážně mobilní telefony. Nic přeci nemůže udělat na kolem jedoucí, či jdoucí větší dojem než ukázka jak jednoduché je řídit automobil a zároveň rozmlouvat s přítelem či přítelkyní s kterými budeme v pěti minutách mluvit osobně. Zároveň samozřejmě světu okolo nás ukazujeme jak volná je kapacita našeho mozku, co všechno dokážeme dělat najednou a jaké je naše IQ.  V dobách kdy mobilní telefony nebyly ještě pro každého finančně dosažitelné, někteří řidiči si pořídili atrapy těchto telefonů, aby nezůstávali pozadu. Podle mého názoru tyto nepracující mobily byly bezpečnější než ty pravé, protože se řidič nemusel věnovat skutečné konversaci. Dnes pochopitelně má mobil každý bylo tudíž nutné přijít s něčím novým a tak přišel do módy hrnek s kávou. Dva prsty levé ruky zlehka přidržují volant zatím, co pravá ruka třímá co největší kafáč, dostatečně vysoko aby chodci a kolem jedoucí viděli, že patřím mezi ty machry, kteří rozhodně nepotřebují dvě ruce k řízení auťáku. Být viděn s oběma rukama na volantu by patrně vyvolalo momenty jako: “Hele, hele, ten blbec potřebuje na jízdu s auťákem dvě ruce.”

Moji ženu nedávno svezla její přítelkyně do města na nákup. Když usedla a viděla přítelkyni, že drží v jedné ruce kafáč, nabídla se, že ji bude hrnek za jízdy držet.

“To je dobrý…to já zvládnu.” Prohlásila přítelkyně a sebevědomě pokračovala v jízdě.

Musel jsem se smát, když mě to žena vyprávěla:

“Zbláznila ses,” říkám ji, “to je přeci dneska normálka, bez kafe v ruce se přeci nejezdí.”

Moje žena s autem nejezdí, což znamená, že jezdí jako pasažér jen se mnou a já kávu za jízdy nepiji a mobil je v našem autě jen pro případ nutnosti, je stále vypnutý a na víc nikomu, ani svým známým číslo našeho mobilu nedávám. Když o tom přemýšlím, není mně jasné, z jakého důvodu tolik lidí obdivuje řidiče závodních automobilů. Samozřejmě, že je pěkné sledovat závody, ale jak je možné, že divák nezaznamená, že má řidič (nebo pilot, jak je dnes zvykem závodní jezdce nazývat) STÁLE obě ruce na volantu, kromě zlomku vteřiny, kdy je zapotřebí přeřadit rychlostní stupeň? I to se dnes změnilo s příchodem tak zvané manuální automatiky, kde malá tlačítka jsou umístěna přímo na volantu. Možná, že si divák-řidič uvědomuje, že závodní jízda je vlastně víc práce než zábavy, což je částečně pravda a pro nás obyčejné řidiče je to přeci jenom jen zábava. My jezdíme s autem pro relaxaci, při jízdě s autem se cítíme v pohodě.

Přemýšlel někdo o tom, jak je možné mít na závodní dráze tolik vozidel, tak těsně za sebou a vedle sebe, při vysoké rychlosti a mít zároveň tak nízký počet nehod, zatím co na veřejných silnicích, kde se vozidla pohybují rychlostí mnohonásobně nižší, se zabijí tolik lidí každý den? Není to snad tím, že naprostá většina nás, obyčejných řidičů je přesvědčena, že jsme dobří řidiči, zatím co skutečnost je úplně jiná? Jestliže toto je pravda, čí je to vina? Kdo nás na tolik přesvědčil, že si všichni o sobě myslíme, že jsme dobří řidiči? Nebo je to snad tím, že si všichni jen myslíme, že jízda s automobilem je tak snadná?

Já osobně si myslím, že hlavním důvodem je snadnost získání řidičského průkazu, alespoň zde v Kanadě. Jsem si stoprocentně jistý, že kdyby mne býval s autem učil jezdit můj otec, moje levá ruka by za jízdy určitě vysela z postranního okna, jenomže štěstí bylo na mé straně. Za vlády komunistů v tehdejším Československu nebylo tak snadné získat řidičský průkaz v době, kdy jsem jej potřeboval a rozhodně ne tak snadné jako je to v Kanadě. Budoucí řidič musel projít důkladným školením, které zahrnovalo jak teorii ovládání motorového vozidla, tak praktické jízdy s rozdílnými automobily včetně nákladních. I když paralelní parkování bylo jaksi důležité, vlastní jízda byla mnohem důležitější a obsahovala jízdy jak na dálnicích a v ulicích města tak jízdu po prašných a kamenitých cestách.

Tyto kurzy, jak jsem později shledal, nebyly perfektní, ale rozhodně to byl dobrý úvod k ovládání automobilu. Co se paralelního parkování týče, rozhodně by zkoušený u zkoušky nepropadl, kdyby odmítl vozidlo zaparkovat v prostoru, který považoval za příliš těsný, naopak by to inspektor považoval za zcela správné rozhodnutí. Po všech letech, která jsem strávil za volantem, když slyším řidiče použít houkačku za účelem upozornění chodce, který při přecházení ulice jeho vozidlo přehlédl, si vždy vzpomenu na našeho instruktora, který vysvětloval její správné použití:

“V takovým případě místo troubení koukej šlápnout na brzdy…dobrej čas na troubení je, když čekáš, až chodec přejde a von tam usne, to ho samozřejmě musíš probudit.”

Samozřejmě, že v těchto kurzech byly i věci, které se nám studentům nelíbily a s kterými jsme nesouhlasili, jako na příklad, proč bych jako řidič automobilu měl vědět, jak pracuje motor? Já hodlám s autem jezdit a ne ho opravovat.

Je hodně věci, které se můžeme naučit pouhým sledováním, jak to jiní dělají, ale jízda s autem a pilotování letadla to není. Rozhodně nám moc nepomůže vidět řidiče závodního auta, který napravuje svoji vlastní chybu překrásnou sto osmdesáti nebo třistašedesáti stupňovou otočkou, která by nám zcela mylně mohla naznačovat, jak jednoduché je se dostat z nebezpečné situace pouhým hraním si s volantem. Stejně tak by nám nebylo moc platné sledovat pilota, jak přitažením řídící páky přinutí letadlo letět nahoru a potlačením dolu, nevíme-li zároveň, že přitažením jen o něco více letadlo pěkně rychle poletí dolu a stejně tak, potlačíme-li více může letadlo nepříjemně rychle ztratit Křídla. Zkrátka nic není tak jednoduché jak se zdá na první pohled. Člověk prostě musí vědět, že se musí napřed zastavit voda u hlavního uzávěru, než se pustí do vyměňování těsnění.

***

HEZKÉ ŽENY A VYSOKÉ PODPATKY

Souhrn: Hezké ženy nepatří na ulici a vysoké podpadky za volant.

Když mě bylo třináct a puberta mě nedovolila přemýšlet o ničem jiném než o sexu, dva moji nejlepší přátelé objevili fantastické místo. Byla to továrna, kde pracovaly převážně ženy. Nemám potuchy, jakou práci tam dělaly, ale je jasné, že po práci potřebovaly sprchu a protože jistý druh štěstí byl na naši straně, ženské koupele sousedily s poměrně tichou ulicí a měly okna. Samozřejmě, že okna byla ze vnitř natřena bílou neprůhlednou barvou, ale nějaký dobrodinec s pochopením pro naše potřeby v dospívání, v barvě na nenápadných místech vyškrábal nepatrné průzory, které nikdo kdo o nich nevěděl, nemohl spatřit. Do dnes je mi záhadou jak se o takových věcech páni kluci dozví. Každopádně náš dobrodinec musel být poměrně vysoký a nebýt toho, že oba moji kamarádi byli o dost vyšší než já a ochotni mě jednou za čas vyzvednout, abych mohl na své vlastní oči spatřit tvůrčí práci pána Boha, tak nevím jak dlouho bych musel čekat, než bych se o jeho práci dozvěděl. O pár let později jsem si uvědomil co pán Bůh svojí tvořivostí způsobil a že hezké ženy i když ne nahé, kráčející po chodnících pravděpodobně zapříčiní ne jednu nehodu i když neexistují žádné statistiky, které by potvrdily moji teorii, že žádný normální řidič mužského pokolení neodolá a očima se pozastaví v místech, kam rozhodně jet nehodlá, při čemž samozřejmě opomene sledovat vozovku před sebou. Taktéž pochybuji o existenci statistik nehod způsobených ženským pokolením nosícím vysoké podpadky při řízení automobilu, na víc vybaveného manuální převodovkou a dospívám k názoru, že hezké ženy by neměly mít přístup na veřejná místa, kde se v těsné blízkosti zároveň pohybují automobily řízené muži. Na druhou stranu si dovedu představit, jak smutný by byl svět motoristů mužského pohlaví, kdyby tomu tak bylo.

Nevím jestli jsem se lišil od ostatních zájemců o řidičský průkaz, vím jen, že jsem měl skutečný zájem se s automobilem správně jezdit a tak jsem četl vše co se automobilů a jejich ovládání týkalo a na instruktora a učitele autoškoly jsem se díval jako na svého pána Boha. Nevím jestli byl dobrý řidič a ani mne to moc nezajímalo, kladouc důraz na to, co je schopen mne naučit a co by učitel, byl pan Tuček jeden z nejlepších, s jakým jsem se v té době setkal a protože si získal mou absolutní důvěru, nestyděl jsem se mu položit otázku:

“Když si sednu za Volant auta zaparkovaného u obrubníku a hodlám se rozjet…Jak vím, kam směřují jeho přední kola?”

Po krátkém záchvatu smíchu mi celou věc vysvětlil:

“Na tom Vladimíre, nezáleží, to všecko přijde s praxí. V podstatě uvidíš, kam auto pojede, a když nepojede tam, kam chceš, tak volantem prostě napravíš jeho chybu.”

Nevím proč, ale s jeho odpovědí jsem se moc pohodlně necítil. Možná, že měl pravdu. S nabytou “praxí” mně to přestalo zajímat, ale přeci jenom jsem panu Tučkovi dal ještě jednou příležitost se zasmát, když mne po hodině teorie vyzval k praktické jízdě a já jsem odmítl s omluvou, že mám na nohou, pro jízdu s autem, nevhodné boty. Ne, nebyly to boty na vysokém podpadku, ale podle mého názoru vlastně stejně nevhodné. Měly totiž vysokou, tuhou, nepoddajnou podrážku. Pravda je, že jsem se jezdit naučil a dnes vím, že kdokoliv, ať je držitelem řidičského průkazu nebo ne, dokáže jaksi s automobilem jet. Otázka ovšem je, JAK a v celku se nelze divit počtu každodenních nehod. Když někomu řeknu, že mě trvá měsíc si zvyknout na nové auto, vidím na jeho obličeji údiv vyjadřující: “Co je to proboha za řidiče, já dokážu jet s jakýmkoliv autem okamžitě.”

Je jasné, že dotyčná osoba nevěnovala pozornost tomu, co jsem řekl. Neřekl jsem snad, že mě trvá si na nové auto ZVYKNOUT? Samozřejmě, že s ním dokážu jet v ten okamžik, co jsem podepsal kupní smlouvu, ale bude mi trvat několik dnů přesně upravit sedadlo a volant a jestliže má auto manuální převodovku, které stale ještě dávám přednost, pak následuje cesta do dílen, kde vyžaduji úpravu pedálů. Plynový pedál musí být co nejblíže k brzdovému a ve stejné výšce jako brzdový, když je plně sešlápnutý což umožňuje přesnou práci PATA ŠPIČKA při řazení na nižší rychlostní stupeň za současného brzdění při vjezdu do zatáčky. Zde ale předbíháme události, protože mi trvalo poměrně dlouho si uvědomit, co se vlastně skrývá pod pojmem SPRÁVNÉ ovládání automobilu. Napřed jsem se stal DOBRÝM ŘIDIČEM, k čemuž je zapotřebí, kromě jiných věcí, umění se soustředit a rychlá reakce a já jsem hrdým vlastníkem obou. Jsem schopen se soustředit na práci, kterou momentálně vykonávám, jsem schopen zablokovat vše ostatní, co se práce netýká, nebavím se zbytečně s pasažérem a když není vyhnutí, nedívám se na něj, dokonce ani na NÍ, ale sleduji dál, co se odehrává kolem mého vozidla. Díky těmto vlastnostem nejsem nucen dupat na brzdy v poslední chvíli, protože jsem přehlédl, že vozidlo přede mnou začalo brzdit, nebo chodec právě vstoupil bez rozhlédnutí do jízdní dráhy. Chování tohoto druhu mně vysloužilo titul DOBRÝ ŘIDIČ. Podnik, v kterém jsem byl zaměstnán, jako řidič pohotovostního vozu měl ve svém inventáři další tři řidiče a všichni čtyři jsme byly takto vyhodnoceni: Vladimír (Já,) jezdí rychle a dobře, Franta jezdí rychle, Josef jezdí dobře a Richard jezdí. Samozřejmě jsem byl na toto vyhodnocení značně pyšný a začal jsem být přesvědčený, že jsem skutečně dobrý řidič, ale pak se něco stalo; Se svojí manželkou a synem jsme opustili komunistické Československo, abychom začali nový život v Kanadě, což otevřelo dveře k mému vytouženému koníčku – automobilovému závodění. Příležitost byla a tak proč to nezkusit, zvláště ví-li jeden o sobě, že je dobrý řidič, ne? Pro takového řidiče jako jsem já to nemůže být žádný problém, myslel jsem si. Trochu jsem se zmýlil. Ne moc, jen jsem potřeboval projít trochu jinou autoškolou, která by ze mne odstranila všechny zlozvyky a doplnila můj mozek vědomostmi, které chyběly. Zkrátka tak jako nějakých 85% řidičů, jsem si představoval, že usednu do závodního stroje a pojedu, což je největší chyba jakou řidič může udělat, chyba která pochází z mylných představ, že jsme dobří řidiči.

Není to zajímavé, že když přijdeme k někomu domů a vidíme v rohu obývacího pokoje stát piano a zeptáme se, jestli na něj jeho majitel umí hrát, jako odpověď uslyšíme většinou: “TROCHU,” I když dotyčný hraje velmi dobře, ale nikdy neuslyšíme nikoho říci, že umí s autem jezdit TROCHU i když je to právě to co by většina z nás říci měla.

***

ZPĚT DO ŠKOLY

Když jsem mé rodině představil pravý kanadský (Nebo americký,) způsob nakupování podle vzoru KUPUJ TEĎ, PLAŤ POZDĚJI a zapadl jsem do dluhů až po uši zakoupením dva roky starého závodního vozu Formule F, za který jsem zaplatil $4,000.00 v době, kdy se úplně nové a slušně vybavené rodinné auto prodávalo za $2,500.00 v době, kdy jsem vydělával $3.00 za hodinu, jsem konečně nastoupil do školy pro závodní jezdce. Byl jsem v té chvíli nejšťastnějším člověkem na této planetě, i když jsem okamžitě zjistil, jak jsem se mýlil mysle si o sobě, že jsem dobrý řidič a že moje jezdecké umění by maximálně stačilo k ovládání závodního trakaře, ale rozhodně ne závodního auta. Zastyděl jsem se při zjištění, jak málo vlastně o jízdě s jakýmkoliv automobilem vím. Na štěstí jsem člověk, který se rád učí, i když jsem byl jedním z těch, kteří se nemohli dočkat, až vypadnou ze základní školy a učení jak správně ovládat automobil (jakýkoliv, ne jen závodní,) bylo pro mne absolutním požitkem.

Po pouhém jednom týdnu stráveném s instruktorem, který skutečně věděl, o čem mluví, ve třídě a dalším týdnu na závodní dráze, jsem byl přesvědčen, že alespoň část této školy by měli povinně absolvovat všichni uchazeči o řidičský průkaz. Všichni bychom se dnes na silnicích cítili mnohem bezpečněji.

Pochopil jsem, že vysoká rychlost sama o sobě není ani zdaleka tak nebezpečná, jako je ROZDÍL v rychlostech jakými se vozidla na silnicích pohybují a vlastní chování řidičů a že agresivní jízda je stejně nebezpečná jak na závodní dráze na tak na veřejných silnicích. Rychle jsem pochopil, že jedním z největších problémů je, že naprostá většina řidičů nemá potuchy, jak se jejich vozidlo bude chovat, překročí-li jeho limit, jako ku příkladu při jízdě na kluzké vozovce.

Smutná pravda je, že většina mužů se raději přizná, že jsou špatní milenci, než špatní řidiči.

Pouhých pár hodin teorie jízdy mi objasnilo několik dávno již zapomenutých nejasností:

1. Je velice důležité vědět přesně a v každém okamžiku kam směřují přední kola, protože ztratí-li adhezi (třeba na zledovatělé silnici v zatáčce,) automobil nebude reagovat na pohyby volantem, což znamená, že odmítne jet tam, kam se jej snažíme řídit a otočíme-li volantem ještě víc, situaci jen zhoršíme.

2.  Je absolutně nemožné přesně a bezpečně ovládat řízení automobilu pouze jednou rukou! (Už slyším poznámky mnoha řidičů.) Vím, že se to zdá neuvěřitelné, ale je to pravda. Je dostatečně obtížné udržet automobil v naprosto přímé jízdě s jednou rukou na volantu, o nějakém přesném řízení nemluvě. Příště až budete sledovat automobilové závody, ať na závodní dráze, nebo v televizi, dávejte dobrý pozor, jestli někdy zahlédnete jediného řidiče, který by měl pouze jednu ruku na volantu, kromě okamžiku, kdy řadí do jiného rychlostního stupně je-li stale ještě vůz vybaven manuální převodovkou, což je čím dál větší výjimkou. Někdo by samozřejmě mohl argumentovat s tím, že jde o závod a tito řidiči jedou velmi rychle, ale skutečnost je, že tito řidiči zásadně drží volant oběma rukama i za pomalé jízdy a na silnicích či ulicích, po kterých jezdíme my (alespoň naprostá většina z nich.)

3.  Ruce na volantu musí být stále ve stejné poloze, ať je to tak zvaná “Tři čtvrtě na tři,” nebo “Za deset minut dvě.” Proč? Protože jedině tak budeme vědět, KAM SMĚŘUJÍ PŘEDNÍ KOLA v kterémkoliv okamžiku.

4.  Brzdy používáme před zatáčkou, kdy se auto stále ještě pohybuje přímým směrem. V okamžiku, kdy řidič začíná otáčet volantem, musí noha opustit brzdový pedál i v případě, že se mu vozidlo nepodařilo dostatečně zpomalit, protože automobil se zablokovanými koly je automobil bez řízení. Samozřejmě, zde hovoříme o jízdě, kdy automobil se pohybuje na hranici limitu přilnavosti kol, ale nesmíme zapomenout, že na vozovce pokryté ledem je velice snadné tento limit překročit i při velice nízké rychlosti. Brzdy typu ABS by pomohly, ale při vlastním projíždění zatáčky někdy celou věc jen zkomplikují. Všichni víme jak nepříjemný je pocit, snažíme-li se na ledě zastavit i při minimální rychlosti, zatím co automobil vesele pokračuje v přímé jízdě a chceme-li zatočit, pokračuje dál. Na závodní dráze občas použijeme brzd i při projíždění zatáčkou, ale to do této knihy nepatří. My se nesnažíme závodit, snažíme se jen přežít za volantem našeho rodinného vozidla za ne nejlepších podmínek. Co se brzd týče, je to velice jednoduché: PO VJEZDU DO ZATÁČKY – ŽÁDNÉ BRZDY! Je to skutečně velmi dobrý zvyk i při jízdě na úplně suchém povrchu.

5.  Jedno z nejdůležitějších pravidel a potenciální zachránce života pro všechny řidiče: NEDÍVEJ SE KAM JEDEŠ – DÍVEJ SE KAM CHCEŠ JET! Vážně, jestliže se ocitnete v trablu na kluzké silnici, nebo při jízdě vysokou rychlostí, (což by v našem případě nemělo přicházet v úvahu) a zaostříte svůj zrak na TEN strom nebo sloup, můžete se vsadit, že do něj s jistotou narazíte.

Autoškola tohoto druhu, je plná překvapení, ale důležité je, že vše co nás v ní učí, dává smysl. Nemusí z nás vychovat právě nejlepší závodníky, ale stoprocentně z nás vychová lepší a bezpečnější řidiče a co může být důležitější? Neznamená to v žádném případě, že bychom měli okamžitě utíkat a do školy pro závodní jezdce se přihlásit. Také to neznamená, že nemůžeme být dobří řidiči bez jakéhokoliv speciálního vzdělání, znamená to pouze, že nemůžeme být dobrými a bezpečnými řidiči, jestliže jsme přesvědčeni, že už jimi jsme, protože vlastníme řidičský průkaz. V podstatě by to mělo být tak, jako když mi můj letecký instruktor po zkouškách podával privátní pilotní průkaz se slovy:

“Vladimíre, tohle je průkaz, který Tě opravňuje k UČENÍ se létat. Nemysli si, že už teď skutečně umíš létat. Až přijdeš zpátky a začneš se učit vše, co potřebuješ znát jako komerční pilot, tak pochopíš o čem mluvím.”

A měl pravdu. Byl jsem pyšný držitel privátního pilotního průkazu, který uměl létat s letadlem. TROCHU.

***

UČÍME SE JEZDIT

Tak jako všechno ostatní na tomto světě, dobré vzdělání pro řidiče není levné a čím víc peněz máme, tím lepší vzdělání můžeme získat. V zemi v které je téměř nemožné bez auta existovat, by se podle mého názoru základy jízdy a ovládání motorových vozidel vyučovat už na základních školách, alespoň teoretická část, což by mělo být placeno buď vládou, nebo pojišťovnami, které tak často tvrdí jak jim na bezpečném provozu záleží.

I když autoškola pro řidiče závodních automobilů pro uchazeče o řidičský průkaz by byla přehnaným požadavkem, přesto jí nelze upřít její absolutně positivní efekt na své absolventy. To co se tam totiž naučí s nimi zůstane po zbytek jejich životů. Jak jednou “Nový řidič” začne při jízdě používat ve škole naučené “triky,” zjistí, že je nemožné je jakýmkoliv způsobem setřást i kdyby chtěl a je prakticky odsouzen na doživotí být dobrým řidičem. Všechny dobré řidičské návyky se rychle stanou druhou přirozeností, což podle mého názoru znamená nespočet ušetřených lidských životů v našem dnešním novém světě, což nelze ani zlatem vyvážit.

Běžný den na závodní dráze začíná jízdou po okruhu v našem osobním automobilu s instruktorem v sedadle pro pasažéra a rychlostí podstatně nižší, než by si budoucí závodník představoval. Pro mnoho řidičů prvním překvapením rozhodně bude okamžik, kdy ještě před první jízdou instruktor s námi odsune naše sedadlo mnohem dál od volantu, než se nám bude zdát pohodlné, ba dokonce tak daleko, že můžeme zapomenout na náš vysunutý loket z postranního okna, nebo ruku visící módně ven podél dveří:

“…tak, teď chci vidět tvoje ruce na volantu v poloze tři čtvrtě na tři a otoč volantem o půl otáčky, aniž by ruce opustily patřičné místo. Ano, Tvoje ruce budou překříženy, a jestli narážíš rukou nebo loktem do svého žaludku, tak to znamená, že jseš stale ještě moc blízko a jestliže ztrácíš kontakt s volantem, když ruka prochází vrchním bodem, nebo je nepříjemně natažená, pak jseš příliš daleko,” vysvětluje instruktor správnou pozici za volantem. “Vše se dá trochu doladit opěradlem sedadla.” Samozřejmě musíme brát v úvahu i vzdálenost pedálů, která by měla být taková, aby nohy byly při plně sešlápnutých pedálech, stále ještě mírně pokrčeny v kolenou. Správná pozice řidiče za volantem je tak důležitá, že všechny závodní vozy mají plně nastavitelné i pedály, včetně tak zvaného “Mrtvého pedálu, o který je opřena levá noha, pokud ji právě řidič nepotřebuje k ovládání spojky, po případě brzdy (Po nejvíce při jízdě rallye závodech.) Po pouhých několika jízdách v této úpravě se každý řidič bude cítit za volantem tak přirozeně, že se sám podiví, jak mohl kdy při jízdě sedět a držet volant jinak. Tím ovšem zároveň končí bezstarostné střídaní se s jiným řidičem v našem automobilu.

Hned při prvním kole na závodní dráze pochopíme důvod za všemi těmito úpravami včetně naši nové polohy rukou na volantu. I ta nejostřejší zatáčka se dá projet, aniž bychom museli změnit polohu rukou, což nejvíce oceníme při naši první jízdě na kluzké vozovce, ocitneme-li se (pouze naši vlastní vinou) ve smyku, až si poprvé v životě uvědomíme, že víme, kam směřují naše přední kola. Je až neuvěřitelné jak je snadné převzít nové zvyky, víme-li, že pro nás nejen pracují, ale zároveň zjednoduší celý proces řízení automobilu a odměnou navíc je mnohem bezpečnější jízda. Nutno podotknout, že vše o čem jsme zatím hovořili, pracuje jen pro řidiče, kteří jsou ochotni se vzdát jejich špatných návyků. Na neštěstí někteří z nich tvrdohlavě odmítnou poslouchat někoho, kdo sám není “uznávaný instruktor” a na víc nevidí důvod ke zbavování se jejich nadmíru módních a tak přitažlivých zvyků, jako je “podpírání” střechy levou rukou, či slavné popíjení kávy za jízdy, které s nimi pak zůstanou po zbytek někdy velice krátkého života.

Populární reakce takových řidičů většinou je:

“Já jezdim s autama všech možnejch druhů už dvacet let a eště sem neměl nehodu…Nepoučuj mě, jak mám držet podělanej volant.” Někteří z nich dokonce po pravoúhlé zatáčce pustí volant, protože přeci jejich řízení se automaticky vrátí. Že se řízení vrátí doprostřed, tedy jaksi nasměrováno k přímé jízdě je sice pravda, ale rozhodně ne rychlostí jakou potřebujeme k PŘESNÉMU a plynulému projetí zatáčky zvláště na neperfektním povrchu. O bezpečnosti tohoto způsobu řízení automobilu mluvit není třeba. Je samozřejmé, že zmíněné půl-otočení volantem s překříženýma rukama se nevztahuje na velké nákladní vozidla či autobusy, které se ještě rychlejšího řízení nedočkaly a musí se dále potýkat s volantem velikým jako mlýnské kolo, právě tak jako starší automobily bez posilovače řízení a se zastaralým méně přesným řídícím systémem. Za starých časů bylo zapotřebí i šesti otáček volantem na stočení kol z jedné strany na druhou a přesné ovládání vozidla bylo o to obtížnější. Přesto, že dnešní moderní automobil není na obsluhu ani zdaleka tak náročný, je nutné si uvědomit, že v nesprávných rukách se rychle změní v nebezpečnou, mnohdy smrtící zbraň a čím rychleji si řidiči uvědomí, že řízení auta je vážná věc a ne pouhá zábava, tím dříve se budeme na silnicích všichni cítit bezpečněji.

Je až neuvěřitelné kolik řidičů jaksi očekává, že jejich auto samo pojede tam, kam si přejí a teprve když se tak neděje, opravují volantem jeho chyby. Výsledkem je, že řidič jen stále “napravuje chyby” automobilu místo aby jej řídil. Takový řidič vjíždí do zatáčky tak, že otočí trochu volantem, a když je to málo, otočí víc. Jeho cílem je prostě “NĚJAK tou zatracenou zatáčkou projet,” nezáleží na tom jak, místo aby automobil positivně ŘÍDIL přesně do místa, kde se chce ocitnout. Nebylo by v celku na tom nic tak špatného, kdyby jeho vůz nikdy nedosáhl a nepřekročil v zatáčce žádný limit, jmenovitě přilnavost pneumatik, což je na neštěstí na kluzké silnici velice snadné. Všichni máme špatné zkušenosti s černým ledem, který nás často nepříjemně na podzim nebo na jaře v zatáčce překvapí, a rozhodně stojí za to se podívat, co v takovém případě lze podniknout. Na štěstí k tomu nepotřebujeme žádné speciální kurzy, pouze trochu osobní discipliny.

Až příště jednoho mrazivého rána, nebo v kteroukoliv dobu, kdy lze očekávat vytvoření ledu, zkusme jen snížit rychlost víc, než jsme normálně zvyklí, než do dané zatáčky vjedeme. Pamatujme, že celá naše brzdící akce proběhne v době, kdy se vozidlo stále ještě pohybuje přímým směrem, a když naše noha opustí brzdový pedál, otočíme volantem plynule a pozitivně, řídíc vozidlo přesně ke středu zatáčky. Víme, že nejkratší vzdálenost z bodu “A” k bodu “B” je přímá čára a měli bychom se snažit každou zatáčku “narovnat” jak je to jen možné za pomoci celé šířky našeho pruhu vozovky. To znamená, že projíždíme-li pravotočivou zatáčkou, začneme ji co nejblíže dělící čáry, (za předpokladu, že nejede nic v protisměru) a míříme ke krajnici uprostřed zatáčky do bodu, který se nazývá APEX (čti EJPEKS) odkud se vracíme zpět směrem k dělící čáře. To vše by měl prakticky být výsledek pouhých dvou pohybů volantem, jednoho při nasměrování vozidla k apexu a druhého, stejně plynulého, při srovnání vozidla do přímého směru. V průběhu celého “manévru” se nedotýkáme brzdového pedálu ani si nehrajeme s pedálem plynovým. Pouze po průjezdu apexem, když se naše vozidlo opět pohybuje téměř přímým směrem, můžeme plynule akcelerovat. V případě, že bychom v té samé zatáčce najeli na led, či jiný kluzký povrch, cítili bychom nepatrné zlehčení řízení a naše auto by odmítlo plně sledovat námi, v té chvíli vytouženou dráhu, majíc snahu pokračovat v přímé jízdě. Zde ovšem se nelze vyhnout trošce technického popisu, protože částečně záleží na druhu automobilu, jaký v té chvíli řídíme a má-li náhon na přední kola nebo zadní, protože se zákonitě, každý z nich na kluzké vozovce bude chovat jinak. Všichni si zajisté pamatujeme, jak nás v autoškole učili “řídit proti smyku,” nebo ven ze smyku, což i nadále platí, za předpokladu, že to jsou zadní kola, která v zatáčce ztratí přilnavost. Otázka je, která to tedy budou kola, která nás zradí dřív a zde je nutné se seznámit, alespoň částečně, s vlastnostmi dvou druhů náhonu kol, tedy náhonu předních a náhonu zadních kol. Je v tom skutečně tak veliký rozdíl? Na neštěstí ano, ale jednoduché, i když trochu zjednodušené, vodítko je, že na kluzké vozovce u automobilu s náhonem na přední kola to budou přední kola, která ztratí přilnavost první a u auta s náhonem na kola zadní to budou zadní kola. Jeden z problémů je, že někteří řidiči nemají potuchy, které z těchto vozidel řídí a chceme-li problém ještě víc zkomplikovat, pak musíme vzít v úvahu fakt, že každé z vozidel se dá upravit tak, aby se chovalo, jak nám to vyhovuje. To ovšem patří na závodní dráhu a lidem s hlubokou kapsou. Zde hovoříme o tak zvané NEDOTÁČIVOSTI a PŘETÁČIVOSTI, což na štěstí jsou termíny velice snadno pochopitelné. Představíme-li si, že při projíždění zatáčkou na kluzké vozovce naše auto „nechce“ zatáčet, přesto, že jsme volantem dostatečně otočili, tudíž NEDOTÁČĺ a v druhém případě (díky ztrátě adheze zadních kol) má tendenci zatáčet moc, tedy PŘETÁČĺ, což běžně nazýváme smykem. Jinak řečeno; Nedotáčivost je smyk předních kol a přetáčivost je smyk zadních kol. Zajímavé je, že smyk zadních kol zaznamená okamžitě kromě řidiče i pasažér, zatím co smyk kol předních často zaznamená méně zkušený řidič až v okamžiku, kdy je na jakýkoliv zákrok většinou pozdě. Je tedy v našem zájmu vědět jak se s těmito nevítanými jevy vypořádat. Je pravda, že nepřekročíme-li v žádném případě úměrnou rychlost, pak se s nimi nikdy nesetkáme. Policisté na celém světě zaručeně často po nehodě slyší: „…ale, pane strážník, já jsem jel jenom 15 km/hod…“ a jestliže nelže, pak doufám, že si tento řidič uvědomí, že 15 km/hod je někdy příliš vysoká rychlost.

Zpět do skutečného života:

Je příjemné podzimní ráno pod mrakem a my si mírumilovně jedem přiměřenou rychlostí a před námi je zatáčka. Použijme pro tento příklad zatáčku do prava. A ve chvíli, kdy otočíme volantem do prava, řízení jako by bylo lehčí, než jsme zvyklí a náš automobil vesele pokračuje rovně, jako by řízení přestalo pracovat. Klasická NEDOTÁČIVOST. Na štěstí cesta z této nepříjemné situace je jednodušší než si mnoho řidičů umí představit. Bude to znít neskutečně, řeknu-li, že nejrychlejší cestou z této situace je NEDĚLAT NIC? Je to přesně tak – téměř. Bohužel, pro mnoho řidičů „Nic-nedělání“ není tak jednoduché.

Celý postup:

Kromě ODLEHČENĺ nohy na plynovém pedálu (ne sundání nohy z plynu!) nedělej nic. Nedotýkej se brzd, (na to je už pozdě) nehýbej volantem, (víš, že jsi jím otočil přesně podle zatáčky a otočíš-li jím víc, situaci jen zhoršíš.) Přesně tak…NEDĚLAT NIC, jen čekat až se naše vozidlo zbaví přebytečné rychlosti a přední pneumatiky získají opět svoji cennou přilnavost. S plynovým pedálem si nehrajeme, protože prudší přidání plynu by v okamžiku, kdy naše přední pneumatiky ztratily přilnavost, mohlo způsobit protočení kol a nedotáčivost vozu ještě zvětšit a tentýž účinek by mělo úplné sundání nohy s pedálu. Automatická převodovka v takové situaci také není naším nejlepším přítelem, protože v okamžiku kdy odlehčíme plynový pedál, by mohla přeřadit na vyšší rychlostní stupeň, což by taktéž bylo nežádoucí.

Protože projíždíme zatáčkou pravotočivou, přední část našeho vozidla bude klouzat do protisměru, což rozhodně není příjemný pocit, zvlášť jedou-li tam v té samé chvíli jiná vozidla, ale i v tom případě musíme odolat podvědomé snaze otočit volantem víc do zatáčky. NEDĚLEJ NIC! Ve chvíli, kdy pneumatiky začnou s nabytou adhezí opět sledovat svou původní dráhu, naše vozidlo se stane opět ovladatelným. O našem „Nic nedělání“ neříkejte žádnému řidiči závodních aut, protože on si i v takovémto případě rozhodně BUDE hrát se vším co má v ruce, nebo poblíž, včetně ruční brzdy a všech pedálů, jede-li Rallye. My, na druhé straně, nejedeme závod, my se jen snažíme zůstat na silnici a napravit chybu, kterou jsme samozřejmě sami způsobili, doufajíc, že se v podobné situaci už nikdy neocitneme. V takové situaci můžeme jen doufat, že jsme nejeli PŘĺLIŠ, příliš rychle a v protisměru nikdo nebyl. V tom případě jsme dělící čáru přejeli jen o pár centimetrů a vůz se stal opět kontrolovatelným. Po takovém zážitku je dobré zajet ke krajnici, setřít pot s čela a uvědomit si, že ať rychloměr ukazoval jakoukoliv rychlost, tak byla nadměrná.

Dá se něco dělat v případě, že v protisměru jedou jiná vozidla a my se obáváme, že přejedeme dělící čáru? Možná. Mohli bychom zkusit popadnout páku ruční brzdy, zatáhnout za ni a doufat, že až se přestaneme točit, budeme stále ještě na naši straně vozovky a protijedoucí vozidla budou pryč. Dělám si legraci? Ani ne. Ruční brzda skutečně pracuje, ale vyžaduje naprosto přesnou práci, při které musíme držet zajišťovací knoflík stisknutý. Musí to být rychlé škubnutí s okamžitým uvolněním brzdy. Tato akce na pouhý zlomek vteřiny zablokuje zadní kola (Naprostá většina ručních brzd pracuje na zadních kolech) a uvede je do smyku, což v našem případě posune záď vozu a defakto jej nasměruje tam, kam chceme jet v okamžiku, kdy přední kola získávají adhezi a dovolí tak řidiči pokračovat jen po trochu posunuté dráze. V žádném případě nedoporučuji tento „Manévr“ zkoušet na veřejné silnici. Chceme-li si jej vyzkoušet, pak je pravděpodobně o trochu vhodnější prázdné parkoviště pokryté uježděným sněhem a pokud možno v noci. Zatáčka musí být již započatá, jinak bude vozidlo i nadále pokračovat v přímé jízdě.

Podívejme se na celou situaci znovu. Co se vlastně odehrálo? Zjevně jsme se snažili projet zatáčkou co nejrychleji, při čemž jsme skončili s jízdou o mnoho pomalejší a na víc s nepříjemným pocitem strachu a potem na čele.

PONAUČENĺ:

Je mnohem snadnější a bezpečnější vjet do zatáčky pomaleji a je-li vše v pořádku můžeme ze zatáčky vyjet o to rychleji. Naše průměrná rychlost bude o to vyšší a vše se obejde bez ohrožení našeho spolucestujícího a ostatních uživatelů silnice.

Někdo se může ptát, je-li v takovém případě nějaký rozdíl mezi pravotočivou a levotočivou zatáčkou. Jediný rozdíl je ve směru, kterým se naše vozidlo pohybuje. Jak náš zážitek v pravotočivé zatáčce ukázal, překročení limitu přilnavosti našich pneumatik nás poslalo přes dělící čáru do protisměru, zatím co v levotočivé zatáčce nás pošle do příkopu. Vyberme si. Faktem zůstává, že jsme si, díky naši vlastní hlouposti, zasloužili skončit v příkopu a ne ohrožováním dalších motoristů v protisměru. Také by bývaly samozřejmě pomohly PRAVÉ zimní pneumatiky, které dnes dělají na ledě divy, a já doufám, že každý inteligentní řidič používá stejný druh pneumatik na všech čtyřech kolech, protože instalování zimních pneumatik pouze na poháněná kola je absolutní nesmysl. Jinak už je důležité jen vědět, kam přesně v každém okamžiku směřují naše přední kola. Z nějakého, pro mne nepochopitelného důvodu, naprostá většina návrhářů a výrobců automobilů souhlasí s tím, že pro průměrného řidiče je nedotáčivý vůz snadněji ovladatelný než vůz přetáčivý, s čímž já nesouhlasím, ale kdo jsem já? Já osobně dávám přednost vozu, u kterého je to zadní část, která má snahu přejít do smyku (Přetáčivý) a já mohu řídit ven ze smyku. Ne, že by to bylo snadnější – jen přirozenější. Dnes je ovšem naprostá většina automobilů stavěna s náhonem na přední kola, protože jejich výroba je levnější a je tedy na nás, abychom se je naučili správně ovládat.

Otázka: Mám jezdit jako závodník na veřejných silnicích?

Odpověď: Samozřejmě, jestli to umíš, nezapomínej ale, že jezdit jako závodník a jet závod jsou dvě naprosto rozdílné věci a rychlost s tím nemá nic společného. Zatím co závodní jezdec občas při závodu riskuje, na veřejné silnici rozhodně ne, protože k tomu nemá důvod, pouze technika jízdy zůstává stejná. Můžeme říci, že každou jízdou na veřejné silnici jen dále „Piluje“ své řidičské umění a my bychom měli dělat totéž. Je to v podstatě jednoduché; řídíme-li motorové vozidlo, neděláme nic jiného.

Jestliže chce někdo s automobily závodit, jeho jízda musí být absolutně plynulá, absolutně hladká a bez chyby, jinak je rychlá jízda nemyslitelná. Jaký je to pocit jet na závodní dráze vysokou rychlostí? To bychom měli vědět, protože jsme takovou jízdu již zažili v okamžiku, kdy jsme ztratili kontrolu při průjezdu zatáčkou na náledí. Pocit je naprosto stejný, jenom rychlost na dráze je o něco vyšší. Jízda na závodní dráze je jízdou na absolutní hranici schopnosti vozidla, jeho pneumatik a řidiče. Jízda s jakýmkoliv vozidlem by vždy měla být hladká a plynulá. Plynulé, nenásilné brzdění před zatáčkou, přesná čára průjezdu zatáčkou, plynulá akcelerace při výjezdu ze zatáčky, to všechno je klíč k bezpečné jízdě. I na závodní dráze tyto prvky jsou absolutním zákonem a cestou k co nejvyšší rychlosti. Někteří lidé jsou přesvědčení, že závodní vozy jedou tak vysokou rychlostí, protože mají tak výkonné motory a k rychlé jízdě upravený podvozek. To je ovšem jen částečná pravda a posadíme-li neškoleného řidiče za volant výkonného závodního vozu, velice rychle zjistí tento řidič, že daleko nedojede a na víc bude sám překvapen, jak pomalý na dráze bude. Posadíme-li se do toho samého vozu my, po přečtení této knihy, zaručeně budeme pomalí, ale udržíme se na dráze, budeme schopni všechny zatáčky projet, aniž bychom skončili v betonových zábranách a kdo ví, strávíme-li na závodní dráze potřebný čas, možná, jednou, budeme schopni i rychlé jízdy. Mnohem důležitější je, že velice rychle budeme schopni plynulé a tím i BEZPEČNÉ jízdy, jak na rovině, tak v zatáčkách, což by mělo být našim cílem, ne jen z bezpečnostních důvodů, ale i pro klid a pohodlí našich pasažérů. Neexistuje jediný důvod k dojíždění vozidla před námi tak, abychom v zápětí museli použít brzd, jestliže ke zpomalení našeho auta stačí pouhé odlehčení plynového pedálu v patřičné vzdálenosti. To vše vede k plynulé a bezpečné jízdě. Jestli-že je našim cílem perfektnost celé jízdy, ať je to na rovině nebo v zatáčkách, pak si musíme uvědomit, že toho není možné dosáhnout bez stoprocentního soustředění. Musíme stále vědět co se kolem nás, a KOLEM NÁS neznamená jen před námi a po stranách, ale samozřejmě i za námi, děje. Jestliže NAJEDNOU zaznamenáme ve zpětném zrcátku další vozidlo, je třeba si položit otázku, jak se tam dostalo, na což je velice jednoduchá odpověď: NEDÁVALI JSME POZOR, ale teď alespoň o něm víme a můžeme mu věnovat trochu pozornosti, snažme se z jeho chování, vyčíst jeho úmysly. Je možná na čase zjistit co se skutečně skrývá pod pojmem SEBE-OBRANA ZA VOLANTEM. Plánuje řidič za námi nás předjíždět? Jedou v protisměru jiná vozidla? Jestliže ano, může se stát, že řidič je přes naše vozidlo nevidí, nebo je posvědčen, že má dostatek času předjíždění dokončit. Otázka je, co si myslíme my? Jestliže podle našeho názoru dostatek času na bezpečné předjetí nemá, a přesto se rozhodne v ten okamžik předjíždět, pak nám nezbývá než tomuto řidiči pomoci jak nejvíc můžeme i když jsme přesvědčeni, že je idiot. Udělejme mu tedy co nejvíce místa tím, že chvíli pojedeme po krajnici. Pamatujme, že je náš život též ve hře. Užívání sebeobrany za volantem znamená být stále připraven na chyby ostatních motoristů a správně na ně reagovat. Lidé za volantem často nesprávně odhadnou vzdálenost, či rychlost ostatních vozidel a co je nejhorší, že častokrát ani neznají schopnosti svého vozidla. Většinou jsou to právě ti, kteří tvrdí, že jsou schopni okamžitě jet s jakýmkoliv automobilem. Ve skutečnosti nezáleží na tom, co kdo na silnici dělá nebo nedělá, protože my dnes patříme mezi řidiče, kteří jsou schopni ovládat svoje vozidlo s přesností a plynulostí závodního jezdce což dříve, nebo později nám, nebo jinému motoristovi zachrání život. To je SEBEOBRANA ZA VOLANTEM.

***

POZORNOST ZA VOLANTEM

Čím rychleji se naše vozidlo pohybuje, tím rychleji musíme být schopni reagovat na vše, co se kolem nás odehrává a jedním z největších problémů je, že většina řidičů nemá potuchy co rychlá jízda je. Je 100 km/hod vysoká rychlost? Je 50 km/hod vysoká rychlost? To záleží na několika faktorech. Představme si určité podmínky, s kterými se můžeme za jízdy setkat. Představme si, že jedeme po absolutně rovné, rozdělené dálnici se třemi proudy každým směrem a žádnou frekvencí. Nehrozí nebezpečí vběhnutí ani domácích ani divokých zvířat do jízdní dráhy, povrch vozovky je suchý a žádný vítr. To by byly ideální podmínky, za kterých stokilometrová rychlost by se rozhodně nedala nazvat vysokou, ale když přidáme ostatní provoz a řidiče, pro které je 100 km/hod rychlost příliš pomalá a transporty s těžkým nákladem jedoucí osmdesátkou, celou situaci rychle změní, že? Teď je čas „Zaparkovat“ ten hrnek s kafem a věnovat pozornost jízdě. Ne všechna vozidla jsou v dobrém technickém stavu, a co se stane, ztratí-li vozidlo ve vedlejším pruhu kolo? To je jedna z věcí, na které rozhodně při jízdě nemyslíme, ačkoliv bychom měli. Čísla na rychloměru mnoho neznamenají a už nyní víme, že za určitých okolností i 30 km/hod může být rychlost neúměrně vysoká, a absolutní pozornost je nutnost, bez které se bezpečná jízda neobejde.

Já se vždy plně věnuji tomu, co právě dělám a svou absolutní pozornost jsem věnoval řízení pohotovostního vozidla i onoho šedého, deštivého, vánočního rána, když jsem uháněl ulicemi Prahy s velmi důležitým posláním, které mne vedlo přímo středem města:

„Vladimíre, já sem koupil velikou husu na vánoce a potřeboval ji hodit do lednice, mužeš mě hodit domu?“ požádal mne jeden z našich inženýrů.

„Samozřejmě, žádnej problém,“ souhlasil jsem ochotně a v pěti minutách už jsme se řítili osmdesátkou po Příkopech směrem k Náměstí republiky. Ani na druhé křižovatce, kde já jsem jel po hlavní a všechen ostatní provoz mě musel dát přednost, nebylo nic v mé cestě, a jak jsem již řekl, jsem velmi dobrý řidič pro kterého POZORNOST ZA VOLANTEM je důležitější než cokoliv jiného a toto je co jsem před sebou viděl: Jeden osobní vůz zprava přejíždí křižovatku. Na neštěstí v mém protisměru jede tramvaj, které osobní vůz musí dat přednost a tak je nucen zastavit uprostřed křižovatky, částečně blokujíc moji dráhu, zatím co za ním se chystá k přejetí křižovatky druhý osobní vůz, který ovšem poslušně zastavil u značky o dání přednosti. Po bleskurychlém zhodnocení celé situace jsem usoudil, že nemám absolutně žádný důvod ani ke snížení rychlosti, protože obě vozidla mi nechali dostatek místa k projetí křižovatky. Zářivý příklad soustředění se, rychlého zhodnocení situace a rychlé reakce. Zmínil jsem se o šedém, deštivém dnu? Všechno bylo zbarveno do šeda, a na neštěstí lano, které bylo nataženo mezi dvěmi osobními auty (Jedno táhnoucí druhé) taktéž bylo šedé. Samozřejmě, že zákon říká, že je-li použito lana k vlečení jiného vozidla, musí být uprostřed vhodně označeno. Bohužel nebylo, ale zato bylo dostatečně pevné a všechny fyzické zákony pracovaly bez chyby. Nevím, který z řidičů v ten okamžik byl překvapen nejvíc; Já jsem byl překvapen neočekávaným zpomalením mého vozidla, řidič-tahač musel být bez pochyb překvapen prudkým škubnutím dozadu, které jeho pěkný automobil zaklínilo v mých levých zadních dveřích, zatím co třetí řidič pravdě podobně moc překvapený nebyl, neboť se vše odehrávalo před jeho očima a mohl jen bezmocně přihlížet konče svoje cestování v mých pravých zadních dveřích. Myslím že to bylo poprvé, kdy jsem si dovedl představit, jaký asi mají pocit piloti přistávající na palubě letadlové lodi v okamžiku, kdy se hák jejich letadla zachytí za brzdové lano.

Tři vraky pěkně zpresované do úhledného balíku, připraveného k odvozu na vrakoviště byl výsledek mého řidičského umění. Nikdo nebyl zraněn, pouze moje sebevědomí a husa se samozřejmě včas do lednice nedostala.

***

POZOR, ZATÁČKA!

Je důležité projíždět zatáčky hladce a plynule? Jestliže často uprostřed zatáčky zjistíme, že stále ještě jedeme příliš rychle a musíme použít brzd, odpověď je ANO. Jestliže náš pasažér v zatáčce sahá po držadle, nebo se jednou rukou přidržuje sedadla, protože zápasí s odstředivou silou, odpověď je opět ANO, což ve skutečnosti nutně neznamená, že jedeme příliš rychle, ale může to být jen, že naše jízda v zatáčkách není dostatečně plynulá. Projet zatáčkou, kterou neznáme, stoprocentně hladce a plynule není právě nejsnadnější úkol, zvláště v horách, kde jen hádáme jaký asi tvar příští zatáčka, do které nevidíme, bude mít, a která se najednou může zdát nekonečná, nebo je ostřejší, než jsme předpokládali. Nemělo by nás tedy překvapit, že i řidič závodního vozu se na každé závodní dráze musí učit každou zatáčku projíždět zvlášť a doslova na zpaměť, jednu po druhé, při čemž je jeho cílem právě absolutní přesnost a plynulost, což vede k nejvyšší možné průjezdové rychlosti. Proces učení průjezdu kteroukoliv zatáčkou na závodní dráze je v celkem jednoduchý: Řidič většinou začíná nejdůležitější z nich, což je ta, která vede na nejdelší rovinu dráhy, protože závody se vyhrávají na rovinách, nikoliv v zatáčkách. Před zatáčkou se snaží snížit rychlost a zároveň usadit svůj vůz na přesné čáře průjezdu a v případě, že je na této dráze poprvé, místo, v kterém začíná brzdit, pouze odhaduje, a většinou zjistí, že začal příliš brzy, což samozřejmě znamená, že průjezd zatáčkou bude příliš pomalý. Místo, v kterém začal brzdit, zaznamená v paměti. Může to být ku příkladu trhlina v ochranném betonovém hrazení, kámen na okraji dráhy, nebo puklina v asfaltu povrchu dráhy. Při následujícím vjezdu do té samé zatáčky tento „brzdný bod“ posune a začne brzdit o okamžik později a tak postupuje v každém následujícím kole, až do chvíle, kdy zjistí, že začal brzdit příliš pozdě, díky čemu bude mít plné ruce a nohy práce a jeho průjezd zatáčkou bude příliš pomalý. Pak samozřejmě svůj brzdný bod jen posune o potřebnou vzdálenost zpět a bude jej používat prakticky pro celý závod. Touto metodou musí tedy nacvičit všechny zatáčky na závodní dráze, ale to je prakticky ta nejsnadnější část nácviku, při kterém jde jen o zpomalení vozidla. K tomu je nutné přidat přesné zařazení správného rychlostního stupně ve správný okamžik a na víc je důležité vzít v úvahu, že s každým spotřebovaným litrem paliva, se mění váha vozidla, s každým projetým kolem závodu se sjíždí pneumatiky, čímž se mění jízdní vlastnosti vozu natolik, že je zapotřebí částečně změnit i brzdné body.

Jak z tohoto zjednodušeného popisu jízdy na závodní dráze patrno, jízda s automobilem v normálním životě je mnohonásobně snazší, protože nemáme pomalou jízdou co ztratit, ale zároveň vidíme jak důležité je, dostatečně snížit rychlost našeho vozidla před zatáčkou, dokud se stále ještě pohybuje přímým směrem. Je mnohem jednodušší a bezpečnější rychlost zvýšit až když jsme zatáčkou úspěšně projeli.

V tuto chvíli se nám také nabízí zajímavý fyzický zákon, který říká, že čím větší poloměr, tím vyšší rychlost, což jak se zdá, nám říká, že pojedeme-li po vnějším okraji zatáčky, můžeme jet vyšší rychlostí. Dává to smysl? Co se praktické jízdy na veřejných silnicích ani ne, protože jízdou po vnějším okraji zatáčky se zvýšenou rychlostí zároveň prodloužíme vzdálenost potřebnou k projetí a výhoda vyšší rychlosti bude prakticky ztracena. To neznamená, že neexistuje využití tohoto faktu v případě potřeby; Řekněme, že vjedeme do zatáčky o něco vyšší rychlostí než je vhodné, (což se nám dnes samozřejmě už nemůže stát) a řekněme, že skrz celou zatáčku vidíme a žádná jiná vozidla nejsou v dohledu. Budeme-li se v tomto případě snažit zůstat s automobilem, který má náhon přední kola, na vnitřní straně zatáčky, pneumatiky na předních kolech mohou ztratit přilnavost a my kontrolu nad vozidlem. V takové chvíli bychom se neměli rozmýšlet a automaticky upravit naši plánovanou dráhu průjezdu tak, abychom poloměr zatáčky skutečně zvětšili, a budeme proto auto řídit směrem k vnějšímu okraji zatáčky za současného plynulého snižování rychlosti. Dalo by se říci, že by to byl celkem dobrý pohotovostní zákrok, který by ovšem k smrti vyděsil našeho spolucestujícího při sledování našeho počínání končícího v protisměru. Bylo by zbytečné se snažit ho přesvědčit, že jsme věděli, co děláme a vidíme jen, že náš příliš rychlý vjezd do zatáčky opět vedl jen k pomalému a na víc nebezpečnému dokončení. O co bychom se v každé zatáčce měli snažit, je si každou z nich „Narovnat“ jak je to jen možné a tím skutečně zvětšit jejich poloměr. Škoda, že dopravní předpisy (ve většině zemí) nedovolují využít k průjezdu zatáčkou celou šířku vozovky, což by ve skutečnosti hodně zatáček vymazalo z existence a tak nám nezbývá, než ke stejnému účelu plně využít pouze šířky našeho jízdního pruhu a zatáčku si i tak co nejvíce narovnat. V zatáčce doprava tímto způsobem projeté se nám navíc dostane bezpečnostní prémie, protože v kritickém bodu uprostřed zatáčky budeme vždy vzdáleni co nejvíce od dělící čáry vozovky a v případě, že se některý z řidičů v protisměru dopustí chyby a přejede dělící čarou do našeho pruhu, bude mít dostatek místa k znovuzískání kontroly nad jeho vozidlem. Určitě si pamatujeme, že jsme to kdysi byli my, kdo potřeboval každý centimetr vozovky k napravení naši chyby a jsme zpět u SEBEOBRANY na silnicích. Jestliže je před námi několik nepatrných zatáček ve tvaru „S“ a vidíme skrz ně a ještě o několik kilometrů dál, neexistuje jediný důvod, proč bychom je neměli projet všechny v naprosto přímé čáře, zvláště pak je-li povrch silnice zledovatělý. Zde nejde o nějakou „Bravurní“ jízdu…zcela naopak…jde o smysluplnou a absolutně bezpečnou jízdu, kterou navíc plně ocení náš, v té chvíli, dřímající pasažér, pro kterého to bude jen další příjemná projížďka.

Někdo by se mohl zeptat, jestli sám dělám to, co se snažím druhé učit. Odpověď je definitivní ANO. Příklad: Je-li přede mnou zatáčka, o které vím, že jsem jí schopen projet rychlostí, řekněme, 140 km/hod, kdyby byla součást závodní dráhy, a já se držím povolené rychlosti 100 km/hod, moje čára průjezdu bude naprosto stejná jako by byla při rychlosti vyšší. Můj apex (místo uprostřed pravotočivé zatáčky, v kterém se moje pravé přední kolo dotkne vnitřního okraje vozovky) bude ve stejném místě za jakékoliv rychlosti, při čemž je nutné podotknout, že apexy na závodní dráze mohou být v bodech trochu jiných, podle důležitosti té které zatáčky. Ne, že by některé zatáčky na dráze byly nedůležité, ale u některých je více důležitý rychlý výjezd, jako u zatáčky, která vede na nejdelší rovinu, zatím co jinde může být důležitá co nejvyšší rychlost do zatáčky i za cenu pomalejšího průjezdu.

Nacvičování těchto přesných bodů v zatáčkách na závodní dráze byla docela legrace, protože naši instruktoři je značili bílým, jako mouka jemným, práškem a z bezpečné vzdálenosti sledovali, kdy se vůz přesně projede vnitřním předním kolem hromádkou prachu, což vytvoří bílý obláček ve vzduchu. Nezahlédl-li instruktor tento obláček, padaly po ukončení tréninku otázky.

Později v průběhu života, za přesnou a plynulou jízdu, očekávám odměnu. S přibývajícím věkem se musí každý řidič smířit se skutečností, že jeho reakce se zpomalí a schopnost absolutního soustředění se na jízdu bude omezená a já doufám, že budu schopen tyto změny včas zaznamenat. Jestliže jednou neprojedu v zatáčce svým přesným bodem, položím si otázku: „Co se stalo? Vyhodnotil jsem nesprávně celý průjezd zatáčkou, nebo jsem nebyl schopen se dostatečně soustředit?“ Stane-li se to častěji, bude možná čas pověsit jízdu s autem na hřebíček, protože za nic na světě bych se nechtěl ocitnout v situaci, kdy jsem při výjezdu z postraní ulice, či silnice přehlédl blížící se automobil, nebo jsem včas nezaznamenal, že řidič vozidla přede mnou stojí na brzdách. To je pro mne hlavním důvodem proč projíždím každou zatáčkou pokaždé stejně, pokaždé přesně a plynule za jakékoliv rychlosti. Tento druh jízdy je pro mne jistý druh závodění. Závodím sám se sebou, což je zároveň bezpečná zábava a nikdo o tom neví.

***

ŘAZENĺ RYCHLOSTNÍCH STUPŇŮ

Automobily se standardní převodovkou ztrácejí rychle na popularitě. Dokonce ani závodní vozy Formule 1 je nepoužívají a pouze hrstka tvrdohlavých řidičů sportovních aut na nich stále lpí, protože řazení rychlostních stupňů podle nich stále patří ke sportovní jízdě. Tito řidiči jsou hrdí na ovládání brzdového a plynového pedálu najednou, tak zvané PATA ŠPIČKA, při řazení do nižšího rychlostního stupně, konkrétně před vjezdem do zatáčky za plynulého snižování rychlosti. Pro některé z nich je to jen zvuk motoru při tomto řazení co se jim líbí, pravda ovšem je, že nic není přesnějšího než novodobý druh AUTOMANUÁLNĺ převodovky. Zde se samozřejmě nehovoří o normální AUTOMATICE ale o převodovkách s různými exotickými jmény jako MANUMATIC, SHIFTRONIC a jiných. Spojkový pedál zmizel z podlahy těchto vozidel a je pravda, že ovládání super sportovních vozů se stalo snadnější.

Za „Starých dob“ se přesné řazení ve správných místech nacvičovalo denně a někteří lidé si stále ještě myslí, že hlavním důvodem k přeřazení do nižšího rychlostního stupně před zatáčkou, bylo zpomalení vozidla pomocí motoru, což může být pravda pro řidiče těžkého nákladního tahače s vlekem, ale co se sportovního automobilu týče, nic není pravdě vzdálenější. Skutečným a jediným důvodem k tomuto řazení je, mít připraven ten nejvhodnější převod k průjezdu zatáčkou. Převod, který dá řidiči potřebnou sílu a točivý moment potřebné k absolutní kontrole vozu a co nejrychlejšího výjezdu ze zatáčky. Jestliže někdo používá nižšího rychlostního stupně k brzdovému efektu motoru, měl by si dotyčný řidič položit otázku, co bude levnější vyměnit, brzdové destičky, nebo vnitřnosti motoru? Samozřejmě, že existuje výjimka a to je jízda z příkrého kopce, kde je využití brzdného efektu motoru žádoucí z bezpečnostních důvodů, v případě selhání brzd. Dlouhé a časté používání brzd za těchto podmínek může vést k přehřátí brzd a snížení jejich efektivnosti. Brzdové obložení, či destičky u kotoučových brzd, na většině normálních automobilů pracují nejlépe, dokud jsou chladné, nebo jen zahřáté na normální provozní teplotu, zatím co brzdy závodních a supersportovních automobilů nepodávají nejlepší výkon, dokud nejsou doslova horké.

Normální den za volantem automobilu s manuální převodovkou by prakticky nemusel zahrnovat žádné řazení před zatáčkou a průměrný řidič by udělal lépe, kdyby se plně věnoval snížení rychlosti a jejímu perfektnímu projetí, ale jaký bychom pak měli důvod k jízdě s manuálním řazením, že. Samozřejmě, že řazení rychlostních stupňů je příjemná zábava, ale bez perfektního ovládání plynového pedálu zároveň s brzdovým při řazení dolu si rozhodně k ničemu nepomůžeme, obzvláště na kluzké vozovce, kde ne právě stoprocentně přesné přeřazení může poslat naše vozidlo do nekontrolovatelného smyku dřív, než se nadějeme a dokonce i v okamžiku, kdy se stále ještě pohybuje přímým směrem. Faktem ovšem je, že i automatická převodovka nás může přivést do nesnází, nejsme-li dostatečně opatrní, protože přidáme-li při výjezdu ze zatáčky plyn poněkud necitelně, (tvrdě, prudce) převodovka může přeřadit do nižšího stupně v naprosto nevhodný okamžik, a taktéž nás poslat někam, kam jsme namířeno neměli. To vše potvrzuje, jak důležitá je plynulost ovládání našeho vozidla a jak ve spojení s naprostým soustředěním na jízdu vede k bezpečné jízdě.

Pro zbytek zábavné jízdy s manuálním řazením není sice nutné vědět, jak převodovka spolupracuje s motorem, ale k využití síly motoru, zvláště u vozu s menším a slabším motorem bychom měli vědět kdy nám je motor schopen potřebnou sílu dát. Tachometr (Otáčkoměr) je pro tento účel přístroj k nezaplacení. Příručka, která přišla s našim autem, obsahuje důležité informace o síle motoru a v kterých otáčkách se nachází. Knížka většinou také radí při jaké rychlosti (km/hod) máme který rychlostní stupeň použít, ale tyto rady jsou příliš konzervativní a jsou vhodné možná při zabíhání nového vozidla nebo jde-li nám o co nejnižší spotřebu.

Při sportovní jízdě se snažíme, abychom v kterémkoliv okamžiku měli dostatek síly k rychlé akceleraci, a tak řadíme-li do nižšího rychlostního stupně, našim cílem by mělo být, aby otáčky motoru neklesly pod hranici přijatelného točivého momentu. Za správným počtem otáček při řazení je celá věda a taktéž spousta argumentů jak lze přesně vypočítat body řazení pro každý rychlostní stupeň, ale k naši každodenní jízdě, dokonce i sportovní, stačí, budeme-li při řazení sledovat otáčkoměr a zaznamenáme-li na jaké otáčky rychlost motoru klesne při zařazení rychlostního stupně v okamžiku, kdy zabere spojka. Jsou-li otáčky v daném okamžiku příliš nízké, musíme celý proces začít ve vyšších otáčkách, dbajíc na to, abychom nepřekročili nejvyšší povolené otáčky, na otáčkoměru většinou označené červenou čárou, která zároveň značí, v kterých otáčkách se nachází nejvíc síly. V každém případě zjistíme, že bychom pravděpodobně mohli pohodlně celý den jezdit s použitím třetího rychlostního stupně u pětistupňové převodovky, který by nám dal potřebnou akceleraci při předjíždění i dostatečnou rychlost k jízdě na dálnici, za předpokladu, že by nám nevadila podstatně vyšší spotřeba a zbytečná námaha motoru.

Jak jsem se již zmínil, někteří z nás stále ještě milují používání všech rychlostních stupňů a využívání motoru tak jak byl míněn být používán. Manuální převodovka nám taktéž poskytne lepší spotřebu, než automatická, za předpokladu, že jsme ochotni se částečně vzdát požitku z pravé sportovní jízdy.

***

OSTATNĺ ŘIDIČI A MY

Při sledování některých řidičů se nestačím divit, co všechno kromě řízení ještě za jízdy dokážou zvládnout. Napřed jsem byl přesvědčen, že to jsou pouze ženy a jejich tradiční malování rtů, při kterém si nastaví podle potřeby zpětné zrcátko a už se neobtěžují ho dát zpět, ale zjistil jsem, že muži v mnoha případech nejsou o nic lepší. Viděl jsem muže používat holicí strojek za jízdy, dokonce jsem viděl člověka snažícího se číst noviny. Je mi jasné, že všichni mají dobrý důvod k těmto činnostem, pravděpodobně jedou pozdě do zaměstnání nebo na schůzku a proč ne? Řízení automobilu je přeci tak snadné.

„Jízda s autem je pro mne RELAXACE, a když se pohádám s manželkou, jdu se projet.“ Někteří lidé říkají. Jiní milují krajinu a tak nesmějí za jízdy o nic přijít a konec konců, silnice je rovná jako když střelí a nic jiného na práci.

Jednoho večera jsem sledoval v televizním pořadu policistu za volantem hlídkového vozu, jak za jízdy ulicemi města rozmlouvá s reportérem sedícím vedle něj, při čemž levou rukou „podpíral“ střechu automobilu zatím co jeho pravá ruka odpočívala v jeho klíně, kromě dvou prstů, které zlehka přidržovaly spodní část volantu. Reportér samozřejmě byl ženského pohlaví a tak policista věnoval větší pozornost jí a kameře než tomu co se děje kolem jeho vozidla. Ten samý policista zcela určitě za pár minut po reportáži dal někomu pokutu za nepozornost při ovládání motorového vozidla.

Když jsem viděl, taktéž v televizi, film plný automobilových honiček, v kterém havarovalo jedno policejní vozidlo za druhým, tak jsem si skutečně myslel, že se filmaři snaží policii zesměšnit, ale teď už si nejsem tak jistý. Proč? Protože jak je vidět dělají policisté ty samé, stupidní chyby jako ostatní řidiči a protože vím, že se v nejbližší budoucnosti mnoho nezmění, navykl jsem si řidiče kolem sebe „Číst“ a odhadovat podle jejich chování co lze od nich v kterémkoliv okamžiku očekávat. Je to pro mne za jízdy jen další součást sebeobrany a hlavně pracuje.

Když, na příklad, jedu po dálnici a dojíždím pomalejší vozidlo, věnuji mu již z dálky pozornost; Pohybuje se plynule, držíc se uprostřed jeho pruhu, nebo stále přejíždí od středové čáry k okrajové, bez jakéhokoliv důvodu? Udržuje jeho řidič stejnou rychlost, nebo se jeho rychlost stále mění? Ví tento řidič co se děje kolem něj a za ním? Nachází-li se před tímto vozidlem další, pak mu věnuji pozornost ještě větší, snažíc se odhadnout co hodlá řidič přede mnou dělat. Plánuje vozidlo, které je před ním předjet, nebo hodlá zůstat za ním a já budu nucen předjíždět obě vozidla najednou? Mám doslova strach z nerozhodných řidičů, zvláště jde-li o předjíždění pomalejšího vozidla, kdy se většinou (konečně) rozhodnou k předjetí v okamžiku, kdy jsou sami námi už předjížděni. Než se takového řidiče rozhodnu sám předjet, musím mít jistotu, že o mém záměru ví, což může být v některých případech obtížné a nejsme-li si jisti, je někdy nejlepší řešení se vzdát naši „Průměrné rychlosti“ a zastavit se na šálek kávy. Ať je naše rozhodnutí jakékoliv, musíme si být jisti, že momentální situaci rozumíme a že jsme řidiče před námi „Přečetli“ správně. Zní to již téměř jako klišé, ale opět zde mluvíme o sebeobraně za volantem.

***

PODNAPILÝ ZA VOLANTEM?!

„Já jsem ve skutečnosti po pár pivech lepší řidič. Líp mě to myslí a víc se na jízdu soustředim…“ Někteří řidiči s oblibou říkají.

Věří tomu skutečně někdo? Možná ten kdo už jich pár vypil. Já osobně jsem nikdy nerad jel s autem po pár pivech, ale je pravda, že jsem jel a ne jednou. Díky štěstí s kterým jsem se asi narodil, jsem to přežil, ale rozhodně na to nejsem hrdý. Žádnou nehodu jsem nezpůsobil a žádnou jsem neměl, když nepočítám to, jak jsem jednou…

…po jakých si oslavách jsme moje žena a já, odjížděli za příjemné zimní noci po silnici pokryté uježděným sněhem, silnici, kterou běžně označujeme jako „V dobrém zimním stavu,“ i když pěkně klouže. Musím se přiznat, že po takových silnicích jezdím rád, protože mi dávají příležitost k rychlé jízdě povolenou rychlostí, zvláště nejsou-li na silnici jiná vozidla, jak tomu bylo oné noci. Měsíc v úplňku ozařoval silnici i její okolí na tolik, že se jízda naprosto podobala jízdě za denního světla.

„Nejedeš trochu moc rychle?“ Zeptala se manželka.

„Nejedu, to se Ti jenom zdá, jedu asi tak když si projíždím zavodní dráhu před závodem.“

„No, to nevim, ale vim, že to musí pěkně klouzat.“ Namítala dál manželka.

„Žádný strachy, já Ti předvedu jak se to dělá, když se na dráze dostaneš do smyku,“ řekl jsem a když jsem se ještě jednou přesvědčil, že se v blízkosti nenacházejí jiná vozidla, přeřadil jsem do nižšího rychlostního stupně, při čemž jsem úmyslně podržel vyšší otáčky motoru, a nešetrně pustil spojkový pedál. To stačilo k poslání našeho auta do mírného bočního skluzu dále sledujíc vozovku v naprosto přímém směru.

„Tohle miluju,“ řekl jsem, zároveň začínajíc nápravný manévr, ale…něco nebylo v pořádku. Co nebylo v pořádku? Moje reakce nebyly v pořádku. Reagoval jsem příliš pomalu a náš automobil se teď už nacházel v pravém úhlu k vozovce, tedy v pozici, z které nelze pokračovat v původním směru. Ani to však není problém, teď jen stačí rychlé krátké ťuknutí na plynový pedál u mého vozu s náhonem na zadní kola, pootočení volantu teď již na opačnou stranu k dokončení otočky o nějakých osmdesát stupňů, potřebných k pokračování v jízdě původním směrem ale pozpátku. Bohužel, i zde jsem se opozdil a v okamžiku, kdy jsem zařadil zpátečku, jsme již jak ve zpomaleném filmu sjížděli se silnice do příkopu plného, jako peří měkkého, čerstvého sněhu. Perfektní a absolutně měkké přistání.

„Hm, výstavní demonstrace ovládání automobilu.“ Prohodila se značnou dávkou sarkasmu Věra.

Byli jsme samozřejmě v pořádku, ale bylo naprosto vyloučeno se z příkopu bez cizí pomoci dostat, protože auto sedělo na přinejmenším dvou metrové vrstvě sněhu. S téměř plnou nádrží benzinu, bychom klidně vydrželi v příkopu do rána, ale na štěstí se za chvíli na to objevil sypací vůz a s pomocí navijáku nás vytáhl.

Tu noc jsem se konečně poučil. Alkohol nás přivede do dobré nálady, a nám dá falešný pocit sebedůvěry, při čemž nás připraví o rychlé reakce, tak důležité pro bezpečné ovládání automobilu. Situace, s kterou bych za normálních okolností neměl žádné problémy, se ukázala nadmíru obtížná po požití určité dávky alkoholu. Přesto, že jsem reagoval na každý pohyb automobilu naprosto správně, reakce byly v daných okamžicích příliš pomalé a dostavovaly se tak v nesprávnou chvíli.

To bylo naposled, kdy jsem se dotknul alkoholu, vědouc, že budu muset vsednout za volant. Riziko, které s požitým alkoholem na sebe bereme, skutečně za to nestojí a ztráta řidičského průkazu by byl jen tím nejmenším trestem. Všichni víme, že následky mohou být mnohem horší a žádný řidič by si neměl myslet, že jemu se to stát nemůže, protože on to zvládne a tak máme další důvod k sledování chování ostatních řidičů kolem nás a naše sebeobrana by měla být na prvním místě.

***

NOČNĺ JĺZDA

Hodně řidičů jezdí rádo v noci a jako důvod udávají menší provoz, což někde může být pravda. Já osobně jízdu v noci s láskou nenávidím, protože k tomu abych uspokojil moje jízdní zvyky, potřebuji vidět celou šířku vozovky. Musím vidět každou prasklinu v asfaltu přede mnou a taktéž chci vidět co nejdál za okraje příkopů, hlavně projíždím-li naše horské průsmyky, kde lze očekávat divokou zvěř snažící se přeběhnout silnici v kterémkoliv okamžiku. V noci nejsem schopen zahlédnout srnu, dokud není reflektory osvětlená, a reflektory, které se otáčí zároveň s řízením vozidla, nejsou stále ještě tolik rozšířené. Mám-li říci pravdu, mám za jízdy v noci potíže udržet povolenou rychlost. Trochu pohodlně se cítím, pokud jsem na silnici sám a mohu použít dálkových světel, ale jakmile se objeví další vozidlo v protisměru a musím světla sklopit na potkávací, okamžitě vím, že moje rychlost je za daných okolností příliš vysoká a začnu podvědomě zpomalovat. I to je ovšem v pořádku za předpokladu, že za mnou nejsou další vozidla. Na druhou stranu, noční jízda na široké rozdělené dálnici není problémem. Jestliže jsem nucen řídit vozidlo v noci v horských průsmycích, pak ocením, jede-li další vozidlo přede mnou a já mohu použít jeho reflektorů k „Prodloužení“ mých. Jsem-li na silnici sám, soustřeďuji svůj zrak do místa, kam přesně dosahují moje světla a pečlivě sleduji příkopy, speciálně na pravé straně. Při takové jízdě je důležité „Nepředjíždět“ svoje vlastní světla. Vždy se sám sebe ptám: Kdyby se v tomto okamžiku objevilo na konci mých světel zvíře, nebo jakákoliv jiná překážka, byl bych schopen včas svoje vozidlo zastavit? Jestliže odpověď je kladná, pak cestuji přijatelně bezpečnou rychlostí, což samozřejmě neznamená, že právě v tom samém okamžiku nemůže vyskočit jakékoliv zvíře přímo přede mnou nebo v kterémkoliv místě mezi mým vozidlem a koncem mých reflektorů i přesto, že jsem celou vzdálenost příkopu věnoval pozornost, protože moje reflektory nejsou schopny osvětlit prostor v tak širokém úhlu. Na ukončení mohu pouze říci, že musím-li v noci jet, tak jedu, ale rozhodně z jízdy nemám požitek a v žádném případě se necítím bezpečně.

***

PŘEDJĺŽDĚNĺ POMALEJŠĺCH VOZIDEL

Protože nežijeme v perfektním světě, v kterém bychom se nesetkávali na silnicích s pomalejšími vozidly, alespoň ne v našem pruhu, musíme tedy očekávat, že dřív nebo později bude před námi vozidlo pohybující se rychlostí nedosahující ani tu povolenou. Ať je to staré rekreační vozidlo, někdo táhnoucí přívěs, nebo plně naložený kamion, budeme nuceni předjíždět.

Moji přátelé se smějí, když prohlašuji, že překračuji povolenou rychlost jen proto, že ji chci dodržovat, ale je to pravda. Ze závodní dráhy jsem zvyklý na rychlost podstatně vyšší než je na silnicích povolena a přesto shledávám povolenou rychlost na většině silnic (Alespoň v Kanadě) naprosto dostačující a pohodlnou ve většině případů. Kdyby bylo na mně, s radostí bych touto rychlostí cestoval celý den, a kdyby tuto rychlost dodržovali všichni, neexistoval by důvod k předjíždění. Bohužel tomu tak není.

V autoškolách nás učí udržovat mezi vozidly bezpečnou vzdálenost, ale je to možné? V okamžiku, kdy se od vozidla před námi vzdálíme na bezpečnou vzdálenost, okamžitě se někdo vtlačí do „uvolněného“ prostoru, nutíc nás k dalšímu odsunu a ve velice krátké době se všechna vozidla před námi cestují v „pohodlném“ draftu jak na závodní dráze. Ani to by nebylo tak špatné, kdyby všichni tito řidiči věděli, co dělají a když nic jiného, všichni by alespoň ušetřili trochu benzinu, (kromě toho prvního.) Na neštěstí se proti tomuto, ne příliš chytrému, chování nedá nic dělat, kromě snahy se takovému závodu vyhnout, je-li to jen trochu možné. Pravděpodobně je čas na zastávku, odpočinek, šálek kávy, uklidnění a zkusit vše opět později.

Jsme-li nuceni pomalejší vozidlo předjet, musíme předem vše důkladně uvážit. Je až neuvěřitelné, že naprostá většina řidičů se nad tím ani nezamyslí a když se kohokoliv zeptám, jak pomalejší vozidlo předjíždí, podiví se moji otázce a řekne: „Jak to myslíš? No prostě ho předjedu, když to je bezpečný.“

Celkem férová odpověď. Vlastně by to tak za normálních okolností mělo být, ale vážně…jak vlastně celý proces našeho předjíždění probíhá? Dojedeme prostě pomalejší vozidlo, a když si myslíme, že je to bezpečné, vyjedeme do protisměru? Nebo se snažíme vše předem naplánovat, ještě než se k pomalejšímu vozidlu přiblížíme natolik, že musíme zpomalit, nebo dokonce použít brzd? Celý předjížděcí manévr by měl být závislý na množství času, který k bezpečnému předjetí máme. Moje předjíždění začíná opět „čtením“ řidiče, kterého budu předjíždět, z dostatečné vzdálenosti. Bezpečnost je u mne opět na prvním místě a při předjíždění se smiřuji s faktem, že každopádně překročím povolenou rychlost. Snažit se předjíždět pomalejší vozidlo bez překročení povolené rychlosti je podle mého názoru nesmysl, zvlášť je-li rozdíl v rychlostech mezi předjížděným a předjíždějícím vozidlem minimální, což jen prodlouží potřebnou vzdálenost i čas k předjetí. Je pravda, že riskuji pokutu za rychlou jízdu, ale bezpečnost je pro mne v tomto případě přeci jenom důležitější a proto neberu předjíždění na lehkou váhu. Každé předjetí plánuji dopředu, zvlášť při jízdě horskými průsmyky plnými vzrušujících zatáček. Zde pomůže, znám-li celý usek cesty, a můžu případně s předjížděním počkat, jestliže vím, o předjížděcím pruhu, který po pár zatáčkách bude následovat. Nikdy se nepřibližuji k pomalejšímu vozidlu přede mnou natolik, aby to jeho řidiče znervózňovalo až do chvíle, kdy dochází k vlastnímu předjíždění, protože sám vím, jak je to nepříjemné.

Při konečném rozhodnutí plynule zvyšuji rychlost a vím, přesně, v kterém místě se budu nacházet v protisměru a vedle předjížděného vozidla, což díky dostatečné rychlosti, bude pouze krátká chvíle, po které se budu plynule vracet na svou stranu. V tomto okamžiku samozřejmě budu značně překračovat povolenou rychlost, ale po návratu na svou stranu rychlost opět upravím na předepsanou.

Předjíždění nerozhodného řidiče, který zřetelně váhá a zřejmě čeká na okamžik ještě míň k předjíždění vhodný, než byl ten, který právě promeškal, je o trochu komplikovanější. Tohoto řidiče snadno poznáme podle jeho vyjíždění a opětného vracení zpět za vozidlo, které by rád předjel a také podle brzdových světel jeho vozidla, které se opakovaně rozsvěcí a opět zhasínají.

Tento řidič je většinou příliš blízko za vozidlem, které plánují předjet, což jim znemožňuje dostatečný výhled, a když se konečně rozhodne, je to většinou v ten nejnevhodnější okamžik, v kterém zjistí, že jejich vozidlo nemá dostatek síly bezpečně předjíždění dokončit. Jsme opět u nedostatečné znalosti našeho vozidla

V takové situaci je obzvlášť důležité, mít jistotu, že nerozhodný řidič o nás a našich úmyslech ví, protože budeme předjíždět dvě vozidla najednou a celá akce musí být dokonale promyšlená a rychlá. Zde již hovoříme o jízdě poměrně vysokou rychlostí, tedy rychlostí dosahující nebo přesahující 140 km/hod v úseku s povolenou rychlostí 100 km/hod a jestliže někdo prohlašuje, že běžně jezdí v takových úsecích rychlostí ještě vyšší, mám jisté pochybnosti o jeho zdravém rozumu. Po přečtení pouhých pár stránek této knihy víme, že větší nebezpečí se nachází v rozdílných rychlostech než v rychlosti samé a rozdíl mezi stokilometrovou a stočtyřiceti kilometrovou rychlostí je za daných okolností značný a pokuta samozřejmě také. Měli bychom si v takové situaci položit otázku, zda se vůbec předjetí vyplatí. Jak daleko je to do cíle naši cesty? Kolik času předjetím získáme a jsou-li ušetřené minuty pro nás skutečně důležité, či jak daleko je to k nejbližší předjížděcí lajně, jestliže o nějaké víme.

Často se musím rozhodovat, zda předjet velké nákladní vozidlo s vlekem a pokládám si otázku: Proč se k němu přibližuji? Je-li to v kopcovitém terénu, mám odpověď. Většinou tato vozidla cestují vyšší rychlosti než já a byl by nesmysl předjíždět jenom proto, že byl řidič zpomalen jeho nákladem díky krátkému kopci, po kterém opět svou cestovní rychlost zvýší. Na druhé straně, následují-li po tomto kopci další, pak rozhodně předjedu. Předjíždění těchto vozidel je v podstatě jednoduchá záležitost, alespoň v této zemi, zvlášť využijeme-li k předjíždění chvíle, kdy se vozidlo do kopce pohybuje opravdu nízkou rychlostí. S řidiči obřích náklaďáků mám většinou dobré zkušenosti. Většina z nich jsou dobří a v celku ohleduplní, se snahou moje předjetí usnadnit jak je jen možné, i za cenu použití krajnice jedou-li vozidla v protisměru. Snažím se jim to oplatit na dlouhých rovinách, vědouc jak dlouho jim trvá potřebnou rychlost opět získat, jsou-li nuceni z jakéhokoliv důvodu zpomalit. Jinak je tomu na úsecích plných ostrých zatáček, kde vím, že budu rozhodně cestovat podstatně vyšší rychlostí než oni. V takových místech jsem zpět za volantem sportovního automobilu na závodní dráze provozujíc naprosto přesnou jízdu (za podstatně nižší rychlosti,) soustřeďujíc se na každý apex, občas dojíždějíc pomalejší vozidlo, opět propočítávajíc, kde bude možné a bezpečné předjet.

Nejvíc nenáviděná chvíle přijde, když se řidič tohoto vozidla, z neznámého důvodu, nechce vzdát jeho „Místa“ přičemž není schopen dodržet ani povolenou rychlost při projíždění zatáček, které vlastně byly pro danou rychlost navrženy. Nejbezpečnější samozřejmě je, zpomalit a nechat tohoto jezdce zmizet, zvláště když víme, že za krátkou chvíli zatáčkový úsek skončí a tento řidič pojede nejspíš rychlostí mnohem vyšší, než je ta povolená.

To je skutečně to nejrozumnější co můžeme udělat, ale setkáme se také s řidičem, který je opravdu pomalý a zvlášť snaží-li se nám tento řidič z naprosto neznámých důvodů v tom zabránit pak je předjetí téměř nevyhnutelné. Každý z nás určitě slyšel výraz PŘEDJEŤ HO PO VNITŘNĺ STRANĚ! Což ve většině případů znamená PO PRAVÉ STRANĚ a skutečně existuje bezpečná cesta, kterou s radostí popíši s varováním: NEDĚLEJTE TO!! Ne, nebezpečné to není, ale rozhodně bych nechtěl být policistou při tomto manévru přistižen a po pravdě řečeno, nemám tento způsob předjíždění rád, protože může být nebezpečný pro předjížděného, jestliže je přesvědčen, že je dobrý řidič, což soudíc podle jeho jízdy, víme, že není. Pro zobrazení pouze, tohle je můj postup:

Po sledování jeho způsobu jízdy v několika zatáčkách vím, že nedbá o přesnost projetí zatáčkou a na víc každou projíždí příliš ze široka, což znamená, že uprostřed pravotočivé zatáčky se nachází nebezpečně blízko dělící čáry.

Stále ještě jedoucí rovně, daleko před vlastním vjezdem do zatáčky, vyjedu do protisměru, tak jako na počátku předjíždění na rovině, což samozřejmě bude v očích tohoto řidiče vypadat celkem hloupě, dokonce nebezpečně, protože jsme oba dva příliš blízko dané zatáčky a je vyloučeno, abych předjíždění dokončil, než do ní oba vjedeme.

Co vlastně dělám, je přesunutí mého vozidla na nejlepší čáru průjezdu, bez jakéhokoliv úmyslu v tu chvíli předjíždět. Následující děj je vcelku těžko popsatelný, ale jak si čtenář snadno představí, moje vozidlo je nyní bok po boku s vozidlem předjížděným a těsně před vjezdem do pravotočivé zatáčky a jedno z vozidel jede rychlostí k projetí této zatáčky příliš vysokou. Já to vím a druhý řidič by to měl vědět také, ale z neznámých důvodů se rychlost snížit nesnaží a mně začíná být jasné, že je to opět proto, že se nechce vzdát svého místa. Pravděpodobně v ten okamžik je přesvědčen, že chyba je na mé straně a v příštích pár vteřinách vyjede ze zatáčky, co by vítěz tohoto nesmyslného závodu. Co ovšem neví, je že předjíždění v tomto okamžiku rozhodně na mé mysli není a, že ve skutečnosti stojím na brzdách, odpadám nepatrně za jeho vůz, míříc přesně ke svému apexu uprostřed zatáčky, těsně míjící záď jeho vozu a se zařazeným nižším rychlostním stupněm a s nohou teď již na plynovém pedálu plně akceleruji ze zatáčky po jeho pravé straně. Tolik mě tento řidič zanechal místa přesně uprostřed zatáčky v momentě, co se ještě snaží zpomalit svůj automobil, bojujíc s odstředivou sílou způsobenou jeho nadměrnou rychlostí. Musím přiznat, že to pro mne tenkrát bylo nadmíru zábavné, i když vím, že to nebyla férová hra a můj „Trik“ by rozhodně nepracoval proti řidiči, který ví o co jde. Jediné o co bych se mohl při skutečném závodu v takové chvíli pokusit, by bylo „Odbrzdit“ druhého jezdce, což není ani zdaleka tak jednoduché a nevyjde-li, pak i přesto, že druhého jezdce předjedu (tentokrát po správné straně, budu v zatáčce na špatné čáře průjezdu a tudíž pomalejší při výjezdu a zmíněný jezdec mne okamžitě předjede zpět.

Taková jízda rozhodně nepatří na veřejné silnice a věřte, že respektuji dobré řidiče a v žádném případě bych se NIKDY nesnažil nikoho k závodění na silnici vyprovokovat a neexistuje řidič, který by vyprovokoval mne. Moje rada všem řidičům je: Jestliže se někdo s vámi snaží závodit na veřejné silnici, řekněte sami sobě; DĚKUJI, NECHCI a nechte ho zmizet v dáli. Nestojí to skutečně za to. Chceš závodit? Jdi na závodní dráhu, kde je taková jízda zábavnější a hlavně mnohem bezpečnější. Pamatuj, že bezpečné předjíždění je vždy odpovědnost předjíždějícího.

***

PŘEKRAČOVÁNĺ POVOLENÉ RYCHLOSTI

Nejméně tři typy řidičů, kteří běžně překračují povolenou rychlost, jsem na silnicích poznal. Jeden z nich je UHNI, JÁ JEDU, který absolutně nesnese jiné vozidlo před sebou, kdyby jelo nevím jakou rychlostí. Tento typ řidiče je často také velmi agresivní a nejlépe je se jakémukoliv kontaktu s ním vyhnout. Nevěnujte mu pohled a nechte ho jet.

Další typ je ten, co čeká na křižovatce, aby mohl vjet na hlavní, a vyjede těsně před nás, přesto, že za námi jiné vozidlo ani na obzoru není. Proč? Protože ví, že on pojede rychleji než my. Jiný překračuje povolenou rychlost, protože TAM zaručeně, stoprocentně musí být první.

Pak je tu také typ řidiče mého dobrého přítele, který „Musí“ jet rychle, protože má rychlé auto a připadal by si jako idiot, kdyby s ním jezdil pomalu. (Jeho vlastní slova.) Zajímavé je, že další typ řidiče skutečně řekne: „Nepochopím, proč si někdo kupuje sportovní auto a pak s ním jezdí povolenou rychlostí?“ V čemž je jistá, zvrácená logika nabízející jisté vysvětlení, z kterého vyplívá, že můj přítel se cítí povinen jezdit rychle, ať rychlou jízdu ovládá nebo ne. Z toho vyplývá, že tito řidiči se snaží ostatním řidičům dokázat nejen, že si mohou takové auto koupit, ale že s ním také umí jezdit, protože jinak by patřili do skupiny řidičů, kteří si sice sportovní auto koupit mohou, ale neumí s ním jezdit. Tak totiž tato skupina řidičů vidí všechny řidiče sportovních aut, speciálně ty starší, kteří nepřekračují povolenou rychlost. Tudíž to všechno musí být jakési DOKAZOVÁNĺ, že do onoho sportovního vozu patřím.

Připomíná mi to jednoho z vynikajících závodníků se jménem Jackie Stewart, který podle článku v jednom časopisu, poskytl rozhovor žurnalistovi za jízdy v jeho sportovním autě. Zmíněný žurnalista očekával vzrušující jízdu a byl značně překvapen velmi plynulou naprosto uklidňující jízdou, při které pan Stewart přesně a hladce projížděl zatáčkami. Žurnalista v jeho článku napsal, že za celou jednohodinovou projížďku pan Stewart ani jednou nepřekročil povolenou rychlost, a když se ho zeptal, zda takto jezdí stále, pan Stewart odpověděl: „Samozřejmě, já nemám komu co dokazovat.“

Jedním z nepříjemných typů je řidič, který za každou cenu musí předjet i když ví, že v zápětí bude odbočovat do prava a přinutí tak předjetého použít brzd.

A další: „Já prostě miluju jezdit rychle…“

Pro tohoto řidiče mám jen: „Příteli…seš na špatným místě.”

Pak je tu ještě jeden zajímavý typ řidiče. Je to osoba, která poslušně dodržuje povolenou rychlost, až do chvíle kdy vjede do úseku s předepsanou rychlostí ještě nižší, než byla ta dosavadní, kde pak vesele pokračuje stejnou rychlostí, jakou jel před tím. Nevím proč to dělá, ale mám podezření na TEMPOMAT, který má nastaven na 100 km/hod a „na nějakejch blbejch pár kiláků, to přeci nebudu vypínat…stejně se tu nic neděje,“ (kromě občasného měření rychlosti radarem.)

Já osobně bych si připadal jako idiot, kdyby mne chytili za „rychlou jízdu“ stokilometrovou rychlostí, i když v některých místech s abnormálně sníženou rychlostí nesouhlasím, přesto respektuji zákon a nakonec se naskýtá otázka, co dává větší smysl: Být TAM o pouhých pár minut později a bez pokuty, nebo o pětadvacet později s pokutou??

A co takový „Speciální“ řidič? (Já jsem býval jedním z nich) který je schopen rychlé jízdy, ale většinou povolenou rychlost nepřekračuje, pokud ho nikdo o to nepožádá. To připomíná trochu otázku: „Když Tě někdo požádá, abys skočil ze skály – skočíš?“

Jednoho dne mne můj nadřízený potřeboval odvézt na schůzi do vedlejšího města, což byla zhruba tříhodinová jízda:

„Vladimíre, jeďte co nejrychleji, já potřebuji být ještě dnes odpoledne zpět,“ požádal mne.

„Žádný problém.“ Odpověděl jsem s úsměvem a vyrazil.

V průběhu první hodiny jízdy jsem předjel více než sto různých vozidel na úzké poměrně klikaté silnici. Jsem si jistý, že ne každé předjetí bylo stoprocentně bezpečné, ale cesta pěkně ubíhala, když můj šéf říká:

„Vladimíre, nezlobte se, ale budete mi muset zastavit, já musím na záchod.“

Beze slova jsem zajel k nejbližšímu odpočívadlu a jen jsem zastavil, všechna vozidla, která jsem do té chvíle předjel, se jen mihla kolem.

Od toho okamžiku můj šéf nepromluvil po zbytek cesty a já jsem poslušně pokračoval rychlostí, jakou udržoval konvoj, v kterém jsme byli zařazeni, což ukazuje, jak se překračování povolené rychlosti v mnoha případech nevyplatí i když skončí bezpečně, bez nehody a bez pokuty.

Také se na silnicích setkáme s řidiči, kteří si buď myslí, že jedou rychle, nebo jen neberou ohled na ostatní motoristy. To jsou ti, kteří se tvrdohlavě na dálnici drží v levém pruhu, i když je určen pouze k předjíždění, které musíme předjíždět v pruhu určeném pro pomalejší vozidla. Těmto řidičům bych ze srdce přál, aby byli donuceni strávit pár dní jízdy na dálnicích v Německu, aby se naučili respektovat pravidla provozu a rychlejší vozidla než jsou ta jejich. Je pravda, že taková jízda je poučná pro každého řidiče, tak jako byla pro mne.

Německý autobán má na mnoha místech pouze dva pruhy, z nichž jeden je určen pro rychlá vozidla a druhý pro pomalá, při čemž se zde veškerá doprava pohybuje vcelku plynule a bez větších problémů a bez ukazování prostředního prstu. Proč by někdo chtěl jezdit v pomalém pruhu? Dobrá otázka. Více-méně hádajíc podle toho co jsem sám za svého krátkého pobytu viděl, celkem nikdo nechce jet v pomalém pruhu, ale jsou nuceni, protože jejich vozidlo není dostatečně rychlé, nebo prostě nemají momentálně na rychlou jízdu chuť, což by vysvětlovalo občasnou přítomnost jinak rychlých vozidel v pomalém pruhu. Nákladní a starší vozidla nemají na vybranou. Jízda za těchto podmínek není nejsnadnější, ale je velice dobře zorganizovaná, a co je důležitější, naprostá většina řidičů ví jak jezdit a hlavně jak se za jízdy chovat. Všichni věnují dostatečnou pozornost svým zpětným zrcátkům a všichni vědí, co se kolem nich odehrává. Němci samozřejmě mají na silnicích nehody také a podle mého názoru většina z nich je způsobena poměrně velkým rozdílem v rychlostech jakými se vozidla v těchto dvou pruzích pohybují. Jízda vyžaduje naprostou pozornost a přesnost, protože přejíždění s jednoho pruhu na druhý není jednoduchá záležitost. Při přejíždění z rychlého pruhu do pomalého musíme často použít brzd a k návratu do pruhu rychlého potřebujeme dostatek síly ve velice krátkém okamžiku. Zde je nejlépe vidět rozdíl mezi Severo-Americkými a Evropskými automobily. Americký řidič je posedlý rychlou akcelerací z pevného startu na 60 mil/hod, v které většina Severo amerických aut vyniká, zatímco akcelerace od šedesáti mil za hodinu výš už tak vynikající není. Zde mají přednost automobily evropské výroby což zvlášť při jízdě na autobánu dává smysl.

Musím se přiznat, že jízda na německých dálnicích, byla pro mne docela únavná ve srovnání s jízdou na dálnicích kanadských a vyžadovala mnohem větší pozornost. Na druhé straně, je příjemný pocit vědět, že nemusím stále hlídat rychloměr, abych nepřekročil povolenou rychlost, protože ta je na autobánech většinou neomezená.

Jízda doma, na kanadských silnicích mě nutí k zamyšlení nad smyslem překračování povolené rychlosti. Co se snažíme získat tím, že jedeme rychleji než ostatní vozidla, která povolenou rychlost dodržují? Budeme TAM (ať je to kdekoliv) dřív, a jestliže ano, o kolik? Stojí za to riskovat pokutu na cestě 200 km dlouhé, ušetříme-li deset minut? Dovedu si představit, že někteří řidiči mohou mít k překračování povolené rychlosti pádný důvod, mohli být třeba zpomaleni prácí na silnicích a snaží se dostat včas na letiště, nebo dokonce vezou nemocného do nemocnice a v takovém případě bych povolenou rychlost překračoval také. Přál bych si, aby existoval jakýsi mezinárodní signál, kterého by se dalo v takové chvíli použít, a věřím, že naprostá většina řidičů, by udělala vše, co by bylo v jejich silách, aby těm co to potřebují, umožnili rychlejší jízdu. Jak je patrno, vše je relativní a deset minut může někdy hrát důležitou roli a rozhodně nic nenamítám, může-li být taková jízda, provedena bezpečně, bez ohrožení ostatních motoristů. Co nemám rád, když lidé překračují povolenou rychlost bezdůvodně, jenom proto, že chtějí někomu něco dokázat. Co chtějí tito řidiči dokázat? Že je jejich automobil rychlejší než můj? Jak to můžou vědět? Já osobně na dlouhých otevřených silnicích a dálnicích, kde je dostatek příležitostí k předjetí, dodržuji předepsanou rychlost, nebo dva, tři km/hod přes, a rozhodně mi nevadí, když mne jiní předjíždí. Jede-li ovšem stejným směrem konvoj deseti vozidel rychlostí vyšší než je ta povolená, sladím svoji rychlost s ním a pokračuji s ostatními. V tom případě bych rozhodně nechtěl být ten první, kterému hrozí nebezpečí být chycen za překračování povolené rychlosti. Když občas přeci jenom chci cestovat rychlostí poněkud vyšší, dělám to ne příliš férovým způsobem. Ve svém automobilu mám spolehlivý radarový detektor, ale protože vím, že to není zárukou, že budu změřen tak zvaným instantním radarem, tohle je můj postup:

Když vyjedu na dálnici, po které budu cestovat déle, než tři hodiny, nastavím svoji rychlost PŘESNĚ na tu předepsanou a trpělivě čekám až mne dojede a předjede rychlejší vozidlo, s kterým sladím rychlost, držíc se nejméně jeden kilometr za ním, dbajíc, abych se víc k němu nepřiblížil. Ještě lepší a bezpečnější je, jsou-li přede mnou rychlá vozidla dvě. Teorie říká: Jestliže se někde před námi nachází „Radarová past,“ bude to vozidlo první v pořadí, které do pasti spadne a můj detektor mne bude včas varovat. Že to pracuje vím, ale pracuje to pokaždé? Co když policie použije Laser, který může být přesně zaměřen na KTERÉKOLIV z přibližujících se vozidel a vybere si to třetí? No pak to budu já, koho chytí a rozhodně se policistů nebudu ptát, proč chytili mne, když ti přede mnou také rychlost překračovali, protože bych mohl slyšet odpověď, které se již jeden zvídavý řidič dočkal:

„Chodíte pane někdy na ryby?“ Odpověděl policista otázkou.

„Samozřejmě,“ odpověděl řidič.

„A už se vám někdy podařilo chytit všechny ryby v rybníce?“ Zeptal se policista s jízlivým úsměvem na rtech.

Když se to stane mně, budu pěkně zticha, zaplatím pokutu a budu se ptát sám sebe, jestli to stálo za to, jenom proto, že jsem se nudil.

Je to stejně zajímavé. Jsme to my, daňoví poplatníci, kdo policii jejich hračky kupuje a výrobci radarů v zápětí na to vyrobí radarový detektor, který prodají nám řidičům, aby vzápětí na to mohli vyrobit detektor radarového detektoru opět pro policii. Výrobce to hraje na obě strany a vesele bohatne.

Nejnesmyslnější věc, kterou naprostá většina nás řidičů děla, je překračování povolené rychlosti o tři až pět km/hod jenom proto, že věříme, že to policie toleruje. K čemu je to dobré? Dá mi to snad pocit, že jedu rychle? Dosáhnu svého cíle dříve? Samozřejmě, že ne a přesto to děláme. Co nás nutí tolik nenávidět pravidla a zákony? Nejvyšší povolená rychlost je 100 km/hod a my musíme jet 105. O pár kilometrů dál se povolená rychlost zvýší na 110 km/hod a my si automaticky řekneme, fajn a usadíme naši rychlost na 115 km/hod a přitom je to právě těch 5 km/hod, díky kterým dojedeme vozidla předepsanou rychlost dodržující. Pak jedem kolem nich a díváme se na ně jako by to byli oni, kdo dělají něco špatného. Možná, že to byli naši rodiče, kdo nás naučil jakákoliv pravidla nenávidět a hledat cesty jak je obejít: „Koukej bejt doma v deset,“ bylo nám řečeno, a my jsme věděli, že bude vše v pořádku, přijdeme-li o pět, či deset minut později. Porušování a obcházení pravidel se pro nás stalo jaksi zvykem a jsme v tom tak vynikající. Proč bychom měli zastavit u STOP značky, nejsou-li nablízku žádná vozidla? Já osobně se zde musím zbavit jakékoliv viny, protože skutečně u této značky VŽDY zastavuji a nechápu, proč někteří řidiči to nedokáží. Je to snad příliš velký nápor na nohu? Ušetří nezastavením nějaký čas? Ovšem, že ne…je to jen obcházení „Zbytečných“ pravidel, právě tak jako u značky DEJ PŘEDNOST…, která mně připomíná situaci již jinde zmíněnou, kdy jsme vjeli nadměrnou rychlostí do zatáčky. Je úplně neuvěřitelné, jak se u této značky někteří řidiči chovají. Ani by snad nepřežili, kdyby vozidlo jedoucí po hlavní se dostalo před ně jen kvůli „Nějaký blbý ceduli,“ protože teď přeci jednou oni. Ve skutečnosti ani neplánují zpomalit, a brzdy použijí jen když není vyhnutí, když už nějaký vetřelec se „vecpal na JEHO místo. Pak stojí na brzdách a na jeho obličej je plný překvapení a údivu, jak si to někdo mohl dovolit. Podle mého mají štěstí, že to není v zimě a nejedou po kluzké vozovce. Nepochopím, jaký mohou mít k tomu důvod, když je tak jednoduché zpomalit a být připraven k zastavení a když jsem si stoprocentně jistý, že nikoho v jízdě neomezím opět přidat.

Mezi překračováním povolené rychlosti a jízdou VYSOKOU rychlostí je jen velmi úzká hranice a někteří řidiči si neuvědomují, že vlastně jedou nebezpečně vysokou rychlostí, i když jejich rychloměr ukazuje rychlost o pouhých 20 km/hod víc, než je ta povolená. Proč tomu tak je? Vynecháme prozatím jejich řidičské a umění a podívejme se na vozidla, s jakými jezdí. On je totiž veliký rozdíl mezi rychle jedoucím Ferrari, i když za jeho volantem sedí ne příliš dobrý řidič, a postarším kombikem našeho tatínka s celkem dobrým řidičem za volantem. Nemělo by tomu tak být, ale nezměnitelný fakt je, že vjede-li špatný řidič s Ferrari, do zatáčky, s bezpečnou průjezdovou rychlostí, řekněme 70 km/hod., rychlostí 140 km/hod, má mnohem větší šanci přežít, než řidič druhého vozu, který se jí bude snažit projet rychlostí 110 km/hod. Je zde veliká pravděpodobnost, že nezkušený řidič za volantem Ferrari, se vyděsí k smrti, když si uvědomí, že jeho rychlost byla příliš vysoká, ale jeho automobil mu to možná odpustí a zůstane „Přilepen“ k povrchu silnice, zatím co řidič druhého vozu takové štěstí mít nebude i když jeho rychlost byla podstatně nižší. I když to není právě spravedlivé, musíme se sžít s faktem, že dobré sportovní auto bude vždy bezpečnější, než rodinné auto navržené pro pohodlí. Je ovšem nutno podotknout, že dnešní modely rodinných automobilů svými jízdními vlastnostmi se již dávno přiblížily, a v některých případech i předčily, sportovní automobily minulých let. V každém případě překračování povolené rychlosti není zdravá věc a navíc škodí naši peněžence.

V tomto okamžiku již víme, že překračování povolené rychlosti a jízda vysokou rychlostí není stejná věc i když hranice mezi nimi je mlživá. Projíždíme-li parkovištěm čtyřiceti kilometrovou rychlostí, jedeme definitivně vysokou rychlostí, zatímco 115 km/hod na rozdělené dálnici se třemi pruhy každým směrem za bílého dne a žádným provozem, kde je nejvyšší povolená rychlost 110 km/hod je pouhým překračováním povolené rychlosti. Na druhé straně, pro vozidla v pochybném technickém stavu může být i ta povolená rychlost příliš vysoká, zvláště přidáme-li špatné atmosférické podmínky, jako prudký déšť, sníh, nebo náledí.

***

JĺZDA VYSOKOU RYCHLOSTĺ

Řekl jsem to jednou, a řeknu to znova: Vysoká rychlost nepatří na veřejné silnice, i kdybych mohl zároveň říci: Vysoká rychlost nezabíjí…lidská blbost ano. Každý den všichni vidíme výsledky nezodpovědné jízdy vysokou rychlostí a je skutečně k podivu, proč to stále někteří dělají. Jedno vysvětlení může být, že většina řidičů si neuvědomuje, kdy dosahují, nebo dokonce překračují hranici schopností jejich vozidla a jejich vlastních. Je to v celku tragedie, ale v některých případech ani tito řidiči nenesou hlavní vinu. Naprostá většina řidičů nemá možnost poznat pocity při jízdě skutečnou vysokou rychlostí a měli by. Dokonce ještě než obdrží řidičský průkaz. Opět: Získání řidičského průkazu je příliš snadné. Ve většině případů stačí zkušenosti otce předané synovi, či dceři, včetně všech špatných zvyků. Je až neuvěřitelné, kolik začínajících řidičů si neuvědomuje, že čím vyšší rychlostí se jejich vozidlo pohybuje, tím větší vzdálenost ujede, než se zastaví. Neučili jsme se něco o tom ve fyzice? Přidejme vyšší váhu vozidla a dráha se opět prodlouží. Moderní technologie pracuje v náš prospěch, máme přístup k pneumatikám o jakých se řidičům závodních aut v sedmdesátých letech ani nesnilo. Pneumatiky, které dělají naši jízdu za jakýchkoliv podmínek bezpečnější a co děláme my? Jezdíme rychleji. Posouváme hranici bezpečné jízdy opět tam, kde byla před tím. Zdá se, prostě milujeme nebezpečný život. Používáme dnes pneumatik pro každé počasí, už dávno není nutné měnit pneumatiky s končící sezonou a jsou tak dobré, nebo by byly, kdyby si řidiči uvědomili, že tyto pneumatiky jsou jen vynikajícím kompromisem. Samozřejmě, že s nimi můžeme jezdit ve sněhu, právě tak jako za prudkého deště a dokonce i na náledí, ale musíme znát jejich hranici. V žádném případě se nevyrovnají skutečným zimním pneumatikám, tak jako se nemohou měřit se skutečnými letními pneumatikami založenými na závodních „Mokrých” pneumatikách. Dnešní pneumatiky do každého počasí jsou dobré, ale jen tak dobré, jak dobrý je řidič, který je používá. „Pravým“ zimním se nevyrovnají. Bylo by to jako srovnávání pravých „Suchých“ závodních pneumatik, které nemají žádný vzorek s „Mokrými.“ Zatím co bychom byli schopni jet závod na mokrých, byli bychom neúměrně pomalí, ale na druhé straně, kdyby začalo pršet, vyhrajeme závod, protože jezdec na suchých pneumatikách nepojede nikam. Takový je mezi nimi rozdíl a to je nutné si vrýt do paměti. Nemysli si, že za prudkého deště můžeš na pneumatikách do každého počasí jet stejně rychle jako ten kdo má na vozidle pravé sportovní letní pneumatiky založené na mokrých závodních. Co zde chybí, je dokonalejší vzdělání řidičů. Seznámení všech řidičů s pocity s jakými se setká v okamžiku, kdy pneumatiky ZAČĺNAJĺ ztrácet přilnavost. Řidič se musí naučit rozpoznat první příznaky, aby věděl, kdy je nejvyšší čas snížit rychlost. V žádném případě to neznamená, jede-li ten druhý tak rychle, můžu tak jet také.

Jakmile jednou víme, jak udržet auto v naprosto přímé jízdě a jak s ním hladce a plynule projet jakoukoliv zatáčkou, vhodné pneumatiky ještě zvýší bezpečnost celé jízdy. Zároveň chci podotknout, že absolutně není nic špatného s pneumatikami pro každé počasí, zvláště s těmi co jsou založeny na zimním dezénu, jen je nutné vézt v patrnosti, že od nich nemůžeme očekávat stejný výkon jako od pneumatik navržených pouze pro určité počasí a povrch vozovky. Každý řidič se musí sám rozhodnout, co je pro něj důležitější, jestli je to absolutně nejlepší přilnavost na daném povrchu, nebo dobrá přilnavost s vědomím, že nikdy nebudeme muset pneumatiky měnit, protože začíná zimní sezona. Nesporné je, že se nic nevyrovná pocitu při jízdě na pravých sportovních, letních pneumatikách nízkého profilu, které nevyvinou téměř žádný skluzný úhel při průjezdu zatáčkou, což ještě zvýší přesnost našeho řízení. Protože jsou tyto pneumatiky odvozeny od závodních (s mokrým vzorkem) chovají se zároveň nejlépe i za prudkého deště, ale nemohou vůbec soutěžit ani s nejlevnějšími celoročními pneumatikami na sněhu, či ledu. Jestliže žijete v horách, kde se sníh může na silnici objevit zcela neočekávaně dokonce v září, rozhodně dejte přednost pneumatikám pro každé počasí, nebo alespoň celoročním. Neexistuje snad horší pocit než mít na sportovním automobilu nainstalované naše zamilované letní pneumatiky, když si matka příroda usmyslí, že bude legrace na nás za jízdy shodit 10 cm sněhu v září, nebo dokonce v srpnu. Ať milujeme naše pneumatiky, jak chceme, v této chvíli budeme rozhodně přemýšlet o okamžité výměně za pneumatiky celoroční, hned jak dojedeme domů.

Nemyslím, že je nutné se zmiňovat o tom, jak je důležité mít stejné pneumatiky na všech čtyřech kolech. Dobrou přilnavost potřebujeme na VŠECH kolech, i když nemáme náhon na všechna kola.

Jízda za prudkého deště stojí také za zmínku. Spousta řidičů nebere déšť příliš vážně, ale jakmile voda s povrchu silnice dostatečně rychle neodtéká a zůstává na vozovce, situace vyžaduje naši pozornost a snížení rychlosti, protože jinak hrozí vážné nebezpečí, že se z našeho automobilu rychle stane hydroplán a protože je nemožné odhadnout za jízdy hloubku nadržené vody, za určité rychlosti mohou přední kola našeho vozidla se zadním náhonem prakticky vyjet na hladinu vody a dokonce se i přestat otáčet, což samozřejmě znamená ztrátu řízení. Za ideálních podmínek bude vozidlo pokračovat v přímé jízdě a nezkušený řidič nemusí zaznamenat, co se odehrává. Za takovýto okolností ani brzdy nebudou dostatečně účinné. Vozidla s elektronickou kontrolou přilnavosti a vybavené ABS systémem zde budou mít jistou výhodu, ale řidič takto vybaveného automobilu, by se v žádném případě neměl na tyto technologické vymoženosti spoléhat a někdy tyto novinky se mohou obrátit proti řidiči a situaci ještě zhoršit. Elektronická kontrola adheze se dá částečně srovnat s náhonem na Čtyři kola, což znamená, že pomůže vozidlu akcelerovat v poměrně přímém směru na kluzké vozovce nebo sněhu, ale nedá se prakticky předpovědět, jak bude reagovat při průjezdu zatáčkou. Částečně si lze udělat obrázek, představíme-li si jízdu přímým směrem s vozidlem vybaveným náhonem na přední kola a elektronickým systémem, najedeme-li na kluzký povrch. Přední kolo, které ztratí přilnavost první, se protočí a druhé kolo bude mít snahu se zastavit. To se odehraje ve zlomku vteřiny, a protože díky své vlastní váze bude pokračovat v pohybu přímým směrem, předek vozidla bude mít snahu směr změnit (jako při smyku) a my budeme okamžitě reagovat otočením řízení proti smyku, v okamžiku kdy elektronická kontrola převede sílu na kolo, které ještě adhezi neztratilo. Výsledkem bude naše „Špatná“ reakce na smyk a náš automobil bude mít snahu jet na stranu druhou. Není to příliš příjemný pocit, a protože výrobci jsou si tohoto nedostatku vědomi, máme u většiny takto vybavených vozidel na palubní desce vypínač tohoto systému. Technologická revoluce pokračuje závratnou rychlostí a vozidla s náhonem na všechna kola, právě tak jako toto elektronické zařízení jsou stále dokonalejší a díky tomuto pokroku jsou naše automobily snadněji ovladatelné a bezpečnější po všech stránkách.

Brzdy typu ABS na druhé straně jsou nejlepším vynálezem za poslední léta a našim největším přítelem při jízdě na kluzké silnici. Je ovšem nadmíru důležité vědět co dělají a jak je používat. Není důležité vědět, JAK to dělají, jen to, že MUSĺME při jejich používání podstatně změnit naše zvyky, abychom jich plně využili. Všichni si dobře pamatujeme, jak nás instruktoři učili rychle a opakovaně sešlapovat (pumpovat) brzdový pedál v případě, že na vozovce pokryté ledem jsme neschopni zastavit. Také víme, že je jednodušší to povědět než udělat a to je přesně co ABS udělá za nás, pouze lépe a přesněji. „Mozek“ tohoto systému ví přesně, v kterém okamžiku by brzdové destičky nebo obložení kola zablokovaly a na zlomek vteřiny brzdy uvolní a opět přitlačí o zlomek vteřiny později. Při prvním použití takových brzd je to absolutně nezvyklý a divný pocit, když cítíme pod nohou konstantní pohyb brzdového pedálu a je velice důležité odolat nutkání k uvolnění pedálu. Jestliže jsme byli zvyklí na kluzké vozovce používat brzdy z citem a zlehka, je mnohem bezpečnější v okamžiku, kdy nejsme schopni na náledí náš automobil zastavit, sešlápnout brzdový pedál naprosto nešetrně a držet plně sešlápnutý až do úplného zastavení vozidla.

Co si ovšem musíme uvědomit je, že naše brzdná dráha na náledí bude vždy kratší, než kdybychom se snažili brzdy „Pumpovat“ sami bez použití ABS systému, ale že bude stále o MNOHO DELŠĺ, než při brzdění na suché vozovce.

Naše lekce je: Předpokládáme-li, že povrch vozovky by mohl být kluzký, (ať ve skutečnosti je, nebo není) musíme použít brzd dřív než normálně. V případě, že povrch kluzký není, dojedeme ke křižovatce o vteřinu nebo dvě později, ale vždy se nám podaří zastavit včas.

…a tady je náš problém. Se všemi těmito vymoženostmi vybavenými automobily, které usnadňují jeho ovládání, stále nejsme ani lepší ani bezpečnější řidiči. Čím to je?

Vzpomněl jsem si na překrásný úsek dálnice vedoucí přes Crowsnest Pass (Průsmyk Havraním Hnízdem) ve Skalistých horách. Úsek, který jsem doslova miloval pro jeho kouzelné zatáčky. Dvě z mnoha dalších byly obzvlášť ostré s doporučenou bezpečnou rychlostí 30 km/hod, zjevně byly problematické pro mnoho řidičů, což se projevovalo mnoha nehodami. Lidé je považovali za nebezpečné a ministerstvo dopravy s nimi souhlasilo, ale byly nebezpečné proto, že byly tak ostré? Já si nemyslím. Jsem přesvědčen, že lidé prostě nedodržovali pravidla. Nezpomalili dostatečně před vjezdem. Ministerstvo dopravy se rozhodlo investovat peníze a podařilo se mu obě zatáčky takřka vymazat z mapy. Samozřejmě bylo v tom místě po nehodách, ty se přestěhovaly o necelé dva kilometry dál, do místa, kde nikdy před tím žádné nebyly. Proč je najednou tolik nehod v následující zatáčce? Odpověď je jednoduchá, řidiči nesníží dostatečně rychlost před vjezdem do ní. Ta samá historka: Dejte nám auta plná moderního vybavení a bezpečnostního zařízení všeho druhu a my pojedeme rychleji. To vše nasvědčuje tomu, že nemáme zájem o zvýšenou PRŮMĚRNOU rychlost, jenom chceme jet rychle. Jsme prostě posedlí rychlostí, aniž bychom si to uvědomovali. Říká se, že filmy, televize a hry plné násilí pěstují násilí a agresivitu v lidech a já jsem tomu nikdy nevěřil. Vždy jsem zastával názor, že se s tím člověk musí narodit, musí to mít v džínech, musí to zdědit, ale asi jsem se mýlil. Dnes už víme, že zákony a pravidla nepracují… počkat…slyšel jsem, že Rakušané uvažují o pokusném zavedení nejvyšší povolené rychlosti 160 km/hod na určitých úsecích dálnic a to by mohlo být zajímavé. Jestliže se nemýlím, většina řidičů jezdí rychlostí kolem 130 km/hod, protože je to za ideálních podmínek na dobré a rovné silnici příjemná rychlost. Že by jistí řidiči na těchto úsecích přestali překračovat povolenou rychlost? Jen čas nám to ukáže.

V době kdy jsem ještě závodil (kdysi dávno) přijeli na naši závodní dráhu příslušníci místní policie, aby se naučili své služební vozy ovládat při vyšších rychlostech. Byli to policisté, pro které rychlá jízda byla předpokládanou samozřejmostí, ale při jejich prvních pokusech o rychlou jízdu první den tomu absolutně nic nenasvědčovalo. Rozhodně nás nepřekvapilo, že toho dne dokázali totálně zničit tři vozidla při průjezdu nejdůležitější zatáčkou naražením do ochranné bariéry. Dokonce jsem měl tu čest vidět na vlastní oči, jak se jeden z nich snažil tuto zatáčku zvládnout s jednou rukou ležérně visící z postranního okna. Přesně jak si pamatuji svého otce. Nikdo se jim nesmál a po třech dnech strávených na závodní dráze s našimi instruktory, jsme všichni viděli, že jsou konečně schopni zvládnout svoje vozidlo i za poměrně vysoké rychlosti. Vím, že se jim všem „Kurs vysokého výkonu“ líbil a jsem si stoprocentně jistý, že by se líbil naprosté většině řidičů, jenomže zároveň vím, že ta samá většina řidičů by řekla: „To já nepotřebuju, já sem dobrej řidič a taky nehodlám jezdit rychle.“ Musím také říci, že naši místní policisté, kteří se kurzu zúčastnili, už druhý den na dráze pochopili, že správně a bezpečně kontrolovat vozidlo s jednou rukou na volantu nelze. Ano, rychlá jízda může být zábavná, ale musí se provozovat na správném místě.

***

JĺZDA NA KLUZKÝCH SILNICĺCH

Jedeme-li na silnici pokryté tvrdým, uježděným sněhem, nebo ledem a najednou cítíme, že náš automobil nedělá přesně, co jsme od něj očekávali, můžeme si být jisti, že v tom okamžiku provozujeme jízdu vysokou rychlostí, ať náš rychloměr ukazuje jakékoliv číslo. Jak víme, že je silnice kluzká? Několik příznaků nám napoví. Příznaky, které dobře známe, a přesto jsme překvapeni, když se naše vozidlo odmítne slušně chovat. Lze předpokládat, je-li zimní sezóna a silnice je bílá, bude to za určité rychlosti klouzat a je-li povrch silnice v zimě černý, může to také klouzat. V kterékoliv jiné sezóně, je-li povrch mokrý, bude to za určité rychlosti klouzat a na konec…Je-li povrch absolutně suchý, uhodli jste správně, bude to za určité rychlosti klouzat.

Setkal jsem se s člověkem (Skutečný zážitek) který na silnici pokryté tvrdým uježděným sněhem zastavil, vystoupil a nohama se přesvědčoval, jak hodně to klouže. Nemám potuchy, k čemu mu to bylo dobré. Bude snad povrch stejně kluzký pro pneumatiky jako je kluzký pro moje boty? Všichni ostatní pasažéři, včetně mne, věděli to, co on měl také vědět – PŘI URČITÉ RYCHLOSTI TO BUDE KLOUZAT. Jedinou otázku, kterou si mněl tento řidič položit byla: Jak rychle, nebo spíše jak pomalu na tom musím jet? Existuje na tuto otázku odpověď?

Jestli očekáváme určitá čísla v kilometrech za hodinu, tak ne a zbytek záleží na mnoha dalších faktorech, z nichž některé jsme už alespoň částečně prodiskutovali, pneumatiky jsouc jedním z nich. Řidič automobilu vybaveného skutečnými zimními pneumatikami, bude pochopitelně na kluzké silnici schopen cestovat vyšší rychlostí, než řidič s pneumatikami celoročními, i když by měl cestovat rychlostí stejnou a jen ocenit fakt, že jeho pneumatiky mají dokonalejší přilnavost, díky které bude schopen svoje vozidlo včas zpomalit, zastavit a celkově se cítit bezpečněji. Je ovšem možné a žádoucí, si vypěstovat smysl pro odhad kluzkosti s pomocí volantu, k čemuž je samozřejmě důležitá dokonalá znalost našeho vozidla. Existuje mnoho druhů řídících mechanismů a každý z nich přenáší pro nás důležitou informaci trochu jinak. Slyšeli jsme zajisté, některého řidiče kritizovat řízení určitého automobilu tím, že jeho řízení nedokonale přenáší jakoukoliv informaci, nebo že jiné řízení nám dává příliš umělý, až falešný pocit při jízdě, nebo dokonce řízení, s kterým silnici nebo její povrch vůbec necítíme. Naučit se „Rozumět“ tomu co nám řízení říká, není obtížné, ale je nutné tomu jistý čas věnovat. Odměnou nám bude, že vždy budeme vědět, kdy se i při jízdě přímým směrem nebezpečně přibližujeme hranici přilnavosti a budeme mít dostatek času naši rychlost snížit.

I na silnicích s náledím se dostaneme do situace, kdy budeme nuceni předjíždět pomalejší vozidla a to vyžaduje dokonalé plánování. I na kluzké vozovce chceme celé předjetí provézt v co nejkratší době a vzdálenosti, ale rozhodně nemůžeme jednoduše „Šlápnout na plyn“ a použít veškeré síly, kterou je náš automobil vyprodukovat. Na kluzké silnici tento manévr musí být dvojnásobně přesný a plynulý. Žádné prudké pohyby volantem, a žádné necitelné sešlápnutí plynového pedálu a co je ještě horší, nemůžeme použít brzd v případě, že jsme se spletli ve výpočtech a potřebujeme se zařadit zpět za vozidlo, které jsme se snažili předjet. Víme tudíž, že si zde absolutně nemůžeme žádné špatné výpočty dovolit.

Pouze jsme-li si stoprocentně jisti, že máme dostatek místa a času k bezpečnému předjetí, začneme plynule zvyšovat potřebnou rychlost, což znamená, že budeme od vozidla před námi ve větší vzdálenosti, než jsme za normálních podmínek zvyklí a postupně přejíždíme do druhého pruhu (protisměru v případě nerozdělené silnice s pouhými dvěmi pruhy.)

Pamatujme, že:

…se nemůžeme rychle vrátit do našeho pruhu, protože jakýmkoliv prudším pohybem volantu můžeme vyprovokovat neotáčivost, která může vést ke smyku předních kol a ztrátě kontroly. Taktéž nemůžeme jen „Na to šlápnout,“ což by mohlo protočit hnaná kola v nejméně potřebné chvíli a též musíme být velice opatrní s automobilem, který má automatickou převodovku aby neočekávaně nepřeřadila do nižšího rychlostního stupně se stejným výsledkem.

Předjíždění za takových podmínek skutečně vyžaduje chladnou hlavu, citlivost a plynulost, což je hlavní důvod, proč naše předjetí bude trvat podstatně déle než na silnici se suchým povrchem. Kromě toho, jízda na kluzkých silnicích je jen další jízda, která nemusí být o nic nebezpečnější, naučíme-li se dostatečně respektovat matku přírodu a podle toho se chovat.

Dobré zimní pneumatiky, ABS a elektronická kontrola adheze jsou velmi vítaným příspěvkem k bezpečné jízdě za adverzních podmínek a ve spojení se soustředěním se na jízdu, správným odhadem chování ostatních řidičů od kterých lze často očekávat nepozornost a špatný odhad situace, a připraveností na jejich chyby, nás bezpečně dovede k cíli. Jak se tomu říká? Ano, sebeobrana za volantem.

Přál bych si, abych mohl říci, že s touto znalostí, řidičským uměním a správně vybaveným vozidlem budeme mimo jakékoliv nebezpečí, ale bohužel, se dějí věci, které se nedají předpovědět a proti kterým jen těžko budeme hledat obranu. Jestliže, na příklad, vjedeme do úzkého tunelu a v protisměru se proti nám vynoří obrovitý kamion překračující VHODNOU rychlost a na víc v našem jízdním pruhu, nezanechávajíc nám absolutně žádné místo k jakémukoliv manévru, musí nám být jasné, že se s ním střetneme. Říká se tomu „Být na špatném místě ve špatnou chvíli.“ Na druhou stranu, jestliže se blížíme ke křižovatce a z postraní ulice, či silnice, se ke značce STOP řítí vozidlo, které z neznámých důvodů nezastavuje a vůbec nezáleží na tom, že když do něj narazíme, bude to jeho vina. Otázka je, zda můžeme této nehodě zabránit a ve většině případů odpověď je positivní ANO. Pravděpodobně vozovka, po které toto vozidlo jede, je stejně kluzká jako naše a i když se řidič tohoto vozidla snaží, je jasné, že se mu včas zastavit nepodaří. Jestliže celé situaci věnujeme dostatečnou pozornost, můžeme být schopni nehodě zabránit. Našim cílem je se vyhnout místu, v kterém ke kolizi dojde, neučiníme-li nic proti tomu. S našimi zkušenostmi budeme určitě schopni odhadnout jeho rychlost a tím i vzdálenost jakou ještě před zastavením ujede s dostatkem času k rozhodnutí, co lze podniknout. Většina nepřipravených řidičů, téměř podvědomě, reaguje použitím brzd, jako by brzdový pedál byl jediný, který je schopen jakoukoliv situaci vyřešit. Záležíc na naši rychlosti, to může skutečně být dobré řešení, ale ve většině případů je to naopak akcelerace, která nás z nebezpečného místa dostane. Jestliže se zmíněné vozidlo pomalu pohybuje na zřetelně zablokovaných kolem směrem ke středu naši vozovky, můžeme být schopni upravit čáru našeho průjezdu tak, že vozidlo objedeme za jeho zádí, aniž bychom museli použít brzdového, nebo plynového pedálu. Největší roli v takovýchto svízelných situacích hraje haše pozornost. Za jízdy rozhodně není vhodný čas na obdivování hezkých nohou naši spolucestující, tak jako na řešení rodinných problémů, telefonní rozhovor, či popíjení kávy a je třeba zdůraznit, že jízda s automobilem je vážná „Práce“ za jakýchkoliv podmínek a na kluzkých silnicích ještě vážnější.

Když nepříjemnou situaci konečně vyřešíme a jedem kolem nešťastníka s obrovskými kapkami potu na čele, zapomeňme na prostřední prst a jakékoliv pohledy a sledujme dál silnici před sebou, abychom byli připraveni na další případnou událost, doufaje, že už k žádné nedojde. Jestliže si později, v pohodlí domova vzpomeneme, můžeme si celou příhodu opět vybavit a snažit si představit co bychom dělali my na nešťastníkově místě. Dá se vůbec v takovém případě něco dělat? Vžijme se do okamžiku, kdy náš automobil klouže směrem ke křižovatce s hlavní silnicí, a my víme, že se nám nepodaří včas naše vozidlo zastavit. To, že se na hlavní pohybují vozidla mnohem vyšší rychlostí, způsobí jen další paniku, která je naprosto v té chvíli nevítaná. Naše vozidlo není vybaveno ABS a my víme, že bychom se k tak důležité křižovatce nepřibližovali tak vysokou rychlostí, je-li vozovka kluzká, ale co kdyby? Jsme tam, klouzajíc v přímé čáře se všemi čtyřmi koly zablokovanými a musíme něco podniknout teď HNED. Jestliže si představíme naše vozidlo pohybující se v přímém směru, je nám jasné, že zadní kola jedou po povrchu ještě hladším než ta přední a zbývají nám tudíž jen přední kola k získání jakékoliv adheze. Abychom měli vůbec naději naše vozidlo zastavit v kratší vzdálenosti, potřebujeme všechna čtyři kola a jediná cesta jak získat kontrolu, je přinucením zadních kol opustit od předních kol uklouzanou dráhu. Musíme tudíž udělat něco proti našemu návyku a to je, uvolnění brzdového pedálu za současného NEPATRNÉHO pootočení volantem do prava. Pamatujeme si přeci, že vozidlo se zablokovanými koly je vozidlo bez řízení. V pouhém okamžiku, jakmile naše vozidlo reaguje na řízení, uchopíme páku ruční brzdy a se současným stisknutím zajišťovacího knoflíku, který stisknutý držíme, prudce a krátce škubneme brzdou, kterou okamžitě opět uvolníme. Momentálně zablokovaná ZADNĺ kola způsobí otočení celého vozidla bokem a ocitnou se zároveň na rozdílném povrchu, než kola přední, což by mělo stačit k dalšímu zpomalení a se získanou adhezí k úplnému zastavení než vjedeme do křižovatky nebo příkopu na pravé straně. Pravda, je to poměrně komplikovaný zákrok, který by měl být předem nacvičován, abychom znali přesný účinek ruční brzdy a je důležité si pamatovat, že jakmile se vozidlo začne otáčet, čím déle budeme ruční brzdu držet, tím více se vozidlo otočí a v souvislosti s rychlostí bude v otáčení pokračovat ještě po uvolnění brzdy. V našem případě výsledek nebude tak drastický, protože tak rychle jsme nejeli, nebo snad ano? Tak jako tak, i kdybychom skončili předními koly v příkopu, je to stále lepší než skončit uprostřed silnice plné dalších vozidel. Pomocí ruční brzdy lze otočit vozidlo i o celých 180 stupňů a chceme-li, po opětovném použití nožní brzdy se všemi koly opět zablokovanými, můžeme bezpečně zařadit zpátečku a pokračovat v jízdě pozpátku. Po nabyté dostatečné rychlosti, začít novou otočku volantem, opět plně použít nožní brzdy a otočka o dalších 180 stupňů nás usadí opět v jízdě přímým směrem a „Správným“ koncem vozidla. Dobrá zábava? Rozhodně, ale ne na veřejné silnici. Možná na zamrzlém jezeře (s dostatečnou tloušťkou ledu.) Výhoda tohoto manévru spočívá v tom, že k celé otočce potřebujeme pouze šířku silnice přesně takovou jako je délka našeho automobilu. V každém případě, situace u křižovatky, žádná legrace ani zábava nebyla, a je naprosto zbytečné se do podobné situace dostat.

Ještě se naskytuje otázka, jestli by v popsané situaci pomohly pneumatiky vybavené hřeby. Někteří řidiči je stále ještě používají a proč ne. Jestliže žijí v kraji s ideálními podmínkami, kde jsou silnice pokryté ledem většinu času a teplota neklesne pod nějakých -10 stupňů Celsia, pak můžou takové pneumatiky být užitečné. Podle mého názoru se však moderním zimním pneumatikám nevyrovnají a kromě toho, někteří vědci tvrdí, že klesne-li teplota pod minus 12 C, led bude tvrdý jako beton a hřebové pneumatiky jsou prakticky bezcenné. Faktem zůstává, že výběr vhodných pneumatik bude i nadále obtížné, ale správná kombinace pneumatik s využitím ostatní moderní technologie, jako je počítačem kontrolovaný náhon na všechna kola a inteligentním řízením všech kol, naše jízda by mohla být bezpečnější než kdykoliv před tím. Nezapomínejme ovšem, že ani takové vozidlo v dohledné době nepojede samo a dále bude vyžadovat naši absolutní pozornost a řidičské umění. K bezpečné jízdě skutečně napomůže, naučíme li se rozpoznat, kdy se vozidlo přiblížilo k hranici přilnavosti a kdy je to pouhý krůček ke ztrátě kontroly. Jakmile se naučíme s vozidlem komunikovat pomocí volantu, sedadla, plynového a brzdového pedálu, odměnou nám bude, že již nikdy kontrolu nad svým vozidlem neztratíme, za předpokladu, že nebudeme nerozumní natolik, abychom si mysleli, že nyní můžeme na zledovatělé silnici jezdit rychleji, než kdokoliv jiný. Snažme se prozatím jen být lepší a bezpečnější, než ti ostatní a ne rychlejší.

Vybaveni nejlepšími pneumatikami, jaké si můžeme dovolit a našimi nově nabytými vědomostmi jsme na dobré cestě. Pamatujme, že za extrémních podmínek je nejlépe zastavit u nějakého hotelu, či motelu, navštívit restauraci, dát si něco dobrého k jídlu a počkat na lepší cestovní podmínky i kdybychom měli zůstat přes noc, zvláště nemusíme-li TAM být teď hned. Rozhodně se nevyplatí se vystavovat jakémukoliv nebezpečí, není-li to absolutně nutné.

POSPĺCHEJ POMALU – BUDEŠ TAM DŘĺV.

***

JĺZDA SNĚHOVOU VICHŘICĺ

Bylo to jedné lednové noci, těsně před koncem odpolední šichty v podzemních dolech, když nás důlní seznámil se situací na povrchu, mluvíc o sněhové vichřici, které se v Kanadě říká BLIZARD [Blizard.] Silnice údajně jsou uzavřeny a není si jistý, jestli se dostaneme autobusem s kopce dolů do našich šaten:

„Noční šichta do práce určitě nepřijde a tak máte na vybranou. Můžete zůstat v práci a dostat zaplacen přesčas, nebo se můžete pokusit dostat dolů do šaten, ale já jsem byl venku před chvílí a není tam vidět na krok, tak nevim.“

To by tedy bylo moje první setkání se zdejší pověstnou vichřicí a byl jsem skutečně zvědavý, jak to vypadá.

Do našich koupelí to bylo asi 5 kilometrů plných zatáček, celá cesta s kopce a jistá naděje byla, že i kdyby celé sací zařízení motoru se ucpalo sněhem a motor přestal pracovat, do koupelí bychom dojeli, za předpokladu, že řidič autobusu bude vidět na cestu. Několik lidí se rozhodlo zůstat přesčas a zbytek, včetně mne, jsme se vydali na cestu. Viditelnost nebyla špatná a za chvíli jsme již byli v teplých koupelích. V rozhlase jsme se dozvěděli, že silnice jsou skutečně uzavřeny a silničáři neočekávají jejich otevření před pátou hodinou ranní. Na pohotovostní služebně všichni obdrželi deky a udělali si pohodlí na dřevěných lavicích v šatně, kromě mne. Podle toho co jsem viděl na cestě s kopce do koupelí, jsem usoudil, že situace není ani zdaleka tak vážná, jak ji náš nadřízený i rozhlas popisoval a rozhodl jsem se jet domů. Žádný zvláštní dojem na mne neudělalo ani 20 cm sněhu na silnici, vědouc, že je to pouhá desetiminutová jízda domů a rozhodně bych raději spal doma v posteli se svou ženou, než na tvrdé lavici v ne příliš vábivě vonících šatnách se skříňkami plnými špinavých montérek. Bylo mě jasné, že moje letní pneumatiky se značně sjetým vzorkem, příliš nepomohou, ale jsem přeci dobrý řidič ne?

Tak málo jsem si myslel o kanadské sněhové vichřici. Hned jak jsem se ocitnul na silnici, jsem věděl, že moje cesta domů bude trvat podstatně déle, než deset minut. Stěrače pracovaly naplno, a kde se nachází silnice, jsem jen hádal. Rychloměr ukazoval 10 km/hod a byl bych se vsadil, že stojím na místě, nebo dokonce couvám, když jsem před sebou zahlédl další vozidlo, které tam zjevně bylo zaparkováno, nebo se alespoň nepohybovalo. Velice opatrně jsem jej objel, jen abych viděl vozidlo další a další a v okamžiku byla různá vozidla všude. Malé automobily, velké nákladní transporty, policejní vozy, a všechno tam stálo, nic se nehýbalo, kromě mne. Některá vozidla byla zjevně na silnici v obou směrech, jiná bez pochyb v příkopech i daleko v polích. Absolutně neskutečný pohled, který připomínal více fotbalové hřiště plné aut, než cokoliv jiného a rozhodně v ten okamžik nebylo možné odhadnout, kde se nachází silnice. Věděl jsem, že jestliže budu nucen z jakéhokoliv důvodu zastavit, zůstanu tam, jako všichni ostatní. Jenom moje osobní štěstí mne provedlo tímto neskutečným úsekem. Bál jsem se pohnout nohou na plynu nahoru, nebo dolu a jen jsem se pomalu sunul „Fotbalovým hřištěm” plným překážek, jedouc jakýsi podivný slalom. Po dalších pěti minutách, které byly nekonečné, jsem konečně byl schopen odbočit ze silnice na ulici, která mne už bez problému dovedla k našemu rodinnému domku.

Nepřemýšlel jsem o svém naprosto stupidním rozhodnutí se vydat na cestu, jenom proto, že jsem chtěl za každou cenu, spát doma, to se dostavilo později, když už jsem v teplém domově popíjel šálek horkého čaje se svoji ženou, když jsem si plně uvědomil, jaké jsem opět měl štěstí. Domů jsem bezpečně dojel, ale nikdy na tu cestu nezapomenu a slíbil jsem sám sobě, že už nikdy něco takového nerozvážného neudělám. Následujícího dne naše auto bylo vybaveno dekou, lopatou, svíčkami a dvěma zapalovači. Své ženě jsem o svém zážitku dlouho neřekl.

Zimní jízdy s automobilem, nejsou obtížné, jen dlouho trvá většině řidičů se podmínkám přizpůsobit. Všimli jste si kolik automobilů skončí v příkopech v prvních dnech zimní sezóny s první dávkou sněhu? Jakoby se všichni řidiči učili znovu jezdit. Proč nám trvá tak dlouho si uvědomit, že na kluzkých silnicích nemůžeme jezdit stejně rychle jako na suchých? Na konec si ale všichni opět zvykneme, vše zapadne do normálních kolejí a my opět začneme jezdit s rozumem, až na ty, kteří se tvrdohlavě chtějí dostat domů za jakoukoliv cenu a teď hned.

Pro jízdu ve sněhové vichřici mám jen jednu radu: NEJEZDĚTE V Nĺ! Snadno se to řekne, ale co když musíme? Co když někdo z rodiny onemocní a je absolutně nutné je dopravit do nemocnice? V takovém případě rozhodně nebudeme o počasí uvažovat a prostě vyrazíme. To je v pořádku, zvlášť je-li naše vozidlo pro takový případ připraveno.

Samozřejmě, že pojedeme na pneumatikách, které na vozidle právě máme, i když víme, že nejsou nejvhodnější, ale jsou věci, které by v našem vozidle měly být ještě, než skutečná zima začne. Teplé oblečení pro takovou cestu je samozřejmost, protože může být nutné někde na cestě zastavit a z auta vystoupit za účelem očistění stěračů, na kterých se v sněhové vichřici rychle usadí zmrzlý sníh, a přestanou pracovat. Je dobrý nápad mít v našem vozidle i plechovku etheru (sprej) prodávanou pod různými jmény jako třeba EASY START, pro případ, že se sněhem ucpe přívod vzduchu do motoru. Jestliže se motor zastaví, může být nevyhnutelné této nebezpečné tekutiny použít i když to není pro motor příliš zdravé, ale zde hovoříme o člověku, kterého musíme za každou cenu do nemocnice dostat. V takovém případě pomůže, když jedna osoba zapne startér a druhá vstříkne trochu této tekutiny přímo do vstupního otvoru nasávání vzduchu. Kromě toho, děláme vše v mezích možností, včetně zastavení vozidla a vystoupení, abychom se přesvědčili, jestli jsme stále ještě na silnici. Pak už skutečně platí jen: NEVIDĺŠ-LI, NEJEZDI! Tak jako v mlze. Jedna rada: Protože nemůžeme jet rychle, zařadíme nižší rychlostní stupeň (i u automatiky,) a víc neřadíme. Snažíme se neprotočit kola. Při prvním náznaku protáčení kol, okamžitě zastavíme, couvneme metr nebo dva a pokusíme se vyhnout svým uklouzaným stopám.

Po dosažení našeho cíle bychom se neměli pokoušet o zpáteční cestu, dokud se podmínky nezlepší i za cenu, že budeme nuceni přespat někde na zemi, protože cesta zpět by rozhodně byla ještě obtížnější. V takovém počasí sníh přibývá rychle, tak jako se rychle tvoří závěje. V tomto případě bychom si určitě všichni přáli mít u našeho vozidla náhon na všechna čtyři kola, ale smutná pravda je, že i z náhonu na všechna kola se může také velice rychle stát náhon na ŽÁDNÁ kola a nemysleme si, že s takovým vozidlem můžeme jet rychleji.

Tak tedy, Slyšíme-li z rozhlasu: „…pokud to není absolutně nutné, zůstaňte doma…“ rozhodně uděláme dobře uposlechneme-li i v případě, že nám právě došly cigarety, nebo pivo.

***

ZÁVODĚNĺ NA VEŘEJNÝCH SILNICĺCH

Říkejme tomu hra dospělých s dětským rozumem a nechme to při tom. Rada: NEDĚLEJTE TO. Nazývejme to zábavou, nebo jak kdo chce, pravdou je, že to co je dnes náramná legrace, může zítra skončit tragicky. Ať se na to díváme, jak chceme – je to závodění a to patří na závodní dráhu, nikoliv na veřejné silnice, nebo městské ulice.

Přesto, že již jsme dnes zkušení řidiči, kteří nacvičují přesnou a plynulou jízdu, kdykoliv vsednou za volant, i chování našeho automobilu známe a za jakýchkoliv podmínek přesně vycítíme, kdy dosáhne hranici přilnavosti. Dokonce přesně víme, kolik otáček by měl náš otáčkoměr ukazovat v okamžiku, kdy hodláme pustit spojkový pedál, (nebo brzdový u automatické převodovky) víme o točivém momentu našeho řízení při rychlé akceleraci u našeho vozu s náhonem na přední kola, zkrátka, jsme vynikající řidiči, i tak by naše odpověď na výzvu k závodu měla být rezolutní NE. Když ne pro bezpečnost naši a ostatních motoristů, tak odmítneme závod proto, že bychom se v očích druhého „Závodníka“ zesměšnili. Proč? Protože závod prohrajeme. Proč? Protože to, že jsme vydrželi u této knihy až do tohoto okamžiku, svědčí o jisté inteligenci a zodpovědnosti, a i když už závod byl zeleným semaforem na křižovatce odstartován, uvolníme plynový pedál a necháme druhého řidiče jet podle jeho vůle. Víme přeci, že kdyby se závod odehrával na závodní dráze, máme ho vyhraný. Skutečně to nestojí zato. Věřte mi, já to vím, já jsem pár takových závodů také odjel a mým největším přáním je, aby se čtenář učil z chyb mých a ne jeho vlastních. Jeden z mých posledních závodů, který se neodehrál na městské křižovatce, ale na volné silnici, proběhl takto:

Byl překrásný letní den a já jsem vyrazil na svou oblíbenou projížďku ven z města. Silnice s novým asfaltovým povrchem, rovná jako když střelí, přímo sváděla k rychlé jízdě. Motor mého naprosto normálně vypadajícího rodinného sedanu s upraveným podvozkem prozpěvoval o svých koních na víc a já jsem vychutnával přesnost řízení na nových širokých a nízko profilových pneumatikách. Netrvalo to dlouho, když jsem dojel pomalejší vozidlo. Protože silnice vedla polem, a v naprostých rovinách s neomezenou viditelností na kilometry dopředu, nebylo ke snížení rychlosti žádného důvodu. Byl jsem si celkem jist, že vozidlo předjedu ještě před pravotočivou zatáčkou, ke které jsme se blížili, jenomže řidič tohoto vozu se rozhodl mi moje plány trochu pozměnit a přesně v okamžiku, kdy jsme byli bok po boku na „to šlápl.“ Reakce rozumného člověka by byla prosté odlehčení plynu, s klidem se zařadit zpět a nechat dotyčného jet, jenomže to bych nebyl já, v dobách, kdy jsem takové situace přímo vyhledával a tak jsem vyzvání k závodu s úsměvem přijal. Vyzyvatel měl rozhodně v jeho automobilu dostatek síly a já jsem se musel rozhodnout co přesně udělat, než oba vjedeme do zatáčky. Nacházejíc se na levé straně vozovky, jsem byl připraven toho využít ve svůj prospěch. Moje výhoda byla, že sleduji perfektní čáru pro rychlý průjezd zatáčkou, za předpokladu, že dokončím předjíždění a jak bylo v té chvíli patrno, ani jeden z nás to nehodlal vzdát a závod byl o to, kdo bude v zatáčce první. Věděl jsem, že udržení rychlosti, jakou jsem jel, musím přesně projet apexem zatáčky a tak mě nezbývalo, než svého soupeře „Předbrzdit.“ Protože soupeř byl mnou donucen sledovat vnitřní, tedy špatnou lajnu, bude muset začít brzdit před zatáčkou mnohem dřív a projíždět celou zatáčkou pomaleji, zatím co já si mohu dovolit jet mnohem hlouběji do zatáčky a brzdit později. To byla zároveň nejvhodnější chvíle pro ukončení tohoto nesmyslného závodu, ale ani jeden z nás to nehodlal udělat. Oba jsme jeli příliš rychle a oba jsme byli příliš hloupí na to se vzdát. O vteřinu později si můj soupeř uvědomil, že takovou rychlostí zatáčku neprojede a postavil se na brzdy, ale já jsem nemohl, ještě ne…já jsem potřeboval jet ještě o něco hlouběji, a to znamenalo, že budu muset použít „lehkých brzd“ i při samotném vjezdu do zatáčky. Soupeře jsem předbrzdil a téměř jsem stihnul i můj apex, ale odlehčení pravého vnitřního, zadního kola způsobilo částečnou ztrátu adheze s následující přetáčivostí v nejnevhodnější okamžik. Nebyl to velký problém, s určitou ztrátou rychlosti jsem to mohl snadno napravit, ale v tentýž okamžik jsem zjistil, že můj vůz je perfektně namířen do jakési odbočky na polní cestu vedoucí bůhví kam a já jsem se rozhodl. Jen částečně jsem napravil přetáčivost, přeřadil na nižší rychlostní stupeň, pokračujíc téměř plnou rychlostí po mé „Nové trase.“ Z dálky celý manévr musel vypadat velice impresivně, a kdybych já sám něco podobného viděl, určitě bych to obdivoval. Ocenil bych perfektní naplánovaní a celé provedení takového „Bravurního“ předjetí. Za volantem jsem ale byl já, a s naprosto rozdílnými pocity. Když konečně můj spolublbec zmizel za obzorem a já jsem na polní cestě, která zjevně nikam nevedla, zastavil, třásl jsem se po celém těle nejméně deset minut, přísahajíc, že už nikdy v životě nic tak totálně stupidního neudělám. Co jsem tím dokázal a komu? Dokázal jsem někomu, že jsem lepší řidič? Těžko.

Závody na zelenou přes křižovatku se zdají oproti tomu mnohem bezpečnější, protože závodící auta zřídka přesáhnou povolenou rychlost a v žádném případě nepřekříží jedno druhému dráhu. To vypadá téměř jako dokonalá a docela nevinná zábava, při které si navíc ověřujeme své reflexy, ale je opravdu tak nevinná? Co se tady snažíme dokázat? Napodobit populární americký závod v akceleraci? Pravděpodobně. Na první pohled takový závod skutečně vypadá neškodně. Řidiči se musí plně soustředit a to je přeci za volantem důležité, reakce musí být blesková, což je také dobré procvičit, tak proč ne? Na jednoduché křižovatce se dá trochu podvádět tím, že sledujeme postraní světlo semaforu a hlídáme změnu ze zelené na oranžovou, což znamená, že v zápětí bude následovat zelená pro náš směr. Při naskočení naši zelené jen dbáme, abychom neprotočili kola, což znamená jistou ztrátu závodu. Skutečně by to byla dobrá zábava, kdyby nebyla tak nebezpečná. Ačkoliv schopnost se soustředit je za volantem velice žádaná vlastnost, v tomto případě se bohužel soustřeďujeme na špatnou věc – světla semaforu. Naše oči jsou takřka nalepeny na semafor visící vysoko nad vozovkou, nedočkavě čekajíc na naši zelenou. Myslím, že již teď čtenář ví o čem je řeč a jestli ne, zde je otázka: Přejel jsi někdy křižovatku na červenou? Jestliže ne, pak jsi ji určitě přejel na oranžovou, tak jako většina z nás a projetí křižovatkou na oranžovou, i když to není dobrý nápad, není považováno za veliký přestupek a v mnoha zemích je absolutně legální a to je zde největší problém:

Protože jde o „Velice důležitý závod,“ nevidíme nic jiného, pouze to jediné světlo, zapomínajíc, že by v ten samý okamžik mohl projíždět křižovatkou opozdilec, křížící naši „Závodní dráhu.“ Na druhé straně, jestliže věnujeme pozornost ostatnímu provozu, pak zajisté závod prohrajeme. Kde je tedy vůbec jaký důvod takový závod začít?

Mým přáním je, aby řidiči byli chytřejší, než jsem byl v mládí já a poučili se z mých chyb. Nemyslím, že je zbytečné opakovat; chceš-li soutěžit s ostatními řidiči, JDI NA ZÁVODNĺ DRÁHU, a jestliže již máš několik závodů na veřejných silnicích bez nehody za sebou, nezačínej další. Skutečně to nestojí zato. Může to být ten druhý, kdo bude mít nehodu, až se Tě bude snažit porazit, ale budeš to Ty, koho to bude pronásledovat po zbytek života, vědouc, že ses na jeho nehodě podílel. Zákon schválnosti většinou dokáže, že nelze do nekonečna dělat hlouposti, abychom na to jednou nedoplatili a jak staré pořekadlo předpovídá: Tak dlouho se chodí se džbánem pro pivo (nebo to byla voda?) až se ucho utrhne.

***

JEZDĺME PO MĚSTĚ

Jestliže je jízda po městě tak jednoduchá, jak si většina řidičů představuje, proč máme právě ve městech tolik nehod? Odpověď na tuto otázku je stejně komplikovaná jako samotné ovládání automobilu. Vše začíná už samotným postavením řidičů k jízdě s jakýmkoliv motorovým vozidlem a myslím si, že nemálo problému způsobuje dnešní „JÁ GENERACE.“ JÁ jsem tady, JÁ jedu, UHNI MI Z CESTY. Všechno je MOJE. Tohle je MŮJ jízdní pruh, tohle je MOJE parkoviště. Jenom o parkovištích by se dala napsat celá kapitola. Musela to být opět JÁ GENERACE, kdo si vymyslel parkování vozidla na šikmo, zabírajíc dvě místa, aby ochránila svůj automobil od ostatních uživatelů, kteří by „Stoprocentně poškodili lak“ na jejich vzácném vozidle, tím, že zaparkovali příliš blízko. Někdy si přeji, abych měl starý pomačkaný automobil a přítele s podobným autem, abychom mohli zaparkovat každý na jedné straně „Vzácného“ vozidla, perfektně tak jak se parkovat má, a nechat je tam stát celý den. „Je tady moc aut a já nechci, aby mi to někdo poškrábal…“ On, nebo ona by řekli. Myslí si snad, že my, ostatní chceme, aby nám to někdo poškrábal? Možná, že tohle není úplně jejich vina. Zajímavá věc se s našimi parkovišti stala v posledních letech. Bývala doba, kdy se na nich dal zaparkovat obrovitý Cadillac z šedesátých let, a daly se otevřít dveře, aniž bychom se s nimi dotkli sousedního auta. Dnes jsou auta o polovičku menší a máme na parkovištích potíže z auta vystoupit. Dokonce samotná jízda parkovištěm se stala obtížnější, jak se nákupní střediska snaží vtěsnat víc a víc vozidel na parkoviště, což samozřejmě pro ně znamená víc zákazníků. To je ovšem cena, kterou platíme za život ve městě a co se jízdy týče, tak je stále ještě jednodušší při průjezdu parkovištěm, než ulicemi města, alespoň rychlost je zde nižší a když se občas střetneme s jinými vozidly, účet za opravu je podstatně nižší.

Jízda ulicemi města je trochu jiná záležitost a zvlášť ve špičkových hodinách připomíná víc autodrom na pouti, než organizovaný chaos. Jsem si jistý, že by se situace zlepšila, kdybychom si všichni uvědomili, že jsme za volantem ze stejného důvodu a to je dostat se kam potřebujeme. Samozřejmě by pomohlo, kdybychom se naše dopravní prostředky naučili náležitě ovládat, než s nimi vyjedeme do přeplněných ulic města. Možná, že by také měl existovat jakýsi druh povinného kurzu, který by nás naučil, jak se jeden k druhému při jízdě máme chovat.

Není mě jasné, proč jeden k druhému můžeme být slušní a ohleduplní procházíme-li nákupním střediskem, ve výstavní síni, či divadle a jen vsedneme za volant, změníme se okamžitě v totálně jinou bytost. Je nám úplně jedno, zdali je v druhém vozidle muž, žena, starý, mladá, jen udělají něco, co se nám osobně nelíbí, prostřední prst jde nahoru, okno dolu, a ne příliš lichotivá slova začnou létat. Všichni kolem jsou blbci a nikdo, kromě nás, neumí jezdit. Za chvíli na to budeme pokojně a trpělivě sedět v čekárně u lékaře a usmívat se na všechny kolem nás. Posaďte nás zpět za volant, a veškerá trpělivost je pryč. Za volantem jsme v jiném světě. V našem vlastním světě, v kterém všichni musí hrát naši hru, podle našich pravidel, a nesouhlasí-li někdo, pak je musíme náležitě poučit. Možná, že je to následek života ve městě. Život nového stylu v novém agresivním světě, v kterém nejlepší obranou je útok. Je tomu skutečně tak? Já doufám, že ne, protože to by moc smyslu nedávalo. Bylo by to jako: „Hele, to vypadá jako, že ten blbec chce do mě narazit…to abych do něj narazil první…“ což začíná znít jako plán sestavený prezidentem Bushem.

Faktem zůstává, že jízda městem vyžaduje ještě více pozornosti, než jízda na otevřených silnicích a měli bychom se tudíž soustředit na to, jak se nejsnadněji dostat do našeho cíle a ne na: JÁ TAM MUSIM BEJT TEĎ HNED. Snažit se dohnat ztracený čas rychlou jízdou ve městě, je žádostí o nehodu. Přejíždění z jednoho dopravního pruhu do druhého, protože ten druhý se momentálně pohybuje rychleji, je většinou jen další ztráta času a energie a v několika minutách se ocitneme v tom samém pořadí, kde jsme byli před tím, nebo možná o jedno, či dvě auta dál.

Vraťme se zpět k původní „Cestovní otázce:“ Kolik času skutečně můžeme ušetřit? Jaký to udělá rozdíl, dostaneme-li se před ta další dvě vozidla? Myslím, že bychom se měli raději soustředit na to, abychom byli v pruhu, který nás dovede bezpečně k našemu cíli a veškerou pozornost věnovat svému bezprostřednímu okolí. Víc než kdykoliv jinde je zapotřebí „Číst“ ostatní řidiče a ne pouze ty před námi, ale i ty ve vedlejších pruzích a za námi. V takových chvílích rozhodně není čas na dojídání snídaně, usrkávání polostudené kávy, malování rtů, či telefonní rozhovor a jestliže někoho vidíme něco z těchto věcí za jízdy dělat, je čas dotyčnému věnovat trochu více pozornosti, protože to znamená, že se nevěnuje plně řízení svého vozidla. Z očí taktéž nesmíme spustit chodce, zvlášť na neřízených křižovatkách. Musíme v každém okamžiku očekávat, že jeden z nich vstoupí do jízdní dráhy v tu nejméně vhodnou chvíli. Sledujme vozidla ve vedlejších pruzích a zaregistrujeme-li, že jedno z nich zpomaluje, znamená to většinou, že jeho řidič vidí něco, co my z našeho místa ještě nevidíme. Může se připravovat zastavit, aby nechal chodce přejít křižovatku, a my musíme být připraveni udělat totéž. V městském provozu se rozhodně vyplatí POSPĺCHAT POMALU.

Je pravda, že existují místa na této planetě, kde ohleduplnost k chodcům příliš nevyplácí, jak jsem se poučil při své návštěvě Prahy.

Při průjezdu středem města na jedné z nekontrolovaných křižovatek, zjevně marně, čekaly desítky chodců po obou stranách, aby přešly křižovatku po jasně označeném přechodu a překvapila mne jasná neochota řidičů zastavit a věnovat chodcům minutu svého času. Když byl můj čas k projetí křižovatky, udělal jsem to, na co jsme zvyklí jak v Kanadě tak ve Spojených státech – zastavil jsem. Co následovalo, bylo pro mne naprosto neuvěřitelné. V okamžiku kdy všichni tito chodci začali přecházet, se za mnou rozezvučely houkačky všech automobilů, a když jsem se otočil, setkal jsem se s pohledy vyjadřujícími otázku: „Na co zastavuješ ty pablbe?“

V několika vteřinách jsem pochopil. Tato solidní stěna lidských těl se valila přes křižovatku a nebrala konce. Po dvou nekonečně dlouhých minutách mě bylo jasné, že musím něco podniknout, nechci li být davem nespokojených řidičů za mnou na místě lynčován a tak jsem se dal do pohybu, doufajíc, že chodci jaksi oplatí mou ochotu a nechají mne projet. Místo toho jsem jen zaregistroval nespočet vztýčených prostředních prstů směřujících ke mně ze všech stran a několik pěstí bušících do kapoty mého pronajatého auta. Pochopil jsem, proč nikdo z řidičů neoplýval přílišnou ochotou zastavit a zároveň jsem si uvědomil, že řidiči a chodci zde v Kanadě, nejsou ani zdaleka tak špatní, alespoň co se jejich trpělivosti týče.

***

JAK SE VYPOŘÁDAT S AGRESIVNĺMI ŘIDIČI

Přál bych si, aby vůbec nemusela být řeč o agresivních řidičích, ale bohužel, se každý z nás s nimi jednou za čas setká. Není obtížné je mezi ostatními rozeznat, ale také je možné někdy, na první pohled, je zaměnit za řidiče nepozorného, který se momentálně věnuje víc svému spolucestujícímu, než tomu co se děje na silnici před ním. Je pravda, že nepozorný řidič může být svému okolí nebezpečnější, než řidič agresivní, ale je snadnější se s ním vypořádat. Agresivní řidič se většinou objeví za námi a měli bychom na něj být připraveni. Tito řidiči jsou většinou také z řad těch, kteří vytrvale překračují povolenou rychlost a jestliže jejich plán je nás pouze předjet, pak je nejlépe jim předjetí co nejdříve umožnit, ale rozhodně nedoporučuji takového řidiče použít jako „Vodiče,“ máme-li v úmyslu také cestovat rychlostí vyšší, než je ta povolená. Způsob jejich jízdy je příliš eratický a ve většině případů nelze odhadnout, co mají vlastně v úmyslu. Stejným způsobem se i chovají, a většinou, i když jim předjetí co nejvíc umožníme, neodpustí si nám poděkovat vztýčeným prostředním prstem. Jestliže z nějakého důvodu takového řidiče za pár minut dojedeme, je pravděpodobně lepší udělat zastávku na kávu, nežli se snažit dotyčného předjet, i když nás zjevně zdržuje:

Byl to za poměrně krátkého, asi 200 kilometrů dlouhého výletu překrásnou krajinou Skalnatých hor v Britské Kolumbii, když jsem se svoji ženou v mém sportovním automobilu dojel starý, značně prorezavělý mikrobus.

„Podivej se, jak to ten člověk jede…vod čáry k čáře,“ Konstatovala Věra.

„Já vim. Žádný starosti, po příštích dvou zatáčkách je ten dlouhej kus roviny a tam se ho zbavíme.“ Řekl jsem, vypočítávajíc si přesně místo, kde budu mít příležitost mikrobus bezpečně předjet.

Bylo to tak snadné, jak jsem předpovídal. Když jsme byli přesně vedle mikrobusu, Věra si zaznamenala, že za volantem je žena:

„Hele…ukázala Ti prst,“ řekla Věra.

Nebyl k tomu absolutně žádný důvod a takové věci mne už dávno nevzrušují. Po předjetí jsem opět snížil rychlost na předepsanou a pokračoval v příjemné jízdě. Netrvalo ale dlouho a mikrobus byl za námi a přibližujíc se na nepohodlnou vzdálenost bez jakéhokoliv naznačení, úmyslu mne předjet. Nevěděl jsem co má tato řidička v úmyslu a nesnažil jsem se ani na to přijít. Rozhodně svým věkem patřila do kategorie JÁ GENERACE a mezi ty co nenávidí být kýmkoliv předjeti. Je pro mne naprostou záhadou, proč někteří lidé takto reagují. Tolik energie a překračování povolené rychlosti jen proto, aby se dostali za mne? Co se mi takový řidič snaží svým chováním říci? Dovedl bych pochopit, kdyby to dělal pro zábavu, ale nic tomu v tomto případě nenasvědčovalo. Moc jsem se tím nezatěžoval, vědouc, že v několika minutách bude následovat můj oblíbený úsek, asi 50 kilometrů dlouhý, plný překrásných zatáček, kterými mohu projíždět příjemnou rychlostí, aniž bych překročil tu povolenou a rozhodně bych nechtěl mít před sebou tento mikrobus. Neměl jsem tedy mnoho na vybranou, kromě zvýšení rychlosti v úseku, o kterém vím, že je často policií používán jako radarová past, před kterou mne můj radarový detektor neochrání, není-li další vozidlo přede mnou. Štěstí ten den bylo na mé straně a tím měl celý „Příběh“ skončit, myslel jsem si. Jenomže, lidé si zvykli používat nové hračky pro svou zábavu a jednou z nich je MOBIL, nebo jak se tomu říká u nás – Cell-Phone [SELFOUN.]

Následujícího dne u dveří našeho domku někdo zvoní a k mému úžasu, je to policista. Po velice slušném pozdravu mě s úsměvem na tváři podal pokutový lístek za NEBEZPEČNOU JĺZDU, s upozorněním, že můžu pokutu argumentovat u soudu a potvrdil moje okamžité podezření. Ano hlášení pochází od ženy řídící mikrobus. Policistovi jsem poděkoval a přesto, že jsem ještě nikdy u soudu nebyl, jsem věděl, že tentokrát si příležitost nenechám ujít. Byl jsem samozřejmě přesvědčen, že případ musím vyhrát. O několik měsíců později jsem obdržel pozvánku k soudu do sousedního města a na moje sezení u soudu jsem byl dokonale připravený, včetně nákresů a detailního popisu až nebezpečně jízdy řidiče mikrobusu, a jak celá událost proběhla. Musím přiznat, že jsem se na celý soudní proces docela těšil. Přítomen u soudu byl i policista, který mi původní pokutu doručil. Policista mě okamžitě poznal a posadil se vedle mne, chtějíc se bavit, zatímco jsme čekali na příchod soudce. Popsal jsem mu celou událost a ukázal připravené kresby, které si se zájmem prohlédl a řekl:

„Ani si nedovedeš představit, jaký máš štěstí. Ono totiž vůbec nezáleží na tom, co se odehrálo a jak se to odehrálo, ale záleží na tom, komu bude soudce víc věřit, kdo se mu bude jevit důvěryhodnější a jak kdo bude schopen celou situaci popsat. Ona tu totiž není…nedostavila se a to znamená, že soudce celý případ od soudu vyhodí bez jakéhokoliv rozhodování, pokuta je neplatná a tím to končí, kromě toho, že když bude soudce chtít, bude ona muset zaplatit celý proces.“

„Neměl jsem ani tušení jak to u takového dopravního soudu pracuje a jsem skutečně, že jste mi to vysvětlil,“ řekl jsem, konstatujíc, že policista je vlastně docela sympatický člověk, s kterým se hezky debatuje. Náš rozhovor o všem možném pokračoval dalších asi deset minut a přerušil jej až příchozí soudce, který udělal přesně to, co policista už na začátku rozhovoru naznačil:

„Case dismissed, you are free to go.“ Byla jeho přesná slova a po rozloučení s policistou jsem byl na cestě domů.

Z toho plyne ponaučení, že u dopravního soudu můžeme velice snadno prohrát jakýkoliv případ i když jsme neudělali nic proti zákonu. V mém případě jsem si i nadále jistý, že bych byl spor vyhrál, protože si nedovedu představit onu řidičku, že by byla schopná slušnou formou celý případ popsat. To ovšem soudím jen podle jejího chování a vzhledu za volantem a za jízdy. Ani jedno na mne neudělalo dojem.

Nerozhodní řidiči se nám často můžou jevit jako agresivní, přesto že jejich chování je neúmyslné, ale varování před nimi je na místě. Jsou to řidiči, kteří nejsou schopni se ve vhodnou chvíli rozhodnout, zda mají pomalejší vozidlo předjet, nebo ne, přesto, že jsou na dlouhé rovině a nic jim v tom nebrání. Předjetí obou vozidel najednou však nemusí být ani zdaleka tak jednoduché jak se na první pohled zdá a Murphyho zákon často začne hrát svou roli v okamžiku, kdy se k předjetí odhodláme. Většinou se tento řidič rozhodne k předjetí, aniž by se rozhlédl, v okamžiku, kdy jsme přesně vedle něj, což může změnit jednoduché předjetí v nebezpečnou situaci. Jestliže se to stane, nehledejte na svém volantu houkačku, ale šlápněte na brzdy i v případě, že jste si jistí, že lze i tak předjíždění bezpečně uskutečnit. Problém je, že v očích tohoto řidiče jsme to MY, kdo se chová agresivně a kdo poruší dopravní pravidla dvojím předjížděním. Na víc tento řidič může taktéž být zamilován do svého mobilu. Ať se děje cokoliv, snažme se vyhnout jakékoliv nebezpečné situaci a máme-li podezření, že jde o agresivního řidiče, zůstaňme klidní a nechme ho jet. Nevěnujme pozornost jeho prstu, nemluvme ani se svým cestujícím (VIDĚL’S TO?) Můžeme si být jistí, že to viděl a stejně tak dbejme na to, abychom nedělali nikomu to, co nechceme, aby někdo dělal nám. Člověk je tvor chybující a jsme-li to my, kdo udělal chybu a omezil jiného řidiče v jízdě, snažme se (nějak) dotyčnému omluvit. Chovejme se tak, jak bychom si přáli, aby se chovali ostatní k nám. Jestliže někdo „Vklouzne“ do „Našeho“ parkoviště, u kterého jsme čekali, až jej někdo opustí, spolkněme to. Konec konců, ten někdo v něm byl dřív. (Vyhrál závod. Tečka.)

***

JEĎ SVŮJ VLASTNĺ ZÁVOD

“Jeď svůj vlastní závod,” kladl mi na srdce můj instruktor ve škole pro závodní jezdce. „Zapomeň na ostatní závodníky, na dráze nikomu překážet nebudeš, protože každá zatáčka má jen jednu správnou čáru průjezdu, kterou každý sleduje právě tak jako Ty.“

Přál bych si, aby tomu tak bylo i na veřejných silnicích. Nebyla by to pohoda, kdyby každý cestoval stejnou rychlostí, sledoval stejnou dráhu a dodržoval všechna pravidla? Rozhodně ano, ale bohužel tomu tak není a tak se musíme přizpůsobit, což není ani zdaleka tak obtížné, jakmile se sami naučíme jezdit správně a bezpečně. Výhodou je, že nově získané zvyky se v nás rychle zakoření natolik, že si nebudeme umět ani představit, jak jsme mohli jezdit jinak. Neříkám, že všichni závodní jezdci se chovají správně na veřejných silnicích, najdou se mezi nimi i ti agresivní a ti, kteří si myslí, že jen oni umí automobil ovládat a všichni ostatní za volantem jsou idioti. Faktem ovšem zůstává, že jsou dobří řidiči a šance, že by svou jízdou způsobili nehodu, jsou mizivé.

Já osobně jezdím rád, ale jízdu beru smrtelně vážně, tak jako každou jinou zodpovědnou práci a tak každá cesta, ať je dlouhá nebo krátká, je mým závodem, který se snažím zajet perfektně. Jak si změním každou jízdu v závod? To je jednoduché: Perfektní zpomalení před zatáčkou, perfektní průjezd každou zatáčkou, a perfektní akcelerace ze zatáčky. To vše doprovází přesné řazení (manuální převodovka) a naprosté soustředění se na jízdu a všeho co se děje kolem, včetně sledování chování a jízdy ostatních řidičů. Moje jízda musí být absolutně plynulá. Rychlost jízdy s tím nemá nic společného, a je skutečně vždy ta nejvyšší povolená, kromě předjíždění pomalejšího vozidla, kdy je moje rychlost taková, aby zkrátila celé předjíždění na minimum, jak čas, tak potřebnou vzdálenost. Samozřejmě, že jsem zaplatil svůj podíl v pokutách, při čemž jsem se zásadně nesnažil s policistou „Vyjednávat,“ vědouc, že je to zbytečné a konec konců, policista má vždy dobrý argument: „…Překročil jste povolenou rychlost pane…“ což byla vždy pravda. Pravda je, že jinak už jezdit neumím a díky Bohu vím, že moje jízda je správná a naprosto bezpečná, s největší nadějí v dnešním chaotickém provozu přežít. I tak si uvědomuji, že můj život a životy mých pasažérů jsou ohroženy, ocitnu-li se ve špatném místě ve špatný čas. Nikdy nemám příjemný pocit při vjezdu do levotočivé zatáčky, do které nevidím, a když se výhled do ní konečně otevře, vjíždí do ní nadměrnou rychlostí z druhé strany velký, plně naložený kamion a já vím, že nemohu moc dělat, jestliže řidič kamionu zatáčku nezvládne, nebo se dokonce s nákladem začne převracet. Je celkem snadné rozeznat, kdy má řidič protijedoucího vozidla problémy s jeho ovládáním. Vidíme docela jasně jak se nebezpečně přibližuje ke středové čáře, eventuálně jak se celý jeho náklad začíná naklánět a v té chvíli máme na vybranou, něco podniknout, nebo se začít modlit. Já dávám přednost podnikání, a jestli se v tom okamžiku blížím ke svému naplánovanému apexu, tvar zatáčky a rychlost mě to dovolí, pak je to plynový pedál který žádám o pomoc, doufajíc, že budu pryč z místa, v kterém k převrácení kamionu dojde. Z tohoto důvodu mám rád „Otevřené“ zatáčky, skrz které je z určité vzdálenosti vidět na tolik, abych byl schopen odhadnout, kdo dosáhne středu zatáčky první a mohu včas upravit svou rychlost tak, abych neprojížděl zatáčkou ve stejnou chvíli jako naložený kamion, nebo jakékoliv jiné vozidlo, které považuji za nebezpečné. Z téhož důvodu, tak jako na závodní dráze, dbám, abych měl zařazen správný rychlostní stupeň, který je schopen dostat z motoru maximální sílu, je-li toho zapotřebí.

Není-li v takovém úseku žádná frekvence, pak se plně soustředím na přesné a plynulé projetí každé zatáčky na mé cestě. Perfektní čára průjezdu každé z nich je pro mne velmi důležitá součást každé mé jízdy, což vede k úspěšnému a hlavně bezpečnému dokončení každé jízdy. Na otevřené nerozdělené silnici je důležité znát rozdíl mezi pravotočivou a levotočivou zatáčkou, který na závodní dráze prakticky neexistuje. V pravotočivé jsem uprostřed zatáčky co nevíce vzdálen od středu vozovky, což dává dostatek místa protijedoucímu vozidlu v případě chyby jeho řidiče a z toho samého důvodu, vjíždím do levotočivé zatáčky o mnoho nižší rychlostí a svůj apex posunu až do bodu odkud vidím zbytek zatáčky. Pouze potom se přiblížím středu vozovky a akceleruji. Jestliže na silnici plné zatáček dojedu pomalejší vozidlo, NIKDY se k němu nepřiblížím na vzdálenost, která by řidiče tohoto vozidla mohla znervóznit. Výjimkou je dojedu-li toto vozidlo těsně před výjezdem ze zatáčky s následující rovinou a mohu-li bez zpomalení a úpravy čáry průjezdu vozidlo bezpečně předjet. Není-li toto možné, pak zůstanu za pomalejším vozidlem v bezpečné vzdálenosti, k čemuž pochopitelně stačí pouhé ubrání plynu a trpělivě vyčkávám další příhodné chvíle. Nikdy při takové jízdě nepotřebuji použít brzd, protože jsem se dostal příliš blízko za toto vozidlo. Po celou dobu jízdy pečlivě sleduji dění za mnou, k čemuž používám všech třech zpětných zrcátek. Pro čtenáře, kteří jsou obeznámeni s létáním v letadle, moje jízda částečně připomíná létání IFR v mracích, kde pilot nikdy nezpustí oči s přístrojů, které sleduje z leva do prava vrchní řadu, přejde na spodní řadu přístrojů, opět z leva do prava a zpět na vrchní řadu. Velice zodpovědná a značně unavující práce. Nutno podotknout, že takto létají IFR pouze „Chudí“ piloti, kteří si nemohou dovolit automatického pilota, což je naprostá většina privátních pilotů. Co se zpětných zrcátek u automobilu týče, jsem silně věřící v jejich používání, a naopak nevěřím v otáčení hlavy těsně před přejetím z jednoho dopravního pruhu do druhého, nebo při předjíždění, jak většina autoškol a zkoušejících vyžaduje. V našem vozidle je příliš mnoho „Slepých“ míst, v kterých se skryje nejen chodec, ale celý automobil, a v takovém okamžiku je již příliš pozdě na hodnocení situace. Každý pohyb musí být předem naplánován a absolutně plynulý. Žádné náhlé přejíždění z pruhu do pruhu. Vše musí být jeden plynulý pohyb, včetně návratu do svého pruhu. Kdyby se můj spolujezdec při mém předjíždění pohledem zaměřil na volant, patrně by ani žádný pohyb volantem nezaznamenal, protože celý manévr je prakticky proveden v téměř přímé čáře. Jedeme-li vyšší rychlostí, nebo na kluzké vozovce, rozhodně není dobrý nápad měnit svojí jízdní dráhu z jakéhokoliv důvodu. Zvykněme si, že poběží-li přes silnici veverka, sysel nebo kočka, je to jejich konec a nemůžeme to změnit, protože jedem-li po kluzké silnici, nebo vysokou rychlostí po suché, mohli bychom se rychle ocitnout v nekontrolovatelném smyku. To je hlavním důvodem, proč naše dráha musí být předem plánovaná a plán našeho průjezdu přesně dodržen. Malá připomínka: OBĚ RUCE NA VOLANTU. Argumentovat s tím, že nikdy nejedeme rychle nelze (I kdyby to byla pravda,) protože máme-li VE ZVYKU se čemu-koliv na silnici vyhýbat (měnit naši naplánovanou dráhu,) pak stejnou chybu uděláme na kluzkém povrchu a naše výmluva bude, že jsme nevěděli, že to klouže.

Jakmile si jednou zvykneme na tento způsob jízdy, zjistíme, že je to nejen bezpečné, ale naprosto uspokojivé, zvláště při projíždění zatáčkami, do kterých přesně podle plánu vjedeme, při průjezdu apexem se jen dotkneme předním, vnitřním kolem okrajové čáry (v zatáčce pravotočivé) a plynule akcelerujeme při výjezdu. Usmějeme se a pro sebe si řekneme: „Hele, to bylo perfektní…“ Za nedlouho zjistíme, že ačkoliv dodržujeme předepsanou rychlost, naše průměrná rychlost se o poznání zvýšila. Celá jízda je založena na správném plánování a soustředění se na to co právě děláme. Tak jako na závodní dráze, kde víme, že budeme předjíždět pomalejšího jezdce a musíme vyřešit, vypočítat a naplánovat, kde k tomu bude nejlepší a nejbezpečnější místo. Pravda je, že závodní dráha je jednosměrná, ale to neznamená, že je to snadnější a i když je celá závodní dráha mnohem širší než některé dopravní pruhy na silnici, zatáčkou stále vede jen jediná správná dráha, kterou tak jako my, chce použít i ten nejpomalejší řidič. To by mělo vysvětlit, proč ZÁVODY SE VYHRÁVAJĺ NA ROVINÁCH, NIKOLIV V  ZATÁČKÁCH. Jestliže při závodu vidíme někoho předjíždět v zatáčce, znamená to, že pomalejší vozidlo jede buď v jiné třídě (závody v rozdílných třídách se nejezdí často,) nebo má pomalejší vozidlo technickou závadu. V takovém případě samozřejmě PŘEDJĺŽDĚJĺCĺ jede podstatně nižší rychlostí, protože se nachází na „Špatné“ čáře průjezdu. Pouze na rovině jsou jezdci schopni měnit svou dráhu podle potřeby, ale musí být zpět na té správné před následující zatáčkou a nejsou-li, pak vůz, který právě předjeli, dostane svou pozici za touto zatáčkou zpět. Není to snadné, ale je to zajímavá část každého závodu. Tak by tomu mělo být i na veřejných silnicích. Všichni řidiči by se měli držet té správné čáry průjezdu a k předjíždění by mělo dojít pouze je-li to možné provézt bezpečně. Nikdy bychom si neměli říkat: „JÁ SI MYSLĺM, že je tam dost místa, nebo že MÁM DOST ČASU…“ což znamená, že si nejsme jisti a neměli bychom se tudíž o to pokoušet. Tak jak to staré přísloví říká: MYSLET ZNAMENÁ ***** VĚDĚT.

Soustřeďme se na naši jízdu a ne na to, kolik času můžeme získat. V tomto závodu nejde o čas, ale o bezpečné dokončeni.

***

JEZDIT JAKO PROFESIONÁL?

Žiji v Kanadě a před lety jsem byl držitelem řidičského průkazu první třídy. To bylo v době, kdy jsem žil v provincii Alberta. Kromě toho mám Soutěžní řidičák, který mě opravňuje jezdit se závodními automobily všeho druhu. Zajímavé na tom je, že se soutěžním průkazem se smím zúčastnit závodů prakticky na celém světě, zatím co můj osobní řidičák je po šesti měsících ve vedlejší provincii neplatný, přesto, že nám federální vláda tvrdí, že jsme jedna zem, která zahrnuje všechny provincie. Řidičský průkaz není jediný, jsou to i rozdílné zákony, rozdílné pojištění atd. A tak po přestěhování do provincie British Columbia, jsem do šesti měsíců musel, žádat o nový řidičský průkaz a samozřejmě projít novými zkouškami, které jsou tedy snadné po celé Kanadě a je mě celkem jasné, že jde pouze o peníze. Protože jsem nehodlal jezdit s nákladními vozidly, taxíky, autobusy nebo se sanitkami, zažádal jsem pouze o základní průkaz, což je třída 5. V provinci Alberta jsem byl tedy považován za profesionálního řidiče, zatím co v BC jsem obyčejný řidič a tak mne napadá, kdo vlastně je „Profesionální“ řidič a jaký je v tom rozdíl? Je řidič taxíku, který mne jednou vezl na letiště s polštářem pod sebou, ohnutý nad volantem, který držel dvěma prsty jedné ruky a nohou střídající plynový pedál s brzdovým každé dvě vteřiny, profesionální řidič? Je řidič obrovského kamionu, který má namontovanou obrovskou sebevražednou kouli na volantu, aby s ním mohl točit jako klikou, profesionální řidič? Oba mají řidičský průkaz první třídy a oba se řízením těchto vozidel živí. Jsem stoprocentně přesvědčen, že dobří řidiči existují jak mezi taxikáři, tak i řidiči náklaďáků a mnohokrát jsem se na silnici setkal s řidičem plně naloženého kamionu, který mě s ochotou udělal místo k předjetí, na přeplněné dálnici a vsadil bych se, že měl obě ruce na volantu. Rozhodně nemůžeme naházet všechny řidiče do jednoho pytle a také mně nezáleží na tom jaký řidičský průkaz, kdo z nich má, jen bych si přál, aby všichni uměli své vozidlo dokonale ovládat. Předpoklady tu zajisté jsou, jen správné vzdělání chybí a měl-li bych si vybrat jak bych si přál, aby řidiči s jejich vozidly jezdili, pak bych rozhodně dal přednost slušně vychovaným závodníkům, před kterýmkoliv řidičem „Z povolání.“ Přitom je to tak snadné být dobrým řidičem, zvlášť s dnešními automobily, které se ovládají snadněji, než kterékoliv závodní před pouhými deseti lety a ještě jsou o mnoho bezpečnější. Dnešní automobily se již nestaví jako tanky (Díky Bohu) a mají dostatek síly, aby nás dostaly ze svízelné situace, mají dokonalé brzdy a hlavně mají velmi dobré řízení (konečně) něco čemu se výrobci dlouho vyhýbali. Měli k tomu ovšem dobrý důvod, protože dobrý podvozek a mechanismus řízení není levná záležitost a tak nám tvrdili, že průměrný řidič nemá zájem o přesné řízení, ale o pohodlí. Průměrný řidič by podle nich nezvládl přesné a rychlé řízeni. Takové řízení bylo výhradně pro super sportovní a závodní auta. Smutné na celé věci je, že někteří řidiči skutečně na takové řízení nebyli připraveni. Faktem zůstává, že mnoho řidičů při pohledu do strany naprosto podvědomě pootočí tím samým směrem volantem, což znamená, že díky dnešnímu řízení, automobil reaguje jízdou tím směrem. Výrobci automobilů byli tedy přesvědčeni, že by měl být řidič schopen nepatrně otočit volantem na kteroukoliv stranu, aniž by automobil na to reagoval. Když se nad tím zamyslíme, musíme uznat, že trochu logiky se v takovém myšlení nalézá. Když si představíme řidiče na silnici, udržujícího svůj vůz přesně mezi rozdělovací čárou a čárou označující okraj silnice, který otočí hlavou do strany, a podvědomě i volantem, pak tento pohyb nebude mít žádný vliv na vlastní řízení a vozidlo bude pokračovat v jízdě přímým směrem (přibližně.) Dnes je nám k smíchu vidíme-li ve starých filmech řidiče za jízdy nepřetržitě pohybovat volantem z jedné strany na druhou, myslíc si, že to byl úmysl filmařů tímto způsobem přidat záběru věrohodnost, jestliže auto stálo na místě, zatímco co pohybující se pozadí bylo za vozidlem promítáno na plátno. Dnes víme, že toto stálé pohybování volantem byla nutná k udržení vozidla v přímé jízdě, díky veliké vůli v řízení a špatné sbíhavosti předních kol. V dnešním, moderním automobilu, podívá-li se řidič do strany a zároveň s hlavou otočí i volantem (i když pouze nepatrně) nebude mu šířka silnice k bezpečné jízdě stačit, což vysvětluje, proč tolik řidičů při ztrátě kontroly skončí nárazem do sloupu, či stromu. Je to naprosto přirozené; jeho zrak je na ten sloup, či strom zaměřen, kam by mělo jeho vozidlo jet? To je hlavní důvod, proč se ve škole pro správnou a bezpečnou jízdu učíme: NEKOUKEJ SE KAM JEDEŠ, KOUKEJ SE TAM, KAM CHCEŠ JET!!

A tak nám severo-američtí výrobci automobilů říkali: „Tohle je automobil pro Tebe. Je bezpečný.“ Co nám ovšem říkali zároveň je, že jsme absolutní idioti, kteří nejsou schopni se naučit s automobilem jezdit. Evropští výrobci nebyli tak tvrdohlaví a důvěřovali řidičům o něco víc a předložili jim lepší automobil s lepším podvozkem, řízením, správným umístěním pedálů a na víc i s menším, ekonomičtějším motorem o VYŠŠĺM výkonu. Američanům to vzalo podstatně víc času, než si uvědomili svoji chybu. Dlouho jim trvalo zjistit, že i americký řidič je ochoten zaplatit víc za lepší a bezpečnější vozidlo. Teprve potom byl kupec schopen koupit technicky dokonalejší automobil na tomto „Vyspělém“ kontinentu, ale to již zde byli Japonci, kteří, tak jako se vším ostatním, čeho se dotknou, se podívali na nejlepší automobil na trhu a postavili lepší. Jsme nyní šťastní? Téměř.

Nyní máme v rukách „Profesionální nářadí,“ a jsme-li schopni se naučit zacházet s motorovou pilou jako profesionálové, určitě jsme schopni se stejně naučit zacházet i s automobilem. Byla by ostuda mít v rukách nářadí, které milujeme a neumět s ním zacházet jako profesionálové (jestli stále ještě na tomto titulu trváme.)

***

TAK KDE JE TA ZÁBAVA?

V této chvíli již leckterý čtenář říká: „Autor na začátku této knihy naznačoval, že jízda s autem může být zábava a zatím nás přesvědčuje o tom, jak vážná záležitost to je, tak člověče, kde je ta zábavná část?“

Některý čtenář asi bude trochu zklamán, protože řízení automobilu skutečně je převážně vážný business, zvlášť odehrává-li se na veřejných silnicích, kde se samozřejmě nejvíc s automobilem pohybujeme. Hodně také záleží na tom, co kdo z nás považuje za volantem za zábavu. Podle mého názoru, nejvíc se řidič se skutečným zájmem o jízdu pobaví, přihlásí-li se do jednoho z kurzů pro řidiče, založeném na tak zvaném HIGH PERFORMANCE (čti HÁJ PeRFÓRMaNS) v kterém se řidič naučí nejen svého vozidla užívat, ale VYUŽĺVAT plně jeho síly a všech dobrých i špatných vlastností. Prakticky jde o přesnou a plynulou jízdu. Jeden z lepších kurzů je často pořádán továrnou BMW a tovární řidiči jsou skutečně vynikající v tom, co se řidiče snaží naučit. „Student“ zde bude samozřejmě jezdit s BMW, i když jej nevlastní a vlastnit nehodlá. Každému je jasné, že hlavním důvodem pro pořádání těchto kurzu je zvýšení prodeje BMW automobilů, ale co na tom záleží? Máme alespoň příležitost auta porovnat a posoudit, jestli jsou ty bavoráky opravdu tak dobré jak se o nich říká. (Samozřejmě, že jsou a samozřejmě, že jednoho z nich budeme chtít.) V takovém kurzu okamžitě pochopíme co to je přesná jízda a správné zacházení s automobilem. Po jeho ukončení se mnou většina absolventů bude souhlasit, když řeknu, že tím, čím tam projdeme, vlastně projedeme, by mělo být povinné pro každého uchazeče o řidičský průkaz. Neměl by to být žádný „Speciální kurz,“ ale základní výuka pro řidiče automobilů. Na druhé straně mnoho z nás chce jenom být lepším řidičem a jsem si jistý, že si zde přijde na své každý a okamžitě si zamiluje svůj „Nový styl“ jízdy. Každý si vzpomene na svou první jízdu s instruktorem místní autoškoly. Z jakéhosi důvodu to neznělo ani přesvědčivě ani důležitě, když nám říkal, že máme mít za jízdy obě ruce na volantu. Mám podezření, že to bylo proto, že se nám instruktor snažil vnucovat něco co rozhodně „Neletí,“ a ještě bez uvedení jakéhokoliv důvodu. Také jsme určitě měli pocit, že to je jen pro ZAČÁTEČNĺKY, zvlášť když jsme našeho instruktora viděli následující den za volantem jeho vozidla, s levou rukou bezvládně visící z otevřeného postranního okna. Konec konců, proč bychom měli mít obě ruce na volantu? My teď máme posilovače řízení a volantem otočíme kolem dokola dvěma prsty i u stojícího automobilu, mysleli jsme si. Zde se nám rychle potvrdí jak je důležité držení volantu oběma rukama a na víc zjistíme, že je opravdu legrace se s autem roztočit na čistém ledě v obrovském volném prostoru, aniž bychom tím někoho ohrožovali. Ale v této „Autoškole“ nás instruktoři nenechají se dlouho bavit, protože cílem je, se naučit smyk ovládnout dřív, než se otočíme o devadesát stupňů a co je ještě důležitější, ovládnout vozidlo, než k jakékoliv ztrátě adheze dojde. K přežití ve skutečných podmínkách je nutné vycítit co se s automobilem v té které chvíli děje, rozpoznat okamžik kdy pneumatiky právě dosáhly jejich limit. Jakmile rozeznáme příznaky, je velice jednoduché zakročit, dřív než k jakémukoliv skluzu dojde. Kurz továrny BMW má nevýhodu pro řidiče, který nikdy s jejich automobilem nebude jezdit a to je, že většina těchto vynikajících vozidel má náhon na zadní kola a jak již dnes víme, se chovají za extrémních podmínek jinak než vozidla s náhonem na přední kola. I tak se vyplatí takový kurz absolvovat, protože nejdůležitější je stále rozpoznání okamžiku, v kterém nás opouští to vzácné lepidlo držící nás na povrchu silnice. Nezáleží mnoho ani na tom, která kola ztratí adhezi dříve, víme-li přesně co cítíme ve chvíli kdy se to odehrává, protože jsme schopni to zastavit a to je účel tohoto a podobných kurzů.

Na neštěstí bez totálního soustředění se na jízdu nám ani takový kurz nebude mnoho platný a zde je něco co dobře nechápu:

Naprostá většina lidí je schopna se plně soustředit při luštění křížovek, dokonce se dokáží soustředit na práci v jejich zaměstnání i po naprosto „Vysilujícím víkendu,“ ale ve chvíli co vsednou za volant jejich automobilu, koncentrace je pryč. Jsem přesvědčen, že je to proto, že tito řidiči jsou stále ještě přesvědčeni, že jízda s automobilem je hra pro děti, kterou zvládne každý. Na neštěstí se mýlí, a o tom, že to každý přeci jenom nezvládne, mluví statistiky a tak se musíme smířit s faktem, že ovládání motorového vozidla je jedna z činností, na kterou se musíme plně soustředit, ale neznamená to, že jízda nemůže být zábavná, zvlášť pro člověka, který rád soutěží. Naše silnice jsou jak dělané pro soutěž a nezáleží ani na tom jestli je před námi rovina, nebo úsek plný zatáček, dokonce i vozovka plná děr a výmolů přijde vhod. Můj nejlepší konkurent v takové soutěži jsem já sám, a i když není snadné soutěžit sám se sebou, dělám vše, abych následující zatáčkou projel lépe než tou předešlou. Nemám zde na mysli rychlost, ale perfektnost, bez které rychlost stejně nemůže existovat. Tak jako na závodní dráze, na které jsem doposud nezávodil – pomalu, plynule a přesně. Dokážeme-li každou zatáčkou na naši trase projet perfektně, možná až tou samou trasou pojedeme příště, budeme muset trochu hlídat náš rychloměr, protože určitě naše průjezdová rychlost bude o něco vyšší než před tím, ale zároveň mnohem bezpečnější. Je to skutečně velice snadné, jsme-li ochotni se jenom trochu učit.

Co dělat v případě, kdy takové kurzy nejsou pořádány v blízkosti našeho bydliště, nebo naše finanční situace nám nedovoluje se zúčastnit? Pak nám nezbývá, než abychom podobný kurz v našem městě, či vesnici, zorganizovali sami, což není ani zdaleka tak obtížné, jak by se na první pohled zdálo. Vytisknutí letáků a různého propagačního materiálu dnes rozhodně není problém a získání zájemců o takový kurz určitě také ne. Najít dobrého instruktora bude asi horší. Já osobně bych hledal mezi „Vysloužilými“ automobilovými závodníky. Mnoho z nich bude mít zájem se rozdělit o jejich zkušenosti a budou i hrdí na to, že nejsou tak úplně zapomenutí. Rozhodně bych nehledal mezi instruktory z autoškol, i když by se mezi nimi mohl také „Skrývat“ bývalý soutěžní jezdec. Vyvaroval bych se těch, kteří s oblibou říkají: „Nedělej to, co dělám já – dělej to, co Ti říkám, že máš dělat.“

Měli bychom začít s organizací klubu, kde se všemi členy můžeme prodiskutovat a naplánovat různé akce, po proběhnutí NAŠĺ autoškoly v které se konečně naučíme naše vozidlo ovládat. Vsadím se, že s dobře připravenou prezentací najdeme plnou podporu místní vlády, dokonce i policie. Nezapomeňme místní školy, které určitě projeví zájem o jakýkoliv program spojený s bezpečností silničního provozu. Téměř každý má dnes přístup k internetu, kde bez potíží najdeme potřebné informace i lidi s pomocnou rukou.

Po základním kurzu jízdy už je to jenom krok k pořádání různých soutěží jako je závod do kopce, který je jeden z nejbezpečnějších a při tom vzrušujících, vůbec. Závod do kopce nemá nic společného se známými závody terénních motocyklů a dokonce ani kopec k němu nepotřebujme. Jakýkoliv úsek silnice, pět až deset kilometrů dlouhý s několika zatáčkami, který se dá na pár hodin uzavřít, poslouží. Při této soutěži, je na trati pouze jedno vozidlo, jehož řidič prakticky závodí s časem a vozidlo nemusí být vybaveno žádnými speciálními věcmi. Členové klubu sestaví své vlastní pravidla, která by samozřejmě měla být zaměřena na bezpečnost. Našim cílem by měla být dostupnost pro všechny zájemce a podmínkou pro zúčastnění se všech klubovních akcí musí být absolvování naši autoškoly, která by měla být pořádána co nejčastěji.

Rozhodně bychom neměli začínat naši autoškolu jenom proto, že chceme závodit. Hlavním posláním musí být doplnění chybějícího vzdělání, co se ovládání motorového vozidla týče, protože to je chybějící článek v celém řetězci naši doposud ne právě bezpečné silniční dopravy. Našim cílem by měla být výchova nových řidičů a převýchova všech ostatních řidičů.

Zimní sezona je patrně nejvhodnější k jakému-koliv výcviku řidičů, máme-li přístup k příhodnému prostoru jako je zasněžené fotbalové hřiště nebo opuštěné letiště. V těchto prostorách je velice snadné upravit kteroukoliv část podle našich potřeb a celé ledové plochy lze snadno udržovat po celou zimu. Samozřejmě, že takový klub musí být ochoten po sezoně uvézt vše do stavu, v jakém mu to bylo zapůjčeno, nebo pronajato. Na ledových plochách se pak dá pořádat nespočet zábav jako závody na ledě, nebo automobilový BALET na ledě? Jízdy zručnosti? Cokoliv, co nás udrží v přibírání dalších zkušeností, vylepšování techniky naši jízdy a při čem se zároveň pobavíme. Ať podnikáme cokoliv, hlavním cílem musí být vzdělávání řidičů. Lidé mluví, a jakmile se celé město dozví, že naše „Škola“ je nejen o zdokonalování našeho řidičského umění, ale také o zábavě, dokonce i ve třídě, kde probíráme teorii jízdy, přijdou všichni. Výuka o používání různých pneumatik může být spojená s demonstrací, jak rozdílně se na ledě chovají, stojí za to. Srovnání celoročních a do každého počasí s pravými zimními a jejich rozdílné brzdné dráhy. Jejich přilnavost při průjezdu zatáčkou (Slalom.) Uzavřeme-li smlouvu s místním dodavatelem pneumatik, určitě nám poskytne různé pneumatiky k takové demonstraci, která určitě povede ke zvýšenému prodeji, bez jakéhokoliv poplatku a ještě nám poděkuje. Možná i poskytne pneumatiky pro členy klubu za sníženou cenu.

Většinou je to špatný řidič, který se snaží dokázat, že je dobrý, kdo má největší počet nehod. Nezařaďme se mezi ně jenom proto, že nejsme ochotni poslouchat a nechat se poučit od těch, kteří se s radostí o jejich zkušenosti rozdělí. Nic nám nebrání v tom, se stát spolehlivými a bezpečnými řidiči a naše chvíle za volantem se stanou pro nás opravdovou zábavou, zbavíme-li se pocitu, že stále musíme těm ostatním dokazovat, že jsme lepší než oni. Věřte mi, že mnohem hezčí pocit je vědět, že jsme schopni „Tomu druhému“ ujet, budeme-li na závodní dráze a nechat ho jet jak chce. Možná, že si zaslouží naše politování. Vzpomeňme si na Jacka Stewarta a jeho: „JÁ NEMÁM CO BYCH KOMU DOKAZOVAL,“ a jestli přeci chceme něco dokazovat, pojďme dokázat jeden druhému, že jsme na silnici schopni dbát jeden o druhého, že dokážeme být jeden k druhému ohleduplní, zodpovědní za jakékoliv situace a že umíme svého prostředního prstu využít k příhodnějším věcem, než ti, kteří se stále ještě musí hodně učit. Zapněme bezpečnostní pásy a hurá za bezpečnou zábavou.