Rubínový trůn (2) - Válka stínu

II of Rubínový trůn

Chester Deborah

Značky: Fantasy

Fantasyttt

SDruhá kniha trilogie Rubínový trůn.

Kaelan E'non… …měl být slavným léčitelem a skončil jako otrok v gladiátorské aréně. Díky svému daru pro magii přežil. Přežil a vítězil. Jako nejoblíbenější gladiátor má nejednou moc ovlivnit přízeň davů… Elandra Albain… …se z přehlížené nemanželské dcery stane novou manželkou již takřka tisíc let žijícího legendárního imperátora Kostilama. Manželka ovšem není totéž co císařovna… Princ Tirhin… …jediný přeživší císařův potomek nehodlá dopustit, aby se v čase soumraku Kostilamovy vlády objevil jiný uchazeč o dědictví císařské moci. Kde nepomůže obliba ani svaly jeho otroka, dosud nepřemoženého gladiátora, tam pomůže černá magie důvěrníků jeho otce či dohody s početnými nepřáteli císařství…

Volba ochránce

Chtěla Traurana − byl z nich nejlepším bojovníkem díky svému gladiátorskému výcviku. Už to z něj činilo nemilosrdnějšího a nebezpečnějšího válečníka. Kromě toho byl věrný, možná až příliš. Byl divoký, jako byl možná Hovet ve svých nejlepších letech, byl silný, neuvěřitelně živelný a rychle se zotavoval z utržených zranění. Byl šampiónem arény, což znamenalo, že dokázal přežít v jakékoliv situaci, přesto byl čestný a poctivý. Byl bystrý, snad i citlivý a jeho nitro v sobě neskrývalo zvířecí brutalitu některých vojáků, i když na jeho způsobech by se muselo zapracovat.

Byl by z něj ideální ochránce, ale neodvážila se ho vybrat…

Posledním důvodem byly její nečekané city ke Kaelanovi E’nonovi, které ji zneklidnily a rozzlobily. Vášeň nebylo to, co by očekávala při výběru ochránce. Nesměla si dovolit se do někoho zamilovat, když takové city nechovala ani ke svému manželovi.

Ne, Kaelan byl pro ni příliš nebezpečnou volbou.

Deborah Chester

v nakladatelství Wales

Trilogie Rubínový trůn

1. Vláda stínů

2. Válka stínu

3. Království světla *)

*) Vyjde v roce 2007

DEBORAH CHESTER

Válka

stínu

Deborah Chester

SHADOW WAR

Copyright © 1997 by Deborah Chester

Czech translation © 2006 by Radek Mandovec

from Ace Books 1st edition, January 1997

Cover illustration © 2006 by Tomáš Polčic

Czech Edition © 2006 by Václav Soukup − Wales

All Rights Reserved

ISBN 80-36939-34-0

Část první

Kapitola 1

Konečně se ozvaly fanfáry. Zvuk trumpet naplnil arénu a nesl se dál až do kobek ležících pod kolbištěm. Na krátkou chvíli ustala i horečnatá činnost v přípravných místnostech, kasárnách a na chodbách. Sluhové, uklízeči, léčitelé, trenéři i gladiátoři pozvedli hlavy a zaposlouchali se. Dokonce i strážní na chvíli ustali v hovoru.

Uvnitř své soukromé cely přecházel Kaelan E’non netrpělivě sem a tam. Byl si vědom, že jeho čas se blíží a v žilách mu bouřila krev v očekávání toho, co mělo přijít.

Slyšel hlaholit trumpety, zpočátku nezřetelně, pak stále hlasitěji. Ten zvuk byl určen jemu.

Kaelan se v půli kroku zastavil. Jeho srdce vzlétlo naproti písni trumpet. Na okamžik nemohl popadnout dech. Polkl, zaklonil hlavu a upřel zrak na strop své cely. Až sem dolů do podzemí byl slyšet ohlušující halas jásajícího davu. Kamenné zdi pohlcovaly oslavný křik, ale zdálo se, že z té přemíry hluku samy vibrují.

Lidé vyvolávali svého šampióna.

Lidé vyvolávali Kaelana.

Nekonečné čekání v tom okamžiku končilo. V Kaelanovi se mísila touha po slávě s netrpělivým očekáváním.

Vyschlo mu v hrdle. Toužil po doušku chladivé vody, ale přesto se ani nedotkl naběračky ponořené do vědra. Momentálně by nedokázal nic polknout.

Jako trojnásobný šampion v soukromé aréně byl Kaelan hlavní hvězdou v závěrečném souboji dnešního velkolepého představení bojového umění i prachsprosté řeže. Do této staré veřejné arény dorazil za svítání. Byl s velkou pompou přivezen v krytém kočáře společně se svým soukromým trenérem a osobními otroky. Toto malé procesí doprovázeli strážní na koních. Byl nasycen, namasírován a naolejován. O hodinu později již byl oblečen do krátké kožené bederní roušky a zbroje. Otroci mu spletli jeho dlouhé, blonďaté vlasy do copu. Na hlavě měl nasazenu koženou čelenku, která zachytávala pot stékající do očí. Nyní stál připraven, vysoký a svalnatý, širokých ramenou a štíhlého pasu.

Orlo, jeho osobní trenér, už před hodnou chvílí propustil otroky a sám také opustil místnost, aby měl Kaelan soukromí. Byl to Kaelanův zvyk, čekat o samotě, ponořen hluboko v meditacích a koncentrující mysl na nadcházející boj. V duchu si pořád dokola procházel jednotlivé pohyby. Používal také své tajné schopnosti, nejdříve odloučil všechny emoce a myšlenky, dokud nestál uprostřed chladné a nehybné prázdnoty, a potom se posunul zpět do tepla splynutí, spojení dokonalosti a harmonie.

Dnes bylo ale obtížné zůstat dokonale soustředěný. Už to bylo více než rok, co byl naposledy ve staré veřejné aréně. Nyní mu připadala cizí a zastaralá. Byl zvyklý na soukromé komnaty, přepychovou lázeň a vlastní vchod do ringu ověšený břečťanovými věnci a trofejemi. Tady ale byly cely malé, vlhké a ponořené do šera. Celé místo mu připomínalo temnou dobu, kdy byl zavlečen do Impérie a prodán na gladiátorské dražbě. Bylo s ním krůtě zacházeno, a protože nebyl vycvičený k boji, očekávalo se, že zemře při prvním souboji.

Kaelan se několikrát zhluboka nadechl a zahnal staré vzpomínky. Myšlenky mu nesoustředěné poletovaly hlavou jako listí ve větru. Navzdory své snaze zachovat klid mu krev na spáncích zběsile pulsovala. Dokonce ani neustálé přecházení po místnosti neudrželo jeho svaly tak uvolněné, jak by si přál. Cítil se, jako by se procházel po úzkém ostří, napětí v něm vzrůstalo a tělem mu probíhalo mrazení. Celý se třásl vzrušením. Obkroužil místnost a postavil se čelem ke dveřím. Bylo načase, aby je stráže otevřely. Znovu zazněly trumpety a Kaelan měl sto chutí odpovědět divokým a bezeslovným řevem.

Jenže se nic nedělo. Nepřišli pro něj žádní strážní, ani Orlo se nevrátil. Už byl čas, už bylo dokonce pozdě. Dav vyvolával jeho jméno. Kráčel po hraně duševní připravenosti a tohle zdržení ho rozčilovalo.

Zamračil se, ale snažil se potlačit svou rozmrzelost. Měl si uvědomit, jakým nedbalým způsobem je tahle stará aréna vedená. Co mohlo způsobit takové zdržení? Že by se rozbila některá vrata? Nebo snad jednoho z gladiátorů přepadl záchvat bojového šílenství a zaútočil na diváky?

Už to, že je ve veřejné aréně, byla hloupost. Tohle nebyla součást pravidelné sezóny, která už skončila. Ve staré aréně bojoval gladiátorský odpad, muži zoufalí a zlomení, zajatci z války a zločinci. Ti všichni byli odsouzeni k prolévání své krve pro potěšení davu.

Kaelan pohrdal tímto zchátralým místem, stejně jako všichni ostatní gladiátoři patřící soukromým majitelům. To, že sem byl přivezen, bylo pod jeho úroveň.

Jenže v tomto případě neměl na vybranou.

Na počest nadcházející korunovace budoucí císařovny vyhlásil císař Kostilam den her, který byl volně přístupný všem lidem. Všechny obchody byly zavřeny. Všichni dělníci byli na den uvolněni z práce, aby mohli navštívit hry. Stará aréna byla největší arénou ve městě a císař ji choval ve velké oblibě. Jako šampion se Kaelan musel objevit při dnešním zápase, pokud nechtěl jeho majitel způsobit zbytečný rozruch. Kaelan byl známý po celém městě a sázelo na něj nejvíce lidí. Dnes zde byly tisíce lidí, kteří kvůli pro ně příliš vysokému vstupnému normálně nemohli vidět Kaelana bojovat. Díky císařově velkorysosti a laskavosti prince Tirhina, Kaelanova majitele, bude mít prostý lid jedinečnou šanci spatřit bojovníka, jehož sláva se šířila po celém císařství.

Podle strážných byla aréna zaplněná do posledního místečka.

Proč pro něj nikdo nepřicházel? Kaelan ještě více svraštil obočí a začal znovu přecházet po místnosti. Odnést mrtvoly a uhrabat písek v aréně netrvalo ani pět minut. Proč troubily fanfáry, když nebyl vpuštěn do ringu?

Nepřítomně poškubával rukama, jak hořel touhou sevřít v dlani nějakou zbraň. Jako šampion získal privilegium nést si zbraň do ringu s sebou. Mít meč v ruce ještě předtím, než vstoupil do ringu, mu pomáhalo zklidnit rozbouřené emoce. Jenže tady se dodržovala přísná pravidla, která nepřipouštěla žádné výsady.

Dokonce ani Orlo se nevracel a to měl být už dávno zpátky. Kaelan natáhl ruku a když procházel okolo dveří, praštil do nich pěstí. Ihned si ale uvědomil, že by měl udržet nervy na uzdě. Měl být klidný a uvolněný, mysl jasnou a zbavenou veškerých rušivých myšlenek.

Místo toho rázoval kolem místnosti a byl čím dál vzteklejší a netrpělivější. Bylo už tak dost zlé čekat celý den na závěrečný souboj. Tohle zpoždění byla urážka.

Jako šampion měl mít nervy jako z ocele. Pokud by vypadal ustaraně a nervózně, poměr sázek by se okamžitě změnil. Všude kolem se motali špehové sloužící sázkařům. Bylo nemožné se jich zcela zbavit, protože i strážní byli ochotní za úplatu podávat informace. Bušení do dveří by jim mohlo posloužit jako vděčný předmět k hovoru.

Netrpělivost příslušela nováčkům, ne veteránovi jako byl on. Orlo bude vzteky bez sebe, až se o tom dozví. Jenže jeho trenér měl být s ním, místo aby zkoumal Kaelanova soupeře.

Dveře se rozlétly dokořán. Než se stihl Kaelan otočit, vešel dovnitř Orlo − holohlavý, zavalitý s důtkami v ruce − tvář zlostně zamračenou.

„Hromy a blesky!“ zvolal a kopnutím zabouchl dveře před přihlížejícími, kteří se tlačili za ním, aby mohli spatřit Kaelana. „Zatracení hajzlové! Není divu, že vchod císařova bojovníka byl tak přísně hlídanej.“

Kaelan nesnášel, když musel mluvit předtím, než vstoupil do arény. Narušovalo to jeho duševní soustředěnost. Zamračeně pohlédl na svého trenéra. „Kdo je vyzyvatel?“

„Někdo neznámej.“ Orlo si odplivl do rohu a zatřepal důtkami, jako by jimi chtěl někoho přetáhnout po zádech.

Dříve jimi tloukl Kaelana pravidelně. Teď už nějaký čas ne.

Kaelan pokrčil rameny. „Co na tom záleží? Pokud je to zelenáč…“

„Viděl jsem to hovado. Je to Madrun.“

Kaelanova pečlivě vystavěná hráz lhostejnosti se zbortila. „U velkého Gaulta!“ zvolal užasle. „Jak se ho císaři povedlo získat?“

„Válečnej zajatec,“ řekl Orlo trpce. „Byl přivedenej v řetězech. Většina pomocníků, který ho vedli, z něj byli celý podělaný. Podle toho jak vypadal, bude asi pěkně divokej. Určitě nebyl cvičenej pro arénu. Pche! Nesnáším tydle politický gesta. Proč nemůžeš bojovat s nějakým vycvičeným bojovníkem namísto takovýho barbara?“

Navzdory svým obavám se Kaelan pousmál. Bývaly doby, kdy jeho samotného Orlo považoval za barbara. Jenže jít bojovat s Madrunem… Kaelan vrhl na Orla zamračený pohled.

Orlův výraz se okamžitě změnil. „No, nevadí,“ zavrčel. „Vlastně v tom neni žádnej rozdíl. Jsem jen naštvanej, že udělali takovej podraz. Sotva ses naučil vytříbený technice boje, kterou jsi mohl předvést pánům a dámám, a voni pošlou takovýho divocha. Pche! K čemu byla všechna moje námaha?“

Kaelan hořce pokýval hlavou. Orlo svým vyjádřením hodně podcenil všechnu tu dřinu uplynulých hodin a dnů, kterou musel Kaelan podstoupit, jen aby se naučil zvláštní finty pro potěchu davu. Občas, když Kaelan čelil slabému a neobratnému protivníkovi, musel se snažit, aby boj vypadal působivě. Víc než to, musel se naučit, jak způsobit zranění, které vypadalo smrtelně, ale ve skutečnosti dokázali léčitelé většinu zraněných mužů zachránit.

„Dneska nemůžeš předvádět nějakej tanec,“ prohlásil Orlo. „Tohle není žádná exhibice. Ten Madrun tě rozmlátí na kousky, pokud bude moct. Je velkej a dobře rostlej. Bude ti rovnocenným soupeřem. Bude na něj děsivej pohled, ale musíš bejt připravenej na jeho rychlost a sílu, která bude blízko tý tvý. Tady půjde vo přežití. Neztrácej ani na chvíli pozornost. Na jeho zběsilost musíš vodpovědět každým špinavým trikem, kterej znáš. Je ti to jasný?“

„V aréně neexistují žádná pravidla,“ zadeklamoval Kaelan tiše.

„Stal se z tebe cynik.“

Kaelan pocítil starou hořkost. Když vzal v úvahu, co mu přinesl život, jak by mohl být něčím jiným než cynikem?

Raději změnil téma hovoru. „Proč takové zdržení? Slyšel jsem troubit trumpety. Už jsem měl dávno jít.“

„Ještě ne.“

Kaelan si zlostně odfrkl a zaťal ruce v pěst. Nestěžoval si, nemělo to smysl. Obyčejně by si už Orlo stěžoval za něj, ale tentokrát zůstával jeho trenér stát a jen se mračil.

„Kdy dostanu do ruky svůj meč?“ zeptal se Kaelan. „Myslel jsem, že mi ho přineseš.“

Orlo se vytrhl ze zamyšlení. „Dneska to nešlo. Dneska je tu císař a pomalu celý město, a tak jsou strážní vyplašený, že by se mohlo něco semlít. Jsou to baby, většina z nich. Nedostaneš meč, dokud nevstoupíš do ringu.“

„Paráda,“ vyprskl Kaelan rozladěně. „Budu taky spoutaný a zavážou mi oči jako za starých časů? Princ si mohl ušetřit přihlašovací poplatek, protože já nebudu …“

„Zmlkni!“ zařval Orlo. „Už tohle je dost velká potupa a nikdo se nevodváží nasadit ti vokovy.“

Kaelan znovu uslyšel fanfáry a s nimi se ozval jásot davu, který rozechvěl kamenné zdi. Ten zvuk vnikal Kaelanovi do těla a dráždil jeho nervy.

Jak byl napjatý, podrážděně odstrčil Orla stranou. „Jak dlouho budu ještě čekat?“

„Ještě nenastal ten správnej vokamžik,“ řekl Orlo. „Teď tam probíhá nějaká šaškárna na císařovu počest. Uklidni se a drž nervy na uzdě.“

Náhle se ozvalo nečekaně nesmělé zaklepání na dveře.

Kaelan překvapeně otevřel ústa, ale první promluvil Orlo:

„Vstupte.“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupili dva muži. Jeden z nich měl snědou zrohovatělou kůži a jeho studené oči upřeně zíraly na Kaelana. Muž byl oblečen do žlutého roucha, které splývalo až na zem a přes rameno měl přehozenu leopardí kožešinu. Rukávy lemované pásky naznačovaly, že se jedná o kněze vysoké hodnosti, i když ho Kaelan neznal. Na krku mu visel masivní náhrdelník se zlatým emblémem Vindikantů. V dlouhých prstech držel hůl, jejíž konec byl ozdoben stejným znakem jako náhrdelník.

Při pohledu na kněze Kaelanem projelo ledové zamrazení. Jen díky své vrozené tvrdohlavosti neustoupil.

Druhý muž byl hezký, měl černé vlasy, pečlivě zastřiženou bradku a pěstěný knír. Byl oblečen v modrou tuniku z drahého sametu, sněhově bílou košili a na hlavě měl nedbale posazenou zlatem zdobenou čapku. Kaelan se před ním uklonil.

V duchu se dmul pýchou. Princ Tirhin ho jen zřídkakdy navštívil před bojem. Byla to vždy obrovská pocta, znamení nejvyšší přízně. I když byl oslepen pýchou, skeptický vnitřní hlas mu našeptával, že princ přišel, jen aby se ujistil, že jeho šampión ze sebe vydá vše. Ta návštěva nic jiného neznamenala.

Kaelan potlačil cynické myšlenky a napřímil se s úsměvem určeným jeho pánovi. Nyní byl připraven utkat se s tolika soupeři, kolik by se mu jich odvážilo postavit.

Princ si ve dveřích sundal rukavice a letmo pohlédl přes rameno. Kaelan stihl ještě předtím, než se dveře zavřely, zahlédnout vojáky v modrých pláštích označujících Tirhinovu osobní stráž.

Ačkoliv stál Kaelan vzpřímeně, Orlo setrvával v předklonu. „Je připraven, pane, jak se sám můžete přesvědčit.“

Kněz si Kaelana prohlížel zkoumavýma očima a očividně hodnotil jeho možnosti.

Princ Tirhin se na Kaelana ani nepodíval. „Nech nás o samotě,“ prohodil k trenérovi.

Orlo, který měl stále sklopené oči a nepřestával se uklánět, kvapně vycouval z místnosti způsobem, jenž se mu vůbec nepodobal.

Kaelan chvíli překvapeně sledoval úprk svého trenéra, a pak upřel zrak zpět na prince. Hořel zvědavostí, ale nebylo mu dovoleno klást otázky. Musel počkat, až se princ rozhodne k němu promluvit.

„Vypadá odpočatě, dokonce i po tak vyčerpávající sezóně,“ zamumlal kněz. Stále si Kaelana prohlížel nepříjemně pronikavým pohledem.

Kaelan na muže hleděl s opatrností. Odmalička byl zvyklý opovrhovat Vindikanty. Nikdy jim nevěřil.

Princ Tirhin se konečně obrátil ke Kaelanovi a pokýval hlavou. „Samozřejmě. Říkal jsem ti, že dokončil sezónu bez jediného škrábnutí a teď dva týdny odpočíval.“

„Právě ty dva týdny mi dělají starosti,“ zamumlal kněz. Obešel Kaelana dokola. „Vím, co dělají gladiátoři mimo sezónu. Pijí, povalují se a užívají si s haggai.“

Kaelan se zamračil nad tou otevřenou urážkou, ale Tirhin se smíchem zamával rukou. „Nic z toho u něj neplatí,“ pravil princ. „O čarodějky slasti nejeví zájem, nebo snad ano, Obře?“

Kaelan byl naplněn nelibostí a jediné na co se zmohl, byl chabý úsměv.

„Náš bojovník má malé pochopení pro tělesné slasti a upjatě se drží trauranských zvyků,“ pokračoval Tirhin. „Je v pořádku, v tomhle plně důvěřuji jeho trenérovi.“

Kněz zachovával mlčení.

„Nemusíš mít obavy, Siene,“ ujišťoval ho znovu princ. „Říkám ti, že tenhle muž zvítězí.“

Kněz pochybovačně potřásl hlavou a dál upřeně zíral na Kaelana, který mu s nově probuzeným zájmem pohled opětoval. Lord Sien byl nejvyšší vindikantský kněz, muž, o němž se říkalo, že je po císaři druhým nejmocnějším v celé říši. Svou mocí převyšoval dokonce i samotného prince, který dosud nebyl jmenován oficiálním dědicem trůnu. Co zde, v katakombách pod arénou, pohledával muž jeho postavení? Co mu bylo po žalostném osudu nějakého gladiátora?

„Budeš bojovat s madrunským divochem,“ pronesl Sien směrem ke Kaelanovi. „To zvíře nechápe, co je to boj v aréně a nezajímají ho nějaká pravidla.“

„V aréně neexistují žádná pravidla,“ odvětil Kaelan.

„Ticho!“ okřikl ho princ Tirhin popuzeně. „Poslouchej, co říká lord Sien.“

Ta výtka zabolela jako rána bičem. Kaelan pohlédl na svého pána a spatřil v jeho tváři napětí. Pod vší tou honosnou parádou a strojeností byl princ napjatý jako luk. Levý koutek úst mu nervózně poškubával a ve tváři se mu zračila jistá divokost, netrpělivost a vztek, který kypěl těsně pod povrchem.

Kaelan omluvně sklonil hlavu a podíval se na Siena.

„Císař si vybral svého bojovníka velmi mazaně,“ pokračoval kněz. „Ten vězeň je na vrcholu fyzických sil, velmi silný a neznající strach. Nebojí se nikoho a ničeho. Bude bojovat do posledního dechu. Nicméně je dobré, když lidé uvidí umírat nepřítele císařství. Porazíš toho Madruna. Budeš bojovat, dokud nezvítězíš.“

Kaelan měl v hlavě zmatek. Samozřejmě, že chtěl zvítězit. Vždycky bojoval, aby vyhrál.

„V sázce je mnohem víc než obvykle,“ vyhrkl Tirhin netrpělivě. „Musíš bojovat tak, jako nikdy předtím. Tohle musí být velkolepá podívaná.“

Kaelan byl čím dál tím netrpělivější. Každý veterán gladiátorské arény věděl, jak má poskytnout divákům co největší vzrušení. Šlo o to nejdříve vyzkoušet protivníkovy silné a slabé stránky, a pak protahovat souboj tak dlouho, jak jen to bylo možné. Proč si jen bohatí a mocní mysleli, že musejí mluvit úplně do všeho? Nepotřeboval žádné zbytečné přednášky. „Vždycky se snažím, aby se lidem vyplatilo přijít se podívat na můj boj, pane.“

„Dneska jde o mnohem víc!“ štěkl Tirhin a svraštil obočí. „Budeš bojovat proti otcovu vyvolenému bojovníkovi. Ten Madrun je otcova prodloužená ruka, stejně jako jsi ty tou mojí. Když porazíš svého soupeře, v jistém smyslu porazíš i mého otce.“

Kaelan pocítil obavu. Rozhovor zaváněl zradou. „Pane,“ řekl tiše varovným hlasem, „tyhle zdi jsou jako plástev plná špehů.“

„Jsme v bezpečí,“ pravil Tirhin, ale Sien pozvedl svou dlouhou paži.

„Možná, že má otrok pravdu,“ prohlásil kněz. „Buďte opatrný, Vaše Vznešenosti.“

Tirhinova tvář potemněla zlostí. Zaťal vztekle pěsti a zhoupl se vzad. „Už mám plné zuby toho věčného čekání! Už mě unavuje být pořád opatrný. Mlčky polykat jednu urážku za druhou. Pořád jen čekat, až zemře muž, který pořád neumírá! Já…“

Ustal v půlce věty, potlačil své rozrušení a rozčileně pokynul Sienovi.

Kněz popadl Kaelana za ruku. „Drž se pokynů,“ řekl. „Musíš zvítězit, a to jakýmkoliv způsobem. Je to jasné?“

Kaelan na něj upřeně zíral. Ten muž byl hlupák. „Ano, lorde Siene,“ pravil hlasem oproštěným od emocí. „Je to naprosto jasné.“

Sien s ním lehce zacloumal. „Jsi slepý jako muž bez očí. Vůbec ničemu nerozumíš. V sázce je mnohem víc než pouhé vítězství v aréně.“

Kaelan se na kněze pronikavě zadíval a vymanil se z jeho sevření. „Vyhraji, tedy pokud jsem lepší bojovník. Budu bojovat pro svého pána, jak nejlépe dokážu, tak jako vždycky.“

„To nestačí,“ prohlásil Sien. „Postrádám zde jakoukoli vášeň a oddanost, pane.“ Pohlédl na Tirhina; pak obrátil zrak zpět ke Kaelanovi. Kaelan si všiml, že jeho oči byly žluté, a z jejich výrazu ho zamrazilo. Kruté, studené, nelidské oči. Zdálo se mu, že se mu propalují až do srdce.

„Tady nejde o to, kdo je lepší,“ řekl kněz. „Udělej to, co ti bylo řečeno. Nic víc, nic míň.“

Místnost se ponořila do ponurého ticha a jako by se náhle zmenšila. Vzduch byl žhavý a nedýchatelný. Kaelan se pokusil polknout, ale hrdlo měl sevřené. V uších mu podivně hučelo a skrz hluk k němu pronikl Sienův hlas:

„Toho Madruna zabiješ.“

Kaelan potlačil povzdechnutí. „Ano, lorde Siene.“

„Budeš ho provokovat a pohrávat si s ním jako kočka s myší.“

„Ano, lorde Siene.“

„Musíš pro svého pána získat přízeň davu.“

„Ano.“

V knězově hlase bylo něco mámivého a hypnotizujícího. Jeho pokyny a Kaelanovy odpovědi se nesly v duchu náboženského rituálu.

„Připravíš císaře o jásot davu.“

„Já…“ Kaelanovi se zadrhla slova v krku.

Ustoupil o krok vzad a silou vůle se přinutil odtrhnout od Siena zrak. Zuřivě pomrkával a tělo měl zalité potem, jako by uběhl dlouhou vzdálenost. Zamračil se.

„Nech mě na pokoji, knězi!“ zvolal, v záchvatu zuřivosti plivaje slova. „Schovej si svá odporná kouzla pro sebe!“

„Zmlkni, Kaelane!“ rozkázal mu Tirhin. „Měj na paměti své postavení.“

Kaelan se k němu otočil čelem. „Mým úkolem je sloužit vám. Budu bojovat, můj pane. Budu bojovat, jak nejlépe umím, stejně jako vždy, když vstoupím do ringu. K tomu ale nepotřebuji, abych byl očarován. Nepotřebuji, aby mě někdo poučoval, jak mám bojovat. Nebudu pokorně poslouchat taková…“

„Za tuhle drzost ti vyříznu jazyk,“ štěkl Sien. „Ještě jednou promluv ke svému pánovi − nebo ke mně − takovým způsobem a já…“

„Zbijte mě a já nebudu moci bojovat,“ odsekl Kaelan. „Vyřízněte mi jazyk a má síla vykrvácí do písku. Pak nebudete mít žádné vítězství.“

Všichni tři si chvíli navzájem vyměňovali pohledy. Kaelan si byl dobře vědom, že Sien by mohl své hrozby uskutečnit, ale byl tak rozhněvaný, že mu to v tu chvíli bylo jedno. Vindikanté se ho snažili ovlivňovat již předtím. Nikdy nepřistoupí na jejich rouhačskou víru. To raději zemře, než by zaprodal duši jejich temnému kultu.

Byl to princ Tirhin, kdo první promluvil. „Lorde Siene,“ řekl, „Myslím, že bude nejlepší, když nás necháš chvíli o samotě.“

Sien zbrunátněl v obličeji a svraštil obočí.

„Prosím,“ řekl Tirhin. „Tvé úsilí pomohlo získat otrokovu pozornost. Teď mě nech dokončit tohle přesvědčování.“

„Hýčkáte ho a rozmazlujete, udělujete mu privilegia, která převyšují jeho postavení. Nedivte se, že se pak vychloubá vlastní důležitostí.“

„On je důležitý,“ pravil Tirhin pevným hlasem. „To není žádné vychloubání, ale skutečnost. Můj otec si jistě žádá vaši přítomnost. Dejte mi ten váček.“

Sien chvíli váhal, ale pak vytáhl zpod roucha malý kožený váček a podal ho princi.

„Proveďte to, co je nezbytné,“ pronesl ochraptělým hlasem plným těžko potlačovaného vzteku. „Tahle příležitost nesmí být promarněna.“

Tirhinova pohledná tvář se stáhla zlostí. „Vím, co je v sázce, lorde Siene.“

Kněz lehce pokývl hlavou směrem k Tirhinovi a vyšel z cely. Dveře se za ním zabouchly se zaduněním, které se rozlehlo podzemím.

Kaelan a princ na sebe zblízka hleděli. Tirhin pohodil váček nedbale na slůl, ale Kaelanovi se zdálo, že přítomnost toho záhadného váčku rozechvívá celou místnost. Cítil rozdrcené byliny smíchané s něčím nepopsatelným a odporným. Kaelan polkl žluč deroucí se mu do krku a udělal další krok vzad.

„Pokud to má být nějaký lektvar pro mě, nevezmu si ho,“ prohlásil.

Tirhinova ústa se stáhla do zlostného úšklebku; pak princ stočil pohled na zeď. „Sien má pravdu,“ řekl. „Nadýmáš se pýchou nad vlastní důležitostí. To není pro otroka dobré, zapomínat, kde je jeho místo, ani pro takového, který se těší takové úctě jako ty.“

Kaelana zaplavila nová vlna vzteku. Teď, když byli o samotě, mohl mluvit svobodně s tímto mužem, který byl jeho pán, ale přesto téměř přítel. Vždycky to mezi nimi bylo takové, i když okamžiky soukromí byly velmi vzácné.

„Za tu dobu, co nosím vaše barvy, jsem neprohrál jediný boj,“ pravil ukřivděným hlasem. „Proč se mnou dnes jednáte takovým způsobem? Proč o mně pochybujete? Má síla i věrnost patří jen vám. Kdy jsem selhal, že mi tak nedůvěřujete?“

Tirhin si povzdechl a na okamžik sklopil hlavu. „Věděl jsem, že si to budeš špatně vykládat,“ zamumlal, spíš jen pro sebe. Zvedl hlavu a podíval se na Kaelana. „Proč musíš na všechno jít tak zatraceně složitě?“

Kaelan svraštil obočí. Byl příliš naplněn vzdorem, aby se dokázal přinutit k odpovědi.

„Přišli jsme, abychom ti pomohli, ty jeden zatracený tvrdohlavý blázne. Sienův lektvar ti dodá neobyčejnou sílu.“

„Jsem dostatečně silný.“

„I proti Madrunovi?“ otázal se Tirhin pochybovačně.

I když na sobě nedal nic znát, něco v Kaelanovi zvadlo a odumřelo. Pro jeho vlastní lid bylo jakékoliv zabíjení strašné. Kaelan, odvlečený ze své rodné země a odtržený od svého národa, byl přinucen bojovat, aby přežil. Víc než to, on v sobě dokonce našel zvláštní nadání pro boj. Stačilo vložit meč do jeho dlaně a stala se z něj úplně jiná bytost, rychlý a dokonalý stroj. Byl schopný, neúnavný a nemilosrdný. Po celou dobu, co vítězil v aréně a vyhříval se na výsluní slávy, se zdálo, že každá další prolitá krev některého z jeho protivníků se vsakuje hlouběji a hlouběji do jeho těla, do morku kostí, do srdce a zanechává skvrny na jeho svědomí.

Stačilo odvést ho z arény, odvést ho z dosahu jásajícího davu a sebrat mu meč a najednou z něj byl muž s výčitkami svědomí, nevyrovnaný sám se sebou. Jeho hrdost na své bojové schopnosti ho samotného zahanbovala, ale proč by měl nenávidět svou dovednost? Když dají bohové někomu do vínku takové nadání, neměl by ho snad využívat? Co to ale bylo za rozmar osudu, že mu udělil lakové nadání k zabíjení druhých? Nedokázal najít vnitřní klid, i když si vybudoval zeď mezi sebou a svou pošlapanou morálkou. Jenže v noci, když se mu do spánku vkrádaly noční můry, se zeď bortila.

V duchu si říkal, že bojovat za záchranu vlastního domova nebo někoho blízkého by byla úplně jiná věc. Ale bojovat a zabíjet jen pro poskytnutí zábavy drahým bylo skvrnou na lidském pokolení. Jeho svědomí bylo černé a těžké. Přesto všechno patřil Tirhinovi a ten mu přikázal bojovat za jeho barvy v aréně. Pro Tirhina, muže, kterého obdivoval ze všech nejvíc, kterému se snažil podobat, byl schopen udělat cokoliv.

Princ byl silný, statečný a inteligentní. I přes své vysoké postavení si dokázal najít čas vyslechnout lidi, kteří ho přišli požádat o pomoc. Byl velkorysý k chudým, laskavý k otrokům a spravedlivý ke svým vojákům. Sloužil oddaně a trpělivě svému otci, alespoň doposud. Po všech stránkách to byl muž hodný obdivu. Kdyby byl Kaelan svobodný, s nadšením by vstoupil do jeho služeb a toužil by se stát jeho přítelem.

Teď však Kaelan mohl spatřit odvrácenou stranu princovy povahy, kterou nikdy předtím neviděl. Před ním stál rozmrzelý, vzteklý muž, který nedokázal ovládnout své emoce. Tirhin z nevysvětlitelného důvodu ztratil důvěru v Kaelana, pokud… pokud tím důvodem nebyla princova ztráta důvěry v někoho jiného, svého otce, nebo dokonce v sebe sama.

Ať už ta příčina byla jakákoliv, bolelo to. Moc to bolelo − vědomí, že Kaelan zaprodal svou duši pro někoho, komu na něm vůbec nezáleželo.

Kaelanova důvěra a obdiv se zkroutily jako lístky rostliny ožehnuté ohněm. Ztěžka polkl a snažil se vzpamatovat z trpkého rozčarování. Ach, stále tak naivně doufal, že pokud bude Tirhinovi dobře a oddaně sloužit a bude vyhrávat jednu sezónu za druhou, jednoho dne ho princ za odměnu pustí na svobodu. Teď však viděl, že byl slepým hlupákem plným snů a představ tak nehmotných jako vzduch.

„Takže,“ pronesl Kaelan bezbarvým hlasem. „Vy nevěříte, že toho Madruna dokáži porazit.“

Omluva, nebo snad úžas, se objevil na Tirhinově tváři. Řekl, „Bojoval jsem proti nim v pohraničních šarvátkách. Jsou nelítostní. Nebojí se ničeho. Bylo to děsivé, stát za úsvitu na bojišti a vidět, jak se z mlhy vynořují hordy ječících divochů.

Ano, Kaelane, jsi silný a houževnatý. Nevíš, co je strach. Ale ať už jsi šampion nebo ne, nemohu si dovolit jakýkoliv hazard. Na tomto vítězství závisí příliš mnoho.“

„Co třeba?“

„Už ses toho dozvěděl dost,“ vyprskl Tirhin netrpělivě. „Nemůžeš pochopit spletité kličky politického pletichaření.“

Kaelanovi ztvrdla čelist. Zhluboka se nadechl, aby potlačil svůj hněv. „Kněz řekl, že si dnes musím získat přízeň diváků. Cožpak už teď nevyvolávají mé jméno? Cožpak už teď nejsem oblíbený? Lidé vědí, že patřím vám. Přišel jsem sem jako favorit. Sázky na mě jsou…“

„To nestačí. Musíš pro to udělat více. Nedokážu to vysvětlit. Tahle korunovační slavnost… tahle urážka mojí osoby. To je ta poslední kapka…“ Princ uťal svou řeč v půlce věty a ukázal pánovitě na váček. „Vezmi si to. Přijmi sílu, kterou ti poskytne.“

Kaelan na něj nehnutě zíral. Nakonec se pohnul, došel ke stolku a sebral váček. Nepotřeboval ani rozvázat tkanici, aby ucítil, co se v něm skrývá. Otřásl se odporem. Při pomyšlení, že by měl polknout odvar z těchto bylin, se mu zvedl žaludek.

Ve směsi bylo něco, co by mu do žil vlilo i něco jiného než jen sílu. Cítil, jak se poskvrnění plíží skrz kůži do jeho prstů, jak se ho snaží najít, jak se po něm natahuje. Část jeho já vítalo tuhle ohavnost, natahovalo se k poskvrně a toužilo po osvobození.

Kaelan rozevřel prsty a upustil váček na stůl. Tělem mu probíhalo drobné chvění. Cítil se mizerně, jako by zvrátil celý obsah žaludku. Silou vůle se ovládl a otočil se k svému pánovi.

„Je tady ještě jedna možnost, jak si zajistit, že budu bojovat tak jako nikdy předtím,“ řekl napjatým hlasem, který se dutě rozlehl místností. „Vznešenější způsob. Čestný způsob.“

Tirhin s sebou trhl při té výčitce. Tvář mu potemněla zlostí, ale dokázal zachovat klid. „Važ svá slova,“ řekl tiše.

Kaelan si byl vědom, že se pohybuje na tenkém ledě, ale nehodlal se vzdát. V sázce byla jeho budoucnost. „Mohu mluvit?“ zeptal se.

Tirhinovi se zablýskalo v očích. „Tak mluv, zatraceně.“

Kaelanem projela vlna triumfu. Ať už princ plánoval jakékoliv spiknutí, potřeboval k tomu Kaelana, a díky tomu byl Kaelan ve výhodě.

„Budu bojovat s Madrunem takovým způsobem, že to bude zvedat diváky ze sedadel,“ prohlásil hlubokým, rozhodným hlasem. „Budu bojovat tak, jak jste ještě nikdy v životě nikoho bojovat neviděl. Odevzdám ve vašich službách vše, o co by mě připravil ten lektvar. Ovšem bude to z mé vlastní vůle.“

Tirhin se zamračil, jako by ho takové slovíčkaření jen zdržovalo.

„Porazím toho Madruna.“

„Tím si nemůžeš být jistý. Nezáleží na tom, jak jsi dobrý nebo jak jsi byl dobrý, prostě mi to nemůžeš zaručit.“

Kaelan mu pohlédl zpříma do očí. „Mohu. Dávám vám své slovo.“

„Nemůžeš, ty hlupáku. Slovo otroka? Pche!“ Tirhin se odvrátil, ale Kaelan mu zastoupil cestu.

„Ne,“ pravil a hleděl upřeně Tirhinovi do očí, „ne slovo otroka. Dávám vám slovo šampiona. Budete mít své vítězství, ale dáte mi, oč si požádám.“

Tirhin se zamračil. „Ty si dovoluješ se mnou vyjednávat? Ty?“ zvýšil hlas. „Jsi můj majetek. Bojuješ na můj rozkaz. Sloužíš mi, protože mi patříš!“

Kaelan vzplál vztekem. „Pokud tomu věříte, jste naivní, můj pane. Měl jsem o vás jiné mínění.“

Na Tirhinově tváři se objevil šokovaný výraz. Princ stál a zíral na Kaelana, jako by nemohl uvěřit, že si s ním dovolil mluvit takovým způsobem.

Kaelan chtěl ještě něco říci, ale raději zmlkl. Už zašel příliš daleko a kromě toho se zalykal vlastními emocemi. Jak velkou část svého nitra musí muž odhalit, aby mu někdo jiný věřil?

Ustoupil o krok vzad. „Pane…“

To už ale zloba, která vzplála v Tirhinových očích, pohasínala. Princ pozvedl ruku a přerušil Kaelanovu řeč. „Ty jsi nikdy nebyl otrokem,“ pravil princ měkce. „Dokonce i když jsi byl spoután v řetězech, nebyl jsi otrok. Narodil ses jako svobodný muž a ve svém srdci budeš vždycky svobodný. V tomhle směru jsi nikdy nebyl zkrocený. Dokonce ani Orlo tě nedokázal zlomit. Sloužil jsi mi jen z jediného šíleného důvodu, protože jsi chtěl mé uznání.“

Teď pro změnu zrudl Kaelan. Chtěl odvrátit od prince zrak, ale neučinil tak.

„Z takové touhy většinou vzniká oddanost,“ prohlásil Tirhin. „To je ta příčina, proč muži věrně slouží svému veliteli i v těch nejhorších podmínkách. Následují ho kamkoliv a v bitvě obětují cokoliv, jen pro svého velitele. To je to, co jsi odevzdával ty mně. To je to, co jsme my, lord Sien a já, dnes zneuctili.“

Princ přesně vystihl podstatu věci. Kaelan sklonil hlavu a neříkal nic. Pán se nemohl přímo omluvit svému otrokovi, ale z Tirhinových úst zaznělo přiznání omylu a to stačilo.

„Co, tedy,“ zeptal se Tirhin unaveným hlasem, „je tvá cena? Jakou odměnu si žádáš? Větší komnaty? Další sluhy? Více zlata? Zvláštní oprávnění cestovat? Nebo snad šanci stát se mým ochráncem, až usednu na trůn?“

Poslední větu pronesl princ bez jakéhokoliv důrazu, jako by to byla stejná nabídka jako ty ostatní.

Kaelanovi pokleslo srdce. Najednou se cítil prázdný a jeho život ztratil najednou jediný cíl, jako by přestal úplně existovat. V hlavě mu divoce vířily myšlenky, které nedokázal uspořádat.

Císařský ochránce… přísahat, že bude chránit císařův život bez ohledu na svůj vlastní… stále po císařově boku… získat vysoké postavení a privilegia… nejvyšší možná pocta, jaké může voják dosáhnout… život naplněný službou, která byla vážená a poctivá… už žádné výčitky svědomí… už žádné pochybnosti… svoboda.

Zahleděl se Tirhinovi do očí a snažil se tam najít poctivé úmysly − a našel je. Najednou ze sebe nedokázal vypravit jediné slovo, ale nakonec přece jen vyhrkl krátkou odpověď. „Ano, to je odpovídající cena.“

Princova tvář vyjadřovala souboj protichůdných pocitů, z nichž nejvíce převládala obava. Chvíli si mnul hřbet nosu, a pak si povzdechl. „Dobrotivý Gaulte, musel jsem se zbláznit, že ti důvěřuji.“

„Abych unikl z ringu, vydám se ze všech sil, a ještě víc,“ prohlásil slavnostně Kaelan.

Jeho hlas zněl ochraptěle, byl příliš naléhavý, ale o to se v tu chvíli nestaral. Srdce mu plesalo nad tou nenadálou příležitostí. Madrun byl odsouzen k smrti, Kaelan s ním nebude mít žádné slitování.

V Tirhinově tváři se stále zračily pochybnosti, ale kývl na souhlas a zamířil ke dveřím. Když sahal po klice, pohlédl zpět. „Vybojuj pro mě vítězství, Obře,“ pokusil se pronést nedbale, ale hlas mu selhal.

Kaelan na něj hleděl s bradou zdviženou a rovnými rameny. „Vybojuji. Zdá se, můj pane, že tentokrát musíme věřit, že oba dodržíme své slovo.“

Tirhin se zamračil. Zdálo se, jako by teplota v místnosti najednou poklesla k bodu mrazu. „Nebude žádné selhání,“ řekl příkře. „Žádné. Vybojuj pro mě vítězství způsobem, o jakém jsem mluvil. U všech bohů, přísahám, že ti osobně srazím hlavu, pokud mě dneska zklameš.“

Princův modrý plášť zavířil a Tirhin byl pryč, zatímco jeho hrozba zůstala viset ve vzduchu.

Kapitola 2

Orlo se vrátil do místnosti, celý uřícený a nervózní. „Tyhle zatracený zpoždění,“ zavrčel. „Tvý svaly budou zase ztuhlý a prochladlý.“

Zamnul si ruce a znova naolejoval Kaelanova napjatá ramena. Masíroval mu svaly do hloubky, pak přes něj přehodil modrý plášť, utáhl chrániče zápěstí a upravil zbroj.

Kaelan setrvával při těchto přípravách v ponurém mlčení, myšlenky upřené k nadcházejícímu boji.

Každým vítězstvím v ringu jeho sláva a pověst rostla a kvůli jejímu udržení se musel v boji překonávat, aby rozjásal natěšené obecenstvo. Po první vyhrané sezóně už lidem nestačilo pouhé zabíjení. Ne, očekávali od něj ukázku jeho umění, talentu a smyslu pro dramatičnost. S každým následným vítězstvím na něj rostl tlak, aby si udržel svoji pověst. Žil s malým, ale přesto neodbytným strachem ukrytým v koutku duše, že se jednoho dne utká s někým lepším. Pak přijde veřejná, zostuzující porážka a pravděpodobně i smrt. Ještě nikdo nezůstával šampionem po tak dlouhou dobu; nikdo nevyhrál tolik sezón jako on.

A teď najednou vše, co vykonal, jeho pánovi nestačilo. Pokud dnes neuspěje proti nejdivočejšímu soupeři, proti jakému kdy stál, Tirhin ho bez milosti popraví.

Kaelan zaťal zuby a sebral veškeré odhodlání. Musí vyhrát. Neměl žádnou jinou možnost.

„Hlavně si pamatuj,“ upomínal ho Orlo a poplácal ho po rameni. „Seš v lepší kondici a líp trénovanej. Seš zdravej a výborně připravenej. Znáš prostředí arény a seš zvyklej na řvoucí dav. Kromě toho, seš šampion. Von nejni nic jinýho než zavšivenej nepřítel císařství. Dav bude s tebou na každým tvým kroku. Použij každej špinavej trik, kterej znáš.“

Kaelan se na něj zahleděl, ale neřekl jediné slovo. Byl nervózní, napjatý a vyvedený ze své obvyklé rovnováhy.

Dveře cely se otevřely a dovnitř nahlédl strážný. „Copak jste neslyšeli vyvolávání? Přiveď svého bojovníka, Orlo. Dav už napětím trhá sedadla.“

„Už je taky zatraceně načase,“ odsekl Orlo. Otočil se zády ke strážnému a podal Kaelanovi meč.

Ten vzal zbraň do ruky a okamžitě ji ukryl pod plášť. Orlo tím, že mu přinesl zbraň, porušoval pravidla. Ihned, jak Kaelan pocítil váhu meče, vrátilo se mu ztracené sebevědomí. Rukojeť meče, omotaná drátem, mu spočívala v dlani a dodávala mu pocit klidu a jistoty. Zhluboka se nadechl, zavřel oči a nechal do sebe proudit sílu oceli.

Jeho pochybnosti a skrytá trápení zmizela. Splynul se zbraní v jeden celek, jako by to byla jeho prodloužená ruka. Všechna ta léta válčení byla ukryta v čepeli, která zůstávala taková, jaká byla už od doby, kdy byla ukována.

„Pojď,“ řekl Orlo.

Stráže otevřely dveře dokořán a Kaelan vyšel na chodbu.

„Vy, trenéři,“ zamumlal jeden strážný v okamžiku, kdy kolem něj Kaelan s Orlem procházeli. „Vždycky protahujete nástup, abyste co nejvíc napjali diváky. Jestli si nepospíšíte, máme na krku pěknou melu.“

Orlo si zlostně odfrkl, ale neodpověděl. Tohle zdržení byla císařova chyba, nebo možná Tirhinova, ale ne jejich.

Na chodbě panoval stejný chaos jako obvykle. Několik unavených bojovníků se koupalo v kádích s vodou, aby ze sebe smyli špínu, pot a krev. Odněkud z ošetřovny byl slyšet křik plný utrpení, přehlušovaný zvuk pilky na řezání kostí. Ozbrojení strážní kontrolovali každé zákoutí. Dnes byli kvůli císařově přítomnosti obzvláště ostražití a nervózní. Kolem pobíhali chlapci, kteří nosili obvazy, šaty a skleničky s olejem. Trenéři stáli v malých skupinkách a vedli vzrušené debaty, jež ustávaly, když kolem kráčel Kaelan.

Nedíval se napravo ani nalevo, ale cítil na sobě jejich upřené oči, zúžené přemýšlením a odhadováním jeho možností. Orlo kráčel po jeho boku a častoval přihlížející divokými pohledy plnými očividné pýchy.

Vpředu se ozval křik: „Udělejte místo šampionovi! Uvolněte cesiu!“

Cesta byla vyklizena. Hovor utichl a lidé zůstávali zírat na přicházejícího Kaelana. Mluvit v přítomnosti bojovníka, mířícího do arény, bylo považováno za smůlu, protože v tu chvíli byl Kaelanův život zcela v rukou bohů. I když se nikdo neodvažoval ani špitnout, cítil, jak ho zaplavují emoce proudící z davu. Záplava pocitů: závist, obdiv, naděje, zklamáni, nechuť − které se přinutil odolat.

Odloučení byl jeden ze způsobů, jak se nenechat vytrhnout ze soustředění. Ale zkušenosti v aréně ho naučily, jak ovládat své myšlenky bez prázdnoty odloučení od všeho. Mohl by se na ně začít příliš spoléhat. Bylo lepší šetřit si svůj dar, až ho bude potřebovat v boji. Kromě toho, nejdříve potřeboval splynutí, aby dokázal přečíst soupeře hned v prvním okamžiku jejich setkání.

A tak byl na veřejnosti klidný, chladný a vyrovnaný, soustředěný a zaměřený jen na nadcházející boj. Jeho houževnatost mu dodávala auru ponuré odhodlanosti, která působila na lidi velmi autoritativně. Uznávali ho, i když byl pouhý otrok, a uhýbali mu z cesty, když procházel, aby se hned za ním shlukli a netrpělivě vyhlíželi nadcházející boj.

Stoupali po vyšlapaných kamenných schodech, po stranách ohraničených tmavými zdmi, za ta léta zčernalými od kouře z pochodní. Z vrcholu schodiště se náhle ozval varovný výkřik, který letěl od jednoho člověka k druhému.

„Přichází! Obr přichází! Uvolněte cestu šampionovi!“

V davu před nimi vypukl zmatek, jak se lidé hnali nahoru na rampu, aby urvali nějaké volné místo. Sluneční paprsky zalévaly rampu zlatavým třpytem a vycházely mu vstříc, když se vynořoval ze tmy.

Ozval se jásot, ohromující a ohlušující. Řev davu neustával, ani neochaboval. Ten hluk sám o sobě, ten mocný pokřik, byl jako živá věc. Kaelan cítil, jak do něj narazila vlna napjatého očekávání.

Začínal se potit. Srdce mu zběsile bušilo v hrudi. Orlo ho poplácal po rameni a cosi pronesl, ale Kaelan mu nerozuměl.

Přestal si všímat svého trenéra. Něco v tom jásajícím, podupávajícím davu ho hypnotizovalo a vábilo. Bez zaváhaní se narovnal a vstoupil před Orlem do slunečního svitu a ohlušujícího pokřiku, které se staly jeho součástí.

Dav vyvolával jeho jméno, a i když se to zdálo nemožné, jásot ještě zesílil.

Kaelan dokráčel po čerstvě uhrabaném písku do středu arény a otočil se čelem k hlavní tribuně. Zhruba v polovině, mezi nejlepšími sedadly, se nacházela císařská lóže s červeně pruhovanou markýzou. Vlajky s císařským znakem vlály v mírném větru a pod nimi seděl císař, jeho syn a další hosté. Kaelan zvedl ruku do výše na pozdrav a viděl, jak princ Tirhin zvedá kalich s vínem taktéž v pozdravném gestu. Císař hovořil se svým sousedem a nevěnoval Kaelanovi pozornost, ale Tirhin z něj ani na okamžik nespustil zrak.

Kaelanovi prolétla hlavou princova slova a proběhlo jím zamrazení. Strašně toužil po vítězství a po odměně, kterou by výhrou získal. Ta touha byla tak silná, že cítil v ústech její pachuť.

Otočil se a strhl ze sebe plášť. Paprsky zimního slunce se mu opíraly do ramen a příjemně hřály. Když tasil meč a pozvedl ho do výše, vypuklo davové šílenství. Lidé házeli květiny a mince do písku arény, zatímco jeden z posluhujících chlapců běžel sebrat odhozený plášť.

Náhle se z klece v jižní části arény ozval zvířecí řev plný zuřivosti. Kaelan letmo pohlédl tím směrem, ale nepřestával přitom zdravit diváky.

Ten Madrun je taky jenom člověk, připomínal si. V jeho žilách nekolovala krev démonů, ani čehokoliv jiného, čeho by se měl obávat. Utkal se s plíživcem, stál tváří v tvář duchům větru, a přesto přežil. A teď také přežije.

Kdyby byl jeho protivník veteránem gladiátorských soubojů stejně jako on, Kaelan by pokračoval v pózování a zdravení davu. Lidé milovali tohle nesmyslné předvádění. Dříve mu to připadalo ponižující, ale jako zkušený bojovník se dokázal předvádět dychtivým divákům bez jediného zaváhání. Nicméně dnes si vzal k srdci Orlova varovná slova a nechtěl ponechat nic náhodě. Nikdy předtím neviděl žádného Madruna, ale jejich obratnost v boji byla legendární a říkalo se o nich, že neznají strach. Muž, který se nebojí o svůj život, má v souboji velkou výhodu, ale Kaelan si umínil, že to bude jediná výhoda madrunského bojovníka. V duchu si přísahal, že nesmí zemřít rukou nějakého špinavého divocha. Víc než to, byl odhodlán dodržet svůj slib a předvést takový souboj, jaký diváci ještě nezažili.

Z klece se ozvalo další zařvání. Posluhovači pobíhali kolem a pokřikovali na sebe nadávky. Píchali dlouhými zašpičatělými holemi mezi příčky klece a snažili se zahnat zajatce od vrat.

Mezi lidmi kolovaly zvěsti, že v některých necivilizovaných provinciích byla do arény občas vpouštěna divoká zvířata a dokonce i plíživci. Možná, že jeho protivníkem nebude Madrun, ale nějaká divoká bestie.

Kaelan zlehka přejel prsty po čepeli meče a uvolnil napjaté svalstvo. Oprostil mysl od zbytečných myšlenek a zcela se soustředil na klec a jejího obyvatele.

Lidé si pomalu sedali, i když nepřestávali vyvolávat jeho jméno. Obvykle by pokračoval ve zdravení a mávání mečem kolem sebe.

Diváci milovali pohled na něj, jak se rozcvičuje.

Dnes mu ale nebyla dána příležitost předvádět se, přesně jak ho Orlo varoval.

Z klece se ozvalo další zařvání a jeden z posluhovačů se zaječením uskočil. Lidé se posměšně zachechtali, ale pak jakoby neochotně ztichli. Všechny diváky pohltilo vzrušené očekávání.

Kaelanovi z panujícího napětí probíhaly slabé záchvěvy kolem páteře.

Obvykle čekal, až se jeho soupeř objeví, a teprve potom použil splynutí, ale dnes se rozhodl do něj vstoupit dříve.

Narazila do něj vlna vzteku, rozpáleného doruda, a tak mocného, že zůstal chvíli zcela omráčený.

Nebyla žádná možnost, jak se spojit s tím stvořením. Jediné, co cítil, byla zeď vražedného vzteku, slepé nenávisti neproniknutelné jako nejlepší brnění.

Kaelanovi vyschlo v krku. Během celé své kariéry gladiátora spoléhal na zvláštní, tajné schopnosti, které mu dávaly rozhodující výhodu. Vždy spoléhal na svůj talent a najednou zjistil, že splynutí mu je k ničemu.

Jak teď bude předvídat soupeřův příští pohyb? Jak si jen bude moci být jistý, že má protivníka přečteného? Nemilosrdně zaplašil rostoucí pochybnosti. Teď nebyl čas na paniku. Bude se muset spolehnout na to, co ho Orlo naučil. V nejhorším případě oddělí mužovu nit života.

Jenže co když se mu nepodaří proniknout s opačnou stránkou svého nadání skrz vražednou zuřivost?

Než mohl Kaelan začít rozebírat tuto znepokojující možnost, pevná dřevěná vrata se rozlétla dokořán. Jeden z posluhovačů mrštil do písku meč určený pro Madruna a společně s ostatními horečně prchal do bezpečí.

Dav zahučel vzrušením.

„Obr! Vítězství! Obr! Vítězství!“ skandovali.

Kaelan si velmi dobře vzpomínal na svůj první zápas ve veřejné aréně, i když v tu chvíli mu to připadalo strašně dávno. Pohled na kamenné tribuny kruhově obklopující ring a zvedající se k nebi bral dech. Masa diváků, hluk a oslepující sluneční paprsky po dni stráveném v temných kobkách − ohromení z prostředí arény bylo nedobrovolnou reakcí každého nováčka gladiátorských her.

Madrun se v předklonu vyřítil z klece, poklekl, sebral povalující se meč, a pak se rozhlédl kolem sebe, aby se zorientoval. Pohlédl na Kaelana a okamžitě na něj zaútočil, vydávaje přitom bojový jekot, při kterém se Kaelanovi zježily chlupy.

Zdálo se, že si Madrun ani nevšiml davu lidí a panujícího hluku. Nebo si všiml, ale bylo mu to jedno.

Přes všechna Orlova varování Kaelana nečekaný útok překvapil, ale stihl se narovnat a čekal na ženoucího se divocha.

To byla jeho první chyba.

Madrun byl velký, téměř stejně vysoký jako Kaelan a stavěný jako býk. Jeho mohutná ramena se dmula mocnými svaly, jak mával mečem nad hlavou a běžel v předklonu hlubokým pískem. Hlavu měl oholenou, až na úzký pruh rezavě rudých vlasů, a jeho uši byly znetvořeny rituálními jizvami. Byl alespoň o pět let starší než Kaelan, prostě muž na vrcholu sil. Ani hluboký písek nezpomalil jeho útok. Sluneční svit ho neoslepoval. Hučící masa diváků ho nerozptýlila. Zápasení s posluhovači ho ani trochu neunavilo.

Bojovník, který stále něco ječel ve svém rodném, Kaelanovi nesrozumitelném jazyce, byl náhle až před Kaelanem. Příliš pozdě se Kaelan přinutil k pozornosti a příliš pozdě si uvědomil, že měl útočícímu divochovi vyjít vstříc. Čekat na první úder byla taktická chyba, jakou dělali jen ti největší zelenáči. Rozběhlý Madrun by ho srazil k zemi, i kdyby se mu podařilo odrazit blýskající se čepel.

Kaelan si za takovou školáckou chybu v duchu vyhuboval. Využil své neuvěřitelné rychlosti, v poslední možné chvíli se dal do pohybu, uhnul soupeři a přiblížil se k němu.

Čepele mečů o sebe hlasitě třeskly, ocel proti oceli. Ten zvuk zvedl diváky ze sedadel a vyvolal vlnu jásotu. Pro prostý lid to vypadalo, jako by jejich šampion jen chladně vyčkával do posledního okamžiku předtím, než se pohnul. Divákům připadal jejich miláček v boji proti nepříteli říše velmi odvážný.

Davu se zdál Kaelan neuvěřitelně statečný. Orlo a princ Tirhin si o něm museli myslet, že se pomátl.

Kaelan se zarputilostí sobě vlastní vypudil z hlavy princovu hrozbu, která mu znovu vyvstala v mysli. Vyměnil si s divochem několik úderů, pak odskočil a kroužil tanečním krokem kolem Madruna. Potřeboval zhodnotit protivníkovy bojové schopnosti předtím, než na něj zaútočí.

Madrunovy rudě žhnoucí oči ani na chvíli nepřestaly sledovat Kaelanův pohyb. Divoch znovu zaútočil, obnažené zuby v divokém úšklebku, a přinutil Kaelana ustoupit a smýknout tělem ke straně, aniž by měl příležitost přejít do protiútoku.

Kaelan nesnášel, když se musel jen bránit, učinil tedy klamný výpad, a potom ještě jeden, ale Madrun se nenechal zmást. Nepřestával útočit, sekal mečem a ječel, zatímco diváci vzrušeně vzdychali a překvapeně se šklebili.

Když se Kaelan vychloubal, že bude bojovat tak, jak ho Tirhin ještě nikdy předtím neviděl, nepředstavoval si takový boj.

Zapomeň na to, nabádal se v duchu. Soustřeď se.

Madrun sekl mečem a Kaelanovi se paží rozlila vlna žhavé bolesti. Máchl vztekle mečem, přinutil Madruna o krok ustoupit, a pak chvíli kroužil kolem divocha, aby nabral dech. Krev mu proudila po paži dolů; po paži, ve které držel meč. Cítil, jak mu krev stéká do dlaně a činí tak rukojeť meče kluzkou a špatně uchopitelnou.

Občas se stávalo, že byl boj přerušen, pokud si některý majitel gladiátora přál, aby rána byla ošetřena a souboj mohl rovnocenně pokračovat. Princ Tirhin by nikdy nic takového neudělal, ne pro svého šampiona, ne pro bojovníka, který byl považován za nejlepšího v celé říši, ne pro muže, který nepotřeboval žádné výhody a který nebyl během sezóny ani jednou zraněn.

Pokaždé, když Kaelan ohnul ruku, rána se otevřela a horký vzduch pálil na živém mase jako čert.

Kaelan svraštil zlostně obočí a odloučil bolest. Vstoupil do ledového odloučení a cítil, jak se povědomí o ráně vytrácí z jeho mysli. Vše kolem něj se zdálo najednou pomalejší; Madrun se zdál být menší než předtím. Najednou byl oprostěn od veškerého strachu a byl dokonale soustředěný. V duchu se vysmál vindikantskému knězi i s jeho nápojem na zvýšení síly. Odloučení bylo jediné, co potřeboval.

Kaelan zhluboka lokal chlad a jeho sebedůvěra vzrůstala, až se téměř změnila v domýšlivost. Koutkem oka viděl spletené nitky života. Jak jednoduché by bylo přetnout ty, které obklopovaly Madruna.

Bylo to velké pokušení a stále rostlo, zatímco čas se zdánlivě zastavil. Mohl rozhodovat o životě a smrti. Ten pocit sváděl a vzrušoval současně. Čím více se nořil do hlubin odloučení, tím více potěšení mu působilo jeho používání.

A tady, v prázdnotě odloučení, kde neexistovaly lži ani přetvářka, si musel přiznat, že to byl ten důvod, proč tak rád bojoval. V aréně mohl usrkávat ze zakázaného jezírka moci tolik, kolik si přál.

Jenže to nebylo správné, aby měl obyčejný člověk takové znalosti.

Obával se lákání odloučení; vždycky z něj měl strach. Byl si vědom toho, co by se z něj stalo, kdyby se mu zcela odevzdal.

Kromě toho, pouhé usmrcení Madruna nebylo to, oč ho princ žádal.

Kaelan sebou trhl a vzdálil se od nebezpečné hrany. Odloučení musí vždy být jen jeho nástrojem, nikdy se nesmí stát jeho pánem. Jediné, co potřeboval, bylo odstranit bolest, nic víc.

Mezitím, v těch několika zlomcích vteřiny, kdy se pro Kaelana zastavil celý svět, pokračoval Madrun v kroužení kolem něj, oči ostražitě upřené. Když na něj Kaelan znovu pohlédl po svém procitnutí z odloučení, divoch pozvedl meč a olízl z čepele Kaelanovu krev. Pak se zachechtal.

Kaelan na Madruna znenadání zaútočil a zastihl ho nepřipraveného. Ten překvapeně zavrčel, zavrávoral vzad a neohrabaně vykryl výpad. Avšak učil se rychle. Kaelan zjistil, že u tohoto muže nemůže použít stejný trik dvakrát, jelikož divoch byl mnohem zdatnější šermíř, než se zpočátku zdálo.

Útočili a odráželi útoky, ostří mečů zvonila o sebe v trvalém náporu smrtelně nebezpečné síly. Jejich paže se míhaly nahoru a dolů, rychle a divoce, útok následoval protiútok, až náhle v jednom zářivém okamžiku Kaelan zjistil, že se veze na vlně čirého, nespoutaného potěšení z boje.

Hlasitě se zasmál a podruhé se mu podařilo Madruna překvapit. Ten zavrávoral, špatně se kryl a sotva dokázal uhnout před Kaelanovým výpadem. Divoch ještě nestihl nabrat ztracenou rovnováhu a už byl znovu Kaelanem, který mu nenechával ani kousek volného prostoru, zatlačován vzad. Kaelan ho zatlačil přes celý ring téměř až ke zdi.

Dav pochvalně mručel.

Kaelanovi začínal klouzat jílec meče z dlaně, navzdory jeho křečovitému sevření, a nebyl si jistý, zda mu po ruce stéká krev nebo pot. Jediné, co věděl, bylo, že dostal svého protivníka tam, kam chtěl. Zeď se hrozivě tyčila jen několik kroků za Madrunovými zády. Až do ní divoch narazí, skoncuje to s ním.

Madrun znenadání nechal klesnout paži a odkryl se tak Kaelanovi. O zlomek vteřiny dříve, než mohl Kaelan setnout divochovi hlavu z ramen, vrhl se divoch na zem a kutálel se ke Kaelanovým nohám.

Ten vyskočil do vzduchu a spíše cítil, než viděl, jak protivníkův meč míří na spodní nechráněnou část jeho těla. Zoufale se zkroutil ve vzduchu, máchl mečem pod sebe a podařilo se mu v poslední chvíli odrazit útok, při kterém by jistě přišel o nohu.

To ale bylo jediné, co stihl. Dopadl na zem a slepě se kutálel, aniž by měl potuchy, kde se Madrun nachází. Ihned se drápal na nohy, ale divoch se na něj vrhl a srazil ho se zaduněním do písku. Dopad vyrazil Kaelanovi z plic téměř všechen vzduch. Kopal a kroutil se, ale byl přimáčknutý k zemi protivníkovou váhou. Madrun jednou rukou držel Kaelanovu paži a druhou ruku s mečem pozvedl, aby ho mohl probodnout.

Naštěstí byly meče příliš dlouhé na boj zblízka. Kaelan uvolnil jednu ruku a vrazil široce rozevřené prsty Madrunovi do očí.

Divoch zavyl bolestí, škubl sebou, ale svůj stisk nepovolil. Kaelan ho sekl hranou ruky do krku. Madrun vydal dávivý zvuk a na chvíli uvolnil sevření, což Kaelanovi stačilo, aby se vyprostil. Nakopl divocha do boku, dolezl po čtyřech ke svému meči a ohnal se jím.

Těsně předtím, než o sebe zazvonila ostří mečů, hodil Madrun Kaelanovi do očí hrst písku. Kaelan jednou skočil na tenhle prastarý trik, ale pak už nikdy.

Sklopil hlavu, zavřel oči a stihl ještě dokončit úder.

Přidušený výkřik plný bolesti spojený s mlaskavým ponořením čepele do masa mu napověděl, že zasáhl cíl.

Zamrkal a zjistil, že sekl protivníka do boku, ale ten se od něj odplazil ke svému meči a znovu ho sevřel v dlani.

Dobrá podívaná vyžadovala, aby Kaelan nechal svého soupeře vstát. Zdravý rozum mu napovídal, aby Madruna rychle dorazil, dokud má příležitost.

Na chvíli zaváhal. Tirhin si přál víc než jen rychlé vítězství, přál si, aby získal dav na svou stranu. Dokonce i teď polovina diváků křičela, aby Kaelan zabil svého protivníka a druhá polovina souhlasně mručela, když o krok ustoupil a čekal, až se Madrun postaví na nohy. Představení ještě nekončilo, a to se lidem líbilo.

Kaelanovi se podařilo vyloudit na tváři úsměv. Otočil se k davu a pozvedl na pozdrav zakrvácený meč. Diváci se roztleskali a jejich jásot ještě zesílil.

To byla jeho druhá chyba.

Chvilka nepozornosti stačila, aby Madrun vyskočil na nohy a neuvěřitelně rychle zaútočil na Kaelana, se stejnou zuřivostí jako předtím. Kaelan nevěřícně zíral na útočícího divocha.

Neohrabaně odrazil úder, jehož dopad mu projel zápěstím až k rameni. Neměl čas se podivovat, jak se může Madrun pohybovat tak rychle s hlubokou ránou v boku. Neměl ani čas proklínat svou vlastní hloupost. Odrážel Madrunovy výpady a dusil se zoufalou beznadějí. I když byl uzavřen v odloučení, nemohl ignorovat únavu, která mu proměňovala ruce v olověná závaží. Až bude ještě více vyčerpán námahou a ztrátou krve, začne být pomalejší. Už dlouho nevydrží. Jenže neměl jinou možnost; Madrun se zdál být neúnavný. Navzdory krví zalité noze nejevil barbar žádné známky bolesti či únavy. Jeho rudé oči divoce plály stejně, jako na začátku souboje.

Možná, že také rozuměl principu odloučení.

Byla to znepokojující myšlenka, zvláště ve chvíli, kdy byla naprostá hloupost o něčem takovém uvažovat. Kaelan násilím odmrštil takové myšlenky a soustředil se jen na pohyb svého meče. Žádné zaváháni, žádné další chyby. Až doteď měl štěstí, ale nemohl se spoléhat na to, že ho bude mít i do třetice.

Útočili a odráželi výpady jeden druhého, uskakovali a uhýbali, aby vzápětí přešli do protiútoku. Madrun se nenechal nachytat ani na jeden z Kaelanových triků. K prolomení divochovy obrany nestačila ani Kaelanova nadlidská rychlost.

Rovnocenný soupeř, prohlásil Orlo, a byla to pravda. Poprvé v životě narazil Kaelan na sobě rovného bojovníka.

Slyšel svůj dech poznamenaný námahou. Před očima mu tančila černá kola. Celé okolí, až na Madruna, se proměnilo v rozmazanou šmouhu. Přesto se Kaelan nevzdával. Tirhin mu slíbil svobodu a kvůli té vidině by klidně rozbil hlavou zeď.

Zdálo se mu, že už bojují celé hodiny. To by snad mohlo stačit. Ať jsou diváci spokojení a on bude moci jít domů. Ať jeho soupeř padne, ať zemře a tím to všechno pro Kaelana skončí.

Jenže Madrun se také nevzdával, ani nepolevoval a nechtělo se mu zemřít.

Zuřivě bojovali, až oba sotva lapali po dechu. Trhavě od sebe odstoupili, aby zhodnotili jeden druhého a znovu se vrhli do boje.

Musí existovat způsob, jak přelstít tohle stvoření, přemítal Kaelan s rostoucím zoufalstvím.

Co to jen Orlo říkal? Že ten barbar vládne nevídanou a nespoutanou silou? Ach, jak pravdivé. Orlo ho také varoval, aby příliš netančil kolem svého soka a použil každý špinavý trik, který znal.

Kaelan unaveně pátral po nějakém triku, který ještě nepoužil. Už zkusil vše, co ho Orlo naučil. Už použil všechny triky, které se naučil od gladiátorů v kasárnách. Už zkusil taktiku, kterou používali v boji váleční veteráni. Dokonce odpozoroval soupeřův styl boje a něco z toho hned vyzkoušel.

Madrunovi se rozšířily oči údivem, ale jen vycenil zuby a zaútočil ještě urputněji.

Kaelan se vyhnul dalšímu výpadu a zakroužil kolem divocha, aby nabral dech. Díky odloučení bude moci bojovat, dokud mu nepukne srdce. Pak padne mrtvý do písku a bude po všem.

Zaskřípal vztekle zuby. Musí existovat nějaký způsob.

Jeden existoval. Kaelan o něm věděl už ve chvíli, kdy stál ve své cele a chvástal se před Tirhinem, že bude bojovat s kýmkoliv, dokud nezvítězí.

Doufal, že taková situace nenastane, ale teď věděl, že si dělal marné naděje. Zbýval poslední trik, něco, co nikdy nepoužil, co nikdy v aréně neměl možnost spatřit. Jen několik nejstarších veteránů se zmínilo o Tanci smrti, a to jen tichým hlasem plným bázlivé úcty.

Teď, když ten okamžik nastal, Kaelan věděl, že chlad, který se mu rozléval po těle, neměl s odloučením nic společného.

Samozřejmě, že mohl přetrhnout nit Madrunova života, ale i když by barbarovo náhlé zhroucení vypadalo přirozeně vzhledem k množství krve, které ztratil, byl by to nedůstojný konec boje. Tím by si Kaelan svobodu nezískal.

Ne, musel poskytnout divákům nezapomenutelný zážitek, bez ohledu na svůj strach, bez ohledu na pochybnosti.

Zatímco se Kaelan zaobíral těmito myšlenkami, Madrun s ním stále udržoval krok, stále pořád kroužil kolem něj. Divoch byl pobledlý velkou ztrátou krve, ale bude bojovat, dokud nepadne. Příběhy byly pravdivé; Madrunové se nebojí smrti. V barbarových očích se zračila jen čirá touha zabíjet, nic jiného.

Stejně to bude muset zkusit.

Kaelan vystoupil z odloučení, až se zajíkl náhlým přívalem bolesti a vstoupil do splynutí. I když byl oslaben, Madrun stále pulsoval nenávistí, ale teď mohl Kaelan spatřit záblesky toho, co se skrývalo pod tou slupkou.

Ustoupil zpět do chladného bezpečí odloučení, zhluboka se nadechl a stihl se připravit na divochův další útok. Ted už měl na svou otázku odpověď.

Ostří mečů se blýskala a oba válečníci bojovali téměř se stejným zápalem a rychlostí jako na začátku. Kaelan stiskl zuby a přinutil se pokračovat, přinutil se nevšímat si úpění přetěžovaných svalů, pokračovat tak dlouho, jak bylo potřeba.

Čekej, nepřestával si opakovat. Nepropásni příležitost.

Nakonec přišla. Všiml si, že Madrun naklonil čepel, aby zaútočil způsobem, na který Kaelan čekal. Znovu a znovu, pořád dokola, mu Orlo vštěpoval, jak čelit takovému útoku. Zachytit protivníkův meč plochou stranou čepele, přizvednout, využít přitom soupeřova pohybu a svést úder mimo cíl.

Kaelan místo toho zachytil Madrunův meč a nasměroval ho pod sebe. Kruhový pohyb barbarova meče namířil špičku čepele přímo do Kaelanova boku.

Madrunovi se rozšířily oči údivem, ale Kaelan se ještě víc prohnul a zatlačil jílcem svého meče na barbarovu čepel, až se mu zanořila do těla.

Dav vykřikl přesně v okamžiku, kdy mu ostří zajelo mezi žebra. Pod tím nárazem vyhekl. Cítil, jak se čepel noří dál do těla… tak obrovská, tak strašná. Bylo to mnohem horší, než čekal. Na chvíli ztratil dech a myslel, že opustil odloučení, což bylo teď to jediné, co ho drželo pohromadě. Tělo měl jako v plamenech, přestože se vše odehrálo ve zlomku vteřiny. Ruka, ve které třímal meč, pokračovala v pohybu. Čepel jeho meče sjela po barbarově meči, který zůstával uvězněn uvnitř jeho těla. Pak se Kaelanův meč odpoutal a zanořil se hluboko do barbarova srdce.

Madrun ze sebe vydal tenký, pronikavý skřek, který prořízl náhle se rozhostivší ticho. Prohnul se vzad, sklouzl ze špičky Kaelanova meče a pomalu se skácel. Jak padal, vytrhl meč z Kaelanova boku. Utrpení provázející vytažení meče z rány bylo mnohem horší, než jeho vniknutí.

Kaelan zaťal zuby a široce se rozkročil, aby se mu podařilo udržet na nohou.

Zdálo se, že Madrunovo svalnaté tělo bude padat věčně; pak konečně dopadlo se žuchnutím do písku, až se zvedl oblak prachu. Divoch zůstal nehybně ležet a jeho otevřené, nevidomé oči zíraly do prázdna.

Hukot v Kaelanových uších se zdál být jediným existujícím zvukem. Zdálo se mu, že stojí na místě, které vůbec neexistovalo.

Už jednou předtím měl v aréně vizi, když ho v jeho vidění navštívil mrtvý otec. Teď, když mu byla smrt nablízku, si byl jistý, že se mu Beva opět zjeví. Jenže se neobjevil nikdo a jediné, co s ním zůstalo, byla bolest, která se ozývala stále silněji. Podíval se dolů a spatřil karmínovou řeku, která mu stékala k nohám. Když se pokusil podívat, odkud řeka vytéká, uviděl pouze hrozivou černou mlhu, jako by na něj na druhé straně čekala jenom nekonečná tma.

Tu řeku musí zastavit.

Ohnul se a natáhl ruku, až se mu jí podařilo ponořit do té rudé záplavy. Roztáhl prsty, zašklebil se bolestí a z posledního zbytku sil vyslal příkaz k zastavení krvácení.

Překotný proud se změnil ve stružku, až ustal docela. Kde před několika vteřinami byla řeka, byl teď jen vysychající písek, tu a tam poskvrněný vypařujícími se loužičkami.

Kaelan se narovnal, přitáhl zpět unikající životní sílu a silou vůle ji v sobě držel. Připadal si, že každou chvíli musí puknout úsilím, ale držel se.

Jeho vidění se rozjasnilo a byl zpět v aréně, stál v ringu s mrtvým soupeřem u nohou. Z tribun se ozýval jásot. Stuhy, květiny a jiné dárky pršely do ringu a třpytily se na slunci. Kaelan ztěžka polkl a zvolna se nadechl, potom znovu a zhluboka.

Slyšel, jak zezadu přibíhají posluhovači a pomalu se se značným úsilím obrátil.

I když to bylo téměř za hranicí jeho sil, pozvedl zakrvavený meč a pozdravil svého pána, který povstal již předtím a neklidně ho sledoval.

Nicméně, Kaelanův pozdrav prince uklidnil, takže zamával a znovu se posadil.

Mezitím ke Kaelanovi doběhli posluhovači. Chlapec, bledý v obličeji a s široce otevřenýma očima, přinesl Kaelanův modrý plášť vítězství. Stál tam a civěl na Kaelana, zatímco další muž klečel u mrtvého Madruna.

Chlapci se třásly rty. „Vy… vy jste ho…“ Hlas se mu vytratil, aniž by dokončil větu.

Kaelan mlčky přijal svůj plášť a jednou rukou s ním zatřepal. Přehodil si ho přes ramena a zakryl tak své zranění a větší část krvavé skvrny. Kdosi odstrčil chlapce stranou a opatrně odebral Kaelanovi meč z ruky.

Prsty ho bolely od křečovitého sevření rukojeti meče. S útrpnou grimasou s nimi zahýbal, ale to mu jen připomnělo ránu na paži. Schoval ruku pod plášť a přitiskl ji pevně na zraněný bok. Na chvíli zůstal stát, aby nabral sílu, a pak se dal do pohybu. Kráčel přes arénu směrem k hlavní tribuně a za chůze mával divákům.

Mimo veškerou pochybnost a přes všechna očekávání, zůstával neporazitelným šampionem.

Obešel arénu s hlavou hrdě vztyčenou. Snažil se ukrýt cokoliv, co by mohlo ten okamžik zkazit. Diváci mávali, vyvolávali jeho jméno, nakláněli se přes zábradlí, jako by se ho chtěli dotknout a házeli mince a květiny. Cítil se podivně, točila se mu hlava, jako by měl každou chvíli omdlít, i když věděl, že se to nestane.

Než dokončil vítězné kolo, ustrašené tváře se rozjasnily. Všichni se smáli a gratulovali si navzájem. Viděl, jak někteří přepočítávají vyhrané sázky a jak se při tom radostně a škodolibě šklebí, podle toho, kolik ten den vsadili.

Schody vedoucí k císařské lóži se zdály být nekonečné a mírně pokřivené. Oheň, který spaloval jeho bok, mu dodával sílu, a tak se přiměl stoupat vzhůru. Dnes získá vytouženou svobodu. Zasloužil si ji víc, než kdo jiný. Předvedeným bojem překonal všechny své sliby.

K jeho překvapení opustil princ císařskou lóži a sestoupil dolů, aby ho přivítal.

To byla neslýchaná pocta. Tirhinovi strážci − evidentně zaskočení − se překotně hnali za princem, ale ten kráčel dolů po schodech skrz dav diváků a přivítal Kaelana se širokým úsměvem ve tváři.

Za jeho zády, nahoře v císařské lóži, spatřil Kaelan sedět císaře, jehož tvář nevyjadřovala žádné emoce. Nejvyšší kněz Sien stál vedle císařova křesla a sledoval Kostilama s lehkým zlomyslným úšklebkem.

Princ se usmál a zamával davu. Přijímal pocty a aplaus, jako by patřily jen jemu. Když ale došel až ke Kaelanovi, úsměv byl vystřídán údivem.

„Můj drahý Obře,“ začal, ale ihned zmlkl. Vypjal se v ramenou, zaujal formální postoj a na tváři se mu znovu objevil úsměv − úsměv pro veřejnost, nacvičený a falešný. „Dobře provedeno,“ prohlásil způsobem, jako by chválil svého nejlepšího loveckého psa.

Kaelan hledal v Tirhinových očích náznak souhlasu, potvrzení, že dostane svou odměnu, ale princův výraz byl neproniknutelný. Tirhin se zaposlouchal do jásotu diváků a jeho úsměv se ještě více rozšířil.

Kaelan neměl jinou možnost, než udržovat formální postoj. Sáhl až na dno svých sil, aby dokázal mluvit jasně a nedal na sobě znát, jaká prožívá muka. „Pane, přinesl jsem vítězství vašim barvám.“

Formální slova vyžadovaná tradicí a vyřčená nesčíslněkrát předtím. Přesto ani ve zlomku nenaznačovaly, co měl na srdci a po čem tolik toužil.

Ať je to pravda, přál si z celého srdce. Oh, Gaulte, při tvém milosrdenství, dohlédni, aby tento muž dodržel své slovo stejně, jako jsem já dodržel to své.

„Přijímám tvé vítězství, vybojované v mých barvách v tento šťastný den,“ pronesl princ. Jeho baryton se hlasitě rozléhal ztichlou arénou.

Přispěchal k němu sluha s hedvábným polštářkem, na kterém spočívala břečťanová koruna pro vítěze. Kaelan sklonil hlavu a princ mu nasadil korunu. Lístky břečtanu rozdíraly jako obvykle kůži.

„Dobře jsi nám sloužil, šampione,“ pravil princ. „Porazil jsi nepřítele císařství, stejně jako naše vojska porazí Madruny a zaženou je daleko od našich hranic.“

Ozval se jásot, ve kterém zanikala další princova slova, až musel Tirhin pozvednout ruku na znamení klidu. Znovu nastalo ticho a on pokračoval. „Děkujeme ti, šampione. Obdivujeme tvou sílu, statečnost a obratnost v boji, kterou jsi dnes předvedl. Abych odměnil loto velkolepé úsilí, které dalece přesáhlo mé očekávání, chtěl bych ti dát zvláštní odměnu.“

Kaelan zvedl oči a jeho srdce začalo bít jako o závod. Náhle mu zalehlo v uších. Pokusil se polknout, ale nešlo to. Oči se mu naplnily slzami, ale statečně je zadržoval.

Tirhin se pousmál a rozhlédl se, aby se ujistil, že je všichni sledují. „Tady je odznak mé spokojenosti.“

Za řeči zvedl z polštářku těžký zlatý řetěz. „Nos ho s hrdostí, můj šampione.“

Kaelan tam tiše stál jako zasažený bleskem. V duši mu bouřilo zklamání a cítil se, jako by padal z velké výšky.

Princ se maličko zamračil a odkašlal si.

Opožděně, ale přece jen se Kaelanovi podařilo sklonit hlavu, i když měl tak ztuhlý krk, že měl pocit, že mu musí prasknout. Tirhin mu přehodil řetěz přes hlavu a zavěsil mu jej na krk. Z davu se znenadání vynořil kovář a uzavřel poslední článek řetězu.

Poté se princ naklonil ke Kaelanovi a zašeptal mu do ucha tichým hlasem plným potlačovaného vzteku, „Ty tupče, měl jsi projít soubojem bez jediného škrábnutí. Jestli se mi tu zhroutíš před zraky všech, dohlédnu, aby se tvá duše smažila v pekle.“

S těmi slovy natáhl ruku ke Kaelanovi, který poklekl a přitiskl si Tirhinovi prsty na zpocené čelo.

Rozlehl se ohlušující jásot, ale Kaelanovo srdce bylo naplněno pouze spalujícím ohněm trpkého zklamání. Co tahle krutá zrada mohla znamenat? Jeho pán byl čestný muž. Uzavřeli spolu poctivou dohodu. Princ mu dal své slovo… Kaelanovi se podařilo potlačit vír zoufalých myšlenek, který mu letěl hlavou.

Postavil se na nohy, i když se mu z té námahy zatmívalo před očima, a zůstal stát. Byl příliš hrdý, aby ukázal jakoukoliv slabost. Vyhýbal se očima princovu pohledu, protože nedokázal skrýt svůj vztek.

Princ poodstoupil, pozvedl ruce a zamával davu na pozdrav. Stále se usmíval, ale jeho oči byly jako led.

Pak se otočil a stoupal po schodech vzhůru, nepřestávaje mávat.

Kaelan zůstal omráčeně stát. Tak a bylo to. To bylo vše. Ať už očekával cokoliv, rozhodně ne toto. Pozoroval princova vzdalující se záda a jeho vztek rostl. Takový nevděk…

Jeden z posluhovačů ho postrčil a vyrušil ho z jeho zklamání. Kaelan si ihned uvědomil, že je pozorován diváky a škrobeně se poklonil princovým zádům.

Stále zde byli lidé, kteří mu provolávali slávu. Dav byl jako nekonečné moře, z jehož vln se vynořovaly tváře; moře, které zadržovali vojáci.

Kaelan sváděl boj sám se sebou a snažil se uvěřit, že bude víc oceněn později. Byl hlupák, když očekával, že ho princ prohlásí svobodným člověkem hned na místě.

Přesto v nitru slyšel hlas, který šeptal: Mohl to udělat.

Přejít arénu nebylo nikdy tak těžké jako teď. Zabralo mu to celou věčnost a navzdory mrazivému zimnímu větru byl celý zpocený. Cítil, jak každým krokem slábne, ale pořád držel bradu vysoko zdviženou a ramena rovná. Kladl jednu nohu před druhou a nutil se k chůzi, když ho stráže doprovázely k rampě. Za ním pobíhali po ringu chlapci s šarlatovými a modrými fábory, které vlály ve vzduchu, zatímco Tirhinovi otroci házeli do davu mince a dárky jako součást oslavy.

Kaelan naposledy zamával divákům předtím, než opustil ring.

Jeden strážný ho zastavil. „Máš právo udělat ještě jedno vítězné kolečko. Dokud vyvolávají tvé jméno, vychutnávej si vítězství.“

Kaelan potřásl hlavou. Jeho pýcha se vytratila. Neměl chuť na další vítězné kolo. Kromě toho, nohy měl tak zesláblé, že by další obejití ringu nevydržel.

Ještě teď slyšel z davu výkřiky: „Je v pořádku. Podívejte se na něj! To se vám jen zdálo, že ho Madrun probodl.“

A jiný hlas: „Kdo mohl tušit, že může nějaký Trauran takhle bojovat? Kdyby se všichni chopili zbraní jako Obr, mohli by pomoci císaři jednou provždy porazit Madruny.“

A další: „Princ si může zvolit muže, kteří za něj budou bojovat. U všech bohů, potřebujeme takovéhle vůdce. Já říkám, že by se měl postavit do čela naší armády.“

Kaelanovo nitro zaplavilo roztrpčení a on raději sestoupil do šera světlem pochodní osvětlených katakomb.

Mnoho strážců opustilo svá místa, shlukli se kolem něj a horlivě ho plácali po zádech a potřásali mu rukou.

„Díky tobě jsem dnes vyhrál celé jmění, Obře!“ vykřikoval jeden.

„U všech bohů, v životě jsem neviděl nikoho takhle bojovat.“

„Seš úplnej ďábel, požehnanej temným pánem, že dokážeš takhle bojovat.“

Chtěli mluvit pořád dál, probrat každičký pohyb a detail souboje, jak si ho znovu a znovu přehrávali v paměti. Kaelan mezi nimi stál a toužil, aby už konečně přišel Orlo a zahnal je pryč. Točila se mu hlava a nevěděl, co komu říká. Naštěstí si toho nikdo nevšiml. Nakonec se mezi nimi prodral a pokračoval v chůzi dál do podzemí, zatímco strážci dál vzrušeně brebentili a smáli se.

S každým krokem mu nový zlatý řetěz narazil do klíční kosti. Byl to skutečně štědrý dar, těžký a neobyčejně zručně vykovaný, avšak pro Kaelana to byl stále jen řetěz, který mu nasadil na krk jeho pán, jenž ho nikdy nepropustí na svobodu.

Měl pocit, jako by se dusil.

Kapitola 3

Na schodech vedoucích do cely Kaelan zjistil, že ho náhle opouští zbytek sil. Zastavil se, opřel se o kouřem zčernalou zeď a pokoušel se nabrat dech. Kolem něj se shlukl další houf strážců a posluhovačů, kteří překotně drmolili. Kaelan začínal vidět rozmazaně, což ho vyděsilo. Nemohl si dovolit upadnout; on nesměl upadnout. Ze všech stran na něj pršely otázky, ale zjistil, že na ně nemusí odpovídat. Všichni byli příliš zaneprázdnění gratulováním si navzájem a nestarali se, jestli promluvil nebo ne.

Náhle se nad vším tím brebentěním rozlehl domýšlivý Mas. „Obře! Hej, ty tam!“

Kaelan zuřivě mrkal, aby se zbavil mlhy před očima a podařilo se mu narovnat. Velmi opatrně se pomalu otočil tváří k vychrtlému muži, který měl na rukávu košile vyšitý odznak své hodnosti.

Byl to Nilot, hlavní trenér císařových gladiátorů.

Ostatní zmlkli a s uctivou úklonou ustoupili od Kaelana. Mnoho z nich si vzpomnělo, že má práci a raději se vypařilo pryč.

„To, co jsi předvedl, byla docela slušná podívaná,“ prohlásil Nilot. Jeho tmavé oči si Kaelana měřily od hlavy až k patě. „Abych byl upřímný, nemyslel jsem si, že jsi tak houževnatý. Takhle jsi nikdy předtím nebojoval.“

Kaelanovi docházely síly. Nohy se mu třásly slabostí. Snažil se držet je u sebe před zkoumavým pohledem mužových pronikavých a nepřátelských očí. Nilot s ním nikdy dřív nepromluvil, ale jeho nepřátelství bylo očividné.

„Kdo tě naučil Tanec smrti?“ vyštěkl Nilot. „To je starý trik, používaný v soubojích pouze důstojníky Rudé stráže.“

Pocit nebezpečí vyburcoval Kaelana z letargie. Zahnal mlhu hromadící se mu před očima a přinutil se soustředit na to, co druhý muž říká. Drzost se zdála být tou nejlepší obranou.

„A jako takový, je snad ten trik svatý?“ zeptal se Kaelan posměšně. Věděl, že Nilot byl válečný veterán, pravděpodobně mnohokrát vyznamenaný za statečnost. „Cožpak může otrok pošpinit tenhle šermířský trik, když ho použije na nepřítele říše?“

Nilotovy tenké rty se stáhly v úzkou linku, ale nenechal se odbýt. „Není jediný žijící gladiátor, který by znal tenhle trik a věděl, jak ho přesně provést. Kdo tě to naučil?“

„Mám výborného trenéra.“

„Orla?“ odfrkl si Nilot pohrdavě. „Ten je výborný v přetváření podřadných ubožáků na druhořadé bojovníky. Nedával ti tvůj pán soukromé hodiny?“

Až příliš pozdě si Kaelan všiml nastražené pasti. V duchu proklel muže před sebou. Překotně se snažil vymyslet nějakou odpověď, která by byla uvěřitelná, ale žádnou takovou nenacházel. Nemohl říci pravdu, že splynul s mečem a naučil se všechna jeho tajemství z předchozích bojů. Tajemné cesty trauranského mysticismu zde nebyly vítané.

Jak ale mohl jinak odpovědět, aby přitom chránil prince Tirhina?

„Páni nemají čas na zasvěcování otroků do tajných triků mistrovského ovládání meče,“ pronesl co nejvíc opovržlivě.

„Oh, to je loajální odpověď.“

Kaelan pohlédl na Nilota pronikavým zrakem. „Co jste očekával, že řeknu?“

„Pravdu. Naučil tě tenhle trik princ Tirhin?“

„Ne.“

„Tak kdo tedy?“

Když nezabírala drzost, možná že zabere domýšlivost. „Asi nevíte, že jsem se narodil jako svobodný v dobré rodině. Nemusel jsem vždy nosit řetězy a sloužit dle vůle jiných.“ Kaelan se pohnul kupředu. V duchu se modlil, aby nezavrávoral. „Nemůžu se tady takhle vybavovat.“

Nilot mu zastoupil cestu. „Ještě jsem s tebou neskončil.“

„Kaelane!“ ozvalo se vzteklé zvolání. „Co si myslíš, že děláš, stát na chodbě v takový zimě? Zbláznil ses? Ztuhnou ti svaly.“

Orlo vztekle rázoval chodbou směrem k nim. Nikdy v životě nebyl Kaelan tak šťastný, že vidí svého trenéra.

Pohlédl na Nilota a pokrčil ramena. „Musím jít.“

„Ale…“

„Musím jít.“

Nilot natáhl ruku a popadl Kaelana za zraněnou paži. Bolest projela ránou jako špička kopí. Kaelan zadržel dech a svět kolem něj zešedl.

„U všech bohů, okamžitě chci od tebe slyšet přímou odpověď,“ vyštěkl Nilot navztekaně. „Pověz mi pravdu! Byla to Jeho Vznešenost, kdo tě to naučil?“

Kaelan zaskřípěl zuby. Nejraději by křičel bolestí. Věděl, že jeho tvář musí být bílá jako papír, ale odloučení mu stále pomáhalo. Chladně prohlásil. „Mluvíte neuctivě o mém pánovi. Mám bránit jeho čest, tady a teď, holýma rukama?“

Nilot překvapeně zamrkal, jako by si uvědomil, že stojí nechráněný strážemi tváří v tvář nespoutanému gladiátorovi. Kaelan čpěl potem a krví. Před chvílí zabil člověka v divokém souboji; ještě stále byl natolik nažhavený bojem, že by byl schopen riskovat trest smrti či zmrzačení, které mu hrozilo za vyhrožování svobodnému člověku. Nilot ztěžka polkl a uvolnil svůj stisk.

Kaelan se mu okamžitě vytrhl. Zlostně zíral na muže proti sobě a už už otvíral ústa, aby něco řekl, když k nim dorazil Orlo a vpadl mezi ně.

„Dost, to stačí,“ vyhrkl Orlo a jeho oči těkaly z Nilota na Kaelana. „Nilote, co to vyvádíš, držet ho tady? U svatýho Gaulta, nech ho smejt ze sebe krev a vypít si pohár vína. Dnes večer budeš mít ještě dost času si s ním popovídat.“

Nilot se zamračil a ustoupil vzad. „Myslím, že ne. Nevidím žádný důvod, proč bych měl navštívit večírek pořádaný na oslavu vítězství císařova protivníka.“

Orlo se na něj nevinně zadíval. „Jaká škoda. Myslel jsem, že ten Madrun byl považovanej za nepřítele všech.“

Nilot ještě víc svraštil obočí, beze slova se otočil a odkráčel.

Orlo zuřivě gestikuloval na Kaelana, aby sešel dolů. „Hni sebou! Myslel jsem, že máš dost rozumu, abys už dávno vlez do kádě s vodou. Svý vítězství si můžeš vychutnávat pozdějc.“

Kaelan si povzdechl, ztichl a snažil se sejít schody. Orlo mu šel po boku a celou cestu vztekle vrčel a nadával. Odháněl každého, kdo se jen pokusil přiblížit. „Z cesty! Nechte šampiona projít!“

Orlo se naklonil ke Kaelanovi a střelil po něm pohledem. „Co ten had, u svatý Murdeth, po tobě chtěl?“

„Nic,“ odvětil Kaelan. „Byl vzteklý, že jsem vyhrál.“

„Vzteklej? Von?“ odfrkl si Orlo. „Ach, a ty seš v tom úplně nevinně. Vypadal jsi, jako bys mu chtěl zakroutit krkem. Copak nemáš špetku zdravýho rozumu, že vyhrožuješ chlapovi s takovým postavením?“

„Urážel prince,“ procedil Kaelan skrz zuby.

Orlo k němu otočil hlavu a svraštil čelo. „Seš votrok,“ zašeptal rozčileně a těkal přitom pohledem ze strany na stranu, aby se ujistil, že je nikdo nemůže slyšet. „Nemáš žádný právo bránit čest Jeho Vznešenosti.“

Kaelan pokrčil rameny. Teď, když hleděl na svoji hádku s Nilotem s odstupem, byl rozhněván sám na sebe. Tirhin mu nestál za riziko, které kvůli němu podstoupil. „Máš pravdu, Orlo,“ řekl pokorně. „Princ si svou čest dokáže obhájit sám. Jsem hlupák, vždycky jsem byl. Vypadá to, že budu hlupákem až do konce života.“

Orlo se ještě více zamračil. „Já znám Nilota. Nikdy nedělá nic bezdůvodně. Udělal ti nabídku, že tě koupí?“

Kaelan zasupěl a ani se neobtěžoval s odpovědí. Vždycky se našel někdo, kdo se ho snažil koupit. Ty nabídky by mu měly lichotit, ale pro něj znamenaly jen ostudu a ponížení.

„Jo, jsem si jistej, že vo to mu šlo,“ pokračoval Orlo. „Přijde s nabídkou vod císaře. U Gaulta, to vypadá na pěknej průšvih! Pokud ho princ vodmítne, riskuje, že tím urazí…“

„Přestaň se znepokojovat,“ skočil mu Kaelan do řeči. „Nilot mě nepřišel koupit. Chtěl vědět, kdo mě naučil Tanec smrti.“

Orlo se okamžitě vrhl na nové téma hovoru jako pes na kost. „Cha, tak to chtěl vědět! Nechtěli bysme to náhodou vědět všichni? Vode mě to nemáš.“

„Ne.“

„Taky to byla zatracená blbost, zkoušet něco takovýho! Ty…“

„Fungovalo to.“

„Jo, fungovalo, ale to riziko!“

Kaelan sklopil oči. „Bylo to nezbytné.“

„Mohl jsi ho zabít už párkrát předtím, než jsi to s ním takhle skoncoval,“ pravil Orlo přísně. „Bohové, bylo to jako kdybys bojoval první sezónu. Málem se mi zastavilo srdce, když jsem viděl ty hrozný chyby, cos dělal. Kromě toho, zkoušel jsi vůbec někdy ten trik? Byl vymyšlenej, aby si ofícíři vopuštěný milenkou mohli hrát na hrdiny při souboji se svým sokem v lásce.“

„Ten trik byl vymyšlený pro boj,“ trval Kaelan tvrdohlavě na svém a snažil se soustředit na každý krok. „Později se začal používat v duelech.“

„Jasně, používali ho důstojníci císařský Rudý stráže. Ty by ses vo to neměl vůbec zajímat.“

Kaelan na Orla vrhl cynický pohled. „Jen proto, že jsem otrok.“

„Protože nejsi členem Rudý stráže. Tohle je urazí. Svý tradice mají ve velký vážnosti.“

Kaelan se zamračil. Nebylo divu, že s ním princ nebyl spokojený. Kaelan si myslel, že dělá správnou věc, ale zase všechno zpackal. Vůbec ho neomlouvalo, že není zběhlý ve vojenských tradicích. Ani prince, ani gardu nebudou takové omluvy zajímat. V Kaelanovi znovu vzkypěl vztek. Nikdy netoužil po tom, aby byl zapleten do politických piklí. Vůbec se nevyznal v pletichaření, a teď všechno jen zhoršil.

Kdosi stojící u paty schodiště Orla pozdravil a hlasitě mu blahopřál.

Orlo zamával v odpověď, vrhl na Kaelana varovný pohled a rychle změnil téma hovoru. „Vsadím se, že to byl Nilotův nápad, poslat na tebe Madruna. Taková hloupost. Kdyby ten divoch vyhrál, jak by pak mohli lidé slavit vítězství nepřítele císařství? Když prohrál, komu to bylo líto?“

Kaelan pokýval hlavou a snažil se shromáždit zbytky sil, aby zahnal mlhu, jež mu halila vidění do šera. Narazil do zdi a musel se kousnout do rtu, aby potlačil zasténání.

Orlo ho chytil za nezraněnou ruku a pomohl mu nabýt ztracenou rovnováhu. „Ztuhlej,“ prohlásil s předstíraným vztekem, zatímco postrkoval Kaelana kolem další skupinky lidí, kteří jim chtěli gratulovat. „Příliš dlouhý postávání kolem a žvástání. Je čas na masáž.“

Najednou byli v Kaelanově přípravné cele. Orlo zabouchl dveře a začal pokřikovat na otroky.

Objevil se Unz, vychrtlý a stále nervózní. Byl ze všech otroků nejmladší.

„Kde jsou všichni?“ dožadoval se Orlo. „Proč nejni připravenej masážní stůl? Kde je káď s vodou?“

Unz se uklonil. „Dojdu pro…“

„Za tohle je nechám zbičovat. Kde jsou?“

„Šli si vyzvednout své výhry,“ odvětil Unz nervózně.

Orlova tvář znachověla. Nicméně, „přines vodu“ bylo to jediné, co řekl.

Unz rychle odběhl.

Orlo kopnutím poslal před Kaelana stoličku. „Posaď se!“

Kaelan na ni ztěžka klesl. Rána na boku začala znovu krvácet, cítil na ruce teplou a vlhkou krev. Vypětí potřebné k udržení odloučení trvalo příliš dlouho. Toužil, aby z něj mohl vystoupit, ale obával se následků.

„Seš zraněnej, že jo?“ zeptal se Orlo. Odhodil své důtky stranou a přistoupil ke Kaelanovi. „Myslel jsem, že tě nikdy nedostanu pryč vod těch votravů. Ty bezstarostnej troubo, říkal jsem ti, aby ses držel z jeho dosahu. Ukaž mi tu ruku.“

Za řeči strhl Kaelanovi plášť z ramen, zůstal stát jako přikovaný a jen tupě zíral. Plášť mu bez povšimnutí vyklouzl z prstů. „Dobrotivej Gaulte,“ zašeptal. „Zdálo se mi, že jsem viděl, jak tě bodnul, jenže ty jsi vypadal nezraněnej. Nemohl jsem se k tobě dostat dřív, abych ti pomohl.“

„To je v pořádku,“ procedil Kaelan skrz zuby. Nikdy předtím neviděl Orla tak bledého a vystrašeného. „Musel jsem předvést… podívanou.“

„Ty blázne,“ řekl Orlo a přimáčkl zlehka prsty na ránu na boku, ze které vytékal pramínek krve. „Ty velkej nevohrabanej blázne. Když jsem ti radil použít každej špinavej trik, kterej znáš, tak jsem nemyslel tenhle.“

Kaelanovi bylo najednou hrozné horko. Zkroutil se na stoličce. „Kde je moje lázeň? Je tady strašné horko. Já…“

Orlo ho chytil za rameno. „Chlapče!“ zahulákal z plných plic. „Unzi! Přines obvazy, rychle!“

Místnost se začala s Kaelanem točit. Opřel se ramenem o Orla a popadl okraj mužovi tuniky. „Ne tak nahlas. Uslyší tě.“

„Proč by mě, do hajzlu, neměl nikdo slyšet?“ vyštěkl Orlo podrážděně, ale ztišil hlas. Když přiběhl Unz s náručí plnou pruhů gázy, vytrhl mu je z rukou a pár jich třepnutím rozvinul. „Přines další! Troubo! Copak nevidíš, že krvácí jako podřízlý prase?“

Unz, bledý jako přinesené obvazy, chvíli zíral a pak zakoktal něco nesrozumitelného.

„Přines víc obvazů. A vodu. A léčitele. Potřebujeme léčitele!“

„Ne,“ řekl Kaelan.

Orlo přitiskl obvaz na Kaelanův bok a ten sebou trhl bolestí.

„Klidně,“ řekl Orlo, ale jeho hlas zněl spíš zoufale než konejšivě. „Nemluv, zůstaň v klidu. Chlapče! Kde se flákáš?“

Unz se objevil s další náručí gázy. „To je všechno…“

„Nevadí. Popadni ten plášť. Ovážeme ho s ním. Honem, chlapče. Ne, počkej, udělám to sám. Podrž ho.“

Unz vyplašeně sevřel Kaelanova ramena, zatímco Orlo roztrhal plášť na dlouhé pruhy a omotal je Kaelanovi kolem trupu. Zavázal je tak pevně, až Kaelan vyjekl bolestí.

Pomalu ztrácel odloučení a nedokázal o mnoho déle zůstat při vědomí. Řeka krve protrhla vystavěnou hráz a vytryskla na látku. Cítil, jak jeho život a vědomí odplouvají s proudem.

„Zapomeň na vodu. Utíkej pro léčitele. Hned!“ přikázal Orlo, zatímco místnost se vlnila a točila. „Padej, chlapče!“

„Ne,“ zašeptal Kaelan. Natáhl ruku a zašmátral s ní slepě ve vzduchu.

Orlo ho popadl za prsty a zmáčkl je, jakoby je chtěl rozdrtit.

„Nikdo se to nesmí dozvědět,“ trval Kaelan na svém. „Zkazilo by to vítězství. Bylo by to porušení princových… příkazů…“

Nedokázal dokončit větu. Místnost najednou zbělela, změnila se v rozmazanou skvrnu světla a pak šedla a šedla, až se úplně ponořila do stínů.

„Přiveď léčitele,“ zaslechl Orla. „Neříkej proč. Neříkej nic. Prostě ho přiveď. Běž!“

* * *

Kaelan přišel k vědomí s nosem plným příjemné vůně balzámu, medu a bylin, které mu připomínaly jeho bezstarostné dětství v E’nonholdu. Někdo poblíž drtil byliny v malém moždíři. Činil tak důkladně, starým způsobem.

Pootevřel oči, jen trochu, aby se úplně neprobral. V místnosti hořel oheň, který vydával příjemné teplo a vrhal na postel rudé světlo. Zaposlouchal se do syčení uhlíků a neustálého zpěvu ohně, který jako by si prozpěvoval jeho jméno.

Jednou zpívali jeho jméno duchové větru a málem ho připravili o život. V Impérii však žádní nebyli. Přemýšlel, jestli ho místo nich nepřišli navštívit duchové ohně.

Nedočkavě a maličko vylekaně otočil hlavu na polštáři, jenže jediné co viděl, byl stín vrhaný odleskem plamenů. Ruka neznámého mu lehce přizvedla hlavu.

„Tohle vypij,“ řekl hlas.

Kaelan usrkl lektvar a zjistil, že má hořkosladkou chuť. Ta námaha ho vyčerpala, ale když si znovu lehl, měl mnohem jasnější hlavu.

Pohlédl vzhůru na léčitele, ale mužova tvář zůstávala ukrytá ve stínu a proti světlu ohně byl vidět pouze její profil. Něco mu na tom člověku připadalo důvěrně známé, přestože to určitě nebyl obyčejný léčitel z arény. Kaelan zamyšleně svraštil čelo, ale nebyl schopen zjistit, co to bylo.

„Tohle nejsou mé komnaty,“ řekl rozmrzele. Jeho hlas zněl slabě a ochraptěle. „Byl jsem prodán?“

„Ne,“ řekl léčitel konejšivě. „Nemluv a odpočívej. Počkej, až lektvar zabere.“

Kaelan se zamračil, ale léčitel mu zmizel ze zorného pole. Kaelan byl stále zmatenější, a tak se rozhlížel po místnosti. Zdálo se, že se nachází v prostorné komnatě, která byla dostatečně rozlehlá, aby kruh světla z lucerny postavené vedle postele neozářil nejzazší kouty. Kvůli stínům neviděl zřetelně, ale rozpoznal, že leží ve velmi precizně vyřezávané posteli z exotického dřeva, na prostěradle měkkém jako babí léto. Přikrývka pod rukama byla hebká jako hedvábí.

Kaelan se začal znovu potit a cítil, jak mu tělo rozechvívá náhlá vlna slabosti. Možná to vše byl jen výplod jeho horečkou trýzněné mysli. Ve skutečnosti by měl ležet v malé místnůstce na tvrdém kavalci. Unz by rozdělal malý ohýnek v topném koši, aby zahnal zimu. Zimy v Impérii nebyly ničím ve srovnání se sněhem zavátým krajem a zamrzlými řekami v Trau, ale právě kvůli mírnému podnebí se impérijští řemeslníci neobtěžovali stavěním útulných a teplých domů. Výsledkem pak byly studené a profukující pokoje během zimy.

Kaelan občas vstal hned za úsvitu, vyšel ven na čerstvý vzduch a hleděl toužebně k severu. Jeho chřípí lačně nasávalo mrazivý vzduch a srdce ho bolelo steskem po starém ledovci nahoře ve Vodopádových horách. Stýskalo se mu po borovém háji a hlubokém, vše pokrývajícím tichu, které nastávalo po sněžné vánici. Stýskalo se mu po námraze, jež pokrývala jeho obočí a řasy při krátkém výletě na dříví. Chyběli mu statní a chlupatí poníci. Stýskalo se mu po jejich jistém kroku, jak pohazovali bílými hřívami a jak frkali při trysku po ledovci.

Po boku mu přejely jemné ruce a náhlé utrpení zahnalo jeho vzpomínky. Ztuhl a zadržoval výkřik bolesti po celou dobu prohlídky. Bolest ustoupila stejně rychle, jako přišla, jako by byla vysáta z jeho těla.

Léčitel ho odloučil od rány, a když se zkušené ruce přestaly dotýkat Kaelanova boku, pociťoval jen slabé brnění. Aniž by se musel podívat, věděl, že se rána zacelila. Kůže kolem rány byla natažená a pevná, jako by právě narostla. Bolest se už nevrátila a Kaelan pomalu a s úlevou klesl zpět na lůžko. Až doteď si neuvědomoval, jak moc se musel snažit překonat bolest.

„Napij se znovu,“ řekl léčitel. „Pak se prospi.“

Kaelan k němu vzhlédl. Trápilo ho v tom jemném hlase něco neuchopitelného, něco, co mu bylo povědomé. Připadal si stále jako ve snu.

„Spi,“ řekl léčitel.

Ačkoliv se chtěl na něco zeptat, Kaelan zavřel oči a ihned usnul.

* * *

Když se znovu probudil, světlo lucerny bylo mnohem matnější a oheň skomíral. Několik postav stálo opodál jeho lůžka a potichu se o něčem dohadovaly. Rozpoznal mezi nimi princův hlas; jeho jasný a výrazný baryton se nedal s ničím splést.

Zvedl ruce, aby si promnul oči. Cítil se silnější než předtím a hlavu měl jasnou. Rozhlédl se po krásném zařízení pokoje a uvědomil si, že musel být přenesen do princova domu. To ho potěšilo i znepokojilo zároveň. Aniž by si snažil srovnat události poslední doby, zvedl se na lokty a zjistil, že je slabý jako novorozeně.

První k němu přistoupil Orlo. „Co to vyvádíš?“ zeptal se ostře. „Máš spát a vodpočívat. Jakej druh lektvaru účinkuje sotva hodinu? Máš bolesti? Musíš ležet klidně.“

Mezitím princ a léčitel ukončili rozhovor. Princ odešel, ale léčitel přistoupil blíže a zastavil se právě na okraji ozářeného prostoru.

Promluvil ze stínu: „Nemějte o šampiona strach, necítí žádnou bolest. Jediné, co potřebuje, je odpočinek.“

Kaelan se zamračil − jeho pozornost znovu přitáhla melodie léčitelova hlasu. Teď už byl ale dostatečně soustředěný, aby rozpoznal sebemenší přízvuk. Léčitel pocházel z Trau. Nebylo divu, že si nejdříve myslel, že ten hlas poznává. Teď už to dávalo smysl. Také to vysvětlovalo přítomnost účinných, čerstvých bylin v lektvaru a to, jak odloučil bolest. Kaelan si konečky prstů ohmatával bok. Necítil žádné porušení kůže, ani bolest. Bodná rána zcela zmizela, stejně jako rána na paži. Byla to znamenitě odvedená práce, tak dobrá, jako by ji provedl jeho otec.

„Máš stále bolesti,“ prohlásil Orlo a dal tak najevo své znepokojení. „Lehni si, prosím.“

Kaelan potřásl hlavou, ale nechal se zatlačit zpět na polštář. Byla to hloupost nechat se ovládnout emocemi.

Aby změnil téma, řekl: „Jeho Vznešenost se zdála být rozzlobená. Provedl jsem…“

„Neudělal jsi nic špatnýho,“ přerušil ho Orlo.

Jenže mluvil moc překotně.

Kaelanovi se zúžily zorničky. „Zmeškal jsem večírek na oslavu vítěze, že ano? Jak dlouho už tady ležím?“

„Moc dlouho ne,“ odsekl Orlo nevrle.

„Celý den,“ promluvil léčitel.

Orlo po něm střelil pohledem, pak stočil zrak zpět ke Kaelanovi. „Kašli na nějakej vítěznej večírek. Stejně nebyl důležitej. Ani dnešní…“

„Slavnosti,“ vyhrkl Kaelan. „Na ty jsem úplně zapomněl.“

Chtěl ze sebe shodit přikrývku, ale Orlo ho popadl svou mozolnatou rukou a pevně ho držel.

„Ne,“ řekl Orlo. „Nepůjdeš s ním, ať už to chce nebo ne. Nejseš v pořádku.“

Kaelan zíral na svého trenéra, pak odhodil přikrývku a posadil se. Přehodil nohy přes okraj postele, zachvěl se přívalem studeného vzduchu a napadlo ho, zda má dost síly na to, aby vstal.

„Nech toho!“ rozkázal Orlo. „Nezáleží na tom, jestli s ním půjdeš nebo ne. Tohle je hloupost, nehodná tvýho života. Nestojí za…“

Zmlkl a zamračil se. Svaly na čelisti se mu napjaly, jako by vší silou zadržoval slova.

„Můj život není v ohrožení,“ řekl Kaelan jemně, ačkoliv měl co dělat, aby nevybuchl. Už ho unavovalo Orlovo vměšování. Trenér se ho snažil chránit, ale Kaelan nepotřeboval ochranu. Chtěl svobodu a princ Tirhin byl jediný, kdo mu ji mohl darovat. „Už se cítím mnohem lépe, díky zručnému zásahu mého krajana.“

Za řeči hleděl na léčitele, který se stále ukrýval ve stínu. „Musím ti poděkovat,“ řekl. „Já…“

Léčitel se uklonil a spěšně vycouval z pokoje, aniž by promluvil. Dveře se za ním potichu zavřely.

Kaelan užasle pohlédl na Orla. „Kdo to byl?“ otázal se.

Orlo pokrčil rameny.

„Jak to, že mě léčil on a ne arénový léčitel?“

„Ten šarlatán,“ odfrkl si Orlo a opovržlivě luskl prsty. „Co by tak dokázal jinýho, než potřásat hlavou a klepat se jako vosika? Princ požádal o jednoho z palácovejch léčitelů a přišel tenhle chlápek.“

„Trauran,“ pravil Kaelan tiše. Cítil ve svém srdci otevřenou ránu, která se nikdy nemohla zahojit.

„Povídá se, že to jsou nejlepší léčitelé v císařství.“

„Ano, já vím.“

Jak dlouho už to bylo, kdy naposledy slyšel ten přízvuk, to zvláštní vyslovování samohlásek a slabik, jež se dalo zaslechnout jen v severské zemi? Cítil, jak mu vlhnou oči, a tak se raději snažil dát do pořádku. Musí překonat svou slabost.

„Seš unavenej,“ prohlásil Orlo s upřeným pohledem. „Prosím, vodpočívej. Bez ohledu na to, jak si vážíš toho léčitele, nejlepším lékem na zranění je léty prověřenej vodpočinek.“

„Nemám čas odpočívat,“ řekl Kaelan zachmuřeně. „Navíc jsem v pořádku.“

Orlo se zlehka dotkl Kaelanova ramene. „Nelži,“ řekl s mírnou výčitkou v hlase. „Přestaň lhát, Kaelane. Lžeš celýmu světu, lžeš princi, lžeš mně. Co je nejhorší, že lžeš sám sobě.“

„Nerozumím ti.“

Orlův pohled ani na okamžik nezakolísal. „Myslím, že rozumíš. Napíchl ses na Madrunův meč, jako by vo nic nešlo. Hloupost nebo vodvaha, kdo dokáže říct? Proč ale nedokážeš stejně vodvážně pohlédnout pravdě do vočí?“

Kaelan se neudržel a vybuchl. „Řekni, co máš na srdci, Orlo. Přestaň mluvit v hádankách.“

„Von tě nepustí na svobodu.“

Bylo to, jako kdyby mu někdo znovu zabodl meč do boku. Kaelan ztratil dech a marně se pokoušel nabýt ztracený klid.

„Mýlíš se,“ řekl. Jeho hlas zněl slabě ve srovnání se silou jeho emocí. Křečovitě sevřel pokrývku. „Mýlíš.“

„Taky mám na tom všem svůj podíl,“ řekl Orlo, „dost na tom, že jsem tě nechal takhle ztřeštěně snít. Jeho Vznešenost tě nikdy nepustí na svobodu, pokud mu budeš aspoň trochu k užitku. A je úplně jedno, kolikrát mu budeš krejt záda, když provede něco, co by neměl. Vložil jsi do jeho služeb celý srdce i duši. Včera ses kvůli němu málem nechal zabít a stejně ti to je houby platný.“

„Budu konečně znovu volný,“ prohlásil Kaelan ponuře s pohledem upřeným do prázdna. „Dal mi své slovo.“

Orlo si pohrdavě odfrkl a obličej se mu zkroutil do cynické masky. „Ach? Tak ty jsi dostal slovo vod našeho milýho a poctivýho pána. Brzy dojde ke zradě, která smázne to sladký pozlátko. Už jsem tě kolikrát varoval, ale tys mě nikdy neposlouchal, že jo?“

Kaelan zlobně zíral na svého trenéra. Nenáviděl každé slovo, které Orlo pronesl. „Opatrně, Orlo. Jsi velmi blízko zradě.“

„Já ne,“ odtušil Orlo. „To von.“

Kaelan vyskočil na nohy.

Orlo spěšně ustoupil o dva kroky zpět, balancuje na špičkách, a jeho oči ostražitě pozorovaly Kaelana. „Braň ho,“ řekl téměř posměšně. „Vždycky jsi ho bránil.“

„Je to má povinnost,“ odsekl Kaelan.

„Proč? Děláš si snad naděje, že se staneš jeho vochráncem, až dosedne na trůn?“

To obvinění udeřilo Kaelana jako hozená rukavice. Oči se mu rozšířily úžasem. Kolik toho Orlo věděl? Kolik toho zaslechl? Nebo to snad byly jen dohady?

Nepodařilo se mu včas zamaskovat svou reakci. Pro změnu teď zůstal zírat Orlo.

„Dobrotivej Gaulte,“ vydechl a ustoupil ještě dál od Kaelana. „Tak tohle ti teda slíbil.“

Kaelan se náhle cítil zranitelný. Vyvracet to konstatování bylo zbytečné, přesto to ani nemohl potvrdit, aniž by odsoudil sám sebe k zániku. Raději tedy mlčel.

Orlo se zachmuřil a nevěřícně potřásl hlavou. „Ty jeden blázne,“ řekl nakonec soucitně. „Copak nevidíš, že von je…“

„Tirhin mě nevyužívá,“ skočil mu Kaelan do řeči. „Vůbec ničemu nerozumíš. Ničemu!“

„Není divu, že sis sám zarazil Madrunův meč do boku. Mít před sebou vidinu takovýho cíle, kterej muž by nepodstoupil tak vobrovský riziko?“ Orlo se na Kaelana pronikavě zahleděl. „Ale copak vopravdu nevidíš, že na tebe žárlí?“

Kaelan užasle otevřel ústa dokořán. „Princ žárlí?“

„No, čí jméno vyřvávali včera lidi?“

„Jenže on je princ.“

„A ty seš zase oblíbenej,“ vyprskl Orlo pohrdavě. Holohlavý muž upřel pohled na dveře a ztišil hlas. „Když pojedeš ulicemi města po princově boku, je úplně jistý, že lidi budou provolávat slávu. Princ může předstírat, že ty ovace patřej jemu. Vždyť to je takový vzkaz císaři, že jo? Jenže v nitru princ ví celou pravdu. Jeho popularita je koupená a až dojde na lámání chleba, tak ho lidi nepodržej.“

„Dej si pozor na jazyk, Orlo,“ řekl Kaelan varovně.

„Já? Ty si dej pozor. Princ Tirhin je zoufalej a já ti radím, aby sis dával setsakramentskej pozor. Až mu přestaneš bejt užitečnej, vodloží tě, jako to dělá z vobnošenejma věcma.“

Kaelan vystrčil hrdě bradu. „Dal mi své slovo.“

Orlo znenadání přiskočil ke Kaelanovi a popadl ho za rameno. „Jakou má cenu slib danej votrokovi?“ zavrčel. „Žádnou! Vůbec žádnou.“ Zprudka Kaelanem zacloumal a pak uvolnil sevření. „Von se na tebe nedívá jako na chlapa. Patříš mu stejně, jako mu patří loveckej pes, jako mu patří tamhleta židle. Nic ti nedluží, slyšíš mě? Nezáleží na tom, cos pro něj udělal, necítí k tobě žádnej závazek, kterej by měl splatit.“

Kaelan si povzdychl a přestal Orla poslouchat. Orlo choval k Tirhinovi zášť prastarého původu, o které nikdy nemluvil. Kvůli Kaelanovi se vrátil do princových služeb, ale v Tirhinově přítomnosti byl vždy nesvůj. A když byl princ z doslechu, Orlo byl plný zloby a nenechal na Tirhinovi jedinou nitku suchou, jako právě teď. Kaelan byl příliš unavený, než aby tomu věnoval pozornost.

„Tak tě teda musím na něco upozornit, ačkoliv jen Gault ví, proč se vůbec vobtěžuju,“ řekl Orlo. „Je snad princ vod včerejška šťastnej a bezstarostnej? Vyhrál jsi mu fantastickej zápas. Má všechny důvody, aby voslavoval, ale pod tím jeho úsměvem vře vztek. Ten vztek, kterýho byl plnej před soubojem. Ty sis toho nevšiml?“

„Všiml,“ připustil Kaelan neochotně. „Byl plný hněvu, ale snažil se to skrýt.“

„Víš, proč je tak navztekanej? Víš, proč za minulej tejden uštval tři koně? Víš, proč zůstává po celý noci venku a proč je tak často ve společnosti tý kreatury Siena?“

Kaelan se rozvzpomněl na podivné setkání s princem a lordem Sienem. V duchu se otřásl, ale mlčel.

„To ta korunovace,“ prohlásil Orlo a hleděl na Kaelana, jako by právě neuspěl v nějakém druhu zkoušky. „Jeho nálada je s každým následujícím dnem slavností čím dál horší. Císařovna vohrožuje jeho pozici, a pokud máš aspoň špetku rozumu, snaž se, aby ses nezapletl do rodinnýho konfliktu, ať už ti slíbil cokoliv.“

Kaelan nenáviděl pletichaření na císařském dvoře. Nesnášel všechny ty pomluvy vypouštěné do světa lidmi, kterých se to ani trochu netýkalo.

„Problémy císařské rodiny tě nemusí zajímat,“ řekl odměřeně.

Orlo zbrunátněl a pronikavě se na Kaelana zadíval. „Tak já ti teda něco řeknu. Před mnoha lety, když byl princ Tirhin mladej a mnohem výbušnější než je teď, pokoušel se přetáhnout císařskou armádu na svoji stranu. Chtěl se pokusit vo převrat a já byl na jeho straně.“

Kaelan zakoulel očima a otočil se k Orlovi zády. „Tohle nebudu poslouchat.“

Orlo ho popadl za paži a trhnutím ho obrátil zpět. „Tohle si teda poslechneš,“ vyštěkl nahněvaně. „Tohle musíš slyšet!“

Kaelan setřásl jeho ruku. Z té námahy se mu až udělalo slabo. „Proč?“ vykřikl. „Proč bych měl poslouchat nějaké tvé příběhy z mládí? Nepotřebuji žádné poučování…“

„Kvůli Jeho Vznešenosti jsem spáchal zločin,“ řekl Orlo pochmurným hlasem. Jeho oči byly náhle studené jako led.

„Cože?“ zeptal se Kaelan nevěřícně. „Kdy?“

„Před lety. Byl jsem mladej a horkokrevnej. Chtěl jsem rychlej postup v armádě. Zrovna se mi na druhej pokus povedlo dostat do Císařský gardy.“ Při té hořké vzpomínce se trpce zašklebil. „Moje rodina nebyla urozenýho původu. Rodiče byli prostý farmáři s botama vod hnoje. Nezáleželo na tom, jak dobrej jsem byl voják a jak schopnej. Nebyl jsem dost urozenej na to, abych se mohl dostat do elitní Rudý stráže.“

Kaelan si ho změřil od hlavy až k patě, pozorně si prohlédl jeho široká ramena, býčí šíji a hranatou tvář a hned věděl z jakých poměrů Orlo pochází. V duchu porovnával svůj vlastní původ, a jak byl vychováván doma v rodné Trau. Odmítal být synem slavného a váženého otce. Jak jen byl zhýčkaný, jak pohrdavě to vše pokládal za samozřejmé.

Poprvé za celou dobu mu Orlo odhalil své nitro. Kaelan vrhl pohled ke dveřím, hledaje únikovou cestu. Přál si, aby to nemusel poslouchat. Netoužil vyslechnout Orlovo tajemství, ne teď a ne takovým způsobem. Když ale pohlédl svému trenérovi do očí, věděl, že tomu neunikne.

„Jaký zločin jsi spáchal?“ otázal se Kaelan.

Orlovi zaplálo v očích. Tvář se mu zkroutila při vzpomínce na staré časy a ruka mu instinktivně sjela k dýce u pasu. „Zavraždil jsem generála Solona, hlavního velitele armády,“ zašeptal ochraptěle. „Udělal jsem to na Tirhinův rozkaz a úplně chladnokrevně. Ten muž byl bezbrannej, spal ve svý komnatě. Vplížil jsem se dovnitř a vrazil mu dýku do srdce.“

Orlovy oči neklidně těkaly a na tváři se mu objevily krvavě rudé skvrny. „Stál jsem tam nad ním ve světle lucerny. Byl to ten generál, kterej zničil moje sny kvůli tomu, že se držel tradice. Nikdy jsem se s ním nepotkal, nikdy jsem s ním nemluvil, ani mě nikdy nevoslovil. Kdyby byl vzhůru, ani by mě nepoznal. Vůbec nevěděl, že existuju, a já mu vzal život.“

Orlo vytasil dýku a držel ji před očima, takže na jejím ostří tančily odlesky rudých plamenů. „Tohle je ta zbraň. Nosím ji jako svý svědomí. Nikdy nezapomenu na ten dutej zvuk, když se zabodla do generálova těla, na teplo jeho krve a na slabý povzdech, kterej unikl z jeho rtů. Tahle dýka je vodznak mý hanby.“

Zmlkl a pohroužil se do svých mučivých vzpomínek. Otáčel při tom nůž pořád dokola ve svých mozolnatých dlaních. Žádný zvuk nenarušil tísnivé ticho.

Kaelan na něj hleděl a mamě hledal slova. Chápal, co znamená pomsta. Ačkoliv nikdy nikoho chladnokrevně nezavraždil, často nad tím přemýšlel. Uplynulo mnoho bezesných nocí, kdy myslel na thyzarénské nájezdníky a na jejich mučení.

Zdálo se, že se Orlo probral ze svého snění. Nespouštěje zrak z dýky, řekl: „Mohl jsem se užírat tou nespravedlností po celá léta, aniž bych cokoliv učinil, ale princ mi dal příležitost se pomstít. Podplatil stráže a umožnil mi vstup do generálova sídla. Za to mi Tirhin slíbil hodnost důstojníka v převorganizovaný armádě.“

Orlo si odfrkl a zasunul dýku do pochvy. „Na to, že jsme byli mladý spiklenci, jsme měli štěstí. Jediná část plánu, která vyšla, byla ta moje. Nikomu jinýmu se nepovedlo splnit svůj úkol. V tom povyku a zmatku nad nevobjasněnou vraždou hlavního velitele armády, krachl princův plán. Jeho stoupenci ztratili kuráž a Tirhin odjel bojovat proti Madrunům.“

„A ty?“ vybídl ho Kaelan k pokračování.

„Já jsem sotva zachránil holej život. Utekl jsem a po celý dny se skrejval, vyděšenej, že mě zavřou. Jeho Vznešenost mě vopustila.“

„Ale on…“

„Nevobhajuj ho!“ štěkl Orlo. „U všech bohů, nejni nic, čím bys ho mohl vomluvit.“

„Nechytili tě,“ upozornil ho Kaelan. „Neochraňoval tě?“

„Ani náhodou. Byl dávno pryč a úzkostlivě se snažil zakrejt veškerý stopy, který by na něj mohly ukazovat. Celý rok jsem se skrejval a potuloval po provinciích, než mě chytili a zmrskali za dezerci. Vymyslel jsem si uvěřitelnou historku, takže nikoho nenapadlo spojovat mě s vraždou. Když skončila má služba v armádě, už jsem se znovu nepřihlásil. Místo toho jsem se nechal zaměstnat v jedný zchátralý aréně v Sarmině. Časem jsem dostal lepší nabídku z větší arény ve větším městě. Nakonec jsem se vrátil do Impérie.“

„A princ tě jmenoval jedním ze svých trenérů.“

Orlův obličej se stáhl do pohrdavého úšklebku. „To nemělo s princem vůbec co dělat. Tu práci jsem získal vlastním přičiněním.“

„Ale ty jsi mě přece trénoval, a trénoval jsi i jiné bojovníky.“

„Pracoval jsem pro veřejnou arénu,“ odvětil Orlo chladně. „Když se princ dozvěděl o mejch schopnostech, přišel se mě zeptat, jestli bych nechtěl vstoupit do jeho služeb.“

„A vůbec si na tebe nevzpomínal,“ hádal Kaelan.

Orlo opovržlivě sešpulil rty. „Ty máš rád pohádky, že jo hochu? Ne, von na mě nezapomněl. Viděl jsem mu na vočích, že mě poznal hned, jak se na mě podíval. Byl evidentně šokovanej a vopatmej, ale moc dobře věděl, že ho nikdy nemůžu obžalovat, aniž bych zničil sám sebe. Bral jsem vod něj peníze, když jsem vobčas trénoval jeho zápasníky, ale do jeho služeb jsem znovu vstoupil až kvůli tobě.“

Kaelan zíral na muže, který byl dříve jeho nepřítel a z kterého se postupně stával jeho přítel. Cítil se stísněně, když viděl Orla tak zranitelného. Teď již chápal Orlův cynismus a zahořklost, i jeho nedůvěru.

„Proč jsi mi pomohl?“ zeptal se. Chtěl už se tolikrát zeptat, ale věděl, že by mu Orlo nikdy nedal uspokojivou odpověď. „Proč to pro mě děláš? Proč se mi svěřuješ se svým tajemstvím?“

Orlo se zamračil a po chvilce odvrátil zrak. Ve tváři se mu zračil ohromený, až bezmocný výraz. „Já… já nevím,“ vypravil ze sebe nakonec. „Nedokážu vysvětlit, proč mi není lhostejný, co se s tebou stane. Ale… ach, u bohů, co se skrejvá v chlapovi, že dokáže přesvědčit vostatní, aby mu pomohli? Proč daj bohové jednomu do vínku nadání, který vodmítnou jinejm? Proč jsi uspěl v aréně takovým způsobem, jako nikdo předtím? Jak to, že jsi přežil, že ses nenechal zlomit ani zkrotit? Jak to, že jsi tak vodlišnej a zvláštní?“

Orlo ještě více svraštil obočí. Náhle se do jeho výrazu vrátily rozpaky a vztek. „Jsem hlupák,“ řekl nevrle. Kaelan byl dojatý. Natáhl raku, ale Orlo se odtáhl z jeho dosahu.

„Proč,“ zeptal se Orlo důrazně, „jsi chtěl, abych tě trénoval zrovna já?“

„Protože jsi nejlepší trenér v celé Impérii. Díky tobě jsem mohl přežít.“

„Takhle jsem to nemyslel. Proč sis mě vyžádal, když jsi nikdy nevěnoval pozornost tomu, co jsem ti řekl?“

„Poslouchal jsem tě, jen když jsi říkal něco užitečného,“ odsekl Kaelan rozmrzele. „Jinak jsem se řídil vlastním úsudkem.“

Orlo stočil zrak ke Kaelanově ráně na boku. K ráně, která byla zcela zahojena díky tajemnému procesu, jemuž Orlo ve svém strachu k cizím náboženstvím a duchovním cestám pravděpodobně vůbec nerozuměl.

„Děkuji ti za důvěru,“ řekl Kaelan. „Nikdy ji nezradím.“

Orlo po něm střelil pohledem, ve kterém se mísil hněv se zoufalstvím. „Stejně si z toho nevezmeš ponaučení.“

Kaelan marně hledal vhodnou odpověď.

„Budeš ho pořád následovat,“ řekl Orlo roztrpčeně. „Ty jeden velkej tvrdohlavej klacku. Ty se nikdy nepoučíš. Nemá cenu ti něco ukazovat, nebo se tě snažit varovat. Vždycky děláš všechno svým způsobem.“

„Moje cesta je pro mě ta nejlepší,“ řekl Kaelan měkce. „Po celý život se mě lidé snažili předělat k obrazu svému, abych dělal to, co si přejí. Jenže to já neumím.“

„Potom tě tedy zničí,“ odtušil Orlo. „Možná, že tě dokonce nechá zabít. Zatraceně,“ zamumlal a vyběhl z místnosti.

Kapitola 4

Kaelan se otočil na vratkých nohou příliš rychle, takže málem ztratil rovnováhu a ztěžka dosedl na postel, což ho zachránilo od pádu. Po několik okamžiků se mu točila hlava a zatmívalo se mu před očima tak, že se musel chytit pelesti; pak se mu zrak rozjasnil. Dýchal přerývaně a musel si otřít zpocenou tvář.

Dveře se potichu otevřely. Kaelan v duchu zanaříkal a přinutil se zvednout hlavu. „Orlo, já…“

Nebyl to Orlo, kdo přišel, ale léčitel. Poprvé za celou dobu si léčitel stoupl do světla, takže ho Kaelan viděl zřetelně. Byl to Agel, jeho bratranec a přítel z dětství, kterého Kaelan neviděl od chvíle, kdy byl vyloučen z Rišeholdu, školy lékařských umění.

Agel… stálý a spolehlivý… nyní dospělý muž… spíše vyzáblý a přísný, než hezký. Jeho tvář dostala asketický nádech. Stál tam tiše a klidně, ruce ukryté v širokých rukávech bílého roucha.

Kaelanovi se zatajil dech. Myšlenky se mu hnaly zběsile a neurovnaně hlavou. Už se smířil, že nikdy v životě neuvidí žádného člena své rodiny, a teď tady stál Agel. Byl to zázrak, malá jiskřička naděje.

Kaelan, zkopmělý štěstím, se pokusil usmát a promluvit, ale hrdlo měl stažené a oči se mu zamlžily slzami. Rychle odvrátil tvář a pokoušel se ovládnout své emoce.

Agel zlehka položil ruku na jeho rameno. „Jsi přetažený,“ řekl. „Odpočívej a nech dokončit léčebný proces.“

Kaelan sevřel do dlaní Agelovu ruku. „Nemohu uvěřit, že jsi tady,“ řekl traurštinou. Slova mu dychtivě skákala na jazyk. „Často jsem na tebe myslel, jak se asi máš a co děláš. A teď tě najdu tady v Impérii…“

„Odpočívej,“ řekl Agel klidným a vyrovnaným hlasem. Stále mluvil linguštinou a jeho ruka spočívala ochable v Kaelanových dlaních. „Ztráta sebeovládání narušuje rovnováhu a hojivý proces nemůže být ukončen. Měl jsem zakázat všechny návštěvy do doby, než budeš silnější.“

Kaelan na něj zůstal zírat. Na Agelově tváři se neobjevil jediný náznak radosti, ani poznání. Když Kaelan povolil svůj stisk, Agel stáhl ruku a ukryl ji v širokém rukávu. Kaelanova radost opadla a byla vystřídána bolestí.

„Cožpak mě nepoznáváš?“ zašeptal. „Bratranče, já jsem…“

„Ano, Kaelane, já vím.“

Kaelan čekal, toužil po delší odpovědi, ale Agel mlčel. Jeho oči neprozrazovaly vůbec nic. Vypadalo to, jako by se vrátil Beva − chladný, odosobněný, bezcitný. Agel žil v odloučení, příliš vzdálený jakýmkoliv citům.

„Víc mi k tomu neřekneš?“ otázal se Kaelan chraplavým hlasem.

„Měl by sis lehnout a spát.“

„Do pekla s tebou!“ zvolal Kaelan a divoce se škrábal na nohy.

Agel překvapeně zamrkal a nevědomky učinil krok zpět.

To Kaelana ještě více rozčílilo. „U velkého Gaulta, jak se ke mně můžeš takhle chovat? Byli jsme přátelé, ti nejbližší. Vyrůstali jsme spolu. Byli jsme… Copak už ke mně nechováš žádné city? Žádné? Jsi vše, co zbylo z mé rodiny. Copak mi nemůžeš aspoň říci ‚to jsem rád, že tě vidím‘? Copak nemůžeš projevit trochu citu?“

Agelův výraz zůstal nezměněn. Podíval se Kaelanovi zpříma do očí. „Co bys po mně chtěl, abych řekl?“

„Ach, něco jako ‚Kaelane, jsem tak rád, že žiješ a že jsem tě našel. Kaelane, jsem tak rád, že tě vidím. Kaelane, pojďme se na chvíli posadit a porozprávět o starých časech.‘ Čekal bych něco v tomhle smyslu. Samozřejmě nic příliš emotivního. Nechtěl bych, abys ztratil harmonii.“

Agel tam stál jako vytesán z kamene. Nehnutě pozoroval, jak se Kaelan dokolébal k čelu postele a tam se zachytil za sloupek, aby neupadl.

„Debatovat o minulosti je neproduktivní,“ řekl. „Ty věci se staly a již se s nimi nedá nic dělat. Pokud jde o smutek, je to jen plýtvání časem. Vybral sis životní cestu, stejně jako si já vybral tu svoji.“

„Já jsem si ji nevybral!“ vyprskl Kaelan divoce. „Bohové, myslíš snad, že jsem se připlazil do města a na kolenou je prosil, aby ze mě udělali otroka?“

Agel otočil hlavu a rozhlédl se po přepychově zařízené místnosti.

V porovnání s běžným zařízením domů v Trau vypadal pokoj příliš plný nábytku a příliš okázalý; doma by byl považován za přehnaně a marnotratně vybavený. Kaelan se zamračil, ale byl to Agel, kdo první promluvil:

„Být otrokem se zdá být výhodné. Máš to tu hezky zařízené.“

Kaelan zalapal po dechu, ale i když mu okamžitě vyvstaly na mysli vzpomínky na bičování, na noci, které strávil schoulený na hromádce shnilé slámy, na hodiny krutého výcviku a na pochmurnou realitu bojů v aréně, uvědomil si, že Agelovi tohle nikdy nedokáže vysvětlit. Jeho bratranec si na základě toho, co viděl kolem, utvořil vlastní úsudek a nikdy neuvěří ničemu jinému.

Kaelan hrdě vystrčil bradu. „Ano,“ řekl upjatě. „Opravdu se mi dařilo. Mám pána, který mě odmění vždy, když ho pobavím. Mám střechu nad hlavou a jistotu, že budu nakrmen a ošacen. Dokonce můj řetěz je vykován ze zlata. No, není hezký?“

„Máš dar léčení,“ řekl Agel přísným hlasem. „Tak velký talent a potenciál, a ty jsi ho promrhal. Co promrhal, ty jsi ho vložil do rukou zla. Používáš odloučení k zabíjení, že ano?“

Kaelan nenacházel slova proti tak nečekanému útoku.

„Použít odloučení takovým způsobem je rouhání,“ prohlásil Agel. „Je to opovrhování životem. Obyvatelé Impérie tě uctívají. Házejí ti mince a květiny, to vše na tvoji počest. ‚Mocný bojovník Kaelan,‘ volají. Jak by asi jásali, kdyby znali pravdu, že své soupeře nezabíjíš mečem, ale svým nadáním?“

Agelovo nespravedlivé obvinění zasáhlo Kaelana přímo do srdce. Před lety, kdy ještě byli malí chlapci, byl Agel spravedlivý a bez předsudků, ale učitelé rišeholdské školy v něm tyto vlastnosti očividně potlačili. Nyní byl malicherný a předpojatý. Utvořil si na Kaelana úsudek a jeho nesouhlas Kaelana zraňoval.

Předtím, než mohl něco říci na svou obranu, Agel pokračoval tichým a neúprosným hlasem:

„Smrt mnoha tvých obětí nosíš jako špinavý plášť. Když na tebe hledím z odloučení, vidím tě zahaleného stíny, jen jako nejasný potemnělý obrys. Jsi poskvrněný a zkažený.“ Na chvíli se odmlčel, sevřel rty a pohledem hodnotil Kaelana. „Ty dokonce používáš i splynutí, že ano? Vidím, jak jsou obě cesty kolem tebe propletené.“

Oči se mu naplnily odporem. „To bylo vždy zakázané. Kde jsi k tomu přišel? Kdo tě tomu naučil? Při vzpomínce na památku tvého otce, jak jen můžeš dělat něco tak odporného?“

Kaelan si povzdychl. Po celý život se snažil ovládnout oba extrémy svého nechtěného nadání. Odloučení, chladná osamělost a splynutí, spojení života s dalším životem. Žádný člověk by neměl být schopen ovládat obě cesty, přesto to dokázal. Byl to věčný boj, aby je udržel v rovnováze a snaha zůstat příčetný při jejich použití se zdála být čím dál tím těžší. Měl sám ze sebe strach, bál se, co se stane, až jednou podlehne vábení. Která cesta v něm nakonec zvítězí? V tuto chvíli neznal žádné jiné prostředky na svou ochranu, kromě principů rovnováhy, tak uctívaných v Trau. Často se cítil jako muž kráčející po zvětralém a drobícím se okraji skály a v dohledu není žádná pevná půda.

Nikdo nikdy neznal jeho tajemství, kromě jeho otce, který ho nazýval netvorem. Teď i Agel znal jeho tajemství a v jeho tváři se jasně zračilo odsouzení.

„Prosím,“ zašeptal Kaelan. „Snaž se mě pochopit…“

„Splynutí je zakázané!“ vyštěkl Agel. „Proč jsi hledal takovou věc? Proč jsi ji zkoumal a učil se ji?“

„Já jsem…“

„Chtěl jsi snad zneuctít otcovu památku? Chtěl jsi pošpinit všechny úspěchy, kterých dosáhl? To byl tvůj důvod?“

Kaelan vybuchl. „Říkal jsi, že minulost máme nechat spát. Můj otec je mrtvý. Proč bych se měl snažit zneuctít mrtvého muže?“

„Jaký jiný důvod bys mohl mít, že jsi ochotně studoval tak zavrženíhodnou cestu?“

„Já jsem splynutí nestudoval!“ zvolal Kaelan. „Já jsem se s tím darem narodil, stejně jako jsem se narodil s darem odloučení.“

„Nikdo nemůže kráčet oběma cestami!“

„Já mohu!“

Zírali na sebe, rty pevně semknuté a tváře pobledlé. Agelovy oči se pomalu začaly rozšiřovat a Agel sám vypadal stále znepokojeněji.

Konečně, pomyslel si Kaelan se zadostiučiněním. Podařilo se mu prolomit bratrancův ledový krunýř. K narušení harmonie bylo vždy třeba pořádný šok.

Agelův pohled sklouzl ke dveřím.

„Nemůžeš odtud utéci a říci to stařešinům,“ řekl Kaelan. „Ve městě je jen pár Trauranů. Není zde nikdo, kdo by mě zbičoval kvůli tvým obviněním. Není zde nikdo, kdo by se mě pokusil odloučit nebo mě vyhnal do pustiny. Nikoho v Impérii nebudou tvá obvinění zajímat. Polovina obyvatel města dokonce ani nevěří, že odloučení a splynutí existují a zbytek je toho názoru, že je to opravdové rouhání. Město je jako kotel, ve kterém se mísí různé kultury a náboženství. Na to si budeš muset zvyknout.“

„Co by se s tebou dalo udělat, abys nastoupil správnou cestu?“ zeptal se Agel zoufale.

„Nic. Jsem to, co jsem.“

Agel se zachmuřil. Zdálo se, že se pokouší znovu nabýt ztracenou rovnováhu, i když stále vypadal otřeseně. „Hodně jsi se změnil za ta léta, co jsme se neviděli. Stal se z tebe cynik a hrubián. Vtipkuješ o zlu s nádechem rozsáhlé znalosti jeho podstaty. Spáchal jsi nevýslovné odpornosti a pak mě žádáš, abych to akceptoval. Dříve jsem myslel, že z té vzpurnosti vyrosteš a usadíš se. Místo toho zabíjíš pro zábavu druhých. Bavíš lidi tím nejodpornějším možným způsobem. Ani nedokážu plně pochopit, co vlastně jsi.“

Teď to byl Kaelan, kdo úplně zkameněl. Zíral na svého bratrance a jediné, co cítil, byla naprostá prázdnota. „Je načase, abys šel.“

Agel vypadal zaraženě. „Ještě jsem nedokončil svou práci.“

„Já tě tu nechci. Jdi.“

Agelova tvář se vyhladila a získala nečitelný výraz. „To není otázka tvé volby. Tvůj pán mě požádal o mé služby. Skutečnost, že je tak obtížné tě léčit…“

„Řekni mu, že je to příliš těžké. Udělal jsi, co jsi mohl. Odejdi.“

„Nebudu lhát. A ještě jsem neskončil.“

„Ale skončil, pokud já odmítnu tvou léčbu,“ řekl Kaelan a zaťal ruce v pěst. Rozbolela ho hlava a pociťoval slabou nevolnost. Bolest se vrátila. „Vrať se, odkud jsi přišel, zůstaň tam a tvař se moudře, tajemně a cizokrajně. Risknu to s arénovým léčitelem.“

Jeho hrubý, uštěpačný tón sklouzl po Agelovi bez viditelného účinku. „Byl jsem jmenován k císařskému dvoru,“ řekl Agel se stopou pýchy v hlase. „Císař mi dal laskavé svolení, abych tě navštívil. I když si to nezasloužíš, byl jsi poctěn a já se nebudu snažit obejít své povinnosti, ať je můj soukromý postoj k celé věci jakýkoliv.“

Kaelan se zamračil. Myslel, že Agela ranil, jak jen to bylo možné, ale teď zjistil, že se mýlil. Dokud bude cítit ke svému bratranci nějaké city, bude touto jeho necitelností zraňován znovu a znovu. „Ty mě opravdu nenávidíš, že ano?“

„Nenávist je protiklad vyrovnanosti,“ odvětil Agel.

„Tak dobrá, vyjádřil ses zcela jasně. Považuješ mě za monstrum a odporné stvoření. Ty ale nejsi žádný originál, vždycky jsi jen napodoboval mého otce. Co tedy cítíš, když ne nenávist?“ Naklonil se blíž k Agelovi a zadíval se mu upřeně do očí. „Strach?“

„Zklamání,“ odpověděl Agel bez mrknutí oka. Kaelan se ještě více zachmuřil. Vztek, který v něm plál jako pochodeň, uhasl a zanechal ho prázdného a vyčerpaného. I když to bylo setkání po letech, skončilo jako děsivá noční můra. Přednášky… nesouhlas… zklamání. To se nikdy nezměnilo a nezmění. Říkal si, že tady již není cesty zpět. Pokud šlo o Agela, už se s ním nikdy nesetká, pokud to bude moci zařídit.

Kaelan zvedl bradu, vypjal hruď a zpříma se zadíval na svého bratrance. „Já jsem také zklamaný,“ prohlásil tvrdým hlasem. Snažil se nedat najevo žádné emoce. „Myslel jsem, že navzdory všemu, co nás postihlo, můžeme být stále přátelé.“

Agel mu pohlédl do očí. „Ty jsi ten, kdo se odvrátil od našeho přátelství. Vždy jsme všechno plánovali společně, jenže ty jsi utekl z Rišeholdu a uvrhl jsi tím do nebezpečí nejen sebe, ale i ostatní. Dělal jsi, co jsi mohl, aby tě vyloučili. Dokonce jsi porušil náš slib, který jsme si dali. Plakal jsem pro tebe, když jsi odcházel rišeholdskou bránou a otočil ses tak zády k největší výzvě, jakou může muž přijmout. Od té doby jsem pro tebe neuronil jedinou slzu. A ani teď ti neodpustím. Vidím tě zcela zřetelně, Kaelane E’none, i to, co představuješ. Nemám to rád, a proto nebudu nadále tvým přítelem, dokonce ani kvůli krevnímu poutu.“

Kaelan stál jako přimrazen. Každé slovo dopadlo jako rána a i když v něm bouřil hněv a zklamání, proti těmto slovům neměl jedinou obranu.

„Cesta života se vždycky stáčí tak, jak to nepředvídáme,“ řekl. „Jsem šťastný, že tvá cesta byla vždy tak jednoduchá a přímá. Moje nebyla a pravděpodobně nikdy nebude. Jediné, čím jsem si jistý, je, že musím dělat to, co považuji za správné a ne to, co pro mě plánují jiní. Chci ti říct pár posledních vět a tím skončí náš otevřený rozhovor. Už nikdy spolu nebudeme muset mluvit.

Po kosti lámající práci, bičování a nedostatku jídla… po všech těch nocích plných nočních můr a hrozných vzpomínek… nemohl jsem usnout a probděl jsem celé noci a vzpomínal na ty, které jsem miloval. Myslel jsem na Leu a na naše služebnictvo… dokonce i na otce. Myslel jsem na to, jak zemřeli, a mé srdce spaloval žal. Jediné, čím jsem se utěšoval, bylo, že aspoň ty jsi živ a zdráv. Říkal jsem si, že jednou ta děsivá noční můra skončí a já získám zpět svou svobodu, že se jednoho dne vrátím do Trau a vyhledám tě, jediného žijícího příbuzného. Moji rodinu. Říkal jsem si, že jsem neztratil úplně vše. Ty jsi byl malá, ale vzácná jiskřička naděje.“ Kaelan se přinutil k uštěpačnému úšklebku a pokrčil rameny. „Nikdy jsem si nemyslel, že budeš takovýhle. Že mě budeš stále odsuzovat po všech těch letech, protože jsem odmítl to, co sis vždycky přál pro sebe. Copak nemůžeš konečně přestat žárlit a závidět?“

„Nevidím jediný důvod, proč bych měl žárlit.“ Agel, zdánlivě nedotčený tím, co Kaelan řekl, udělal nepatrné gesto. „Ty věci tady v místnosti pro mě nemají žádný význam.“

„Tak tedy závist,“ řekl Kaelan krutě. „Vždycky, když ke mně Beva mluvil, byl jsi zelený závistí.“

„Chtěl jsem to, co dával tobě.“

„Teď to máš,“ opáčil Kaelan. „Ty jsi léčitel, ne já. Ty nosíš bílé roucho, ne já. Ty jsi tak dobrý v léčitelských uměních jako byl můj otec. Ty máš jeho nadání, jeho schopnosti. Ty jsi přijal místo u dvora, které on odmítl. Ty jsi uspěl v jeho napodobování. Ty budeš dokonce ještě slavnější než byl on. Nech už té zbytečné závisti, Agele. Přijmi mě takového, jaký jsem. Prosím.“

„Mám přijmout zabijáka? Jak bych to mohl akceptovat?“

Kaelan unaveně zavřel oči a zanechal marného úsilí. Odhalil Agelovi svou duši a byl odvržen. Nemělo smysl se dál snažit.

„Jsi horkokrevný a unáhlený jako vždy,“ řekl Agel. „Viděl jsem tvůj včerejší souboj…“

Kaelan překvapeně otevřel oči. „Ty? Tomu nemohu uvěřit.“

„Včera jsi byl příliš neústupný, abys to vzdal a jsi pořád stejně neústupný v odmítání spolupráce na tom, co je pro tebe dobré.“

„Ach, takže si vzpomínáš na pár věcí týkajících se mě,“ pronesl Kaelan uštěpačně.

Agel neuhnul pohledem. „Pamatuji si vše.“

„A přesto jsem ti lhostejný, že ano? Teď jsi tak perfektní, tak odloučený od reality. Můžeš zůstat odříznutý od skutečnosti, navzdory tomu, co se stalo na E’nonholdu. Všichni do jednoho byli pobiti nájezdníky. Můj domov byl vypálen. Vždycky sis přál, aby to byl i tvůj domov a teď je ti to najednou úplně jedno.“

„Tím, že budeš truchlit pro tvrz, ji zpátky nevrátíš,“ řekl Agel. „Truchlení pro strýčka Bevu ho zpátky k životu nepřivede. Přeješ si, abych se přidal k vnitřnímu zmatku, ve kterém žiješ? Čemu bych tím pomohl? Mám svou práci, a tou je léčení. To mi úplně stačí.“

„Jsi jako můj otec,“ řekl Kaelan tipce.

„Děkuji. Je to pro mě velká pochvala.“

„Ne, není. To byla urážka!“ zaječel na něj Kaelan. „Ty hlupáku. Můj otec a jeho pitomá životní filozofie dovedla tvrz k zániku. Nechal své služebnictvo zemřít. Stál tam jak přihlouplý mokřák a nechal Thyzarény, aby mu podřízli hrdlo. Tomu všemu se dalo zabránit a on nehnul ani prstem!“

„Strýček Beva žil podle svých principů. Pokud tak i zemřel, pak zemřel důstojně a se ctí. Nebudu se tady s tebou dohadovat o principech harmonie a rovnováhy,“ pravil Agel stroze.

„Proč už z tebe není lidská bytost? Proč nemůžeš být léčitel a přitom neztratit své city a nepřestat se zajímat o osudy druhých?“

„To, co mě zajímá je, že kvůli tobě nemohu dokončit svou práci,“ odtušil Agel. „Jak se cítíš?“

V Kaelanově boku pulsovala mučivá bolest. Zachmuřil se. Raději by zemřel, než aby nechal Agela znovu přiblížit.

„Lehni si,“ řekl mu Agel. „Musíme začít znovu.“

Kaelan potřásl odmítavě hlavou. „Prosím,“ řekl. „Prosím, buď tím Agelem, kterého jsem znal.“

„Nech minulost ležet tam, kde je,“ řekl Agel. „Já žiji přítomností. Mým úkolem je ošetřit tvá zranění.“

„Dokážu se o sebe postarat sám,“ odsekl Kaelan. „Já…“

Náhlá bolest vše přikryla šedivou pokrývkou. Opřel se o sloupek postele. Na chvíli nebyl schopen ani popadnout dech.

Když se mu vrátily smysly, zjistil, že ho Agel drží za loket a tlačí zpět do postele. Kaelan nestál o jeho pomoc, ale neměl již žádnou sílu, aby dokázal bratrance odehnat. Cítil se zcela vyčerpán nervovým vypětím.

Agel byl jemný a starostlivý, ale mezi nimi teď stála ledová bariéra. Kaelan nechal bratrance pečovat o svá zranění, ale nic nemohlo zahojit otevřenou ránu v duši. Přes všechny své principy týkající se klidu a míru mu Agel zasadil ten nejkrutější možný úder. Žádná bodná rána mečem se tomu nemohla rovnat.

Připadalo mu, jako by ožil jeho otec, a kdyby to dovolila jeho hrdost, určitě by se rozplakal.

Kapitola 5

Navečer donesl bázlivý sluha pozvánku na večírek a přinesl také nový oblek a parfémovanou vodu. Kaelan, vděčný, že ho konečně něco vytrhne z nečinnosti, se oblékl do skvostných šatů. Chvíli obdivoval svůj šat v zrcadle a uhlazoval záhyby na hedvábné tunice světle hnědé barvy. Padla mu dokonale. Na levém rukávu byl vyšit erbovní znak prince Tirhina − to jediné ho odlišovalo od obyčejného dvořana. Uhladil si dlouhé blonďaté vlasy, spletl je do copu a na okamžik podržel v ruce amuletový váček ukrývaný na prsou.

Zoufale toužil po útěše a tak poslal krátkou modlitbu k památce své mrtvé sestry Ley, aby mu pomohla najít vnitřní klid. Byla tak malá a sladká, její bohaté kučeravé vlasy zářily jako slunce a její srdce bylo z ryzího zlata. Stále pro ni truchlil, víc než pro ostatní. Po dnešním setkání s Agelem mu chyběla ještě mnohem více.

Orlo se stále nevracel, dokonce ani aby zkontroloval jeho zdravotní stav. Bylo možné, že se jeho trenér vůbec nevrátí. Byl to svobodný muž a mohl kdykoliv opustit princovy služby. Kaelan si povzdychl. Ani nevěděl, na čem momentálně ve vztahu k princi je. Vzkázal svému pánovi, že je dostatečně v pořádku, aby byl schopen vykonávat své povinnosti a být přítomen na večírku. Jeho Vznešenost mu neodpověděla, jen poslala stručnou pozvánku.

Najednou se ozvalo lehké zaklepání na dveře. „Už je čas,“ zavolal sluha.

Kaelan, obávající se, aby nenechal prince čekat, sebral plášť a vyběhl z pokoje. Hodiny odpočinku po Agelově odchodu vykonaly učiněné zázraky. Kaelan se cítil silný a zcela zdravý. Rána na boku se ozývala jen občasným píchnutím, pokud se příliš nepřepínal. Přesto se ale uvnitř cítil vyčpělý a starý. Snažil se sám sebe přesvědčit, že podlehnout depresi k ničemu nevede a že se nesmí nechat tak hluboce ovlivnit lidmi, ale bylo nesmírně obtížné být pozitivní, když jeho city byly tak nemilosrdně zadupány do země. Pořád dokola se ptal, jestli mohl něco udělat lépe nebo jinak. Změnilo by se něco?

Mezitím, než došel k hlavnímu východu z princova domu, se slunce proměnilo v zlatavou skvrnu na horizontu. Sešel dolů po velkých schodech lemovaných sochami draků v životní velikosti a zastavil se u sloupoví. Nedaleko stáli čeledíni s osedlanými koňmi. Kaelan koně spočítal a prohlédl si erbovní znaky na sedlových přikrývkách. Princ s doprovodem ještě nepřijel.

Kaelan si ulehčeně oddychl, že stihl dorazit ještě před svým pánem. V duchu si přísahal, že dnes neudělá sebemenší chybu.

Zahleděl se na západ slunce a zhluboka vdechoval voňavý vzduch. Princův dům byl miniaturním palácem a zahrady kolem něj byly odborně navrženy, aby potěšily ducha. Obyčejně by zde Kaelan stál uvolněně a nechal by se unášet představou, že je pánem tohoto domu. Postranní pohledy plné úcty a obdivné bázně od domovního služebnictva, které pobíhalo kolem, aby splnilo milióny drobných úkolů, se také daly zapříst do jeho fantazie. Představoval by si, že jsou to jeho sluhové a že čeledíni drží osedlané koně pro něj a jeho družinu. Představoval by si, že je svobodný muž, pán svého osudu, úspěšný a vyrovnaný.

Jenže tentokrát žádné představy nepřicházely. Neměl náladu si něco nalhávat.

Dohoda je dohoda. Princ rozkázal Kaelanovi, aby pro něj vybojoval vítězství, a Kaelan tak učinil. Princ si přál, aby se Kaelan objevil na večírku, živý a zdravý a on tu byl.

Už toho udělal pro prince dost. Byl až do morku kostí unavený zabíjením mužů bez rozumného důvodu. Jako chlapec vždy snil o tom, že se stane vojákem a bude bojovat za slávu císařství. Ani v těch nejdivočejších snech si nepředstavoval, že skončí v exotické, mravně zkažené Impérii a bude efektivně a nemilosrdně zabíjet téměř každý den jen pro pobavení davu. Agel měl pravdu, když ho nazval odpadem společností a kdykoliv se na sebe Kaelan podíval z tohoto úhlu, cítil se zhnusen sám sebou. Co bylo ještě horší, začal se obávat svých schopností. Bál se toho, jak obratným se stal, jak se dokázal sladit se svými zbraněmi, jak rychle se dokázalo jeho tělo adaptovat na každý úkol. Měl rád riziko a výzvu, kterou pro něj představoval každý souboj. Dělalo mu to dobře a to ho − víc než cokoliv jiného − děsilo.

Smích, který se ozval z domu, přiměl čeledíny odložit kostky a postavit se do pozoru. Koně frkali a hrabali kopyty. Kaelan uhladil záhyby na své tunice a přehodil si plášť přes rameno.

První z domu vyšel a sestupoval po schodišti princ, za ním v závěsu šest jeho přátel. Všichni měli nádherné sametové tuniky, bohatě zdobené hedvábím. Tirhin byl oděn v jasně modrý šat a na hlavě měl šviháckým a trochu rozpustilým způsobem posazenu elegantní sametovou čapku. Za chůze si upravoval opasek se svým soubojovým mečem. V Kaelanových očích ten meč vypadal podivně a cizokrajně, nezvykle dlouhý, ale sotva širší než pletací jehla. Ta zbraň byla určena pouze k bodání, ne k sekání. Jeden úder obouručním mečem by ji roztříštil na kusy. Kaelan ten meč považoval za přehnaně elegantní, nepoužitelnou a pošetilou ozdobu. Přesto takovou zbraň v současnosti nosili všichni dvořané jdoucí s módou.

„Kaelane, tady jsi,“ zvolal Tirhin. „Připoj se ke mně.“

Princ Kaelana vyrušil z myšlenek a ten si uvědomil, že na svého pána civí jako hlupák. Tirhin se zastavil v polovině schodiště a čekal. Kaelan k němu přispěchal a hluboce se uklonil.

Princ pokynem ruky naznačil svým přátelům, aby pokračovali v chůzi a čekal, až dojdou ke sloupoví u paty schodiště. Teprve pak se obrátil zpět ke Kaelanovi.

Jen na malý okamžik se princův milý úsměv změnil v ponurý úšklebek. Prohlédl si Kaelana od hlavy až k patě. „To by mělo stačit. Ty šaty ti padnou lépe, než jsem čekal.“

„Jsou překrásné, pane. Děkuji.“

„Teď mě dobře poslouchej, mám pro tebe pokyny na dnešní večer,“ řekl princ stroze tichým hlasem.

Kaelan znal velmi dobře jeho nálady a tato byla jedna z těch špatných. Klesl na mysli a sklonil hlavu. „Ano, pane.“

„Dnes večer navštívíme několik večírků, ale ten u lady Sivie je ten nejdůležitější. Až tam dorazíme, nedrž se u mě příliš blízko. Pohybuj se mezi hosty. Jdi, kam se ti zlíbí.“

Kaelan překvapeně zamrkal. Toto byla vskutku velká pocta a privilegium, ale stále nechápal, proč se princ tváří tak ponuře. „Děkuji, pane.“

„Chci, abys byl hodně na očích. Nechoď ven a neschovávej se tak, jak to obvykle děláš. Postávej různě po místnosti a bav se s každým, kdo ti k tomu dá svolení.“

Kaelan se lehce zamračil. „To bývají většinou ti, kteří mě chtějí koupit.“

„Je mi jedno, o čem se budeš bavit a co budeš provádět, pokud to nepřekročí dovolené meze.“

„Ne, pane.“ Kaelan chvilku váhal, pak si ale dodal odvahy. „Pane, chtěl bych…“

„Žádné otázky, už teď máme zpoždění.“ Princ se odklonil a natáhl si rukavice. Pak se zarazil a věnoval Kaelanovi zkoumavý pohled. „Jsi v pořádku? Připravený na výlet?“

„Cítím se zcela fit, pane.“

Princ pokýval hlavou. „Jestli jsem to dobře pochopil, císařův léčitel je v paláci nový. Svéhlavý Trauran, stejně jako ty. Přesto jsou Traurané nejlepší léčitelé v říši. Doufám, že jsi s ním byl spokojený?“

Kaelan cítil, jak mu tvrdnou svaly v obličeji. „Ano, pane. Naprosto spokojený. Mohl bych požádat Vaši Vznešenost o odpuštění, že jsem se včera večer nebyl schopen zúčastnit večírku?“

Princ se zamračil. „Poslední věc, kterou bych od tebe očekával, jsou přihlouplé zdvořilosti. Nemohl ses zúčastnit, protože jsi byl na pokraji smrti. To vše jen kvůli tvé ukázce ztřeštěné odvahy a bravury, která urazila celou Císařskou gardu a pravděpodobně znepřátelila některé lidi, na které bych se potřeboval spolehnout.“

Otevřené pokárání zabolelo. Kaelan sklopil zahanbeně hlavu. „Ano, pane.“

Tirhinovy oči byly jako z křemene. „Nerozkázal jsem ti, aby ses zabil nebo nechal zabít.“

Kaelan polkl. „Ne, pane.“

„Jsi ztřeštěný blázen. Mohlo mě to stát…“ Princ zmlkl a tleskl rukama v rukavicích. „No, ale nezemřel jsi. Myslím si, že to zabralo. Aspoň prozatím. Protože se mezi lidmi povídá, že jsi mrtvý, tvé objevení dnes večer by mohlo být přesně tím druhem rozptýlení pozornosti, které potřebuji.“

„Rozptýlení pozornosti?“

„Užívej si, Obře,“ pravil princ nevšímaje si Kaelanovy zmatené otázky. „Buď pyšný na pocty, které ti budou vzdávány. Tu pozornost si zasloužíš.“

Byla to menší pochvala než obvykle, pokud to vůbec byla pochvala. Přesto po předchozím princově přísném pokárání zněla podivně. Stále více zmatený Kaelan přemýšlel, jakou hru to jeho pán hraje. Pouze jedna věc se zdála být nad slunce jasná − odměna, v kterou Kaelan doufal, zůstávala zapomenuta.

Vztek mu zhořkl v ústech jako žluč. Kaelan se ho zuřivě snažil potlačit. Pokud se teď nedokáže ovládnout a ztratí nervy, pak jeho hlava bude nabodnutá na hradbách ještě před ranním úsvitem. Silou vůle potlačil rostoucí zlost. Udělal chybu a tohle byl pánův způsob, jak ho potrestat.

Orlo měl pravdu. Slib daný otrokovi nebyl žádný závazek.

Kaelan pocítil nevolnost v žaludeční krajině a rozechvěl se. Zaťal ruce v pěst a ztěžka polkl. Věděl, že se musí ovládnout. Teď na to nesměl myslet. Pokud má úspěšně zvládnout dnešní večer, nesmí přemýšlet a nesmí se nechat ovládat emocemi. Později, až bude zprostěn svých povinností, bude mít dostatek času, aby se rozhodl, co udělá.

Křik dvořanů u paty schodiště přitáhl Tirhinovu pozornost. Na tváři se mu objevil úsměv, ale nebyla v něm ani špetka veselosti.

„Pojďme tedy,“ řekl princ a kráčel dolů.

Kaelan ho mlčky následoval. Oči ho pálily ve studené tváři. Pohledem propaloval princova záda. Jak rád by popadl tohoto hezkého, urozeného muže za krk a zatřepal s ním způsobem, jakým lasička třepe s krysou. Jak rád by řekl: „Nemůžeš si pohrávat s lidskými životy. Nejsi žádný bůh. Vše, co děláš, má nějaké následky a jednou za ně zaplatíš.“

Aniž by se ohlédl, Tirhin prohodil přes rameno. „Doufám, že si rozumíme. Tohle má být tvoje noc. Nemotej se kolem mě. Nepřibližuj se ke mně. Nepotřebuji tvou ochranu, ani tvé služby. Je to jasné?“

Opovržení bublalo v Kaelanovi jako horká láva. Princ stále hrál svou hru, stále bral Kaelanovu věrnost za naprostou samozřejmost. Ať si tedy kuje své tajemné pikle, když mu to bude ku prospěchu.

Tentokrát princ vypadal energicky a měl jasné oči, jeho veselost však byla jen tenká slupka zakrývající podrážděnost. Vypadal, jako by páchal nějaký zločin. Každý, kdo ho znal, si toho musel všimnout.

Princ po Kaelanovi střelil pohledem. „Na něco jsem se tě ptal. Vnímáš mě vůbec?“

„Ano, pane,“ odvětil Kaelan bezbarvým hlasem. „Odpusťte mi. Vaše Vznešenost se vyjádřila dostatečně jasně.“

„Dobře, už nechci žádné potíže, žádné neuposlechnutí rozkazů, žádné překvapení. Dělej jen to, co ti bylo řečeno. Nic víc, nic míň.“

„Budu se přesně řídit vašimi rozkazy, pane,“ řekl Kaelan ponurým hlasem.

Zdálo se, že si toho princ nevšiml. Kráčel po schodech dolů, aby se připojil ke svým přátelům, tvář poznamenanou podivným, upjatým úsměvem. Připojil se k družině a ihned si přisadil vlastním vtipem k všeobecnému veselí. Všichni přítomní pocházeli z těch nejurozenějších rodin v Impérii. Bohatí, dobře oblečení, vypadali jako skupina kamarádů připravených na večerní slavnost. Kolem nich se ale vznášel slabý odér nebezpečí, hrané statečnosti a vzdoru, který značil problémy. Ty budeš výborné rozptýlení pozornosti, řekl princ. Kaelan se zamračil. Rozptýlení z jakého důvodu?

Sluhové scházeli ze schodů a nesli na tácech vysoké stříbrné číše. Kaelan cítil ve vzduchu sladké výpary medoviny vydechované muži. Ti se ale přesto chopili pohárů, s gustem je vypili až do dna a teprve pak se vyhoupli na své koně. Na chvíli zavládl zmatek, když se koně začali vzpínat a jezdci si kolem ramen přehazovali kožešinou lemované jezdecké pláště. Potom tryskem vyrazili.

Kaelan jel jako jeden z nich, cválal na koni dolů po úzké stezce, která se vinula mezi horami nad západní částí města. Nejeli s nimi žádní sluhové ani vojáci. Princ a jeho přátelé neměli strach z lupičů.

Byla krásná noc, vzduch byl chladný a nehybný, tak jak v zimě v Impérii obvykle býval. Hory se tyčily nad městem a sestupovaly až k moři, které bylo oproti doruda zbarvenému západu slunce inkoustově černé. Na obloze jiskřily první hvězdy, jen severní část nebe zakrýval černý mrak, jehož dlouhé prsty se roztahovaly po celém horizontu. Blížila se bouře, i když bylo podivné, že přicházela z toho směru. Při pohledu na temný mrak se Kaelan bezděčně zachvěl.

Mezi stromy tiše poletovaly sovy, tajuplní noční lovci.

Něco, obsažené v tom poklidném tichu, Kaelana znepokojovalo. Měl pocit, jako by je někdo sledoval. Nemohl se toho nepříjemného pocitu zbavit. Několikrát se ohlédl, ale nikdo za nimi nebyl. Pohlédl k nebi a přemýšlel, co bylo špatně. Kdyby byl doma v Trau, mohl by svou nejistotu přičítat strachu z duchů větru, kteří se toulali po nocích, ale tady žádní nebyli. Lidé se mohli v noci klidně procházet. Během žhavých letních dnů v Impérii nechávali lidé okna svých domů beze strachu otevřená dokořán po celou noc, což ho zpočátku uvádělo v úžas.

V duchu si zakázal naslouchat své fantazii. Bylo nepravděpodobné, že by je přepadli bandité. Ani nebyli sledováni. Přesto ho svrběly prsty, toužící sevřít jílec dýky, a srdce mu s každou přibývající minutou bušilo rychleji. Otrokům nebylo dovoleno nosit zbraně, ale pokud by bylo potřeba, opatřil by si zbraň od jednoho z mužů kolem něj.

Jeho starosti se ukázaly jako zbytečné. Bez jediné nehody projeli kolem řady kdouloní, které vymezovaly hranice honosných rezidencí. V dálce na mnoha místech poblikávala světla a byly slyšet tlumené zvuky loutny a veselí.

Kaelan se ještě jednou ohlédl a ostatní členové družiny se také podívali tím směrem.

„Něco nás sleduje?“

„Ne,“ odvětil Kaelan. „Alespoň já nic nevidím.“

Jeho soused pokrčil rameny a Kaelan se snažil potlačit svou přehnanou představivost.

Na každé bráně a na každém domě, kolem kterého jeli, vlála ten večer rudá císařská vlajka vyvěšená na počest císařovny. Rudá byla vidět úplně všude, vlajky a fábory se třepetaly ze střech, oken, vrat a zdí. Ještě celý víkend budou trvat slavnosti a oslavy zakončí korunovace nové císařovny.

Kaelan si všiml, že když dnes večer opouštěli princův dům, na bráně nebyla pověšena císařská vlajka, jen Tirhinova standarta visela na domě. Byl to lehký, ale promyšlený náznak vzdoru, který mohl vyvolat potíže.

Tirhin se vždycky zdál být bezproblémový princ, který byl podle všeho smířený a spokojený se životem vedle svého nesmrtelného otce. Pokud toužil po trůnu, zdálo se, že je trpělivý. Vzdoroval otci v některých maličkostech, tak typických pro každého syna s ohněm kolujícím v žilách, ale ohledně politických otázek byl vždy loajální.

Avšak od chvíle, kdy byl před necelým rokem ohlášen evidentně poslední sňatek císaře Kostilama, byl princ čím dál zachmuřenější a jeho nálady vrtkavější. Oznámení, že nová císařovna bude korunována svrchovanou panovnicí namísto pouhé císařovy manželky, zlomilo něco uvnitř prince. V posledních dnech dával svou rozladěnost otevřeně najevo. Mluvil netrpělivě a často bez rozvahy.

Dnes večer vyrazil Tirhin na oslavy v překrásném obleku a jeho přátelé patřili do vybrané společnosti z vysoce urozených rodin těšících se velké vážnosti, ale princ se ani nesnažil předstírat, že ctí svou mladou nevlastní matku a podle toho, co si šuškali palácoví sloužící, v těchto dnech ani neplnil své běžné palácové úkoly. To samo o sobě byla jasná urážka.

Kaelan tiše hvízdl. Princ si hrál s ohněm. Přehlédne císař Tirhinovo drzé chování, nebo ho pošle do války, jak již učinil předtím? Pošle svého jediného syna a dědice na čas do vyhnanství, aby ho naučil lepšímu chování? Kostilam byl neslavně známý svou netolerancí k jakémukoliv náznaku neuctivosti. Již dříve povraždil své syny a může to klidně udělat znovu.

Na počest císařovny byly všechny domy v Impérii nazdobené a všude se pořádaly oslavy plné hostů a bujarého veselí. Vysoko, na západních svazích hor stála roztroušená rodinná sídla šlechty, oddělená rozlehlými zahradami a sady. K jednomu z takových honosných domů právě teď mířil princ. Byl přivítán hostiteli a společně se svými přáteli strávil hodinu obklopen hosty převážně středního věku, těšícími se velké vážnosti. Kaelan, který byl zanechán v hale pod pozorným dozorem portýra, neviděl z domu nic, až na několik soch a tvrdou lavici na sezení. Naslouchal poklidné hře na loutnu a příjemnému smíchu. Tohle nebyla oslava, jaké měl Tirhin v oblibě, ale během uplynulého roku se Kaelan naučil, že princ se svými vladařskými ambicemi nevyhledával pouze osobní potěšení, ale navštěvoval některé večírky za účelem, který obyčejný gladiátor nedokázal pochopit.

Portýr na Kaelana nepromluvil jediné slovo. Pravděpodobně se vůbec nezajímal o sázení v aréně, anebo mu to jeho pán nedovoloval. Pokud vůbec věděl, kdo před ním stojí, nedával to ani trochu najevo. Byla to jedna dlouhá, tichá hodina nudy. Kaelan nebyl z těch, kterým nevadila zahálka.

Když už se chystal vyrazit ven do tmy na procházku, objevil se princ vyprovázený přáními hezkého zbytku večera od hostitele, šedovlasého muže, který vypadal velmi poctěn Tirhinovou návštěvou.

Za okamžik dorazili k dalšímu sídlu, ale zdrželi se jen krátkou chvíli, než opět vyrazili na cestu. To se opakovalo ještě dvakrát, až konečně dorazili k honosnému sídlu lady Sivie.

Kaelan už zde jednou byl a zjistil, že se šklebí nedočkavostí. Teď, když bylo společenským závazkům učiněno zadost, mohli si konečně začít užívat. Lady Sivia byla poměrně mladá vdova hezkého vzhledu a pohádkového bohatství. Utrácela své peníze za marnotratnou zábavu a pořádala nejbujařejší večírky v Impérii. Její postavení nikoho neodrazovalo a jí naopak činilo potěšení zvát lidi různé společenské úrovně a postavení. Dokonce i Kaelan, gladiátorský šampion, byl v jejím domě vítán, jelikož znamenal další pobavení pro její hosty, zvláště pro ženy, které se neustále shlukovaly kolem něj a obdivovaly jeho vypracované svaly. Šuškalo se, že lady žije v naději, že si ji princ vezme, ale i když s ní Tirhin laškoval, žádnou nabídku jí neučinil. Z politického hlediska se daly najít lepší manželky.

Komnaty byly přeplněné hosty, ale lady Sivia se procpala davem a spěchala přivítat prince.

„Pane, jsme poctěni vaší velkodušností,“ zvolala se zářícím úsměvem.

Princ zvedl její ručku ke svým rtům. „Má paní, jak bych si mohl dovolit přehlédnout vaše pozvání? Přece jste věděla, že přijedu.“

„Mohla jsem jen doufat,“ odvětila.

Přelétla pohledem po ostatních, a když byli i oni přivítáni a uvedeni ke stolům s jídlem a pitím, otočila se ke Kaelanovi.

„Vítej, šampione,“ pravila vlídně. „Nesly se zvěsti, že jsi utrpěl smrtelné zranění. Jsem ráda, že se ukázaly být nepravdivé. Vypadáš velmi dobře.“

„Děkuji, má paní,“ řekl, potěšen její laskavostí. „Vaše pohostinnost zastiňuje všechny ostatní.“

Udiveně nadzdvihla obočí, překvapená jeho galantností. „Dobrá, dobrá,“ pravila. „Vidím, že pronikáš do tajů lichocení. Brzy se vyrovnáš svému pánovi.“

„To nelze, tedy pokud si mohu dovolit nesouhlasit s vaším prohlášením,“ odvětil, využívaje lekcí o etiketě, kterých se mu dostalo v dětství. Ať už byl gladiátorem nebo ne, nebyl žádný barbar a nechtěl být za něj považován. „Můj pán lehce předčí většinu mužů svými schopnostmi, vtipem a půvabem. To vše dohromady tvoří takové kouzlo, kterého já nikdy nemohu dosáhnout.“

Lady Sivia se rozesmála. „Jsem opravdu okouzlena touto řečí. Mluvíš jako dvořan a ne jako gladiátor.“

Kaelan se uklonil a mlčky přijal kompliment.

„Musím se tě ale na něco zeptat,“ pokračovala: „Řekl jsi, že princ předčí většinu mužů. Neriskuješ trochu svým prohlášením? Kdo by mohl předčit muže, kterého bohové obdařili tak vynikajícími schopnostmi?“

Při řeči nespouštěla oči z prince, který mezitím došel až na druhý konec místnosti. Každý se předháněl, aby s ním mohl promluvit nebo alespoň na chvilku přilákat jeho pozornost. Princ Tirhin jednal laskavě, některým přítomným pokynul, s jinými prohodil pár slov.

Kaelan ho také sledoval, ale byl si vědom, že lidé naslouchají i jeho vlastní konverzaci s hosty. Vnímal na sobě udivené pohledy těch, kteří nemohli uvěřit, že je schopný plynule vyjádřit své myšlenky. Nenechá se chytit do žádné pasti. Přesto zde byla možnost trochu si do prince rýpnout, a tomuto pokušení se nedalo odolat.

„Kdo?“ trvala na svém Sivia a oči se jí rozpustile blýskaly. „Kdo je lepší? Kdo? Toho bych přece měla znát, ten vzor muže, který nemá sobě rovného.“

„Jen císař je takovým mužem, má paní,“ prohlásil Kaelan mírným hlasem. „Nechtěl jsem mluvit neuctivě o svém veleváženém pánovi, ale nemohu lhát.“

Někdo se zasmál a lady Sivia zčervenala.

„Velmi obratně řečeno,“ pravila a pohodila hlavou. Otočila se zády ke Kaelanovi a odkráčela pryč zavěšena do jednoho ze svých přátel.

Muž, který se předtím smál, Kaelanovi naoko zasalutoval. „Vskutku obratně řečeno,“ pravil. „Bojovník vládnoucí obratně jazykem je opravdovou zvláštností, a duchaplný k tomu, to je přímo vzácnost. Kdo tě učil rétorice?“

K prvnímu muži se připojil jiný a ušetřil tak Kaelana od povinnosti odpovědět. Druhému muži se tváře nadouvaly v medu máčenými datlemi. Přiklonil se blíže.

„Jsem nečekal, že tady uvidím Obra,“ řekl a zabořil ukazováček do Kaelanovy tuniky „Ulicemi města šly řeči, že zemřel.“

„Je zřejmé, že nezemřel,“ odpověděl první muž.

Zatímco se bavili mezi sebou, Kaelan se chopil příležitosti a zmizel jim v davu. Tyčil se vysoko nad většinou mužů a neustále narážel širokými rameny do tlačících se hostů. Kaelan nesnášel tak těsná a přeplněná místa. Neustálý boj o holý život zapříčinil, že jeho smysly byly pořád ve střehu. Mačkat se v takovém davu znamenalo, že mohl být kýmkoliv napaden bez jediného varování. Kaelan se sám sebe snažil uklidnit, že nikdo na večírku nemá takové úmysly, ale každé otření o rukáv tuniky zapříčinilo bezděčné zatnutí svalů.

Poslušen instrukcí, přecházel Kaelan z místnosti do místnosti, aby nebyl pánovi na očích. Někteří hosté ho poznávali a zdravili, jiní na něj nepřátelsky civěli a zdáli se být uražení přítomností sprostého rváče ve svém středu.

Kaelan, jehož kůže byla opálená do bronzova od ustavičného pobytu na slunci a jehož oči měly exotickou modrou barvu ostře kontrastující s plavými vlasy a který výškou převyšoval každého v místnosti, cítil, jak se na něj neustále upírají oči přítomných mužů a žen. Mnoho z nich s ním chtělo dopodrobna rozebrat jeho vítězství nad Madrunem. Občas k němu přistoupily chichotající se dívky a žádaly ho o možnost sáhnout si na jeho svaly. Šklebící se sluhové s obdivem zračícím se v očích mu nabízeli kořeněné víno a slazené datle. Kaelan se snažil být laskavý a milý; naštěstí zde vždy byla další místnost, kam mohl prchnout.

Procházel přepychově zařízenými pokoji, přeplněnými uměleckými skvosty nevyčíslitelné hodnoty. Občas se zastavil a na vyzvání prohodil pár slov s lordy a jejich dámami. Důkladně si prohlížel jednotlivé komnaty, ochutnával vynikající bonbóny a pečivo a popíjel dle libosti. Obyčejně by si představoval, že je zde jako svobodný muž. Koneckonců, princ ho nechával bavit se jako svobodného muže, a to bylo v jistém smyslu znamením jeho důvěry ve svého šampiona. Na druhou stranu to bylo Tirhinovo nevyřčené vychloubání před přáteli. Jeho šampion nejenže dokázal přemoci nejsilnější a nejdivočejší bojovníky kteréhokoliv majitele v císařství, ale byl navíc civilizovaný, vzdělaný a důvěryhodný.

Nicméně dnes se Kaelan nenechal unášet svými představami.

Nakonec nalezl tichou místnost, ve které stál uprostřed básník a recitoval okolostojícím své básně. Pokoj byl dramaticky nasvícen. Několik žen rozněžněně vzdychalo nad jednotlivými verši; naopak muži v místnosti usínali. Básně byly opravdu plytké, ale Kaelan si vzal džbán s vínem a když se nikdo nedíval, dolil si svůj pohár.

Usrkával nápoj a postával v pozadí, kde si nikdo nevšiml jeho přítomnosti. Přednášená poezie byla napsána zručně, ale bez nápadu a fantazie.

Tady, v šeru místnosti, se Kaelanovi navrátily jeho trpké myšlenky. S úšklebkem spustil ruku s pohárem. Ano, mohl jít v tomto domě, kam se mu zlíbilo, ale nebyl host. Mohl odpovídat, pokud k němu někdo promluvil, ale nesměl sám začít rozhovor. Mohl se dívat, smát a předstírat, ale mezi tyto lidi nepatřil. Jeho šaty byly ušity z krásné a drahé látky, ale v porovnání s šaty ostatních hostů působily uboze. Kolem krku měl sice zlatý řetěz, který představoval celé jmění, ale stále to byl řetěz.

Pro muže, jenž se narodil jako svobodný, představovalo otroctví − ať už jakkoliv privilegované − otevřenou ránu, která se nehojila. K čemu byl majetek, peníze a krásné šatstvo, když představovaly jen pouhou náhražku za občanské právo svobodného jednání?

Co bylo horší, on obdivoval svého pána tak, že mu sloužil čestně a horlivě po celou dobu. Teď se cítil jako hlupák. Kolikrát ho jen Orlo varoval? Jenže on byl ke všem varováním hluchý. Kvůli své tvrdohlavosti se nechal zmanipulovat a zneužít. Když mu Madrunův meč projel bokem, cítil divoké uspokojení − téměř radost − že tak dobře a úspěšně sloužil svému pánovi. Teď teprve pochopil, jak sám sebe klamal.

Nebylo lehké pohlédnout do svého nitra a uvědomit si, jaký byl hlupák.

Kaelanovy černé myšlenky jakoby pomocí magie vycítil muž oblečený v hnědé a zelené. Odvrátil svou pozornost od básníka a otočil se k němu.

Kaelan okamžitě odložil pohár a vycouval z místnosti.

Muž ho následoval a objevil se na chodbě s Kaelanovým pohárem v ruce.

„Počkejte, prosím,“ řekl. „Zapomněl jste si tam své víno. Tady.“

Kaelan neochotně uchopil pohár. Když ho odložil, zůstávalo v něm jen několik kapek, teď však byl plný až po okraj. Kaelan ze zdvořilosti lehce usrkl, ale při své zahořklé náladě mu víno chutnalo jako ocet.

Muž usrkl z vlastního poháru a uznale našpulil rty. „Lahodné, že ano?“

„Výborné.“

„Dokážete ocenit dobrý ročník?“

Kaelan si připadal, jako by byl vtažen do bláznivé hry, u které neznal pravidla. „Nejsem žádný velký znalec,“ odpověděl zdvořile. „Pokud mi víno chutná, tak ho piji.“

„Ach, jednoduchý muž s jednoduchými chutěmi.“

Šlechtic se během řeči několikrát zazubil. Nebyl z okruhu Tirhinových přátel a Kaelan ho neznal. Ten muž v mládí pravděpodobně vypadal dobře, ale nyní jeho hranatou tvář zdobily laloky a tělo se pomalu zakulacovalo. Potil se v horku panujícím v domě a jeho drahé šaty se zdály být příliš naškrobené, příliš nové a nepohodlné.

„Jsem Fuesel,“ představil se.

Byl to strohý, prostý způsob, jakým se představovali aristokraté, i když v tomto případě zde byl jediný důvod, proč muž urozeného původu hovořil s otrokem.

Kaelan se uklonil a povzdechl si. Teď mu muž učiní nabídku na jeho koupi a zeptá se ho, jestli tuto nabídku oznámí princi Tirhinovi. Princ ponese nelibě vyrušení z hovoru a pošle Kaelana zpět se strohým odmítnutím. Tohle se dělo pokaždé a princ mohl jakkoliv zdůrazňovat, že svého šampiona nikdy neprodá. Kaelana každá taková nabídka přiváděla do rozpaků. Ani ho nenapadlo, že by dnes musel dojít oznámit nějakou nabídku svému pánovi. Dnes večer nebude vůbec hovořit s princem.

Zhluboka se napil vína, aby se vyhnul pronikavému pohledu lorda Fuesela, který na něj upřeně zíral.

„Ty jsi ten slavný zápasník z arény… Kaelan, nemám pravdu?“

„Ano, můj pane.“

„Myslel jsem si to.“ Fueselova malá očka se temně leskla. „Viděl jsem tvůj včerejší boj. Opravdu mistrovské. Bylo to tak vzrušující.“

„Děkuji.“

„Pověz mi něco. Užíváš si ten okamžik, kdy rozhoduješ o životě druhého?“

Kaelan se zachmuřil. Nebylo to poprvé, co se ho někdo zeptal na tak odpornou věc, ale přesto si nedokázal zvyknout. Fuesel byl evidentně jedním ze zavilých příznivců her, závislý na zvrácené rozkoši z pozorování smrti. Ve městě existovaly i kulty sdružující tyto lidi − nazývali se Ukončovatelé − říkalo se o nich, že přepadali nevěstince a pořádali nájezdy do chudých čtvrtí, kde chytali své oběti, které pak vystavili mučení a studiu jejich anatomie. Ukončovatelé vždy požadovali vylíčení souboje úder po úderu, pečlivé vykreslení každičkého detailu a nějaký náznak toho, že Kaelan s nimi sdílí jejich zvrácené potěšení.

„Konečný úder. Ten okamžik, kdy zaniká lidský život… cítíš to v tu chvíli, kdy zasadíš úder nebo ne?“ dožadoval se Fuesel odpovědi. „Ty to cítíš.“

„Ano.“

„Ach,“ Fuesel se naklonil ještě blíž, takže se jeho rukáv otřel o Kaelanův. „A když se to stane, cítíš to nepopsatelné vzrušení. Myslím, že je to jako radost, nemám pravdu?“

Kaelan zadržel povzdech a řekl: „Ne, můj pane, já v zabíjení nenacházím potěšení.“

Fueselův úsměv se ještě více rozšířil. „Lžeš. Úspěch v kterémkoliv úsilí je založen na potěšení.“

A občas na strachu, pomyslel si Kaelan. Nechtělo se mu odpovídat, a tak zůstával zdvořile stát s pohledem zaměřeným lehce vlevo vedle mužova ramene. Náhle ho přepadl pocit žízně a on vypil jedním douškem zbytek svého poháru.

„Dobrá,“ řekl Fuesel, když Kaelan neodpovídal. „Jako většina úspěšných mužů ukazuješ svou velikost tím, že kolem sebe udržuješ auru tajemna. Příliš mnoho tlachání ničí tajemno, že ano? Tak, tak, ale všichni kolem hovoří jen o tobě. Opravdu provést Tanec smrti a navíc s takovou neohrožeností a odvahou… dokonce i teď se mi tají dech při té vzpomínce.“ Otřásl se vzrušením a sevřel Kaelanovo zápěstí lepkavými prsty. „Ty jsi viděl smrt. Cítil jsi ji uvnitř sebe.

O tom bych s tebou rád mluvil.“

„Musím jít,“ řekl Kaelan. Cítil se podivně a bylo mu horko. Chodba se zdála temná a vzduch dusivý. Potřeboval ven na čerstvý vzduch.

Fuesel pustil jeho ruku, ale neuhnul. „Ach, samozřejmě. Teď není ten správný čas. Tohle je večírek, že ano? Tohle není místo vhodné k diskusi o temné stránce smrti. Já tě tu zdržuji od poslechu básní. Vrátíš se tam?“ mávl rukou směrem k místnosti, odkud přišli.

Kaelan zavrtěl odmítavě hlavou.

„Ach,“ vzdychl Fuesel. „Možná bychom mohli najít něco zábavnějšího k vyplnění času. Pokud ovšem tvůj pán nevyžaduje tvou přítomnost někde jinde.“

Ačkoliv působil onen muž podivně, zdálo se, že jeví opravdový zájem hovořit s ním jako se sobě rovným. Ačkoliv se Kaelan snažil zachovávat si chladný odstup, část jeho já byla polichocena.

„V tuto chvíli nemám žádné rozkazy,“ pravil formálním tónem.

Fuesel se pousmál. „Výborně. Pojďme tedy.“ Zatímco hovořil, začal postupovat chodbou a Kaelan mu byl v patách.

„Takže,“ řekl Fuesel. „Jsi soutěživý typ. Díky tobě jsem vyhrál v sázkách spoustu peněz.“

Kaelan pokýval hlavou. Stále mu bylo příliš horko. Možná, že to víno bylo silnější, než si myslel. S nádechem arogance prohlásil: „Vsaďte si na mé vítězství a máte výhru v kapse.“

Fuesel se rozesmál a poplácal ho po zádech. „Ano, to je vskutku pravda! Dobře řečeno, můj vysoký příteli. Prozraď mi, máš rád i jiné druhy soutěží?“

„To záleží, jaké máte na mysli.“

„Ach, jak opatrná odpověď!“ Fuesel sáhl do kapsy a vytáhl dvě kostky. „Já, stejně jako ty, jsem milovníkem rizika, ale v mé aréně se neprolévá krev. Tak máš zájem?“

Kaelan se uvolnil a oplatil Fueselovi úsměv. Díky pánově štědrosti měl u sebe dostatek peněz, a ačkoliv s ním nikdy nikdo Fueselova postavení nechtěl hrát kostky, znal pravidla hry. Naučil se to od starého Farnse, strážného z E’nonholdu, během jednoho zahálčivého odpoledne, když byl Kaelanův otec pryč, takže se nemohl mračit nad takovou nechvalnou zábavou. Gladiátoři v kasárnách byli horlivými hráči kostek − každý v Impérii byl − a byli schopní hrát bez přestání celé hodiny, dávajíce v sázku cokoliv, co měli po ruce, dokonce i slámu ze svých slamníků.

Fuesel se pousmál a vábivé zachrastil kostkami. „Tak ano?“

Kaelan se dmul pýchou. Lord ho vyhledal, aby si s ním zahrál kostky jako rovný s rovným. Třebaže lord Fuesel měl pravděpodobně v úmyslu připravit ho o peníze, v tu chvíli mu na tom vůbec nezáleželo. Pořád to bylo gesto přijímající ho do vyšší společnosti a to Kaelana potěšilo víc, než cokoliv jiného.

„Budu potěšen možností zahrát si s jeho lordstvem,“ řekl a nesnažil se zakrýt svou nedočkavost.

„Dobrá, pojďme si najít něco k pití a vyhledat mého přítele.“

Tak se stalo, že toho večera o půlnoci stál Kaelan u hracího stolku proti dvěma profesionálním hráčům − lordovi Fueselovi a jeho šibalskému příteli Tholovi. Hromada zlatých dukátů přetékala přes fialovou barvou nakresleného okraje hracího pole. Bylo to dost zlata, aby se s ním daly zaplatit celoroční výdaje statku v Trau, dost zlata, aby s ním lord vydržel měsíc, dost zlata, aby princi vydrželo na týden.

Bylo to víc, než kdy Kaelan viděl, víc, než měl kdy jeho otec v trezoru. Od té chvíle, co poprvé vsadil skrovnou částku, vyhrával jednu hru za druhou. Za poslední dvě hodiny sázky narůstaly čím dál tím víc, stále více dukátů se kupilo na hromádce v banku. Krupiér zazvonil malým mosazným zvonkem, jehož zvuk téměř zanikl v hluku veselí z ostatních místností sídla. Ten malý zvonek oznamoval poslední hod celé hry − poslední hod, kdy vítěz bere vše.

Oba jeho protivníci již hodili, teď byl na řadě Kaelan. Ten, zpocený z přílišného horka panujícího v místnosti a pociťující slabou závrať, se naklonil nad plstěnou hrací deskou a vzal do hrsti slonovinové kostky.

„Zvonil zvonec!“ vykřikl kdosi a do již tak přeplněné místnosti se nacpali další diváci.

Obecenstvo vykřikovalo slova povzbuzení a rady v rámusu, který se zvonivě nesl ke kamenným sloupům okolo dveří a odrážel se od klenutého stropu.

Kaelan se snažil ten hluk nevnímat. Byl zvyklý z arény, že lidé vyvolávali jeho jméno, tady to ale bylo odlišné.

V aréně měl kolem sebe moře volného prostora a jediné, na co se musel soustředit, byly oči jeho protivníka.

Tady cítil tísnivou blízkost těl okolostojících diváků, pach jejich potu a parfémů, který se mísil s kouřem z lamp v nasládlý zápach. Diváci, oblečení v hedvábí a sametu jásavých barev, tleskali a štěbetali všude kolem. Jejich namalované tváře se bizarně leskly v lampami vrhaných stínech. Obecenstvo vyvolávalo jeho jméno, ale mnoho opilých přihlížejících volalo po jeho prohře a škodolibě se smálo.

Kaelan držel kostky v dlani. Namáhavě polkl a náhle se mu nedostávalo dechu. Co tu vlastně mezi těmi cizími lidmi pohledával? Jak dlouho už tady byl? Nemohl si vybavit předchozí hodiny. Kolik pohárů vína už vlastně vypil? Kolik různých a podivných jídel vlastně ochutnal? Jak se vůbec dostal do téhle místnosti, daleko od tancujících dívek a od čtení poezie, lapen do sítí těchto profesionálních hráčů?

Proč jen na něj hledí tak zkoumavě, sedí tak potichu a napjatě? Co bylo tak podivného na jejich dychtivosti? Úplně z nich vyzařovala.

Myšlenky se mu divoce honily hlavou a vše náhle zpomalilo, jako by byl plynoucí čas náhle zastaven magickou hrází.

Probudilo se v něm podezření a zdálo se mu, jako by si právě lokl čistého a mrazivého vzduchu vonícího borovým jehličím některého zasněženého dne v Trau. Náhle měl mysl jasnou a podivná mlha, která ho obestírala, se rozplynula. Zamračil se. Hromádka dukátů se leskla v záři lamp; to obrovské bohatství ho znovu ohromilo. Jak odporné bylo mít před sebou takové množství peněz, jaký to byl výsměch. Před ním ležela jeho vlastní budoucnost, zlaté mince, které mu dal za odměnu princ Tirhin.

Ne…jeho pán mu přece nedal žádné peníze.

Kaelan zamrkal a pokusil si vytřít pot z očí. Snažil si vzpomenout. Bylo to včera, kdy bojoval. Tirhin ho často odměňoval zlatem, když vyhrál.

Jenže on včera nezvítězil; on zemřel.

Kaelan se zachvěl. Náhle ho zachvátila panika. Netušil, kdo je a ani kde se nachází. Možná, že to byl jen sen z horečky a on ležel v posteli a v deliriu blábolil nesmysly.

Jediné, na co si pamatoval, byl Agel, ten kus skály, který byl jeho bratrancem. Jeho pokrevní příbuzný Agel, který ho vyléčil, takže sem dnes mohl doprovodit svého pána.

„My čekáme,“ pobídl ho lord Fuesel. „Prosím hoď.“

Kaelan se zhluboka nadechl. Za to, že dokázal tak mistrně rozhodovat o smrti druhých, za to, že zabíjel pro pobavení svého pána, byl oblečen do krásných šatů, uveden do společnosti těch nejurozenějších vrstev v Impérii a pozván ke hře v kostky s lordy. Byl to od smrti výsměch, že byl takto odměněn. Nyní to bylo ještě horší − právě se chystal promrhat své peníze. Chtěl promarnit ty záhadné a podivné peníze. Agelova přísná tvář se mu vznášela před očima jako halucinace a chrlila na něj svá obvinění.

Kaelan křečovitě sevřel kostky v dlani a vstal tak prudce, až převrhl stoličku.

Oba jeho protivníci vzhlédli. Lord Fuesel vypadal nervózně a zdálo se, že je vylekaný. Thole, snědý muž s tenkým knírkem zdobícím jeho horní ret, pozvedl tázavě obočí.

„Utíkáš?“ zeptal se posměšně.

„Teď nemůžeš odejít,“ řekl Fuesel.

Thole se varovně dotkl Fueselovy ruky. Lord dosedl zpět na svou stoličku a nervózně bubnoval prsty na desku stolu.

„Jak dlouho už tady hraji?“ otázal se Kaelan zmateně a otřel si tvář hřbetem ruky. Jeho myšlenky byly plné černých děr. Nic kolem mu nedávalo smysl a jediné, na co se dokázal soustředit, byla nepřekonatelná potřeba hodit kostky. „Můj pán by mohl vyžadovat mou přítomnost…“

„Nesmysl. Je zbytečné se o to teď strachovat,“ prohlásil Thole. „Ztratíš všechno, co jsi až doteď vyhrál.“

„Obře! Nevzdávej to!“ zvolala baculatá žena z davu. „Neztrácej odvahu. Nepřiprav nás o zábavu.“

Kaelan se zachmuřil a odstoupil od stolku. Thole se naklonil přes hrací desku a popadl ho za zápěstí. Jeho dlaň byla měkká a poddajná, bez sebemenšího mozolu. Kaelan se při dotyku té teplé, vlhké dlaně otřásl odporem.

„Oni chtějí svou zábavu,“ pravil Thole a zesílil svůj stisk. „Cožpak nechceš vyhrát tohle bohatství?“

Zdálo se, že se něco skrývá za jeho slovy, jako by hovořil ještě jednou řečí, s úplně odlišným významem. Kaelanovu mysl znovu začala obestírat mlhavá mračna. Měl hroznou žízeň a očima hledal svůj pohár. V místnosti panoval hrozný rámus.

Lidé se překřikovali a Kaelanovi z toho hluku třeštila hlava. Mrkáním se snažil zbavit mlžného oparu a cítil, jak se ho snaží ovládnout splynutí.

Ne, tady ne, pomyslel si v návalu paniky. Ne s tolika lidmi. Něco uvnitř ho nutilo ke spojení s Tholem, předtím, než se vytrhl z mužova sevření. Hazardní hráč se snažil spěšně ukrýt jakékoliv emoce.

Kaelanovi se ale podařilo získat alespoň jednu informaci z toho prchavého spojení.

Past.

Ztěžka polkl a slyšel, jak se vzrušené hlasy kolem mění ve zlostný pokřik. Okolostojící diváci ho začali zahrnovat nadávkami a posměšnými poznámkami.

„Proč nehází?“ zeptal se někdo udiveně. „Jediné, co musí udělat, je hodit.“

„Seber mu meč z ruky a je z něj jen další natvrdlý gladiátor.“

„Možná, že všechna jeho vítězství jsou stejně falešná jako jeho hra v kostky.“

Krupiér se naklonil ke Kaelanovi. „Zdržujete hru. Buď hoďte, anebo odstupte.“

Kaelan rozevřel dlaň a pohlédl na dožluta zbarvené slonovinové kostky. Znovu se v něm zazmítalo splynutí a on znal slona z daleké Gialty, který byl uloven a jeho kly byly rozřezány na ozdobné cetky. Znal i řemeslníka, který vyřezal tyto dvě kostky. Věděl, jak byly do obou kostek zručně zapracovány olověné šupiny.

Tohle nebyly stejné kostky, s jakými hráli předtím. Tyhle byly zručně vyměněné po posledním protihráčově hodu a padne na nich vysoké číslo.

Pokud hodí, vyhraje.

Ta hromada dukátů bude celá jeho. Bude z něj bohatý muž.

Kaelan se zamračil. Bude z něj velmi bohatý otrok, opravil se v duchu.

Bude ale dost bohatý na to, aby si koupil svobodu?

Ta myšlenka mu přišla zničehonic na mysl a Kaelan ji ihned posměšně zapudil. Pokud ho princ nepustil na svobodu z důvodu cti, nepustí ho na svobodu ani za peníze.

Na co ale, bude taková hromada peněz otrokovi?

Co bylo ještě záhadnější, proč chtěli tito muži, aby vyhrál?

Proč ho nechávali vyhrávat, dokud výše jeho sázek nepředčila ty jejich?

Proč ho sem vylákali a drželi ho zde tak dlouho? Proč se o něj tak zajímali?

Past. Ale jakého druhu? Co to vše mělo znamenat?

„Buď musíte hrát, anebo odstoupit,“ pronesl krupiér přísně. „Hrajte podle pravidel, než tu diváci ztropí nějakou výtržnost.“

„Ten barbar neumí pořádně ani kostky!“ vykřikl někdo v davu.

„Tak už konečně hoď ty zpropadené kostky,“ štěkl lord Fuesel. „Kde je tvůj ledový klid? Ukaž nám odvahu, s jakou bojuješ v aréně.“

Fueselův hlas zněl příliš naléhavě, příliš zoufale. Jeho tlusté prsty křečovitě svíraly okraj hracího stolku, až z toho zbělely.

Thole sledoval Kaelana bez jediného mrknutí, jeho oči byly jako oči hada.

Pohlédnout do těch očí byla velká chyba. Kaelan se cítil zhypnotizován a nebyl schopný odvrátit zrak. Srdce mu zběsile tlouklo a opět měl pocit, že se dusí. Nutkáni hodit kostky bylo stále silnější, jako by se kolektivní podvědomí v místnosti spojilo v jednu nepřekonatelnou sílu. Kaelan cítil, jak je vtahován do nitra tohoto podvědomí a jeho vlastní vědomí tálo.

Samotné kostky ho hřály v dlani, pulsovaly, jako by měly každým okamžikem oživnout. Hlavou se mu proháněly podivné šepoty: bohatství, potěš nás, neskutečné bohatství, poslechni nás, tak poslechni.

Přivřel omámeně oči a zapotácel se. V uších mu hučelo a krev mu divoce pulsovala v žilách. Cítil se malátný a unášený proudem myšlenek. Proč vlastně odporuje tomu naléhání? Jakou škodu může způsobit, když vyhraje?

Cosi ledového se mu otřelo o prsa. Bolest mu pronikla do těla přesně v místě, kde se jeho kůže dotýkal malý amuletový váček houpající se na kožené šňůrce. Před očima se mu zjevila nová vize a překryla mlhu a horko vířícími sněhovými vločkami, ledovými poryvy větru a vůní jedlového jehličí promísenou s vůní tajícího ledu. Spatřil Leu, jejíž modré oči jasně zářily, jak na něj volá.

Viděl její pohybující se ústa a snažil se zachytit její slova. Při té snaze se ozvalo lehké lupnutí a on vstoupil do odloučení. Bylo to, jako by nůž projel kouzlem, které ho obklopovalo. Stál osamoceně stranou a kolem vál studený vítr. Teď konečně prohlédl celou lest. Fuesel a Thole byli podplacení agenti a hodlali Kaelana obvinit z podvádění ihned, jak provede závěrečný hod. Takové obvinění bylo vážné. Mohl být uvězněn a odsouzen k useknutí rukou. Už by nikdy nebojoval v aréně. Nová sezóna by začala s novými bojovníky a našli by se noví šampioni. Sázky by znovu byly rozloženy rovnoměrně.

Kaelan odložil kostky na okraj hrací desky a ustoupil s odmítavým potřesením hlavy.

„Odstupuji ze hry,“ pravil.

Fueselovi spadla překvapením brada a Thole vypadal rozzuřeně. Dav zklamaně zahučel.

Kaelan se pečlivě vyhýbal pohledu do kterýchkoli očí. Otočil se zády k penězům, které sloužily jako návnada a nebyly jeho. Lokty si razil cestu davem. Lidé zklamaně bručeli a proklínali ho. Jedna žena ho dokonce udeřila pěstí do prsou. Kaelan, zahalen v ledovém odloučení, je všechny ignoroval a tlačil se pryč.

Ve chvíli, když opouštěl místnost, ucítil zatahání dalšího vlákna kouzla, pak se ozvalo konečné lupnutí, jako by poslední vlákna kouzelné sítě povolila. Spěchal pryč a každý další krok mu přinášel chladivou a osvěžující úlevu spojenou s pocitem svobody.

Nakonec vystoupil z odloučení a zastavil se u sloupu v chodbě. Několikrát se zhluboka nadechl. Přimáčkl si dlaň na hruď a ucítil malou, uklidňující bouli amuletového váčku pod hedvábnou tunikou. Ještě teď byl na dotek stále ledově chladný, jako by uvnitř váčku byl ledový střep. Jeho smaragdy, dary od duchů ledu doma v Trau, už ho ochránily mnohokrát předtím. Nebyly to obyčejné drahokamy; vypadaly jako normální oblázky, kdykoliv si je někdo prohlížel a pouze jemu ukazovaly svou pravou podobu. Nikdy nepochopil, proč zrovna jemu darovali duchové ledu kouzelné kameny. Nikdy nepochopil, za jakým účelem mu slouží. Ještě nikdy ale nezasáhly tak přímo, jako dnešní noci.

Stále se potil. Cítil, jak se chvěje a bylo mu nevolno. To víno bylo, samozřejmě, omámené. Zvrátil hlavu, opřel se zátylkem o zeď a snažil se nabýt ztracenou rovnováhu. Rukávem si otřel zpocenou tvář a vyslal tichou děkovnou modlitbu k čemukoliv, co se ukrývalo v kamenných zdech.

Bolestivé vzpomínky na jeho malou sestru mu zaplavily nitro. Až se zalykal zármutkem, pak ale zaplašil smutné vzpomínky do pozadí. Miloval svou sestru z celého srdce a naprosto selhal při její ochraně. Zklamal i další lidi, otce nevyjímaje, ale jen při vzpomínce na Leu cítil hrozné výčitky svědomí. Byla tak sladká, nevinná a výjimečná − droboučká, zlatovlasá dívenka milovaná přírodou, lidmi i bohy.

Musí na ni přestat myslet aspoň pro tuto chvíli, vypudit její obraz z mysli. Věděl, že minulost se nedá vrátit a že nelze napravit chyby učiněné dříve. Věděl, že se nemůže vrátit zpátky a zachránit ji.

Otřel si oči, potlačil tělesný třas a pokračoval v chůzi ve snaze nabýt ztracený klid. V myšlenkách se vrátil k Fueselovi a Tholovi a cítil, jak jeho vztek roste. Bylo to odporné spiknutí, které ho mělo odstranit z her. Mezi majiteli gladiátorů vládla zarputilá rivalita a občas byli někteří bojovníci uneseni a tajně prodáni. Občas byli otráveni jedem přidaným do jídla nebo alespoň ochromeni. Bude to muset neprodleně oznámit princi. Ten mohl nařídit předvést tyto najaté agenty k výslechu. Tirhin mohl zjistit, kdo je najal a následně vymyslet odplatu.

Avšak princ nebyl nikde k nalezení. Kaelan diskrétně prohledával jednotlivé místnosti, ale v žádné nenacházel svého pána. Občas položil otázku některému ze sluhů, aby od každého dostal vždy stejnou odpověď. „Jeho Vznešenost byla naposledy viděna s lady Sivií.“

Lady Sivia seděla v hlavní přijímací komnatě, obklopena houfem obdivovatelů, ale princ mezi nimi nebyl. Skupina mužů vedla rádoby vtipné řeči a ochutnávala z táců vybrané lahůdky, zatímco kolem nich vířily ve svádivém pohybu tanečnice. Když lady Sivia spatřila Kaelana, jak nakukuje do místnosti, přivolala ho mávnutím ruky.

„Vyřiď svému pánovi, že mi strašně chybí jeho společnost,“ pravila s roztomile našpulenými rty. Alkohol změkčil výraz jejích očí i linii úst. „Musí se celou noc bavit v zahradě o politice?“

Kaelan stěží zakryl své překvapení. V tu chvíli se mu náhle před očima zjevil obrázek prince Tirhin na koňském hřbetě, jak ujíždí temnotou do neznáma.

Přinutil se k úsměvu. „Vrací se zpět do těchto komnat, má paní. Poslal mě, abych vám vzkázal, že by se s vámi chtěl setkat.“

„Kde?“ vyhrkla nedočkavě.

Někteří z jejích přátel se zamračili, ostatní do sebe významně šťouchali lokty.

Kaelan neodpověděl. Sivia rychle přikývla a po tváři se jí rozlil vědoucný úsměv.

„Já vím,“ řekla a položila si prst na rty.

Kaelan její úsměv opětoval, i když mohl být za takový žert zbičován. Jenže lady se toho určitě nikdy nedovtípí. Vyšel z komnaty a vyklouzl ven na čerstvý vzduch. Hned jak ho pohltily stíny, přidal do kroku a neustále se v duchu častoval nadávkami.

Konečně mu dával smysl každý princův čin. Proto přivedl mladé bohaté přátele a Kaelana na večírek k rozptýlení pozornosti, klábosil se známými a přecházel z místnosti do místnosti, dokud ho opravdu všichni neviděli a dokud si všichni nemysleli, že musí být někde poblíž. Proto Kaelanovi přikázal držet se od něj opodál. Ano, bylo to celé perfektně naplánované, aby se princ mohl nepozorovaně vytratit. Dokonce i lady Sivia přispěje k této lsti svým odchodem na schůzku s ním. Její odchod uvidí mnoho hostů. Uvnitř svých soukromých komnat se vysvlékne a bude čekat. Tirhin nepřijde, ale aby se zachránila od ponížení, už se na večírek nevrátí. Nikdo se nikdy nedozví, že k ní nepřišel, protože ona to nikdy neprozradí.

Princ ale neměl odjet někam do noci bez doprovodu a bez ochrany. Neměl jezdit tak pozdě v noci, ne s cizinci kolem, schopnými seslat na kohokoliv kouzlo, ne v této době, když zemí zmítal neklid a nepokoj.

„Hlupák,“ odfrkl si Kaelan a přidal do kroku.

Dvakrát málem vrazil do zamilovaného páru propleteného ve skrytu křovin. Na zahradě bylo téměř tolik lidí jako v domě. Světla pochodní plápolala všude kolem, ale ten hluk a zmatek znamenal pro Kaelana požehnání. Na jedné z laviček našel tmavý vlněný plášť. Přehodil si ho přes ramena, kapuci si přetáhl přes hlavu, aby skryl svou totožnost. Připojil se ke skupině hostů, kteří právě odjížděli a byl tak schopný dostat se ke svému koni a nasednout, aniž by si ho všiml některý ze zchvácených čeledínů nebo stájníků. Také se mu podařilo vytáhnout nepozorovaně meč z jedné sedlové pochvy, když jel kolem. Srdce mu divoce bušilo. Kdyby ho někdo přistihl, byl by odsouzen k smrti.

Naštěstí při něm stáli bohové a jemu se podařilo ukrýt zbraň pod pláštěm.

Projel bránou, otočil se i s koněm nerozhodně kolem dokola a pak vyrazil na cestu. Měsíční záře byla příliš slabá, aby poskytovala dostatek světla. Sotva viděl na cestu a neměl vůbec ponětí, kterým směrem se vydal princ.

Znovu proklel svého pána a pak proklel sám sebe, že se o něj vůbec stará. Kam se poděl jeho vztek a vzdor? Princ ať si klidně riskuje ten svůj zpropadený krk.

Jenže pokud by se princi něco přihodilo, věděl, že by byl prodán novému pánovi. Bylo lepší držet se pána, kterého znal, než být prodán nějakému cizinci.

Snažil se uklidnit, ačkoliv to šlo díky obavám a netrpělivosti velmi těžko.

Hledal Tirhina pomocí splynutí v dáli před sebou. Sahal tak daleko, jako nikdy předtím. Objevil záblesk princova podvědomí, ale to bylo zastíněno něčím jiným, ďábelským a děsuplným.

Kaelanovi vyschlo v krku a on se zachvěním přerušil spojení. Nevěděl, s čím se to spojil, ale bylo to plné temnoty a pronásledovalo to prince.

Kaelan vyslal modlitbu k bohům, aby nepřišel příliš pozdě. Stočil koně k severu a vyrazil tryskem kupředu.

Kapitola 6

Severní cesta neustále stoupala a vinula se mezi kopci lemujícími Impérii. Její široká nezpevněná plocha se líně klikatila mezi svahy, pak přeťala úzkou planinu a začala prudce stoupat k vrcholkům hor. Nejvyšší ze všech byl starověký zapovězený Sidraigh-hal, z jehož rozeklaného vrcholu vystřelovaly k noční obloze šedavé chuchvalce dýmu.

Kaelan nepolevoval v ostražitosti. Poháněl svého koně k trysku po celou dobu, až bylo zvíře pokryté pěnou. Princ nebyl příliš vpředu, ale musel udržovat koně v divokém běhu, protože se mu Kaelan stále nemohl dostat na dohled. Kaelan musel jet naslepo a spoléhat na své instinkty. Amuletový váček mu narážel do prsou, jako by ho chtěl popohnat.

Co když se ale mýlil? Co když princ zůstal na večírku? V tom případě za Kaelanem vyrazí nájemní lovci hlav. Bude přiveden zpět do města v řetězech a bez řádného soudu či alespoň šance vše vysvětlit nad ním bude vynesen rozsudek. Až skončí bičování a další tresty, jeho zmrzačené tělo bude vhozeno do železné klece a ta bude zavěšena na jedné z městských bran. Tam bude zanechán bez vody a jídla, dokud nezemře a neshnije.

Při takové akci by se každý muž potil strachem.

Kaelan ale nezastavoval. V princových stopách se hnalo nebezpečí, a pokud ho Kaelan dokáže zachránit, možná se přece jen stane Tirhinovým ochráncem.

Vyjel na jednu z vyvýšenin a spatřil pod sebou, v dáli na dně údolí, záblesk světla. Nechal tedy svého uhnaného koně zpomalit, zatímco se rozhlížel kolem a snažil si vtisknout do paměti svou polohu. Tato část země byla prosta jakýchkoliv obydlí. Kopce byly pusté, bez farem a bez vesnic. Světlo, které krátce probliklo skrze temnotu a pak zmizelo, musí být spojeno s člověkem, s nímž měl princ schůzku.

Kaelan se zachmuřil. Další spiknutí. Nechtěl se účastnit žádného spiknutí, nechtěl o nich nic vědět. Princ ať si kuje pikle třeba celou noc, Kaelanovi do toho nic nebylo, ale pokud šlo o ty bestie, jenž měl Tirhin v patách… to bylo něco jiného. Strhl plášť z ramen, připevnil ho k sedlu a tasil meč, který ukradl ve stájích.

Koleny pobídl svého koně k opatrnému postupu kupředu.

Nacházel se zhruba v půli svahu, ještě pořád na cestě, když ho náhle varovalo zavíření křídel nad hlavou.

Kaelanův kůň vyděšeně zařehtal a vzepjal se na zadní. Kaelan měl mlhavý dojem, že se na něj z oblak řítí něco velkého a černého, než se mu do ramene zaryly ostré pařáty. Vykřikl bolestí, bodl mečem vzhůru a zasáhl bestii do břicha. Z rány se vyvalila inkoustově černá krev, která stékala po jeho ruce s mečem a cákala mu na obličej. Vzduch byl najednou plný odporného hnilobného puchu.

Stvoření nevydalo jedinou hlásku, jen tiše dopadlo na zem a zůstalo tam ležet, tmavá hromada na cestě. Kůň se splašil a snažil se prchnout. Než nad ním Kaelan opět získal kontrolu a přiblížil se k ležící příšeře, ta se mezitím rozpadla na prach. Závan větru ji rozprášil a jemu se nepodařilo zjistit, co to vlastně zabil.

Kaelan ztěžka oddychoval a snažil se z tváře co nejdůkladněji otřít páchnoucí krev. Byl otřesený víc, než si dokázal připustit. Co to, u všech bohů, bylo za příšeru? Málem ho zabila a on stále nemohl uvěřit svému štěstí.

Po chvíli se vzpamatoval a přinutil se pokračovat v jízdě, ale teď sledoval ostražitě nejen okolní stíny, ale i oblohu. I přes svou ostražitost málem minul úzkou stezku odbočující z cesty. Stezka vedla po úbočí plném balvanů a skrze houštiny zakrslých stromků.

Na chvíli zaváhal, pak ale stočil koně tím směrem. Zvíře vyplašeně stříhalo ušima a zdálo se být čím dál nervóznější. Zdráhalo se uposlechnout jeho pobídek, nakonec ho ale přece přiměl sjet na nerovnou pěšinu. Krok za krokem sestupoval kůň nerovným terénem a Kaelanův neklid rostl.

Měl stejně nepříjemný pocit jako předtím, když jel s princem a jeho přáteli. Ačkoliv těkal očima sem a tam, nikde nic nezahlédl.

Záblesk světla, který spatřil předtím, se na kratičký okamžik znovu objevil a zase zmizel, jak někdo otevřel a zavřel dveře. Už to nebylo daleko.

Okolí se stávalo čím dál pustším. Stromy byly zakrslé a zdeformované, nebo z nich zbývaly jen ohořelé pahýly naklánějící se k stále strmější stezce. Vzduch se zdál podivně teplý a tísnivý a nesl v sobě pach lávy, popela a kouře, přestože nikde nebyl vidět žádný oheň. Kaelan, zalitý potem, si povolil tuniku u krku a odhodil si pramen vlasů z očí. Jeho kůň se vzpínal a poskakoval, jako by tancoval na žhavých uhlících a při každém kroku nervózně pofrkával.

Zjistil, že se nachází u zakázané hory Sidraigh-hal, dřívější svatyně temných bohů. Tyčila se nad ním, černá a zlověstná, a jediné, co ho od ní dělilo, bylo úzké údolí. Z jejího vrcholu vycházela žlutavá, sírou zbarvená mlha.

Přitáhl otěže a otřásl se odporem. Věděl, že by měl obrátit koně předtím, než se dostane do potíží. Tohle nebylo místo pro něj. Už jen při pouhém pomyšlení, kde se nachází, mu naskočila husí kůže po celém těle.

Vydechl starou dětskou modlitbu a pokračoval v cestě.

Tu a tam byl svah pokrytý jazyky černé ztuhlé lávy. Lávové kaňony s okraji ostrými jako břitva hrozily při sebemenší nepozornosti smrtí.

Stezka vedla přes malý potůček a Kaelanův kůň se vzpínal a odmítal ho přebrodit. Kaelan se opatrně rozhlédl kolem, poté seskočil z koně a poklekl u břehu potoka. Měl žízeň a chtěl ze sebe smýt krev, která stále odporně páchla. Když ale vložil ruku do vody, zjistil, že je podivuhodně teplá, jako by byla ohřátá.

Nabral vodu do dlaní a napil se. Chutnala odporně. Znechuceně ji vyplivl a rychle si šplouchl trochu vody na paže a ramena.

Slabé zahřmění otřáslo zemí.

Znepokojeně vyskočil na nohy. Kůň se mu vytrhl z rukou a prchl. Kaelan potichu zaklel, ale nechal zvíře běžet. Vyplašený kůň mu mohl lehce utéci a on se neodvažoval zbytečně mrhat čas.

Teď se cítil ještě více osamocený a zranitelný než předtím. Přeskočil potůček, pokračoval v cestě a snažil se krýt, jak nejlépe dovedl. Čím víc se blížil k hoře, tím byl vzduch žhavější a byl prosycen pachem popela. Půda pod nohama začínala být nepříjemně horká. Tu a tam se v zemi vyskytovaly díry a na povrch z nich vybublávalo kouřící bahno.

V dálce cosi zakřičelo a Kaelan se těsně přitiskl ke kmeni stromu. Stál tam a napjatě natahoval uši. Dýchal přerývaně a srdce mu splašeně tlouklo. Ten výkřik byl příliš krátký, aby mohl odhadnout, zda se jednalo o divoké zvíře, nebo to byl lidský hlas. Bylo zřejmé, že něco v temnotě lovilo.

Lovilo …Kaelana.

Dlaně sevřené křečovitě na jílci meče mu zvlhly potem a Kaelan se proklínal, že se nechal dovést do těchto prokletých končin. Teď už ale nemohl ustoupit. Vydal se tedy znovu kupředu, dech mělký a zajíkavý.

Vpředu, za skupinkou spálených stromků a nových výhonků, se ze stínů vynořila chatrč. Její okna byla těsně zabedněná, aby ani jediný paprsek světla neunikl ven. Kaelan slyšel neklidné frkání a podupávání koní, jako by zvířata byla uvázána uvnitř. Jeho bystré uši zachytily tlumené mumlání lidských hlasů, občas přerušené hlasitějším zvoláním.

Kaelan Obkroužil chatrč, ale neobjevil žádné stráže. Teprve po tomto zevrubném průzkumu se s největší možnou opatrností zezadu připlížil k boudě. Jeho nohy se neslyšně pohybovaly po rozpálené zemi, až konečně dosáhl zdi, ke které se okamžitě přitiskl. V zadní stěně bylo pouze jedno okno, jehož okenice byly pokroucené, takže Kaelan mohl pozorovat dění uvnitř skrze škvíru.

Spatřil jednu holou místnost s podlahou pokrytou shnilou slámou a krysími výkaly. Zdi byly z proutí vymazaného jílem. V krbu praskal oheň a kouř se rozléval po místnosti, jako by byl ucpaný komín. V rohu místnosti byli přivázáni koně. Zbraně, včetně Tirhinova elegantního rapíru a drahokamy vykládané dýky, ležely na hromádce vedle kbelíku s vodou. Na opačném konci místnosti stáli v hloučku kolem hrubě vyřezaného oltáře princ Tirhin, lord Sien a dva neznámí muži. Ochranné ohně, které hořely v malých bronzových kalíšcích, vydávaly zelený kouř jako ochranu proti duchům nebo jiným příšerám bloudícím v tomto místě prastarého zla.

Princ byl bledý jako smrt, vypadal nejistě a rozčileně. Sien něco říkal a Tirhin divoce potřásal hlavou. Odtrhl se od ostatních a přecházel po místnosti. Tím umožnil Kaelanovi pořádně si prohlédnout zbývající dva účastníky.

Jeden měl na sobě ošoupané brnění, byl vysoký, prošedivělý, chybělo mu jedno oko a napříč tváří se mu táhla hluboká jizva. Byl to Madrun, o tom nebylo pochyb. Drahý muž, mladší a oděný v cizokrajných šatech, byl také Madrun.

Mluvil naléhavou linguštinou: „Prosím, vyslechněte druhou část naší nabídky, lorde Tirhine.“

„Ne!“ zvolal princ a vrhl rozzuřený pohled na Siena, který stál netečně opodál, tvář zahalenou zelenavým dýmem. „Nikdy nezradím svůj vlastní lid, ani kvůli penězům, ani kvůli slávě!“

„Tady přece nejde o zradu,“ oponoval mu civilně oblečený Madrun. „Tady jde o vzájemnou výpomoc. Tahle válka nás strašlivě vyčerpává. Jsme unavení a strádáme hlady. Naši muži umírají v bitvách a nezbývá nikdo, kdo by pěstoval obilí a plodil děti. Pomoz nám, princi Tirhine. Dej nám šanci ukončit tuto válku a my ti na oplátku pomůžeme zmocnit se otcova trůnu.“

Zdálo se, že ho princ sotva vnímá. Stále upřeně zíral na kněze. „Přivedl jsi mě sem, abych poslouchal tyhle řeči? Co sis od toho sliboval?“

Sienovy žluté oči se zablýskaly ve světle pochodní. „Myslel jsem, že Vaše Vznešenost potřebuje podporu a spojence.“

Tirhin zaťal ruce v pěst. Byl bílý jako stěna a oči mu plály divokým plamenem. „Já mám podporu…“

„Armády?“ otázal se Sien tiše. „Budou tě vojáci podporovat stejným způsobem jako předtím?“

Na Tirhinově tváři se objevily rudé skvrny. „To bylo…“

„Ty potřebuješ opravdovou armádu,“ přerušil ho madrunský voják drsným a nevrlým hlasem. „Potřebuješ bojovníky k vyrvání trůnu z rukou umírajícího císaře. Už čekáme příliš dlouho.“

„Chápu,“ uťal jeho řeč Tirhin. „Mám vás vpustit do Impérie a nechat vás drancovat a pustošit mé město. Jakou budu mít jistotu, že město opustíte hned, jak splníte svůj úkol?“

„Máte naše slovo,“ začal civilista.

Tirhin propukl v krátký, neveselý smích. „Slovo Madruna? To ne.“

Madrunský voják se naježil, ale Sien pozvedl ruce. Byl oděn v tradiční žluté roucho s leopardí kůží přehozenou přes rameno, a jeho hladce oholená hlava se leskla olejem. Kněz se postavil mezi prince a Madruny.

„Promluvme si otevřeně o našich požadavcích, a jak bychom si mohli vzájemně pomoci. Pane,“ oslovil nejdříve Tirhina, „potřebuješ vojenskou podporu, tak velkou, aby dokázala potlačit občanské nepokoje. Bez armády nemůžeš udržet císařství pohromadě. Všichni jsme mohli vidět, že provincie se odtrhnou hned, jak k tomu dostanou sebemenší příležitost.“

Lehce se zamračil na Tirhina, jako by k němu vysílal znamení, a pak se otočil k Madrunům. „A vy pánové, toužíte po míru.“

Voják zavrčel.

„Spojenectví mezi vámi a naším císařstvím vám dovolí obnovit vaše síly. Až budou obnoveny, budete moci díky výhodným obchodním smlouvám s námi zaútočit na jiné vaše nepřátele.“ Sien znovu pozvedl ruce. „Je to jednoduché řešení a přinese spokojenost oběma stranám. Odhoďte, prosím, staré tradice a zapomeňte na spáchaná příkoří. Vezměte v úvahu možnosti, které se touto dohodou otevírají.“

„My jsme ochotní se dohodnout,“ řekl madrunský civilista. Všichni tři pohlédli tázavě na Tirhina, který byl stále bledý a měl ve tváři napjatý výraz.

Jeho oči se upíraly pouze k Sienovi. „Musí existovat jiný způsob.“

„Vždy jsi věrně sloužil svému otci,“ řekl Sien vemlouvavým hlasem. „To nikdo nemůže popřít. Vždy ses staral o své poddané. Ano, jsou to tvoji poddaní, dle práva! Ty jsi zákonný dědic trůnu a ne ta ženština. Co se stane s tebou, s tvojí podporou císaře, s tvojí prací, když bude císařství vloženo do jejích rukou? Ona nemůže vládnout této zemi. Nemá k tomu žádné předpoklady. Chybí jí silná vůle, znalosti i schopnosti. Je to jen žena, pošetilá a slabá. Byla vycvičena penestriánskými čarodějnicemi, a dokážeš si představit, co jí vštěpovaly do hlavy. Ona zničí císařství. V říši zavládne zmatek a císařství bude rozdrobeno na malá království. Ona nemůže udržet trůn, to moc dobře víš.“

„Ano,“ zašeptal Tirhin. Jeho tvář měla výraz bezútěšné hořkosti a odporu. „Já vím.“

„Buď statečný. Vezmi si to, co ti právem patří, dokud máš šanci. Aspoň si poslechni, co Madrunové nabízejí. Nejsou to první nepřátelé, z kterých se stali přátelé. Dovol jim, ať ti pomohou a ty pak na oplátku pomůžeš jim.“

Tirhin svraštil obočí a otočil se ke knězi zády. Když tak učinil, byl otočen tváří ke zdi a Kaelan mohl zřetelně vidět jeho tvář. V princových očích se zračilo utrpení potlačené hněvem a pomalu v nich svítalo rozhodnutí. Kaelan ho v nich uzřel dávno předtím, než se Tirhin zhluboka nadechl a narovnal.

Pak se prudce otočil tváří k ostatním mužům. „Tak tedy dobrá. Souhlasím.“

Madrunové se zašklebili a radostně se poplácali po ramenou. Dokonce i Sienův obličej prozářil slabý úsměv uspokojení.

„Tak,“ prohlásil hlubokým hlasem, „stane se z tebe vládce, jakým jsi byl zrozen.“

Tirhin zlostně pokrčil rameny a bylo vidět, že je stále napjatý, když přijímal madrunský slib. Madrun v civilních šatech přistoupil ke koním a sejmul ze sedel dva napěchované sedlové vaky. Hodil je na oltář a zpod přezky jednoho z nich se vysypaly zlaté mince.

„Tohle je jeden ze způsobů, jak vám zajistíme podporu,“ řekl vzrušeně. „Úplatky pro důstojníky, pro hodnostáře, pro palácové stráže a pro ty, kdo chrání ženy. Naše armáda bude čekat připravená. Připravte rozkazy pro muže, kteří střeží naše hranice…“

„Moji kněží mohou přesvědčit vojáky, aby vaši armádu nechali projít,“ řekl Sien.

Tirhin na něj vrhl zlostný pohled, ale Madrunové se usmívali.

Voják se naklonil kupředu. „Udělejte to a naše armáda bude stát před hradbami Impérie během tolika dnů.“ Pozvedl ruku a roztáhl doširoka všech pět prstů. „Pomůžeme vám převzít město.“

Tirhin zamával zamítavě rukou. „Jdete na to příliš rychle. Jestli si myslíte, že vás pustím do města, tak jste…“

„Už tady bylo až moc zbytečných zpoždění!“ zvolal madrunský civilista rozzlobeně. „Kdybyste přijal naši nabídku minulý rok, neprobíhala by teď žádná korunovace nové císařovny.“

„To je pouhý detail,“ odsekl Tirhin vztekle. „Nejdříve jste chtěli hranice a naše strategické plány, potom palác a teď už i město. Co dalšího po mně budete chtít?“

„Pomalu, pomalu,“ zašeptal Sien varovně.

Tirhin vypadal, že vybuchne, ale ztichl a dál již nemluvil.

„My se vás neprosíme,“ prohlásil voják hrdě drsným hlasem. „Nabízíme vám dohodu. Berte nebo nechte ležet. Je to jen vaše rozhodnutí, ale rozhodněte se hned.“

Tirhin vypadal zničeně. „Už jsem vám přece řekl, jak jsem se rozhodl.“

Voják nohou postrčil sedlovou brašnu k princi, až se peníze rozsypaly po podlaze. „Pak si tedy vezmi ty peníze a dej nám, o co žádáme! Neschovávej ruce za zády jako ženská a neblábol tu o cti. Ve válce neexistuje čest, pouze vítězství nebo prohra.“

Naklonil hlavu ke straně a pronikavě se na prince zahleděl.

Tirhin vytáhl ze záňadří složený pergamen a natáhl ruku. Madrunové po pergamenu skočili s dychtivým výrazem ve tváři a Tirhin se znechuceně odvrátil. Překročil bez povšimnutí rozsypané mince, bledou tvář jako vytesanou z kamene.

Sien velmi tiše cosi prohodil k Madrunům, kteří se zasmáli, vzali koně a zbraně a vyšli z chatrče.

Kaelan se zašklebil a přikradl se k rohu boudy. Sám nepozorován viděl, jak oba muži nasedli a zmizeli ve tmě.

Nerozhodně přemýšlel, zda se má za nimi rozběhnout nebo zůstat. S trochou štěstí a okamžikem překvapení by je mohl přemoci a získat zpět plány, které jim princ dal. Madrunové však tryskem zmizeli ve tmě, příliš rychlí, než aby je dostihl.

Tím se stal z jeho pána zrádce.

Kaelan se ještě více zachmuřil. Byl zhnusen tím, čeho byl svědkem. Jeho dřívější obdiv k Tirhinovi se mu teď zdál jako laciná iluze.

Vložit osud Impérie do rukou nejzavilejších nepřátel říše, z trucu a kvůli osobním ambicím…

Kaelan cítil jen odpor. Přísahal si, že překazí Tirhinovo spiknutí, jenže jak?

Jelikož se stále nerozhodl, co by měl učinit, vrátil se raději k díře v okenici. Právě včas, aby spatřil Siena, jak sundává kouřící hrnec z ohně a nalévá temnou tekutinu do poháru. Ten pak nabídl Tirhinovi, který seděl sklíčeně na stoličce.

„Tady,“ řekl kněz. „Nastal čas, abychom dokončili to, co jsme začali.“

Princ odstrčil ruku s pohárem, aniž by zvedl hlavu. „Mám ji otrávit, nebo snad bodnout dýkou do krku? Nebo mám podplatit sloužící a udusit ji ve spánku polštářem? Máš nějaký návrh, jak provést tuhle ohavnost?“

„Jsi unavený,“ řekl kněz konejšivě. „Nepřemýšlej nad takovými věcmi. Nejdříve musíme učinit jiné kroky. Vypij tohle.“

„Jeden z tvých lektvarů?“ zeptal se princ. „Ne.“

Po Sienově tváři přeběhl zlostný výraz. „Tohle je dar. Ne ode mě, ale od toho, kterému sloužím. Tento lektvar ti dodá sílu. Učiní z tebe silnějšího muže, než jsou obyčejní smrtelníci. Je to první krok na cestě k nesmrtelnosti.“

V jeho hlase zazněla posvátná úcta. Držel kouřící pohár v obou rukou, jako by to byla božská relikvie. „Belothův pohár,“ zadeklamoval s rozzářenou tváří. „Dar života.“

Tirhin vzhlédl a konečně začal projevovat zájem o své okolí. „Nápoj mého otce,“ řekl. „To, o čem otec vyjednával s temným bohem a díky čemu získal, co chtěl.“

Sien se pousmál. „Ano.“

Tirhinova tvář ztvrdla. „Znovu kráčím v otcových stopách. Cožpak jsem určen jen k následování? Copak nikdy nepůjdu vlastní cestou?“

„Tvá vlastní cesta započala dnešní nocí,“ ujistil ho Sien. „Cesta tvého otce je u konce.“

„A jediné, co musím učinit, abych žil tisíc let, je vypít tohle?“ otázal se princ ochraptělým hlasem plným nedůvěry. „Copak nemusím předstoupit před boha a uzavřít s ním svou vlastní dohodu?“

Sien odložil pohár a zamračil se. „Ty hlupáku! Pošklebuješ se něčemu, čemu vůbec nerozumíš.“

„Nejsem idiot. Vím, že nic není tak jednoduché.“

„Mýlíš se,“ vyprskl Sien popuzeně. „Cesta k Belothovi je snadná. Když se ti podaří překonat strach…“

„Takže já jsem podle tebe vystrašený?“ štěkl Tirhin rozčileně. „Proč? Protože jsem skeptický? Nepocházím z primitivní doby plné pověr jako můj otec. Co udělal, že probudil temného boha?“

„To nemusíš vědět,“ prohlásil Sien. „Ale byl jsem to já, kdo mu přinesl první pohár, stejně jako jsem ho dnes přinesl tobě. Pokud tuto nabídku odmítneš, pak nejsi hoden…“

Tirhin prudce vyskočil, až převrhl stoličku, na které seděl. „Ty nemáš právo o tom rozhodovat!“ zařval. „Nejsi žádný vládce, přes všechnu svou moc. Ty nevládneš císařství a nikdy nebudeš. Uvědom si to, protože já nebudu žádnou tvojí loutkou.“

„Věci se daly do pohybu,“ řekl Sien. „Teď už to nemůžeš zastavit.“

„To máš pravdu, ale vše půjde tak, jak já si budu přát, a ne jak by sis přál ty.“ Během řeči uchopil Tirhin pohár a mrštil s ním o podlahu.

Tmavá tekutina se se syčením rozstříkla, a pak se vsákla do země.

Sien něco vykřikl, ale jeho slova zanikla v hlasitém rachotu, který otřásl zemí.

Kaelan se narovnal a přitiskl se ke stěně chatrče, aby získal oporu. Ten náhlý projev zuřivosti země byl děsuplný. Kaelan cítil, jak mu srdce zběsile naráží do žeber. Pokud žil Beloth opravdu uvnitř hory, potom ho princův projev vzdoru rozhněval.

Z vrcholu hory se vyvalil dým. Země se stále divoce otřásala, jako by měla každou chvílí prasknout. Část střechy se zřítila dovnitř. Kaelan slyšel, jak koně uvnitř řičí strachy.

Bez rozmýšlení oběhl chatrč a ramenem prudce rozrazil dveře, až je málem vyvrátil z pantů.

„Honem ven!“ zvolal. „Pokud nechcete, aby vám spadla na hlavu celá střecha, tak vypadněte ven!“

Koně, kteří spatřili možnost k úniku, kolem něj vyběhli ven. Kaelan zachytil uzdu jednoho z nich, ale ten se na něj obořil kopyty. Úderem omráčený Kaelan se snažil udržet na nohou. Ve chvíli, kdy se mu podařilo získat ztracenou rovnováhu, se země přestala chvět a princ stál vedle něj.

„Pane…“ vyhrkl Kaelan.

Bez jediného varování udeřil princ Kaelana tvrdě do tváře.

Kaelan se zapotácel vzad a podařilo se mu opřít zády o stěnu chatrče. Pomalu se narovnal. Tvář mu pulsovala bolestí. Cítil, jak mu po čelisti stéká horký pramínek krve. Hádal, že musel být zraněn princovým pečetním prstenem.

Tirhin k němu přistoupil a znovu ho udeřil. „Ty jsi mě sledoval. Vědomě jsi neuposlechl mých rozkazů.“

Do třetice pozvedl ruku, ale Kaelan tasil meč a držel jeho špičku mezi nimi.

Byl rozčilen na nejvyšší možnou míru a nesnažil se to skrýt. „Přišel jsem vám pomoci, ochránit vás před tím, co vás dnes v noci stopovalo.“

Princ, ozářený světlem pochodní, které pronikalo skrze otevřené dveře chatrče, sledoval ostražitýma očima plnýma vzteku čepel meče. „Jediný, kdo mě sledoval, jsi byl ty, odporný špehu. Tohle je tvůj konec!“

Kaelan odmítal ustoupit. Měl v úmyslu dotáhnout prince do paláce a obžalovat ho před císařem z jeho zločinů. Jenže pokud by se tak snažil učinit, Tirhin by se mu postavil na odpor. Bude lepší lhát a použít lsti.

„Vaše Vznešenost mi slíbila, že mě jmenuje svým ochráncem,“ řekl Kaelan. „To je ten důvod, proč jsem zde.“

„Nech už té zatracené vznešenosti. Dělá se mi zle z té tvé ušlechtilosti, z té tvé věrnosti. Jsi jako pes, kterého odkopnu, ale on se zase s kňučením připlazí zpět.“

„Kam se poděl kněz?“ skočil mu do řeči Kaelan. „Musíme zmizet, a to co nejrychleji. Hrozí nám velké nebezpečí. Číhá…“

Zaječení, stejné jako předtím, ale z mnohem větší blízkosti, uťalo jeho řeč. Kaelanovi se hrůzou zježily vlasy. Na chvíli se mu strachy obrátily vnitřnosti. Nevěděl, co to je za stvoření, ale byl si jistý, že nepochází ze země.

Princ se prudce otočil, oči vytřeštěné hrůzou. „Shyrieas!“ zvolal přiškrceným hlasem. Rukou udělal neohrabané ochranné znamení a klopýtal zpátky k chatrči. „Siene!“ zavolal. „Siene!“

Kaelan ho následoval a zastavil se na prahu boudy. Kněz zmizel, jako by tam nikdy nebyl. Dokonce i pohár, kterým Tirhin mrštil o podlahu, zmizel a oheň v krbu byl uhašen. Jen pochodně stále hořely.

Princ si s divokým výrazem v očích spěšně připínal svůj meč. „Do pekla s ním,“ zamumlal a vrazil dýku do pouzdra na opasku. „To je jeho způsob, jak mě potrestat.“

Kaelan mu stěží věnoval pozornost. Pozorně si prohlížel díru ve střeše, kterou vytvořilo zemětřesení. Odkopl trosky dál po podlaze a zakroužil pod prolomenou střechou. Nervy měl napjaté k prasknutí. Cítil se být v pasti. „Tohle mohl být dobrý úkryt. Lepší, než být venku. Když ale vidím tu díru, myslím, že bychom tu neměli zůstávat.“

Tirhin zachmuřeně přikývl. Pohlédl ke dveřím a ztěžka polkl. „Vždycky loví ve skupinách. Krev, co máš na sobě, je přiláká k nám.“ Během řeči si Kaelana znovu prohlédl a překvapeně zamrkal. „Popravdě řečeno, jsi úplně pokrytý krví. Odkud pochází?“

„Něco jsem zabil,“ řekl Kaelan stručně a sebral pochodeň. „Nevím, co to bylo.“

„Něco, co mě pronásledovalo?“ otázal se Tirhin.

Kaelan přikývl, hodil pochodeň Tirhinovi, který ji obratně zachytil, a sebral další. „Připraven?“ zeptal se Kaelan.

„Tyhle pochodně nám sice pomůžou, ale nevydrží dlouho.“

„Do svítání zbývá méně než hodina,“ řekl Kaelan pochmurně. „To je naše naděje.“

Bok po boku, ozbrojení pochodněmi a meči, opustili chatrč a dali se do běhu.

Bylo to šílené − pádili jako o závod, škrábali se do strmého svahu a klopýtali přes ostré hřebeny ztuhlé lávy, které jim rozřezávaly podrážky bot. Skláněli se pod větvemi stromů a obíhali kaluže horkého, bublajícího bahna. Kaelan běžel, dokud jeho plíce nepukaly námahou a čerstvě zacelená rána se bolestivě hlásila o pozornost. Žaludek se v něm obracel, jako by měl každou chvíli vyzvrátit bohatou večeři. Běžel dál a slyšel za sebou princův chrčivý, přerývaný dech. Přemýšlel, jestli není jen ustrašený hlupák, když zatím nezahlédl ani stopu po pronásledovatelích.

Přesto přicházeli, děsiví strážci Zakázané hory, to Kaelanovi napovídaly všechny jeho instinkty. Naplnily ho obavy a zastínily mu mysl jako černý mrak. Vzpomněl si na tu noc, kdy byl chycen duchy větru a věděl, že shyrieas budou ještě strašlivější.

Proběhli potokem, až se horká voda rozstříkla na všechny strany, a v Kaelanovi svitl záblesk naděje. Už měli za sebou víc než půlku vzdálenosti k hlavní cestě. Nemyslel si, že by je dosažení hlavní cesty zachránilo, ale aspoň to znamenalo, že budou mimo horu, na otevřeném prostranství, kde se budou moci lépe bránit. Musí se jim podařit doběhnout k cestě, a pak budou moci bojovat.

Ticho noci proťal jekot, přesně nad jejich hlavami, tak děsivý a nepozemský, že Kaelan strachy vykřikl. Srdce mu bušilo, jako by mělo puknout. Už sotva popadal dech a docházely mu síly. Pot mu stékal po těle v proudech. Zdálo se mu, že jeho meč váží nejméně tisíc liber a on byl příliš slabý, příliš vyčerpaný divokým úprkem, než aby ho mohl pozvednout.

Vstoupil do odloučení a zbavil se tak pocitu únavy. Část jeho vědomí mu našeptávala, že příliš riskuje, vstupovat do odloučení tak blízko prince. Tirhin by mohl přijít na jeho tajemství, ale co na tom teď záleželo? Přežít bylo důležitější, než cokoliv jiného.

Otočil se ohromující rychlostí, kterou byl pověstný, a pozvedl pochodeň vysoko do vzduchu, právě včas, aby zaplašil stvoření, jež se na něj hnalo.

Je to duch větru, pomyslel si a cítil, jak ho znovu zaplavuje strach. Jeho smysly, zbystřené odloučením, mu ale říkaly něco jiného. Shyrieas kroužily a vířily kolem něj, dlouhá mlhavá těla sotva viditelná ve tmě. Některé měly ženské obličeje, jiné byly až příliš hrůzostrašné, aby se daly popsat. Za letu vydávaly ječivý zvuk, tak děsivý, že mohl člověka dohnat k šílenství. Náhle zaslechl princův výkřik.

Tirhin klesl na kolena a shyrieas na něj okamžitě zaútočily. Rojily se kolem něj a rvaly jeho tělo ostrými drápy a zuby.

Kaelan vlétl mezi ně. Měl pocit, jako by z něj stahovaly kůži. Šaty se mu divoce vzdouvaly, jak kolem něj shyrieas poletovaly. Cítil, jak se látka trhá na kusy. Jeho meč projížděl nehmotnými těly bez viditelného účinku, ale všude, kde se jich dotkl plamen pochodně, shyrieas bolestně vřískaly a uhýbaly.

Kaelan si se zachmuřením uvědomil, že může udělat jedinou věc. Zaměřil svou pozornost na plamen pochodně, přesunul se do splynutí a spojil se s plamenem, stal se plamenem, stal se spalujícím žárem.

Oheň se rozlil po celé délce pochodně a po celé délce Kaelanových paží. Poděšeně křičel, když ho celého pohlcovaly plameny, ale když znovu otevřel ústa, vytryskl z nich plamen, který přejel po shyrieas. Ty se v panickém strachu rozlétly do stran, zahnané žárem ohně. Jejich těla tála a rozpouštěla se v plamenech.

* * *

Kaelanovy vlasy i šaty byly v plamenech. Plamenné jazyky mu šlehaly z konečků prstů, z očí a z otevřených úst. Nedokázal to zastavit, ani ovládat. Plál jako pochodeň a umíral, i když i shyrieas kolem něj umíraly.

Cítil, jak mu pod nohama pulsuje rozžhavená půda, jako by ten oheň byl vysáván z nějakého zdroje, který vřel pod povrchem. Z velké dálky se neslo hřmění, jež nabývalo na síle, jako by se celá hora dala do pohybu.

Pak najednou z vrcholku Sidraigh-hal vytryskla žhavá láva a skropila povrch hory zlatorudým deštěm. Otřesy byly čím dál divočejší a srazily Kaelana na kolena.

Oheň planoucí v jeho nitru vylétl ven a Kaelanovi se nějak podařilo dosáhnout odloučení. To přeťalo poslední pouta s ohnivým živlem a on byl konečně volný, navrácený do mrazivého bezpečí prázdnoty.

„Propast prázdnoty,“ zamumlal a omdlel.

* * *

Probral se za studeného šedivého úsvitu a zjistil, že leží roztažený na zemi a jeho tělo skrápí déšť. Šaty měl úplně promočené a přilepené k tělu. Na druhé straně rokle stále dýmala hora, nejasně se rýsující v mlze. Vzduch byl cítit sírou a mokrým popelem.

Kaelan zasténal, překulil se a podařilo se mu vyškrábat se do sedu. Jeho šaty na něm visely ve špinavých cárech. Ruce měl pokryté černými šmouhami od sazí a vlasy mu páchly spáleninou. I když se cítil hrozně, pořád to bylo lepší, než být mrtev. Byl smrti tak blízko.

Jeho amuletový váček mu ztěžka narážel do hrudi. Na chvíli jej kvůli pohodlí podržel v ruce. Náhle se zachmuřil − něco nebylo v pořádku. S podivnou předtuchou vysypal obsah váčku do dlaně. Předtím v něm byly ukryty dva malé smaragdy, teď však mu na dlani ležel jeden veliký, jako by kameny při splynutí zvětšily svůj objem. Nechápal, co se přihodilo. Jeho vzpomínky na boj se shyrieas byly mlhavé. Přesto však bylo nad slunce jasnější, že zde byla provozována mocná magie.

Přejel prsty po drahokamu a svraštil čelo. Znepokojovalo ho, že se drahokamy přeměnily. Připadalo mu, že ztratil poslední pouto, které ho spojovalo s Leou.

Nakonec vložil smaragd zpátky do váčku. Teď se do něj stěží vešel, jak byl veliký. Pevně převázal vršek váčku a ještě více se zachmuřil.

Z jeho meče zbyla jen roztavená hrouda kovu, k boji naprosto nepoužitelná. Ztěžka se postavil a zapotácel se na vratkých nohou. Pozorně si prohlédl kruh spálené trávy kolem sebe. Co jsem to provedl? podivoval se zmateně. Nedokázal uspořádat své myšlenky a paměť měl zahalenou mlžným oparem.

Pak spatřil nedaleko od sebe pomačkanou hromádku a dech mu uvízl v hrdle. Doklopýtal k postavě a sklonil se nad ní.

Princ ležel nehybně na boku a jeho šaty byly potrhané stejně jako Kaelanovi. Déšť rozmazal tmavou krev v růžové skvrny. Kaelan uchopil opatrně Tirhina za rameno a obrátil ho.

Princova tvář byla bledá a stažená bolestí. Byl v bezvědomí, ale naživu. Kaelan se ho ani nepokoušel přivést k vědomí. Pamatoval si, že většina lidí napadených duchy zešílela. Bude pro něj jednodušší Tirhina nést.

V pokleku si přehodil princovo bezvládné tělo přes rameno a postavil se. Maličko zavrávoral, nohy se mu zabořily do bahna a měl co dělat, aby neupadl. Krůček po krůčku se drápal do svahu k hlavní cestě.

Na cestě bylo bahno ještě hlubší, ale Kaelan se bez zastavení brodil dál. Sidraigh-hal burácel a hřměl za ním své hrozby. Byl šťastný, že může být k tomuto prokletému místu otočen zády. Doufal, že už ho nikdy v životě nespatří.

Čeká ho dlouhá a strastiplná cesta do města. Pokud budou bohové milosrdní, Tirhin mu cestou nezemře. Princ si sice nezasloužil žít, ale pokud by zpátky přinesl jen mrtvé tělo pána, měl by se raději dát hned na útěk.

„Zrádce,“ zvolal Kaelan. Svraštil zachmuřeně čelo a snažil se ignorovat bolest ve svalech a princovu váhu na rameni. Kráčel zvolna, pevným krokem. Měl před sebou dlouhou cestu. „Pane můj, zrádče, co o tobě řeknu, až tě donesu domů? Co si s tebou počnu? Vyjednám si svobodu za příslib mlčenlivosti? Dát své ubohé slovo oproti tvému ušlechtilému? Mám doufat, že se mi dostane slyšení u císaře, což je pravděpodobné asi tak, jako že se naučím létat? Co mám dělat? Kdo mi uvěří? Jako otrok a cizinec nejsem nic a ty jsi všechno. Není nikdo, kdo by mi uvěřil, protože nemám jediný důkaz o tvé zradě.“

Každé slovo, které pronesl, ho ještě víc deprimovalo. Bude mu princ vděčný za to, že mu zachránil život? Už nevěřil v čestnost muže, který mu visel přes rameno.

„Celý život věřím nesprávným věcem,“ pravil hlasitě k nebi, které se navzdory neustávajícímu dešti pomalu vyjasňovalo. „Měl bych prchnout. Myslím, že bych měl větší šanci přežít v divočině, než když se vrátím do města a nechám si nasadit okovy.“ Povzdechl si. „Hlupák, který slouží zrádci. Bohové, pomozte.“

Kapitola 7

Elandru probudil ze spánku hlasitý lomoz.

Rozespalá a zmatená se posadila na posteli a odhodila si z tváře dlouhý pramen kaštanových vlasů. Pozorně naslouchala, dokonce odkopla i svou v sametu povlečenou přikrývku, ale vše kolem bylo ponořeno do ticha, ani palácové služebnictvo se ještě neprobralo k činnosti.

Bylo zrovna těsně před svítáním, kdy noc neochotně propouští svět ze svého temného a chladného objetí. Elandra měla sny − podivné, nepříjemné sny spojené s úzkostlivou starostí, že má vykonat nějaký úkol.

S povzdechem si položila hlavu do dlaní. Cítila se velmi unavená. V tyto dny k ní spánek přicházel jen občas, pokud vůbec. Nedokázala potlačit své obavy ohledně korunovace a všeho, co s tím souviselo. Od minulého měsíce, kdy jí Kostilam oznámil, že nebude korunována jako pouhá manželka, ale bude z ní svrchovaná císařovna, v ní neustále hlodal pocit hrůzy.

Od tohoto oznámení se vše měnilo tak rychle. Byla přestěhována z ženského křídla paláce do nových komnat poblíž trůnního sálu. Byli jí přiděleni vlastní strážci vybraní z elitní Císařské gardy. Neznala ani jednoho z nich. Byli před ni předvedeni včera a představeni při krátkém ceremoniálu bez diváků. Jejich tuniky byly zdobené jejím novým erbovním znakem. Jeden po druhém před ni poklekali a přísahali, že ji budou chránit vlastním životem. Později se dozvěděla, že celý ceremoniál přísahání věrnosti se bude opakovat při korunovaci. Byla požádána, aby si zvolila barvu oděvu pro své strážce. Jeden z kancléřů zamumlal, že by si také měla vybrat svého ochránce. Protokol ohledně těchto věcí byl nejasný; od vlády Fauviny před devíti sty lety nebyla korunována žádná svrchovaná císařovna. Mnoho prastarých svazků ve shnilých kožených vazbách bylo vytaženo z palácových archivů a za mohutného potřásání hlav a špulení rtů probráno kancléři.

Dokonce i samotná korunovace musela být vedena odlišně. Byly vedeny spory s řádem Vindikantů ohledně formulací jednotlivých vět. Elandra, obklopená hloučkem švadlen upravujících její korunovační róbu, ještě neměla možnost naučit se svou řeč, jelikož stále dostávala nově upravené verze. Miles Milgard, její poručník ve věcech politických, se pravidelně vřítil do jejích komnat a snažil se jí vštípit něco z historie nebo ji informovat o momentálních spojenectvích a obchodních dohodách, zatímco ona stála na čalouněné stoličce jako krejčovská panna a kolem ní pobíhaly čtyři švadleny a jehly se jim v rukou jen míhaly.

Její šaty byly celé ušité ze zlatem protkané látky, jejíž těžké záhyby spadaly na zem a táhly se za ní v dlouhé vlečce, která ji tahala za ramena. Přes tyto šaty bude mít roucho obroubené kožešinou vzácného bílého sobola z Trau, a tak hustě zdobené zlatem, že v něm vypadala jako socha. Šaty a roucho vážily dohromady málem stejně jako ona. Každé ráno si musela nasadit chytrý vynález z tenkého plátu kovu a chodit po místnosti sem a tam. Bylo velmi důležité, aby při svém prvním a nejdůležitějším objevení před lidem Impérie byla schopna pohybovat se s grácií. Musí být schopná uklonit se, aniž by upadla a bude muset pokleknout a povstat bez cizí pomoci. Pak tady ještě bylo nasazení koruny a pozvednutí žezla vysoko nad hlavu − bez viditelné námahy − zatímco bude odříkávat přísahu.

V noci, příliš unavená na poklidný spánek, se jí často zdálo o tom, že šplhá po tisícovce schodů s ohromným břemen na zádech. Šplhala a šplhala, pořád dál, až jí umdlévaly nohy i záda, a přesto schody nikdy neskončily.

Jak omračující bylo pomyšlení, že ještě před rokem byla bezvýznamnou dívkou v otcově paláci, která dřela téměř jako otrok ve službách své nevlastní sestry, dělala jí poslíčka a zašívala šaty.

Dokonce i teď, když se snažila rozvzpomenout na den své svatby, měla vše zahaleno mlžným oparem. Byla tak nervózní, že myslela, že omdlí. Zahalená těžkým závojem a oblečená v nádherné šaty, byla přivedena rozzářeným otcem za ruku do chrámu. Vindikantští kněží prozpěvovali modlitby pro ni a císaře. Elandra a Kostilam se drželi za ruce a velekněz řádu jim ovázal hedvábnou stuhu kolem zápěstí. Pak následovalo požehnání a napití se svátostního vína. Po obřadu si jen mlhavě vzpomínala, že musela během svatební hostiny sedět celé hodiny s dusivým závojem přes obličej. Byla příliš vystrašená, aby do sebe dokázala vpravit sousto či hlt, ale Kostilam k ní byl velmi laskavý.

Přišel k ní do komnaty a sundal jí závoj. Dlouhou chvíli jen tak stál a pozoroval ji, jako by se nemohl nabažit její krásy. Vypadal staře a podivně ve svých slavnostních šatech barvy císařského purpuru, na hlavě čapku zdobenou střapcem. Jeho kůže byla vrásčitá a sešlá věkem, ale ne tak moc, jak předpokládala. Vypadal ne o moc starší než obyčejný sedmdesátník, přestože mu bylo o devět století více. Jeho žluté oči vyzařovaly moudrost, a když se na ni usmál, zablesklo se v nich. Teprve v tu chvíli se uvolnila a začala věřit, že přežije.

„Jsi rozkošná, drahá,“ pronesl obdivně. „Nádherná zvláštním způsobem a trochu podobná někomu, koho jsem před dávnou dobou miloval. Pokud k nám budou bohové milosrdní, možná, že se do tebe také zamiluji a možná, že ty se zamiluješ do mě, ale nebudeme spěchat. Máme spoustu času, abychom se nejdříve důkladně poznali. Vypadáš vyčerpaně. Byl to pro tebe jistě dlouhý den a pro mě také. Pohovoříme si zítra.“

Přistoupil k ní a zlehka ji políbil na čelo způsobem, jakým ji líbal na dobrou noc její otec. „Dobře se vyspi, maličká.“

Tak začalo jejich pomalu se rozvíjející přátelství založené na zdvořilosti a vzájemném respektu. Byla mu za to nesmírně vděčná.

Tento rok sloužil jako zkušební. Nesměla se objevovat na veřejnosti. Musela se zdržovat pouze ve svých soukromých komnatách v ženském křídle paláce, uvězněná v několika pokojích a malé zahradě. Bylo to nervydrásající období. Občas si myslela, že ze všech těch zákazů zešílí, ale její penestriánský trénink ji pomáhal zachovat zdravý rozum.

Přečetla každou přinesenou knihu a její touha po vzdělávání byla přijímána s pobaveným úžasem. Konečně měla Elandra přístup ke vzdělání, jaké si vždy přála získat a s nadšením se zabrala do svých studií.

Po nějaké době se císař za ní začal zastavovat na kus řeči. Vyptával se jí na její studium, a když zjistil, že je bystrá a inteligentní, jeho návštěvy se staly pravidelnými a jejich doba se prodlužovala. Hráli spolu šachy a on ji postupem času začal učit vojenské strategii. Občas ji ukryl za panel ve své přijímací místnosti, zatímco vedl jednání. Poté se jí vyptával na její názory a posouzení.

S jeho povzbuzováním ztrácela svou plachost a naučila se, jak vyjadřovat své názory a hájit je, aniž by znejistěla nebo se nechala zmást.

Jednal s ní spíše jako rodič než manžel a byl na ni náležitě hrdý. Představil ji svým kancléřům a nechal ji učinit některá rozhodnutí. Stále ji pozorně sledoval.

Minulý měsíc za ní jednoho večera přišel do zahrady, když zrovna hrála na loutnu. Propustil její služebné a vzal její ručku do svých drsných dlaní. Jeho žluté oči nebyly nikdy tak vážné.

To ji vystrašilo. Cítila, jak se ztrácí v jeho očích, v jeho dlouhověkosti, moudrosti a rozvaze. Hleděl na ni, jako by si byli cizí a její srdce na okamžik přestalo bít.

Možná, že je po všem, pomyslela si. Už ho unavovala. Nebyla pro něj dost ženská. Nikdy nepotvrdil jejich svazek tím, že by se s ní vyspal. To ji mělo už dávno varovat. Nyní jí přišel oznámit, že ji posílá do ústraní. Možná, že půjde do vězení, nebo ji možná vezme její otec zpátky domů do Gialty. Její osud zcela závisel na rozmaru tohoto starého muže.

Pokusila se mu zpříma a bez bázně pohlédnout do očí, ale zjistila, že se chvěje.

Kostilam se k ní sklonil a políbil ji na rty, což nikdy předtím neudělal. Jeho polibek byl zkoumavý a zkušený, ale necítila v něm žádnou jiskru, žádný cit.

Narovnal se a přejel jí prsty po tváři. „Náš rok je téměř u konce,“ pravil.

Snažila se zakrýt svůj strach a nedat najevo nic jiného kromě úcty. „Ano,“ zašeptala rozechvělým hlasem.

„Měl jsem tě celou jen pro sebe, ale brzy tomu bude konec, jelikož svatební rok je téměř u konce.“ Pousmál se. „Za měsíc budeš korunována císařovnou.“

Konečně se nadechla, tak prudce, až se rozkašlala. Vytáhla kapesník a přitiskla ho ke rtům.

„Odpusťte mi,“ zalapala po dechu, pokoušejíc se neúspěšně zastavit kašel. „Nevyslechla jsem vaši zprávu zrovna vyrovnaně.“

Rozesmál se a dotkl se jejích vlasů. „To vidím. Myslela jsi, že tě pošlu do ústraní?“

„Já…“ K jejímu ještě většímu ponížení cítila, jak jí planou tváře. Chtěla mu pohlédnout do očí, ale nemohla. „Selhala jsem být tou správnou … manželkou.“

Znovu se rozesmál a přivedl ji tím do ještě větších rozpaků. Toužila vrhnout se do lesknoucího se bazénu.

„Elo,“ oslovil ji laskavě a použil při tom zdrobnělinu jejího jména. „Ty hloupé dítě. Nepotřebuji žádnou společnici do postele. Takových je kolem spousta, ochotných krásek bez jediné myšlenky v hlavě.“

Elandra stále upřeně hleděla na své ruce. Zamračila se a začala trhat svůj jemný kapesníček na kousky.

„Ty pro mě znamenáš mnohem více,“ řekl s očividnou hrdostí. Položil ji ruku pod bradu a přizvedl jí hlavu. „Podívej se na mě.“

Uhnula pohledem.

„Podívej se na mě,“ rozkázal.

Poslechla ho, stále rozechvělá, i když nevěděla proč. Sebrala veškerou odvahu a pohlédla mu do očí, ale nespatřila v nich žádný hněv nebo snad zklamání. Kousla se do rtu, aby zastavila chvění a snažila se soustředěně poslouchat.

„Jsi duchaplná a statečná,“ pravil. „Víc než to, máš srdce na pravém místě a dobrý úsudek. To já už nemám několik století. Půjdeš klidně hlavou proti zdi za to, čemu věříš. To Impérie potřebuje.“

Elandřiny oči se naplnily slzami. „Nechte mě porodit vám syny,“ zašeptala.

Potřásl hlavou. „Já už mám syna a žádného dalšího nepotřebuji. Vždycky mě jen zklamali.“

„Potom tedy…“

„Vyslechni mě,“ řekl a položil si prst na rty. „Dnes už nevěřím vůbec ničemu. Na to jsem žil příliš dlouho, viděl příliš mnoho a byl příliš často zklamán. Ty jsi však vykřesala jiskřičku naděje v mém srdci. Ty, jenom ty samotná. Zkoušel jsem tě a zjistil, že jsi hodna mé důvěry. Hovořil jsem o tobě s tvým otcem. Dokonce jsem o tobě hovořil i s penestriánskými čarodějnicemi.“

Při tom prohlášení se zamračila, ale předtím, než mohla něco říci, pokračoval, „Elo, hodlám tě korunovat svrchovanou císařovnou.“

Hleděla na něj jako v mrákotách.

Pousmál se. „Rozumíš, co to znamená?“

Její myšlenky byly nesouvislé, ale nebyl čas na jejich utřídění. Snažila se ze sebe dostat větu. „Já… vy chcete, abych já… já budu…“

„Budeš vládnout se mnou, budeš mít stejná práva jako já.“

Ztěžka polkla, trochu se zajíkla, ale nenacházela slova. Závažnost toho prohlášení ji úplně přemohla.

„Stárnu,“ prohlásil, a pak se zašklebil svému vlastnímu prohlášení. „Nech mě to vyjádřit jinými slovy. Blíží se konec mého života. Podváděl jsem smrt velmi, velmi dlouhou dobu, ale teď už je opravdu konec. Věštci nedokáží určit, kdo přijde po mně. Nikdo nebyl určen k převzetí trůnu.“

To samozřejmě věděla a trochu ji to znervózňovalo.

„Někteří lidé tvrdí, že přijde konec světa,“ řekla tiše a silou vůle se přinutila nepodívat se na černý mrak, který už po několik dní halil celý severní horizont. „Někteří tvrdí, že se blíží konec naší éry.“

„Ano, to někteří tvrdí,“ souhlasil. „Hlupáci. Nevěřím takovým pověrám. Jsem císař, ale jsem pořád jen člověk. Pro bohy nejsem až tak důležitý, aby kvůli mně zničili svět, se kterým si hrají. Jenže neodejdu v pokoji, aniž bych nevtiskl svou pečeť na svého následovníka.“

Elandra se cítila jistěji a dokázala opět logicky uvažovat. „Bude to princ?“

„Pravděpodobně ano, tedy pokud je dostatečně schopný chopit se moci, aniž by zničil celé císařství.“ Císař pokrčil rameny. „O Tirhina nemám strach. Záleží jen na bozích, koho si zvolí, ale já bych chtěl prožít poslední dny svého života v klidu a pokoji. Jsem unavený, Elo. Konečně mohu říci, že mě omrzela má moc a to mi říká, že konec je blízko.“

„Ne…“

„Pssst! Nezačínej s pošetilostmi teď, když jsem se rozhodl, že se na tebe můžu plně spolehnout. Buď silná. Budeš vládnout v mých posledních dnech a já si budu moci dělat, co budu chtít. Fauvina vládla po mém boku v ranné době mého vladaření. Její mysl byla podobná tvé, bystrá a nepoddajná, vynalézavá a vnímavá. Velmi mi pomáhala, když jsme budovali císařství a ty mi ho teď pomůžeš zachovat.“

Na chvíli se zahleděl do dáli, zcela ponořený ve svých myšlenkách.

Elandra upustila zničený kapesníček na zem a několikrát se zhluboka nadechla. Vládnout… sedět v čele vlády a rozhodovat… bouřilo v ní vzrušení, ale hned ho utlumila v obavě, že to nemůže být pravda. Byla to obrovská zodpovědnost, na kterou nebyla připravena. Dokonce i Penestriánky ve svých viděních nepředpovídaly takový obrat. Učily ji jak potěšit císaře, učily ji trpělivosti, radily, jak co nejdříve porodit dítě, aby neztratila svou důležitost a vliv. Už před měsíci zjistila, že Penestriánky − i přes svou moudrost − nemají ponětí, co se přesně v paláci děje a jakými cestami se ubírají císařovy myšlenky. Jak by také mohly, když byly před mnoha stoletími vykázány z Impérie?

Vládnout jako císařovna… co by na to řekl její otec? Byl by hrdý nebo vyděšený? Koneckonců, kdo z šlechty by ji vůbec v této roli uznával? Všichni lordi z císařských provincií by museli přijet a poklonit se před ní na důkaz své věrnosti trůnu, dokonce i její otec. Jenže to nikdo z nich neudělá. Ne nikdo z těchto mužů. Byli to válečníci a ona pouhá žena.

„Rozumím,“ pronesla tiše a zvedla hlavu. „Mám udržet císařství pohromadě, než ho převezme Tirhin. Mám posloužit k plynulému přechodu moci.“

Císař se k ní obrátil se souhlasným pohledem. „Výborně! Věděl jsem, že to bez zdlouhavého vysvětlování pochopíš. Ale poslechni si tohle: udrž císařství pro mého syna, nebo ho udrž pro sebe. Mně na tom nezáleží. Pokud jde o mě, já jsem s panováním skoncoval a chtěl bych mít konečně klid. Pokud chceš všechnu moc pro sebe, tak se snaž udržet císařství, děvče! Drž ho pevně ve své pěsti a nikdy ho nepouštěj! Nikdy neustupuj druhým, slyšíš mě? Trvej na svém a prosaď vždy to, co chceš ty.“

Pozorně si ji prohlížel a nevědomky zatínal hranaté pěsti, které měly stále mocný stisk. „Pokud by jen nepatrná část tvého já chtěla udržet trůn pro sebe, pak udělej to, co je nezbytně nutné, abys ho udržela. Vyber si manžela dle svého uvážení a založ vlastní dynastii. Dělej si, co chceš. To je můj dar… tahle šance přetvořit svět k obrazu svému.“

Jeho naléhání zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. Kostilamovy žluté oči zamrkaly, císař naklonil hlavu na stranu a zkoumavě si ji prohlédl: „Tak, to je pro tuto chvíli vše. Budeš mít dostatek času si vše rozmyslet, rozhodnout se, jestli se ti moje nabídka líbí nebo ne. Tirhin nemá na trůn větší nárok než ty, nebo kdokoliv jiný. Já jsem si trůn vybojoval a, u všech bohů, nemám nejmenší chuť předat žezlo do rukou nějakého štěněte, které si myslí, že na něj má nárok jen z toho směšného důvodu, že je to můj syn. Bojuj s ním, vezmi si ho nebo ho pošli do vyhnanství, hlavně ať mohu v klidu dožít poslední dny svého života. To je vše, oč tě žádám.“

Elandra povstala a sevřela ve svých útlých ručkách jeho drsné ruce. „Máte mé slovo,“ řekla vážně. „Pokusím se učinit vše, co bude v mých silách.“

„Já vím,“ pravil s úsměvem a odešel.

Od toho dne se ta zpráva šířila palácem jako požár. Slovo klid bylo od té chvíle něco komického, protože se nedal nalézt nikde v paláci. Všude vládl zmatek a prováděly se horečné přípravy. Teď, když byla korunovace na dosah ruky, probíhaly nekonečné bankety a oslavy, které pro ni byly velmi vyčerpávající a zcela určitě musely vyčerpávat i samotného císaře.

Nemluvila s ním o samotě již téměř dva týdny. Mezitím se Tirhin uzavřel ve svém domě, stěžoval si přátelům a odmítal všechna pozvání přicházející z otcova paláce. Choval se jako rozmazlené děcko, kterým možná i byl, jenže na takové chování byl už příliš starý. Císař se na něj kvůli jeho malichernému vzdoru hněval a i Elandra už s ním ztrácela trpělivost.

Ačkoliv se s princem několikrát setkala na veřejnosti, tvář zakrytou závojem, nikdy s ním nemluvila. Po korunovaci však bude moci jít, kam se jí zlíbí. Bude se moci zúčastnit jakéhokoliv jednání a bude moci odhodit závoj. Bude moci dělat, co bude chtít a to jí v tu chvíli připadalo jako sen. Ta představa byla vzrušující, ale zároveň děsivá.

Po roce života stráveného v soukromých komnatách jí připadalo, že se svět náhle hrozně zvětšil, ale neměla čas nad tím příliš dumat.

Dnes bude odvedena do chrámu, kde bude držet půst, a poté podstoupí očišťující ceremoniál. Zítra pak proběhne vlastní korunovace. To znamenalo, že dnešek je posledním dnem, kdy je prostou ženou. Zítra už bude někým úplně jiným. Zkazí ji ta nečekaná moc? Co se od ní bude čekat? Opravdu císař předá otěže vlády do jejích rukou? Jí, nezkušené dívce?

Přitáhla kolena k tělu, objala je pažemi a lehce se pohupovala. Vše, co jí čekalo, byla jedna velká neznámá, ale už musela projít jinými zkouškami a přežila. Tuto zkoušku také přežije.

Jako malé děvče snila o vzrušujícím životě plném dobrodružství a dalekých cest, o získávání zkušeností a nových názorů. Vždy si kladla otázku, proč by ženy měly být odtrženy od světa a uzavřeny v domácnostech jako natrhané ovoce v koších, připravené jen pro potěšení mužů. Pokaždé chtěla jít s otcem na kontrolu vojenských jednotek. Ráda naslouchala jeho historkám z válek, když přijel po dlouhé době domů. Po takovém návratu byl vždy hrubější a drsnější, jeho hlas se rozléhal celým palácem a na jeho brnění přibylo pár prohlubní a škrábanců. Pár dní po příjezdu býval neklidný a napjatý, pak se postupně uvolňoval a vrátila se mu trocha vlídnosti. Nikdy jí nevyprávěl všechny podrobnosti; jeho historky měly podivné mezery, které se její obrazotvornost snažila zaplnit.

Snít bylo pro děvče bez vyhlídek tak snadné. Jako nemanželské dítě musela tvrdě pracovat a nikdy si nebyla jistá svým postavením v Albainově domácnosti, a tak sny byly to jediné, co jí zbývalo. Nikdy si ale nepředstavovala, že skončí v císařském paláci. Dětské sny se obyčejně nestávají skutečností. Aspoň tak to říkala krutá teta Hecati. Elandra nikdy nesnila o tom, že se jednou ocitne na prahu takového životního zlomu. Neustále čekala, kdy ji drsná realita vytrhne z jejího snu. Čekala, kdy ji teta Hecati udeří proutkem a nařídí vrátit se do práce. Občas se v noci probudila se zatajeným dechem a myslela si, že je zpátky v penestriánské pevnosti, slepá a uvězněná v maličké kamenné cele, a že z dálky slyší prastaré zaříkávání.

Co měl znamenat ten rachot?

Na okamžik se jí zdálo, že se s ní zatřásla celá místnost.

Naklonila se přes okraj postele, ale to už ten slabý pocit houpání zmizel. Možná, že znovu zapracovala její představivost. Noc byla podivným místem, před vetřelci ne zcela bezpečným. Občas se ve tmě bála, jako by se ve stínech skrývaly podivné bytosti a pozorovaly ji. Kdyby tak mohla mít u sebe jinju, který by ji chránil před magií, spala by klidně a bez probouzení, jenže císař ta malá užitečná stvoření neměl rád a nedovolil by jí ho.

Elandra zavzdychala a hodila sebou zpátky na polštář. Ještě nezačalo ani svítat a její nový pokoj byl ponořen do stínů. Obrysy okolního nábytku pro ni byly stále cizí. Potřebovala by se pořádně vyspat, ale byla příliš rozrušená, než aby dokázala znovu usnout.

Co to bylo za hluk? Byla si zcela jistá, že něco zaslechla.

Ten zvuk byl hlasitý a ostrý, jako by se něco zlomilo. Jako když naposledy zapraská ve stromě podříznutém dřevorubci, předtím než padne k zemi.

Vyklouzla z postele, přizvedla lem své hedvábné noční košilky a přeběhla bosýma nohama po studené podlaze ke dveřím. Vedle nich lehce pochrupávala na lůžku jedna z jejích komorných. Elandra kolem ní proklouzla jako duch.

V předsíni zaslechla tiché hlasy, které se ozývaly zvenčí. Její strážci byli bdělí a ostražití, obyčejně ale nemluvili. Něco nebylo v pořádku.

Otevřela dveře, které zavrzaly, a zjistila, že cesta ven je zahrazena mohutnou obměnou hrudí.

„Co to bylo?“ otázala se, mžourajíc do světla luceren v chodbě.

„Hluk, Veličenstvo,“ odvětil strážný. „V trůnním sále. Pár vojáků už vyrazilo zjistit, co se stalo.“

Byla zmatená. „Trůnní sál? Jde o císaře?“

„Kdepak, Veličenstvo. Vyčkejte, až skončí vyšetřování.“

Strážný jí energicky zavřel dveře před nosem. Elandra ustoupila, ale byla ještě znepokojenější, než předtím. Pokud se stalo něco zlého, nehodlala sedět v temnotě jako nějaká myš.

Některé dvorní dámy by zřejmě usoudily, že takové řeči mezi sloužícími jsou běžné fámy, ale Elandra přežila své tvrdé dětství jen díky pečlivému sbírání každičké zprávy, zvěsti nebo dohadu od otcových sloužících. Od okamžiku, kdy přijela do paláce, se snažila vybudovat si diskrétní síť poslíčků, a díky jejímu postavení bylo mnohem jednodušší získat informace.

Proto také věděla, proč se Tirhin vysmíval otcovým přáním. Věděla, že Tirhin zuří jen při vyslovení jejího jména a že ji odmítá uznat. Cítil se podvedený vlastním otcem. Tajně plánoval spiknutí a zkoušel oddanost mužů císaři. Kostilam se rozhodl přehlížet synovy pletichy, jenže ona si nemohla dovolit být tak velkorysá. Z Tirhina se rychle stával její úhlavní nepřítel a možná, že zrovna v tuto chvíli probíhá převrat.

Cítila srdce až v krku a honem spěchala zpátky do své ložnice. Byla ráda, že předem učinila jistá opatření. Oblékla si těžký župan, vklouzla do kožešinou lemovaných střevíčků a otevřela truhličku z ebenového dřeva, z níž vyndala dýku. Byla to poměrně velká zbraň, těžká a u hrotu mírně zakřivená − mužská zbraň, žádné elegantní dámské stiletto. Rukojeť zcela zaplnila její dlaň a ona kolem ní vděčně sevřela prsty. Teď se cítila o něco bezpečněji.

Sevřela pevně zbraň, popošla ke zdi a netrpělivým pohybem přejela prsty po jejím povrchu. Nakonec nahmatala úzkou trhlinu. Našla malou prohlubeň, zmáčkla ji a část zdi se potichu odsunula. Proklouzla vzniklým otvorem a pečlivě za sebou zavřela. Pak obešla malý stůl a vstoupila do temné chodby. Rozsvítila lucernu, jejíž žluté světlo zahnalo temnotu a osvětlilo úzkou chodbu s hrubě opracovanými zdmi plnými pavučin a staletého prachu. Chodba byla vlhká a páchla zatuchlinou, ale o to se Elandra v tu chvíli nestarala. Byla to její soukromá chodba do trůnního sálu a ona spěchala kupředu s lucernou v jedné a s dýkou v druhé ruce.

Před mnoha lety, když byla ještě dítě, slyšela od otce vyprávění o jednom válečníkovi, kterého připravil o život i majetek jeho odvěký rival. Onen válečný lord pár dní před osudným okamžikem najal novou skupinu bojovníků, aby doplnil stav své armády. Cítil se zcela v bezpečí před svými nepřáteli, ale noví vojáci k němu necítili žádnou věrnost, nechali se podplatit a umožnili nepřátelským vojákům vstup do paláce. Válečný lord byl pak rozsekán na kusy ve vlastních komnatách.

Elandra se zamyslela nad svými strážci, kteří jí sice již přísahali věrnost, ale zatím tu věrnost měli pouze na jazyku, ne v srdci. Uvažovala o svém nevlastním synovi, který byl jejím nepřítelem a pro ni zatím velkou neznámou. Přemýšlela, co vše je v sázce.

Neměla v úmyslu být jen nastrčenou figurkou. Bude lepší být připravená na všechno, než být zastižena nepřipravená.

Konečně dorazila ke dveřím, které ústily za závěsem za Kostilamovým rubínovým trůnem. Zastavila se, zadržela dech a na chvíli se zaposlouchala. Náhle se rozhodla, že ihned po korunovaci si vybere ochránce. Pokud bude muset, požádá svého otce o poskytnutí gialtského bojovníka s nezpochybnitelnou bezúhonností a věrností.

V hlasech ozývajících se z trůnního sálu bylo zřetelně slyšet zděšení. Neslyšela ale žádné zvuky boje, žádné výkřiky nebo nějaký náznak nebezpečí, pouze nervózní šepot.

Zamračila se, otevřela dveře a opatrně vstoupila do prostoru mezi zdí a závěsem. Ze svého úkrytu rozeznala hlasy některých strážných, ale také hlas patřící kancléři Wilstovi.

„Co jen budeme dělat?“ vzdychal kancléř. „Takové strašlivé znamení. To znamená konec světa. Je s námi konec. Bohové nám uštědřili smrtelnou ránu. Chtějí, abychom všichni zemřeli.“

Elandru přemohla zvědavost a vystoupila ze svého úkrytu. Stále držela lucernu i dýku a její rozpuštěné kaštanové vlasy jí splývaly v neupravených loknách na záda.

„Zanechte těch nářků!“ zvolala. Její hlas přehlušil ostatní hlasy a všichni přítomní ztichli.

Jako jeden muž se všechny pohledy obrátily k ní. Oči strážných i oči kancléře na ni hleděly naplněné strachem.

Ještě více se zachmuřila. „Co se tu, u všech bohů, děje?“

Pak její zrak padl na trůn. Už od prvního okamžiku, kdy ho spatřila, jí připadal jako div z jiného světa. Trůn byl vytesán z jediného obrovského rubínu a jiskřil a blýskal se v záři pochodní, jako by byl živý. Nikdo nevěděl, jak byl vyroben a jeho původ byl záhadou. Kde mohl být nalezen drahokam tak obřích rozměrů, bylo nemožné odhadnout. Kostilam tvrdil, že mu trůn byl darován kmenem Chovenů, proslulých po celé říši svými očarovanými kovovými výrobky. Trůn byl jistě vytesán pomocí kouzel. Podle legend přišli Chovenové krátce poté, co se Kostilam prohlásil za císaře, do tehdy teprve vznikajícího města a deset nosičů přineslo na ramenou trůn, zabalený v plátně. Při chůzi prozpěvovali zaříkávadla ve svém tajuplném jazyce. Došli před císaře a odhalili svůj dar na znamení úcty. Trůn zachytával sluneční paprsky a měnil je v živoucí oheň, který oslepoval všechny přítomné.

Ten trůn byl jakási pečeť potvrzující Kostilamovu vládu, skutečný symbol jeho moci.

A teď, uvnitř trůnního sálu s vysokým klenutým stropem, v samotném středu paláce, stál rozpolcený rubínový trůn.

Elandra otevřela údivem ústa, pak se však vzpamatovala. Neschopná odtrhnout zrak od pohledu, který se jí skýtal, kráčela kupředu k troskám trůnu. Její střevíčky slabě zakřupaly při došlápnutí na některý z nepatrných úlomků, a tak se raději zastavila.

Viděla, kde trůn praskl, malé štěpiny lemovaly obě poloviny.

„Co to znamená?“ zeptal se někdo. „Co teď s námi bude?“

Byl snad císař mrtvý? Ta myšlenka málem zastavila Elandřino srdce. Prudce vzhlédla. „Císař! Okamžitě se běžte někdo podívat, jestli je v pořádku…“

„Jsem v pořádku,“ ozval se Kostilamův hluboký hlas z druhé strany místnosti.

Elandra ho sledovala přicházet. Byl oblečen v karmínové roucho, a na hlavě měl čepici se střapcem na spaní. Jeho ochránce, Hovet, vypadající v prostém ocelovém brnění staře a pochmurně, kráčel v jeho stopách s taseným mečem v ruce.

Lidé uhýbali císaři z cesty, až před ním zůstala jen Elandra, stojící vedle zborceného trůnu.

Hovet něco zavrčel a Elandra si s trhnutím uvědomila, že drží obnaženou dýku v císařově přítomnosti. Spěšně se sklonila a položila zbraň na podlahu, pak se sklopenýma očima uctivě poodstoupila.

Kostilamova tvář byla jako vytesaná ze žuly, ale když došel k trůnu, jeho ramena poklesla. Dotkl se vyleštěného povrchu jedné půlky a zdálo se, jako by se celý scvrkl. Náhle vypadal staře a odevzdaně. Elandra ho s lítostí pozorovala. Dala by cokoliv, aby vymazala ten výraz z jeho očí.

Kostilam si povzdychl. „Je konec,“ zašeptal. „Všechno skončilo. Bohové promluvili…“

Pohnula se dříve, než si uvědomila, co vlastně dělá. Chvatně vstoupila mezi něj a trosky trůnu. Pohlédla na něj s divokým leskem v očích. „Nic není u konce!“ prohlásila tlumeným hlasem, ale s nádechem vzteku. „Ještě jste neskončil. Ještě ne. Ach, Veličenstvo, samozřejmě, že to byl jedinečný skvost, věc neobyčejné krásy, ale vy jste se narodil bez něj. Ten trůn byl k vám přinesen, aby vám sloužil. Pokud by to bylo jinak, měl byste teď být mrtev, zemřít ve stejnou chvíli, kdy pukl trůn.“

Kostilamův výraz zůstával nezměněn. Pokrčil rameny. „Jsem unavený, maličká. Nech to být.“

„Ne!“ zvolala a poprvé si dovolila mu odporovat. „Já to nenechám být.“

V jeho očích se objevil hněv. Zahleděl se na ni. „Uvědom si, kde je tvé místo. Tohle s tebou nemá nic společného.“

Náhle se jí nedostávalo vzduchu. Toho se vždy obávala. Ve zlomku vteřiny dokázal zapomenout na všechny sliby, které jí dal. Vše bylo smeteno stranou a ona se mohla zařadit do davu hloupých konkubín. Strach se jí rozlil po těle, ale byla si dobře vědoma, že pokud teď skloní hlavu a ustoupí, bude navždy ztracena.

„Já jsem na svém místě,“ vyhrkla rozzlobeně. „A tohle všechno má se mnou hodně společného. Copak jste mně nedal nové pravomoci?“

Koutkem oka zahlédla, jak okolostojící strážní neklidně přešlapují. Aniž by počkala na císařovu odpověď, otočila se a rozhlédla se po tvářích přítomných.

„Nechte nás o samotě!“ přikázala. Její hlas se nesl sálem. „Všichni běžte ven. Ty také, Hovete,“ pravila a obrátila se k ochránci, který na ni zlostně hleděl, „jdi také ven a dohlédni, ať tam počkají. Nechci, aby se někdo rozběhl pryč a všude drmolil o tom, co se stalo. Hlídej je!“

Hovet se ani nehnul. Nehnul se ani nikdo z ostatních. Ke svému zděšení viděla, že její slovo nemá vůbec žádnou váhu. Byl to všechno jen klam. Prázdný slib.

Kostilam náhle téměř neznatelně pokývl na svého ochránce. Hovet zakroužil kolem něj a zašermoval mečem před ostatními, dokonce i před strážemi.

„Slyšeli jste lady Elandru,“ štěkl. Stále tvrdohlavě používal její starý titul.

Poslechli, i když její strážci se zdáli být pobouření tím, že musejí čekat venku. Elandra se o to nestarala. Zůstali s Kostilamem sami a Elandra v duchu poprosila bohy o otcovu sílu a matčinu železnou vůli. Císař byl náladový člověk. Párkrát ho viděla rozzlobeného při pouhém slůvku. Právě teď, v jeho momentální náladě, ji mohl bez sebemenšího zaváhání zničit. Pokud by ale povolila a ustoupila, ztratila by vše, pravděpodobně i svůj život. To věděla naprosto přesně, i když to, co musela učinit, ji děsilo.

„Trůn se dá slepit,“ začala. Snažila se nedat najevo zoufalství, které cítila. „Může se dát opravit.“

Po císařově tváři přelétl úsměšek. Odvrátil se k ní zády. „Ach, ženské myšlení. Vždycky jen něco opravujete.“

„Co tedy jiného?“ vykřikla. „Necháte ho snad shodit ze skály? Dovolíte, aby vás taková nepatrná nepřízeň osudu srazila do kolen? Copak už nejste muž?“

Prudce se otočil, rudý vzteky, a pozvedl zaťaté pěsti. „Za tohle bych ti měl nechat vyříznout jazyk. Ty jedna malá drzá dračice…“

„Ano, jsem drzá, protože si dnes dovoluji mluvit s vámi jako se sobě rovným. Copak to není to, co jste po mně chtěl? Cožpak to není to, oč jste mě žádal?“

„Ještě ne!“ zařval. „Ne, dokud zítra…“

Netrpělivě mu skočila do řeči. „Co záleží na takových drobnostech v době krize? Před pár dny jste se mnou mluvil o potřebě udržet císařství pohromadě. Pokud ztratíte hlavu vy, jakou šanci má prostý lid?“

„Jak se opovažuješ?“ zašeptal a jeho žluté oči zlověstně žhnuly. „Jak se opovažuješ mě nařknout z panikaření?“

„A nezpanikařil jste snad?“

Navzájem se v nervózním tichu probodávali pohledy. První, kdo sklopil zrak, byl císař.

„Nikdy v životě jsem nepropadl panice. Vidím, jak dychtíš po moci, jak rychle jsi se jí chopila při první příležitosti…“

„To vy jste na mě hodil svou zodpovědnost!“ vykřikla navztekaně. Kostilam k ní byl nespravedlivý, tak hrozně hloupě nespravedlivý. Měla ho ráda, věřila v něj, ale ve skutečnosti to byl jen zlomyslný stařec, který proti sobě popuzoval i lidi, kteří ho milovali. „Cožpak jsem vás někdy laskala a našeptávala vám, abyste mě učinil svrchovanou císařovnou? Dělala jsem něco takového? Žádala jsem vás o něco takového? Plánovala jsem snad něco takového? Ne! Když už nic jiného, tak aspoň připusťte pravdu!“

„To co řeknu já, je pravda!“

„Pak je jen dobře, že se trůn roztříštil! Rozbila ho snad váha vaší rozmařilosti a nespravedlivosti? Jak můžete v takovou chvíli myslet jen na sebe? Jak můžete být tak sobecký?“

„Já jsem jediný člověk, na kterém záleží,“ řekl jí. „Já jsem střed světa a všechno se točí kolem mě. Jsi hloupá, žes na to zapomněla. Hovete!“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil císařův ochránce. Letmým pohledem zhodnotil situaci a samozřejmě si všiml jejich hněvem zrudlých tváří. Tasil meč a pomalu se přibližoval.

Elandra byla příliš rozzlobená na toho krátkozrakého, nadutého muže před sebou, než aby se starala, do jakého se dostala nebezpečí.

„Kdybyste nebyl tak strašně domýšlivý a nafoukaný,“ vyprskla, „rozuměl byste, že jsem s vámi zajedno! Samozřejmě, že jste středem světa, středem císařství. Říše na vás spoléhá. Potřebuje vás silného a rozhodného, na pohled ani trochu nezaskočeného tímto zlým znamením. Říše potřebuje, abyste nechal opravit trůn, takže prostý lid ani nemusí vědět, co se stalo. Říše potřebuje, abyste na něm seděl a vydával své rozkazy jako předtím. U Gaulta, chlape, pošlete pro Choveny, ať přijdou a opraví trůn, nebo je požádejte, ať vyrobí nový, ale neklepejte se před vlastními sloužícími a nevykřikujte, že je s vámi konec. Pokud tomu věříte, tak oni tomu budou také věřit. Pak začne císařství opravdu zanikat a bude to jen vaše vina.“

Hovet k ní došel, zrovna když domluvila. S pochmurným výrazem držel napřažený meč, připravený jí na císařův rozkaz srazit hlavu.

Elandra dýchala přerývaně, vyčerpaná výbuchem emocí. Pozvedla hrdě bradu a bez bázně hleděla na císaře jako pravá Albainova dcera. Srdce jí zběsile bušilo, ale byla šťastná, že alespoň zemře v boji, šťastná, že zemře hrdě a s pravdou na rtech. Kostilam ji nespatří omdlévat, to si přísahala ve snaze dodat si odvahu. Neuvidí ji zlomenou a plazící se po kolenou.

Císař zvedl ruku, ale jen unaveně ohnul prsty a spustil ji dolů. Zamítavě potřásl hlavou směrem k Hovetovi, který se zdál být zklamaný. Císař luskl prsty a Hovet zastrčil meč do pochvy a pomalu odkráčel.

Elandra málem omdlela úlevou. Sotva se dokázala udržet na nohou, ale stála tam hrdě a vzpřímeně s hlavou vztyčenou.

„U všech bohů,“ řekl císař tiše. Stále vypadal rozhněvaně, ale už ne tak jako předtím. Už zase dokázal rozumně uvažovat. „Teď se potvrdil můj úsudek. Říkal jsem, že jsi ochotná jít hlavou proti zdi pro to, v co věříš a ty jsi to před chvílí udělala.“

Znovu ji zaplavil vztek jako doběla rozžhavená vlna lávy. „Takže to byla jen další zkouška?“

„Ne.“ Mávl rukou ke zborcenému trůnu. „Dokonce ani já bych nezašel tak daleko.“

Otočila se k němu zády. Zklamání ji naplnilo až po okraj, tak bodavé, že se jí zdálo, že se provrtává mezi žebry. „Věřila jsem vám,“ zašeptala. „Věřila jsem všemu, co jste řekl, ale byl to jen obláček, načechraný a rozzářený, který nás měl oba pobavit, nic víc.“

Nesnažil se předstírat, že jí nerozumí. „Ano, mluvil jsem o tom, že pro mě budeš vládnout. Učil jsem tě a změnil tak tvá očekávání. To přiznávám.“ Povzdychl si. „Ale když ses před chvíli pokusila chopit vlády, tak jsem…“ Zmlkl a svraštil čelo. „Prostě se mi to nelíbilo.“

Zůstávala k němu obrácená zády, protože nebyla schopná pohlédnout mu do očí. Bylo nad její síly zakrýt své zklamání a nechtěla, aby viděl, jak hluboce ji jeho chování zasáhlo. „Samozřejmě, že se vám to nelíbilo,“ souhlasila tiše.

Zavládlo ticho. Naprosto ho chápala. Svou moc si tvrdě vybojoval a pak musel ještě tvrději bojovat, aby si ji udržel. Během tisíce let zahnal na útěk všechny nepřátele a nebylo jich málo. Nedokázal se zčistajasna vzdát trůnu, dokonce ani pro svého zástupce. Dokonce ani pro ni. V hloubi duše to po celou dobu tušila, věděla, že to vše bylo příliš neuvěřitelné, než aby to byla pravda. Co však nevěděla, o čem neměla ani nejmenší potuchy, bylo, jak strašně chtěla sama vládnout.

Zdálo se, že teprve při prohře prohlédla celou pravdu o vlastních ambicích. Byla šokována a rozhněvaná sama na sebe stejně jako na císaře.

„Pošlete mě zpátky do ženského křídla paláce, Veličenstvo?“ zeptala se, aby prolomila ticho. Dokonce se při té otázce dokázala otočit k němu čelem. „Pošlete mě do vyhnanství?“

Svraštil čelo a ústa mu zkřivil opovržlivý úšklebek. „Nebuď hloupá,“ štěkl. „Tvá korunovace proběhne, i kdybych tě měl jmenovat pouhou svou chotí. Císařská rodina hledí a kráčí vždy kupředu. Nikdy neustupujeme.“ Pronikavě se na ni zadíval, ústa semknutá v tenkou čárku. „Jdi a odpočívej. Máš před sebou dlouhý a náročný den.“

Elandřina ústa byla také upjatě stažená. Formálně se mu uklonila, pak posbírala lucernu a dýku a snažíc si udržet aspoň zbytek důstojnosti, vstoupila zpět za závěs. Tam otevřela tajné dveře a vkročila do chodby vedoucí k jejím komnatám. Předtím než vstoupila do ložnice, odložila dýku na stolek a sfoukla lucernu.

Uvnitř pokoje našla své dvorní dámy v županech, probuzené a vyplašené.

„Má paní!“ vykřikla jedna z nich. „Co se přihodilo? Nemohly jsme vás najít. Donesly se k nám hrozné zvěsti. Byly jsme vyděšené a už jsme chtěly poslat stráže, aby vás hledaly.“

Elandra je zpražila pohledem. „Byla jsem s Jeho císařskou Výsostí,“ pronesla hlasem mrazivým jako led.

„Ach.“

Její služebné zaváhaly. Některé si vyměnily vědoucné pohledy. Okamžitě si uvědomila, co řekla. Dokázala číst v jejich myslích tak jasně, jako by samy nahlas vyslovovaly své myšlenky. Čerstvý příval pocitu selhání zaplavil Elandřino nitro. Pokud si myslí, že byla v manželově posteli, tak ať. Aspoň tím vzniknou jiné pomluvy, které mohou rozptýlit pozornost od toho, co se skutečně stalo.

Poté, co propustila dvorní dámy, už se do postele nevrátila. Místo toho přecházela u okna sem a tam. Třásla se při pomyšlení na proběhlé události a snažila si přitáhnout roucho co nejblíže k tělu. Obrázek zborceného trůnu ji stále pronásledoval. To a temný mrak zakrývající horizont byly jasná znamení. Bohové se vyjádřili jasně − konec se blížil, alespoň pro Kostilama, pokud ne pro všechny. Ztěžka polkla a snažila se ukonejšit, že už mohla být mrtvá nebo vyhoštěna do vyhnanství. Jenže jí to nepomáhalo. S každým dalším krokem její vztek rostl.

Jaké teď bylo její místo? Kostilam sám připustil, že nedokáže podporovat své vlastní úmysly. Při prvním náznaku krize z něj opadla slupka laskavosti a vlídnosti a odhalila tak jeho pravou povahu. Byl to krutý, nemilosrdný člověk nesnášející odpor, který ji sice požádal o pomoc, ale nenechal ji ani se pokusit mu pomoci. Ponížil ji a ještě si při tom myslel, že je v právu.

Od císaře se žádné omluvy nedočká. Možná si dokonce myslel, že to, že ji nechal žít, je dostatečná omluva.

Buď mu vděčná alespoň za to, říkala si.

Jenže ona mu za to nemohla být vděčná. To by raději zemřela.

Buď pokorná, snažila si vštípit do hlavy.

Její hrdost hřímala jako probuzená sopka. O pokoře nedokázala ani uvažovat.

Nech to být a počkej si na další příležitost.

Ta myšlenka ji vyděsila. Nebyla žádná pletichářka. Nebyla jako Tirhin, s jeho intrikami a spiknutími.

Myslela na svou přísahu, kterou má zítra odříkat a do očí jí vyhrkly horké slzy. Jak jen může úspěšně absolvovat celý ceremoniál? Slib musí být poctivý a upřímný, pokud má něco znamenat. Její svědomí jí nedovolovalo zamumlat nějaká prázdná slova jen ze zištných důvodů.

Mohla císaři vzdorovat. Mohla odmítnout pokračovat v té maškarádě. Mohla zničit svého otce i dalekosáhlé plány Penestriánek a opustit císařství balancující na pokraj i občanské války a chaosu. Mohla vyhledat útočiště v penestriánské pevnosti a prožít tam zbytek života v klidu a tichu.

Nebylo to snad to, za co se Vindikanté modlili? Nezíská tím Tirhin vše jako na stříbrném podnose?

Zamračila se. Cítila se zmatenější než kdy předtím. Neznala prince, nevěděla, jestli je to dobrý či zlý muž. Byl hezký, to jistě, ale to ještě neznamená, že je to správný muž. Jak mohla Elandra posuzovat jeho přednosti nebo rozhodovat o jeho budoucnosti? Co jí dává právo o všem rozhodovat? Cítila se tak osaměle, bez nikoho, kdo by jí poradil. Přinejmenším v paláci nebyl nikdo, komu by důvěřovala.

Nepřestávala přecházet sem a tam. Cítila se, jako by ji bohové drželi mezi prsty a pozorovali každý její krok a ona se nedokázala rozhodnout, co by měla dělat.

Kapitola 8

Celé ráno ji její dvorní dámy obklopovaly jako hejno strak, vzrušeně kolem ní pobíhaly a bez přestání brebentily. Mezi dámami, které neměly ponětí, co se skutečně přihodilo, panovala nálada plná velkého očekávání. Pověsti se šířily městem jako požár, ale trůnní sál byl uzamčen − dokonce i její soukromá chodba byla zatarasená − a před jeho dveřmi stály stráže. Lidé, kteří věděli, co se přihodilo v trůnním sále, zmizeli bez vysvětlení, kancléře Wilsta nevyjímaje.

Elandra věděla, co se s nimi stalo, nebo to alespoň tušila.

Rozčilovalo ji, že její manžel odstraňoval lidi, dokonce i hodné a užitečné lidi jako byl kancléř, s nevratnou platností. Zatímco ona by jim rozkázala mlčet o tom, co viděli, Kostilam je jednoduše popravil, aby je umlčel. V tomto směru se choval jako primitivní barbar a bral smrt a mrzačení za zcela přirozené. V jeho očích byli lidé vždy lehce nahraditelní. Toto byla temná stránka Kostilamovy povahy, která ji děsila.

Zatímco její dámy štěbetaly, Elandra sotva prohodila slovo. Bolela ji hlava, byla unavená a nervózní. Do místnosti vlétl její lektor s další verzí korunovační přísahy.

„Konečně!“ křičel vzrušeně a mával svazkem papírů. „Došlo k dohodě s kněžími. Lord Sien milostivě přistoupil na jeden bod, na kterém císař obzvláště trval. Teď už všechno poběží jako na drátkách.“

Elandra na Milgarda chladně pohlédla. Měla sto chutí mu říci, že jeho úsilí bylo k ničemu. Nakonec z ní bude jen obyčejná císařova choť. Vše, tedy i průběh ceremoniálu a protokol, se bude muset upravit do původní podoby. Velmi by ji zajímalo, kdy se císař uráčí a informuje o tom své kancléře. Pravděpodobně tak učiní na poslední chvíli a bude se zlomyslným potěšením sledovat jejich horečný spěch.

Její zatrpklost ji až vyděsila. Snažila se ji setřást a nekazit si náladu.

„Takže, Veličenstvo,“ vyhrkl Milgard dychtivě. Přitáhl si podnožku a stoupl si vedle ní. Elandra stála na stoličce jako socha, ruce držela roztažené a švadleny prováděly poslední úpravy na jejích šatech. „Můžeme začít. Aspoň nějak zaměstnáme vaši mysl, zatímco zde musíte stát. Opakujte po mě…“

„Ne,“ řekla Elandra rázně.

Připadalo jí, že se jí rozskočí hlava. V místnosti přeplněné lidmi panovalo příšerné horko. Už to nedokázala vydržet.

Odstrčila švadleny stranou, sestoupila ze stoličky a setřásla ze sebe nedokončené šaty.

„Chci svůj plášť a závoj,“ řekla.

Po tvářích služebných se rozlil vylekaný výraz. „Veličenstvo,“ vykoktal ze sebe Milgard, „máme velmi málo času, abyste se naučila celou korunovační řeč. Zítra se na vás budou upírat oči celé říše. Je velmi důležité, abyste mluvila plynule. Opakování je…“

Elandra luskla prsty a jedna z jejích služebných přispěchala s kožešinou lemovaným pláštěm a přehodila jej Elandře přes ramena. Ta si přehodila kapuci přes hlavu a připnula sponami závoj.

„Veličenstvo, prosím,“ řekl Milgard s vyděšeným pohledem a prohrábl si svými dlouhými, inkoustem poskvrněnými prsty šedivějící vlasy.

„Teď ne,“ pravila bezbarvým hlasem. „Chtěla bych se projít.“

Dvorní dámy odložily vyšívání a zvedly se. Spěchaly pro své pláště, ale Elandra je pohybem ruky zastavila.

„Stůjte. Chci se projít sama. Nepřeji si mít žádnou společnost.“

Zaprotestovaly, ale Elandra vyšla ze svých komnat a kráčela svižným krokem v mrazivém vzduchu. Zimní slunce vypadalo ten den pobledle a nezdravě. Dokonce i v její zahradě chráněné zdmi se zdály být květiny zasažené mrazem. Jejich povadlé listy měly okraje lemované černí. V jejích stopách kráčeli v uctivé vzdálenosti dva strážní.

Elandra se na ně jednou ohlédla přes rameno a přidala do kroku. Zdi její zahrady se vypínaly do výše a ona se cítila jako v uzavřené truhle bez víka. Tohle bylo vězení, i když přepychově zařízené. Cítila se být spoutaná a znechucená tím, co se dělo. Proč kolem ní pořád musí někdo pobíhat? Co by se jí tak mohlo uvnitř paláce přihodit? Proč nemůže být, alespoň projednou, nechána o samotě?

Hlava jí bolela čím dál víc. Na chvilku se zastavila, promnula si konečky prstů spánky a párkrát se zhluboka nadechla. Nic z toho však nepomohlo. Napětí, které jí pulsovalo v šíji, nepolevovalo a navíc na ni byla venku příliš velká zima.

Přesto neměla vůbec chuť k návratu do svých komnat, kde jí bude věnována neustálá pozornost a pořád se kolem ní bude někdo motat. Náhle se rozhodla a opustila zahradu. Když byla uvnitř, zamířila rozhodnými kroky do jiného křídla paláce. Její strážci zmenšili vzdálenost, která je oddělovala. Provedli to sice nenápadně, ale přesto to neušlo její pozornosti. Připomněla si, že za ní jdou, aby ji chránili, přesto se ale necítila bezpečně.

Kráčela svižným krokem hlavní chodbou, pak odbočila do spleti postranních chodeb. Kapuci ani závoj kvůli utajení nesundávala. Pokaždé, když potkala některého z dvořanů nebo sluhu nebo dokonce jednoho z kancléřů, viděla, jak jim v očích zablikalo poznání, které bylo následováno překvapeným vydechnutím. To ji rozčilovalo. Proč by měla pořád předstírat, že je ukrytá někde daleko, když každý, kdo ji spatřil, ji poznal? Možná, že všechny překvapovala skutečnost, že opustila své komnaty a procházela se zcela volně po paláci. Určitě tím porušila nějaké další pravidlo a další řadu protokolů. Tentokrát jí to bylo úplně jedno. Její nervy byly napjaté k prasknutí, byla podrážděná a měla chuť postavit se celému světu.

Nakonec se dostala až do míst, kde nevěděla kudy dál. Zastavila se tedy a mávla rukou. Jeden z jejích strážných přistoupil blíž a uklonil se.

„Ten nový léčitel,“ řekla netrpělivě. „Kde má pracovnu?“

Strážný šokované povytáhl obočí. „Ale Vaše Veličenstvo, pokud se necítíte dobře, přijde sám k vám. Nemusíte za ním chodit. To není…“

„Neříkej mi, co je dovoleno a co ne,“ štěkla ostře, až muž zbledl. „Zaveď mě k jeho pracovně.“

Strážný se znovu uklonil. „Ať mě tedy Vaše Veličenstvo následuje…“

Vedl ji do skromně zařízené části paláce s bludištěm chodeb a tmavými, chabě osvětlenými místnostmi a sklady se zásobami. Ženy na kolenou drhly kartáči podlahy a schody. Muži buď nosili zásoby, nebo někam spěchali. Elandra nespatřila ani náznak zahálky nebo poflakování.

Bezděčně při pohledu na ten shon souhlasně pokývala hlavou. Zdálo se, že jsou zde dobře rozdělené úkoly, ale ráda by si jednoho dne prohlédla seznamy potravin, aby mohla přesně říci, jestli se zbytečně neplýtvá a neuplácí.

Při té myšlence se ten den poprvé pousmála. Správce by zřejmě zemřel zděšením, kdyby ji našel ve skladech, jak sama přepočítává sudy. Kdepak, ten by jistě očekával, že bude pouze sedět v trůnní místnosti a on jí pouze předloží pečlivě sepsaný seznam položek a ujistí ji, že vše je, jak má být.

Prošla otevřenými dveřmi, kterými dovnitř proudil studený vzduch a kterými pobíhali sem a tam sluhové skládající naložené vozíky s dalšími zásobami na oslavu. Tolik práce kvůli události, která bude zřejmě zrušena.

Nech toho, peskovala se. Císař řekl, že korunovace proběhne. Měla by ze sebe setřást pochmurnou náladu.

Vystoupali po dlouhém schodišti a zanechali za sebou shon panující ve skladech. Tady nahoře nebylo ani horko, ani zde nebyla známka nějaké činnosti. Elandra se zachvěla, přestože na sobě měla teplý plášť. Ve vzduchu se vznášel nepříjemný zápach nemocničního prostředí smísený s vůní bylin a povzbuzujícího čaje.

Strážný, který ji vedl, náhle zastavil. „Počkejte zde, Veličenstvo.“

Přistoupil ke dveřím ošetřovny a zaklepal, zatímco druhý strážný si stoupl vedle Elandry.

Dveře se otevřely a nový léčitel vykoukl ven. Chvíli potichu mluvil se strážným, pak potřásl hlavou, mávl rukou a zavřel dveře.

Strážce se vrátil k Elandře. „Léčitel Agel je poctěn vaší návštěvou, Veličenstvo. Žádá vás, abyste vstoupila do jeho studovny. Hned se vám bude věnovat.“

V tu chvíli již litovala svého unáhleného rozhodnutí, ale přikývla. Strážný ji dovedl halou ponořenou do stínů až ke dveřím a otevřel je.

Byla uvedena do malé, stroze zařízené místnosti. Téměř zde chyběl nábytek, až na psací stůl, stoličku a židli. Na stole stála skříňka na pergameny a vše bylo pečlivě srovnáno a uklizeno. Dokonce i stůl byl bez jediného smítka prachu a v otevřené lékárničce stály v pečlivě vyrovnaných řadách malé lahvičky.

V krbu nehořel žádný oheň a jediná lucerna se snažila pomoci sporému světlu pronikajícímu oknem.

Elandra se rozhlédla kolem sebe se štiplavým zklamáním. „To je vše?“ zeptala se.

„My, Traurané, máme velmi skromné nároky, co se týče hmotných statků,“ ozval se jí za zády hluboký hlas zabarvený lehkým přízvukem.

Otočila se a spatřila léčitele, který zrovna vstoupil do místnosti. Na sobě měl prosté bílé roucho, označující jeho povolání a stav, a ruce měl ukryté uvnitř rukávů. Jeho vyzáblá tvář byla bledá a jeho oči vyzařovaly naprostý klid, chlad a nezúčastněnost.

Elandra se uvolnila. „Vy jste léčitel Agel,“ pravila, „nově nastoupivší ke dvoru mého manžela.“

Jeho oči se při zmínce o císaři rozšířily údivem a on se hluboce uklonil. „Veličenstvo,“ řekl hlasem o něco vřelejším než předtím. „Prosím za prominutí. Kdybyste mě zavolala, okamžitě bych přispěchal pomoci vám od vašich bolestí.“

Elandra rozmrzele zakoulela očima. Takže, když s ním strážce předtím mluvil, považoval ji léčitel za jednu z císařových konkubín. Pravděpodobně přicházely na ošetřovnu často. „Kdybych si přála, abyste mě navštívil před zraky veřejnosti,“ procedila skrze zuby, „tak bych tak učinila. Chci s vámi mluvit o samotě, bez netrpělivě přešlapujících dam, bez mých lektorů i bez mých strážných.“ Mávla rukou na čekající strážce. „Nechte nás o samotě. Tahle místnost je příliš malá.“

„Veličenstvo…“

Zahleděla se na ně pronikavým pohledem a strážci neochotně opustili maličkou studovnu a zavřeli za sebou dveře.

Elandra na okamžik zavřela oči a povzdechla si.

„Mohu si prohlédnout vaši ruku?“ zeptal se léčitel.

Zachvěla se zimou a s tajným přáním, aby rozdělal oheň, natáhla levou paži.

Zlehka se jí dotýkal konečky prstů a snažil se co nejemněji masírovat její prsty. Když se dotkl oblasti mezi palcem a ukazováčkem, trhla sebou.

„Trpíte bolestí hlavy,“ konstatoval.

„Ano.“

Pustil jí ruku a chvíli ji studoval. Jeho oči byly tak vážné. Přemýšlela, zdali se někdy zasměje.

„Mohu vám sáhnout pod závoj a dotknout se vašeho zátylku?“

„Ano.“

Jeho dotek byl opět naprosto neosobní, čistě profesionální. Opatrně kolem ní kroužil s přehnanou péčí, až měla sto chutí zakřičet na něj, aby prostě strhl závoj a zacházel s ní jako s normálním pacientem, ale odolala nutkání. Věděla, že by to bylo pošetilé a nevhodné.

Konečně od ní odstoupil. „Vaše Veličenstvo je velmi rozrušené,“ řekl. „Zřejmě jste měla neklidné spaní, a proto jste tak vyčerpaná. Radím vám, abyste si odpočinula.“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Bohužel si tenhle přepych nemohu dovolit. Budu se muset věnovat přípravám ceremoniálu, a to jak odpoledne, tak večer a celý zítřek.“

„Ach ano, korunovace.“ Zamračil se. „Mohu vás zbavit bolesti hlavy. Také mohu zklidnit vaše přepjaté nervy, ale bez řádného odpočinku se bolest během několika hodin vrátí. Mohu vám také namíchat nějaké slabé uspávadlo, abyste snáze usnula.“

O Trauranech nevěděla téměř nic, snad jen, že se jednalo o klidné, nevýrazné obry, kteří žili v zemi plné sněhu a ledu. Traurané byli podezřívaví k cizincům, úzkostlivě se drželi starých tradic, nesnášeli jakékoliv změny a jen vzácně cestovali za hranice provincie. Bylo velmi zvláštní setkat se s tímto mužem ze země, která se zdála být jako z pohádky pro děti. Nemyslela si, že by ji mohl otrávit.

„Nějaký lektvar bych uvítala,“ řekla nakonec. „Té bolesti mě můžete také zbavit.“

Uklonil se a řekl. „Pokud Vaše Veličenstvo odstraní závoj a kapuci.“

Neváhala ani vteřinu a rychle strhla závoj, aby zakryla nervozitu. Povídalo se, že trauranští léčitelé vládnou neobyčejnou mocí a že prý dokáží odstranit jakékoliv zranění pouhým dotykem dlaně. Žasla nad takovou schopností, ale nebyla si jistá, jestli tomu opravdu věří. Kostilam byl starý muž a zoufale zkoušel vše, co by zmírnilo jeho bolesti a odstranilo ztuhlost kloubů.

Shodila kapuci a pohlédla na léčitele. Ten stál na místě s kamennou tváří a zdálo se, že se snaží soustředit. Pak jí přiložil prsty na čelo.

„Kdepak,“ zamumlal a přemístil dlaň na její levý spánek.

Bolest nabyla na intenzitě, chvíli divoce pulsovala, pak polevila, až náhle zcela zmizela, jako by nikdy neexistovala.

Elandře se údivem rozšířily oči. Zprudka se nadechla. „Bolest je pryč.“

Léčitel učinil krok zpět a znovu se uklonil. „Ano, ale Vaše Veličenstvo se bude muset řídit mou radou týkající se odpočinku. Také byste se měla vyvarovat soli ve vašem jídelníčku, aspoň po několik příštích dnů. Tato dvě jednoduchá opatření zajistí, aby se bolest nevracela.“

„Děkuji vám,“ řekla s úsměvem. Byla ohromená jeho schopnostmi. Bylo od Kostilama moudré, že přivedl tohoto muže ke dvoru. Měl už tak učinit dávno.

Léčitel pokýval hlavou, přešel ke své skříňce a začal z ní vyndávat lahvičky. „Namíchám vám lektvar, který můžete vypít později s čajem. Vypijte ho chviličku před spaním a bude se vám lépe usínat.“

„Ano. To by mi opravdu pomohlo,“ pravila stejně formálním hlasem jako on.

„Vaše Veličenstvo by se nemělo zdržovat čekáním,“ řekl. „Příprava lektvaru mi sice nezabere příliš času, ale rád vám ho nechám poslat…“

„Ne,“ vyhrkla. Bála se cizího zásahu a přimíchání jedu. Kdokoliv mohl do lektvaru přidat jed. „Počkám tady.“

„Má skromná studovna není příliš pohodlná.“

„To není,“ souhlasila a nasadila si znovu kapuci na obranu proti chladu. „Ale stejně počkám.“

Už dále neprotestoval. Sesbíral věci, které potřeboval k namíchání lektvaru, vyšel na chodbu a tiše zavřel dveře, zanechávaje Elandru o samotě.

Ta si úlevně oddychla, posadila se na židli a masírovala si spánky. Po bolesti stále nebylo ani stopy, jako by zmizela nějakým kouzlem. Cítila se mnohem lépe a pomalu z ní opadávalo napětí. I tato ubohá, ledová místnost byla lepší než její vlastní komnaty. Alespoň zde byl klid a ticho. Na chvíli zavřela oči a vychutnávala si panující ticho.

Náhle se s vrznutím otevřelo okno a vyrušilo ji z klidu. V okenním rámu spatřila hlavu a ramena muže, který se drápal dovnitř.

Vyskočila na nohy, zrovna když se protáhl oknem a dopadl na podlahu jako kočka.

Byl nesmírně vysoký, dokonce ještě vyšší než léčitel. Na širokých ramenou mu hrály pletence svalů a dlouhé vlasy zlatavé barvy měl spletené do copanu. Na sobě měl špinavé, roztrhané hadry a byl od hlavy až k patě pokrytý vrstvou špíny. Jeho modré oči divoce zářily a jezdily sem a tam jako oči lapené divoké šelmy.

Elandra se okamžitě vzpamatovala z úleku. „Á, zloděj,“ vydechla a chtěla vykřiknout.

Rychle jako blesk překonal vzdálenost, která je dělila, a zacpal jí rukou ústa. Přimáčkl ji zády ke zdi a držel ji pevně navzdory její snaze vymanit se z jeho sevření. Neznámý střelil pohledem ke dveřím, ale stráže zřejmě nic nezaslechly. Nikdo jí nepřijde na pomoc.

„Buď zticha, nebo z tebe vymáčknu duši,“ zašeptal hrubě.

Vzepřela se tělem proti němu, ale bylo to stejné jako se snažit odtlačit skálu. Jeho ruka jí stále drtila rty. Elandra obnažila zuby a kousla ho.

Bolestí zatajil dech, přesunul váhu z jedné nohy na druhou a popadl ji druhou rukou pod krkem. Bolest, kterou jí ten stisk přivodil, byla hrozná, navíc nemohla vůbec dýchat.

Pak jeho drtící prsty povolily stisk a odtáhly se. Elandra malátně podklesla a namáhavě lapala po dechu.

„Když budeš zticha, nic se ti nestane,“ řekl.

Rozkašlala se. Krk měla v jednom ohni.

Zdálo se, že bere její kašel jako souhlas, protože ji pomalu a opatrně pustil. Sundal ruku z jejích úst a zvedl varovně ukazováček.

„Pamatuj, ani hlásku,“ zašeptal. „Kdo je přede dveřmi?“

„Mé stráže,“ odvětila přiškrceným hlasem. Zoufale přemýšlela, jak by mohla uprchnout. Celou tu dobu jí v hlavě zněl výsměšný hlas. Ach, jak je vše bezpečné uvnitř paláce. Můžeš jít, kam se ti zlíbí. Proč vlastně nepropustíš své strážce? Jenže peskování sebe samotné za to, jak byla naivní a hloupá, ničemu nepomáhalo. Zdálo se, že tento den přichází jedna tvrdá lekce za druhou.

Muž si ji prohlížel zvláštním hloubavým pohledem, který se jí nelíbil, očividně hodnotící přepychovost sametových šatů a kožešinou lemovaného pláště. Závoj jí během boje sklouzl z tváře. Pokusila se jej připevnit nazpět, ale nedržel.

„Kde je léčitel, má paní?“ zeptal se s o něco větším respektem něž prve. „Je tohle jeho studovna?“

Přikývla. „Šel mi připravit lektvar.“

Zloděj se zamračil a trhnutím se od ní odlepil. Přešel místnost dvěma dlouhými kroky a vrátil se k ní. „Agele, Agele, kdepak jsi?“ zamumlal a odhodil rozcuchané vlasy z čela. „Jak dlouho už je pryč?“

„Jen pár minut,“ odvětila.

Zloděj, tedy pokud to byl zloděj, se netrpělivě zašklebil. Zdál se být velmi nervózní a kulhal. Všimla si, že jeho boty byly odřené, jako by měl za sebou dlouhou cestu.

Také vypadal promrzle. Neměl žádný plášť a z jeho potrhané tuniky zbyla jen hedvábná podšívka. Jednu ruku měl zřejmě popálenou; kůže na hřbetu ruky byla napuchlá a zbarvená doruda.

„Tohle je jediné okno,“ pravil. „Řekněte mi, vedou na ošetřovnu ještě jiné dveře nebo je přístupná pouze z chodby?“

„Já nevím,“ odpověděla Elandra chladně. Už si na něj stačila poopravit názor. Podle přízvuku pocházel z některé provincie, ale podle všeho byl urozeného původu. Spíš než jako šílenec vypadal ustaraně. Zloděj by se neodvolával na zamýšlenou oběť jménem a nevztekal by se, že léčitel chvilku před ním opustil místnost. Rozhodla se, že pro ni neznamená skutečné nebezpečí.

„Mé stráže stojí venku v chodbě. Budete muset počkat, dokud se léčitel nevrátí.“

Zamnul si rukou zátylek a unaveně sklopil hlavu. „Na to není čas,“ řekl.

Bez dalšího váhání přistoupil k lékárničce a začal se probírat lahvičkami. Zkoumal obsah každé z nich, jako by dokázal rozluštit tajemné symboly na štítkách.

„Aáá,“ řekl nakonec a pozvedl jednu blíže ke světlu. „To by mělo stačit, aspoň pro začátek.“

Zastrčil lahvičku do kapsy a zamířil k oknu.

„Počkejte!“ řekla. „Co potřebujete, cizinče? Proč jste se sem vplížil takovým podloudným způsobem, a přitom znáte léčitele jménem? Proč tolik spěcháte, když byste potřeboval ošetřit rány?“

Položil ruku na okenní římsu, pak zaváhal. Mdlé sluneční paprsky mu slabě osvítily tvář a zvýraznily tak profil jeho lícních kostí a čelisti. Měl jemně vykrojené chřípí a plné rty.

Znenadání se otevřely dveře a dovnitř vstoupil léčitel.

Elandra se polekaně otočila a přetáhla si závoj přes tvář. Cizinec se bleskurychle přikrčil a zdálo se, že je připraven zaútočit.

Jediný Agel zůstal klidný, ačkoliv zůstal na chvíli stát a prohlížel si cizince pronikavým pohledem. Pak zavřel dveře, jako by se jednalo o obyčejného návštěvníka. Vrhl na Elandra zamračený pohled a zadržel slova, která už měl na jazyku.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Tohle je neočekávaná návštěva.“

„Agele! Konečně.“ Cizinec k němu přiskočil a popadl ho za rukáv. „Musíš mi okamžitě pomoci.“

„Mám tu pacienta.“

„U Gaulta, nebuď osel.“ Cizinec nevěnoval Elandře pozornost, i když Agel z ní nespouštěl oči. „Pošli ji ven a poslouchej mě. Nesmíme promarnit ani vteřinu.“

„Nepošlu za dveře Její Veli… dámu,“ prohlásil Agel stroze. Tvář mu zrudla a Elandra by ho nejraději vlastnoručně zaškrtila. I naprostý idiot by ji poslal ven. „Její zdraví je to nejdůležitější.“

„Nic nemůže být důležitější než to, co od tebe potřebuji.“

Agel se opět uzavřel do sebe a jen přísně potřásl hlavou. Vypadal navztekaně, rozpačitě a zklamaně zároveň. Očividně se dobře znali. Ve skutečnosti se dala mezi nimi nalézt i určitá podoba ve tvaru jejich hlav a posazení očí ve tváři. Možná, že byli příbuzní. Elandra je mlčky sledovala a její zvědavost rostla.

„Běž odsud,“ řekl Agel chladným hlasem. „Je jasné, že pácháš nějakou špatnost. Nezapletu se do ničeho s…“

„Týká se to mého pána,“ vyhrkl cizinec netrpělivě. Vrhl na Elandru ustaraný pohled, jako by mohla vědět, o koho se jedná. „Má problémy.“

„Vždycky máš nějaké potíže,“ pravil Agel příkře. „Uprchl jsi?“

„Jen ty mi můžeš pomoci. Potřebuji se dostat k…“

„Pokud jsi uprchl nebo snad spáchal nějaký zločin, nemohu ti pomoci,“ řekl Agel. „Nemám žádný vliv na dění v paláci.“

„Císař ti naslouchá,“ prohlásil cizinec. „Musím s ním mluvit.“

Agelovy oči nervózně těkaly mezi cizincem a Elandrou. „Nemožné,“ řekl.

„Ať ti Faure upálí uši!“ vyprskl cizinec. „Neříkej ‚nemožné‘ tak nabubřelým tónem. Musí se to povést. Teď je každá vteřina drahá. Dej mi nějaké šaty na převlečení a trochu vody na opláchnutí. Dám se trochu do pořádku, zatímco budeš žádat o slyšení.“

Léčitel vypadal nahněvaně, až se Elandra musela pod závojem pousmát. Tenhle umouněný cizinec očividně neměl nejmenší potuchy, jak je těžké dostat se k císaři.

„Takže?“ dožadoval se neznámý.

Agel si povzdechl. „Ty ses zbláznil, takhle sem vpadnout. Proč jsi pro mě nenechal poslat obvyklým způsobem?“

Dokonce i Elandra ztratila trpělivost. Léčitel byl těžkopádný a tupý, přes všechnu svou dovednost. Viděla, že cizinec rychle ztrácí poslední zbytky trpělivosti.

„Léčiteli Agele,“ řekla rozkazovačně a postoupila kupředu.

Oba muži na ni pohlédli, jako by si nepřáli, aby je někdo rušil.

„Pokud toho muže znáte, proč mu odmítáte svou pomoc?“

Agelovi překvapením poklesla čelist. Spěšně zavřel pusu. „Ale já přece nemohu…“

Umlčela ho pohybem ruky. „Ten muž je zraněný, promrzlý a evidentně ušel mnoho mil, aby se sem dostal. Má potíže a potřebuje vaši pomoc. Vy ho snad odmítnete?“

„Samozřejmě, že ne, má paní,“ pravil Agel. Vypadalo to, že je zmatený a znechucený. „Ale nejdříve se postarám o vás.“

„Pokud mi dáte lektvar, pro který jsem přišla, budu zcela spokojená.“ Natáhla ruku a on jí váhavě podal lahvičku s lékem.

„Děkuji,“ řekla. „Teď se postarej o tohoto muže.“

„Nepotřebuji ošetření,“ skočil jí cizinec do řeči. „Císař musí být varován.“

„Varován před čím?“ otázala se. „Jaké zprávy přinášíte?“

Neznámý na ní němě zíral.

„Odpověz jí, hlupáku,“ štěkl Agel.

Cizinec se podezíravě rozhlédl. „Proč?“ zeptal se léčitele. „To není její starost.“

Agelovi se znovu nahnala krev do obličeje. „Ty pitomče, nemáš žádné způsoby. Každý divoch se chová lépe než…“

„Způsobům ho můžete naučit později,“ vyprskla Elandra. Docházela jí trpělivost s oběma muži. Probodla cizince očima. „Co byste tak chtěl říci císaři?“

Jeho modré oči získaly zarputilý výraz. Neodpověděl.

„Vidíte?“ prohodil Agel k Elandře. „Je to beznadějný případ, nikdo, o koho by Vaše Veli… o koho byste měla mít starost. Je to jen hloupý, potíže působící otrok, který utekl svému pánovi a potřebuje ochranu.“

„Zákon zakazuje poskytovat útočiště uprchlíkům,“ prohlásila přísně. Když ale pohlédla do mužových divokých modrých očí, nemohla uvěřit, že by mohl někomu patřit. Připomínal jí lovecké orly z Gialty. I když byly spoutáni provazem, drápy měli zabroušené a křídla přistřižená kvůli výcviku, jejich oči zůstávaly divoké. „Opravdu jste uprchl?“ zeptala se jemně.

Jeho oči neuhnuly před jejím pohledem. „Ještě ne,“ odvětil.

V jeho hlase zaznělo cosi temného, změť utajovaného napětí a emocí, kterou Elandra neměla chuť rozluštit. Ať už byla celá záležitost jakkoliv zajímavá, nemohla zde meškat příliš dlouho.

„Dejte si pozor,“ varovala léčitele. „Složil jste přísahu, že budete pomáhat nemocným, zraněným a nemohoucím lidem, ale to se nevztahuje na uprchlíky, ani na ty, co porušili zákon.“

Agelovi se zúžily oči, ale jeho tvář zůstávala brunátná. „Kvůli tomuhle muži určitě neporuším zákon, má paní. Neposkytnu mu útočiště a ani mu nemohu poskytnout to, oč mě žádá.“ Otočil se k cizinci s neskrývaným odporem. „Všude působíš jen potíže. Zmiz! Ať už jsi provedl jakoukoliv špatnost, nechci být do toho zapleten.“

Cizinec se zdál být zklamaný. „Ano, ty ses vždycky mnohem víc staral o svůj prospěch, než abys udělal, co je správné. Jakou mám šanci dostat se k císaři, pokud mi nepomůžeš? Předáš mu alespoň tuhle zprávu?“

„Ne,“ odvětil Agel bez sebemenšího zaváhání.

Neznámý se otočil k Elandře, tak náhle, až vyděšeně uskočila.

„A vy, paní?“ otázal se zoufale. „Mohla byste to pro mě udělat?“

Elandra byla uvedena do rozpaků. „Udělat co?“

„Vyřídit vzkaz císaři.“

„Já…já…“

„Pokud vám tu zprávu napíšu na papír, předáte mu ho?“

„Nech toho!“ řekl Agel, dříve než mohla odpovědět. „Nech ji na pokoji. Nemůžeš s ní takhle jednat, natož jí rozkazovat.“

Cizincovy oči se vpalovaly do léčitele. „Pokud to bude třeba, budu se klidně plazit po břiše, jen abych se dostal do trůnního sálu. Žádal jsem tě. Ne, já přímo žebral o prokázání služby, jenže ty nedokážeš ani na chviličku zapomenout na minulost a myslet na prospěch císařství. Teď se tedy ptám této ženy. Prosím ji.“

„Zadrž!“ zvolal Agel.

„Ty mě tedy nevyslechneš? Ani pro jednou? Musím mluvit s císařem, a to co nejdřív. Jde tady…“

„Jde tady o tvou kůži,“ přerušil ho Agel nepřátelsky. „Teď už jsi opravdu zašel příliš daleko. Moc dobře tě znám. Zničil jsi náklonnost, kterou k tobě tvůj pán choval − buď jsi mu vzdoroval, nebo ho urazil, nebo napadl. No a teď si myslíš, že si doběhneš k císaři pro odpuštění, jako kdyby se staral o to, co se s tebou stane.“

„Mýlíš se,“ řekl neznámý. „Je to úplně jinak. Je to…“ Zmlkl, napřáhl ruku a opřel se o zeď. Byl bledý jako stěna a zdálo se, že ho opouštějí síly.

Agel váhal tak dlouho, že to Elandru znovu popudilo proti němu, ale dřív, než ho stihla pobídnout, aby cizinci pomohl, chytil neznámého za rameno a podepřel ho. Jemně přejížděl dlaněmi po cizincově těle, zkontroloval puls a prozkoumal další popáleniny ukryté pod nánosem bahna a sazí.

„Co se stalo?“ zeptal se o něco jemnějším hlasem.

Cizinec sebou trhl. „Potíže. Hrozné potíže. Sám si na sebe upletl bič.“

„Ty jsi byl s ním?“ zeptal se léčitel opatrně. „Po jeho boku, jako obvykle?“

Cizinec unaveně přikývl. Klesl na stoličku a zůstal na ní sedět s hlavou sklopenou. „Sidraigh-hal“ zamumlal. „Přinesl jsem ho zpátky. Nesl jsem ho… ani nevím kolik mil. Přišli jsme o koně.“

Agel mu sevřel paži. „Kde je teď? Je zraněný?“

„Ano.“

„Pak ho tedy musím okamžitě prohlédnout. Kde je? Přinesl jsi ho sem?“

„U svatého Gaulta, ne,“ vyhrkl cizinec zděšeně. „Nechal jsem ho na schodech jeho domu, aby ho mohli najít ti jeho zatracení sluhové. Pokud jde o mě, ať si klidně shnije v posteli. Já jsem udělal dost…“

„Ne, ty jsi neudělal dost,“ obořil se na něj Agel. Přistoupil k lékárničce a začal strkat všelijaké lahvičky, mastičky a obvazy do koženého vaku. „Proč jsi mi to neřekl hned? Do jaké míry je zraněný?“

Neznámý pohlédl na Elandru a tvář se mu stáhla v nedůvěřivou grimasu. Neodpověděl.

Agel si povzdechl a přispěchal k Elandře. „Má paní, prosím,“ řekl jemně. „Myslím, že bude lepší, když odejdete.“

Zůstávala na svém místě. „Já si zase myslím, že bude lepší pořádně prozkoumat tohle pletichaření, léčiteli. Kdo je tenhle muž, který tě přišel požádat o pomoc? A kdo je jeho pánem?“

Agelova tvář byla jako kamenná maska, ale jeho oči vyděšeně pomrkávaly při každé otázce. Když to zpozorovala, věděla, že její podezření bylo oprávněné.

„Odpovězte mi,“ přikázala mu.

„Má paní, já se neodvažuji.“ Zachmuřil se a vrhl zlobný pohled na muže, který k němu přišel pro pomoc. „Dokud se sám nedozvím, co se opravdu stalo, nemohu vám dát žádné…“

„Kdo jsou ti muži? O koho se jedná?“ dožadovala se zvýšeným hlasem.

Plavovlasý muž vyskočil na nohy a přistoupil k ní. „Pošli ji pryč, Agele. Už takhle toho slyšela příliš.“

„Já ji nemohu poslat pryč, ty osle!“ štěkl na něj Agel. „Měj se na pozoru.“

„Před švitořivou manželkou nějakého dvořana? Přesně tak vypadá. Už teď ví mnohem víc, než je zdrávo.“

Elandra ho probodla pohledem a spustila závoj zakrývající její tvář. Už měla po krk tohoto přerostlého nevychovance, který chtěl očividně spáchat nějakou špatnost. „Teď mi hezky řekneš, kdo vlastně jsi,“ pravila hlasem tvrdým jako ocel. „Přikazuji ti to.“

Cizinec si založil svalnaté ruce na hrudi a její pohled opětoval. Jeho tvář byla stažená vzdorovitým odhodláním. „Táhni k…“

„Zadrž, Kaelane!“ vyjekl Agel. „Pokud si trochu ceníš svého bídného života… pokud ti záleží na mém životě… tak už nepokračuj.“

Muž, jehož léčitel nazval Kaelanem, nejdříve zbledl, a pak postupně rudl. Obrátil se k léčiteli s jasnou hrozbou v očích a popadl ho za předek roucha.

„Ty slabochu!“ zavrčel. „Dřív jsi měl aspoň kuráž, ale teď se třeseš dokonce i před ženskou…“

„To není obyčejná žena,“ odsekl Agel a vytrhl se z jeho sevření. „To je samotná císařovna!“

Kaelan pustil léčitele a nevěřícně těkal očima z Agela na Elandru. Pak se jeho pohled zastavil u Elandry, která tam stála hrdá, rozzlobená a nebojácná. Na jeho tváři se objevilo zděšení.

Mlčky poklekl a hluboce se uklonil.

Ta náhlá pokora a úcta u muže tak mohutného, tak prudkého a drsného, ji potěšila. Nedala to však najevo a místo toho se obrátila k léčiteli.

Zdálo se, že by se nejraději propadl do země.

Elandra urputně přemýšlela. Jméno Kaelan jí bylo povědomé. Určitě už ho někdy slyšela, jen tak mimochodem, možná, že z rozhovoru stráží nebo sluhů. Šlo o nějakou sázku… ano, to bylo ono. Neznámý muž byl gladiátor, šampion několika sezón a aktivně se účastnil té ohavné, krvavé podívané, která jí byla zakázána. Jeho pánem byl princ Tirhin.

Oba muži ji napjatě pozorovali. Snažili se jí vyčíst z tváře k jakému došla závěru a občas si vyměnili letmé pohledy plné strachu. Kaelan se bez vyzvání znovu postavil.

„Už rozumím,“ pravila chladně, když si vše dala dohromady. Upřela pohled na Kaelana. „Znám tě z doslechu a také znám tvého pána. Pověz mi, co se přihodilo a nechci slyšet žádné vytáčky.“

Ztěžka polkl, až mu ohryzek poskočil v krku, ale jeho oči neuhnuly před jejím zkoumavým pohledem. „Odpusťte mi, má paní, ale to mohu říci jen císaři.“

Jeho odmítnutí, i když zdvořilé, dopadlo jako pohlavek. Znovu si hořce uvědomila, že nemá žádnou opravdovou autoritu. Dokonce i otrok − kus masa z arény, jak by ho nazvali její strážci − to věděl.

„Dej si pozor na jazyk,“ vyplísnil ho ostře Agel. „Už takhle jsi v dost velkých potížích, tak si to ještě nezhoršuj vzdorováním císařovně.“ Otočil se k Elandře a hluboce se uklonil. „Vaše Veličenstvo, žádám o odpuštění. Můj bratranec je sprostý darebák, nezkušený v…“

Kaelan zvrátil hlavu a rozesmál se. Zdálo se, že teprve tehdy si léčitel uvědomil, co vlastně řekl. Na jeho tváři se objevil zmatený a rozpačitý výraz, nechal větu nedokončenou a zůstal vyděšeně stát.

„Agel, velká huba,“ vyprskl Kaelan výsměšně. „Nejdřív jsi vyzradil, kdo jsem, pak jsi vyzradil kdo je ona a teď jsi vyzradil i své tajemství. Jako intrikán jsi beznadějný případ.“

Agel ho vztekle odstrčil. „Já nejsem žádný intrikán!“ vyhrkl prudce s pohledem upřeným na Elandru, jako by se chtěl přesvědčit, že mu věří.

Ta na něj hleděla s odporem. Choval se k ní sice zdvořile, ale stačilo, aby někdo byť jen náznakem zpochybnil jeho postavení a hned se z něj stal malicherný a domýšlivý muž. Byl to patolízal připravený lichotit komukoliv, ale nejdříve vždy zjistil názory dotyčné osoby, než se sám vyjádřil. Pokud někdy získá vliv u dvora, léčitel se daleko nedostane.

Agel k ní přikročil, tvář poznamenanou obavou. „Přísahám vám, že jsem o ničem neměl ani tušení. Náš příbuzenský vztah je pouhou souhrou okolností. Cokoliv se přihodilo…“

„Ano, léčiteli,“ přerušila ho. Neměla chuť poslouchat jeho další nářky. „Proč si nehledíte svých povinností?“

„Ano, Veličenstvo,“ řekl s viditelnou úlevou. „Pokud mě můžete omluvit, vydám se navštívit Jeho Vznešenost a prohlédnu ho, jestliže mě přijme.“

Pozorovala toho muže, tak horlivého pokud šlo o uzdravení císařova syna, zatímco jeho pokrevní příbuzný tam stál zraněný a zjevně zcela vyčerpaný.

Neodpustila si poznámku. „Ale princ pro tebe neposlal.“

Agelova horlivost pohasla.

Cožpak si vůbec neuvědomoval, že jí odhalil svou pravou tvář? Ten muž už ji unavoval.

Mávla rukou. „Jděte už. Učiňte, co je nezbytné. Princ jistě nutně potřebuje vaši léčitelskou dovednost.“

Léčitel se pousmál. „Veličenstvo, omluvte můj spěch,“ řekl. „Je zde ještě něco, čím bych vám mohl posloužit?“

„Není.“

„Mohu tedy odejít a navštívit vás později, Veličenstvo, abych zkontroloval váš stav?“

„Ano.“

Uklonil se před ní, vrhl na Kaelana zamračený pohled a vyběhl z místnosti. Dveře se za ním s prudkým prásknutím zabouchly.

Elandra zůstala v místnosti sama s gladiátorem. Pozorně si ji prohlížel. Připomínal dravce, ostražitého a nebezpečného, sledujícího kořist. Znovu ji naplnily obavy, ale nedala to na sobě znát.

„Pokud jde o tebe…“

„Má paní, dovolte mi promluvit,“ vyhrkl naléhavě. „To, co jsem žádal po svém bratranci, teď žádám po vás. Mějte slitování a pomozte mi dostat se k císaři. Je to strašně důležité.“

„Jsem si jistá, že si myslíš, že je to důležité, ale nemohu učinit, o co mě žádáš.“

Jeho tvář ztvrdla. „Tím míníte, že to neuděláte.“

„Nesnaž se mi něco vyčítat!“ štěkla. „Ve všem se musí postupovat podle protokolů a předpisů. Nemohu jen tak přiběhnout k císaři a dožadovat se jeho slyšení.“

„Ani v případě, že je v sázce bezpečí celé říše?“

Odmítala nechat se znepokojit a pozorovala ho chladnýma očima. „Jak by mohl otrok vědět, kdy je císařství ohroženo?“

Zbledl a poprvé za celou dobu se v jeho očích objevil záblesk poznání, do čeho se to vlastně dostal.

„Podloudně jsi vnikl do paláce jako nějaký zloděj. To je těžký přestupek,“ prohlásila strohým hlasem bez slitování. „Přišel jsi sem bez svolení tvého pána. To je další těžký přestupek. Dovolil sis zaútočit na mou osobu a teď mě žádáš o něco, co nemůže být splněno. Co můžeš říct na svou obranu?“

„Má paní…“

„Oslovuj mě Veličenstvo,“ štěkla.

Kajícně sklopil hlavu. „Veličenstvo,“ řekl tichým hlasem.

Nelíbilo se jí jeho chování. Bylo mu dopřáno až příliš mnoho výsad. To se často stávalo u otroků, kteří získali slávu. Těžko si pak uvědomovali, jak nedůležití a nicotní ve skutečnosti jsou. Přesto to byl neobyčejný muž s neobvyklým chováním. Muselo být pro něj těžké potlačovat svou přirozenou povahu úctou a pokorou.

„Co dělal tvůj pán na Zakázané hoře?“ otázala se.

Kaelan prudce zvedl hlavu a jeho výraz nabyl dřívější ostražitosti.

„Odpověz!“ přikázala mu. „Co tam dělal?“

„Opravdu vám, má paní… Veličenstvo…“ − opravil se − „Nemohu vám nic říci, aniž bych ho nezradil.“

„Copak to není to, co zamýšlíš? Nepřišel jsi snad požádat o slyšení u císaře, abys mohl obžalovat svého pána?“

Jeho oči se rozšířily a Elandra byla stále podrážděnější. Opravdu si myslel, že není schopná uhádnout pravdu?

„Veličenstvo, stojím před vámi jako k záhubě odsouzený muž,“ hlesl nakonec tichým, prosebným hlasem. „Napadl jsem vás, urazil a dělal to nejhorší, co se dalo. Za to zemřu. Nemám nic, co bych mohl říci na svou obranu, snad jen okolnosti, které mě k tomu vedly, hovoří v můj prospěch.“

Upřeně na něj hleděla. Byl to výjimečně odvážný muž, mnohem praktičtější než očekávala. Tyto přednosti jí také zabránily v přivolání stráží a zaujaly ji natolik, že pokývala hlavou na znamení souhlasu.

„Mluv,“ vybídla ho. „Ale pověz mi celou pravdu.“

Jeho modré oči byly vážné. Zaváhal.

„Jestliže usoudím, že je ta věc opravdu závažná, tak možná zajdu za císařem promluvit o tvé záležitosti,“ řekla. „Pamatuj si, že ti nic neslibuji, ale v zájmu císařství si vyslechnu, co vlastně víš.“

„Ne,“ řekl unaveným hlasem a odvrátil se.

Zírala na něj v nevěřícném úžasu, neschopná pochopit, že by mohl odmítnout příležitost, kterou mu nabízela. Copak se pomátl?

„Chceš snad umřít mlčky?“ otázala se ho podrážděně.

Na oplátku na ní vrhl takový pohled, až se začervenala. „Veličenstvo, pokud mohu mluvit otevřeně, tak odsuzovat princovo chování je trestuhodný čin. Proč bych se vám měl svěřit s tím, co vím? Mám snad očekávat, že ho odsoudíte jen kvůli mně? Jak bych po vás mohl žádat, abyste se sama vystavila nebezpečí kvůli mé obhajobě? Může snad něco takového žádat otrok po své… královně?“

Polévalo ji střídavě horko a chlad. Nohy měla ochromené a srdce jí bušilo jako o závod. Učinila si o tomto muži naprosto špatný úsudek − a to hned od první chvíle, kdy ji chytil pod krkem, přes brutální obvinění, které vznesl Agel, až po jeho tvrdohlavost a neuposlechnutí jejích rozkazů.

Teprve teď pochopila, že se ji pouze snažil chránit. Ne, aby se jí zavděčil, ale protože to pro něj bylo přirozené. Jaký to byl muž, když dokázal myslet víc na druhé než na sebe − i v této pro něj smrtelně nebezpečné situaci? Bylo nad slunce jasné, že Tirhin osnoval zradu, a že tento muž, tento šampion arény, jenž byl princovým majetkem, toho byl svědkem. Byl snad Kaelan tak čestný, že nedokázal předstírat hluchého a slepého, jak to dělal každý otrok na svou ochranu? Byl opravdu schopný riskovat svůj život, aby mohl doručit císaři varování?

Viděla, že opravdu je a velmi dobře chápala jeho zklamání. Před ní stál muž, který se snažil pomoci, ale narážel na každém kroku na překážky.

„Omlouvám se,“ řekl a rozpažil ruce. „Jsem muž činu, zvyklý řešit situaci mečem a ne uhlazenými slovy. Nemohu se vrátit do pánových služeb, i když přikáže chytit mě a popravit za neposlušnost. Nemohu vzít zpátky, co jsem udělal a řekl v téhle místnosti. Jediné, co mohu, je požádat o odpuštění a vaši pomoc.“

Při jeho žádosti jí zjihlo srdce. Teď už věřila v jeho upřímnost.

„Pokud opravdu chceš, abych ti pomohla, musíš mluvit jasně a otevřeně,“ řekla. „Pověz mi o tvém pánovi. Je těžce raněný?“

„Ano.“

„Umírá?“

„Možná. Já nevím.“ Kaelan zaváhal. „Dostal se do spárů shyrieas.“

„Shyrieas?“ zopakovala vyděšeně. „Tady ve městě?“

„Ne, za městem.“ Mávl neurčitě rukou.

„Ach, na Sidraigh-hal,“ řekla, když si vzpomněla, co říkal předtím. „Co jste tam dělali? Osnovali zradu proti císaři? Kvůli tomu vás napadli démoni střežící horu?“

Kaelan otevřel udiveně ústa.

Elandra pokračovala. „Minulou noc byla hora činná. Cítili jsme otřesy, dokonce i tady, ve městě.“

Během své řeči si pomyslela. Ano, dokonce i otřes, který rozštípl rubínový trůn. Byl to snad Belothův záměr? Mohl temný bůh tak dalece ovlivnit dění na zemi?

Zahnala takové myšlenky a pokračovala.

„Ano, byl jsi tam z vlastního rozhodnutí. Tam jsi také přišel ke svým popáleninám. Nesl jsi Jeho Vznešenost na zádech? Celou cestu? To ukazuje na hlubokou oddanost svému pánovi. Proč se ho teď snažíš tak urputně obžalovat?“

Zachmuřil se. „Já…“

„Jsi snad stejně vinný jako on? Spáchal jsi nějaký zrádný čin proti říši? Pokud ano, bylo to z vlastní vůle nebo na jeho rozkaz? Vyslechl jsi tajný spiklenecký rozhovor proti císařství a neohlásil to? Není to jistě poprvé, co princ Tirhin kuje pikle proti císaři, proč jsi ale nikdy nic neřekl? Proč jsi čekal tak dlouho? Je to snad jen odplata tvému pánovi, že ses rozhodl promluvit? Proč ses neozval hned, když jsi to zjistil? Je ti jasné, že pokud teď vystoupíš se svým prohlášením, budeš také obviněn ze zrady?“

Zvedl hrdě hlavu. „Jsem na to připraven.“

„Jak hrdě to říkáš. Uvědomil sis vůbec, že pokud vzneseš takové obvinění, budeš vyslýchán? Víš vůbec, že otroci jsou vyslýcháni pomocí mučení a musí učinit doznání, aby jejich obvinění mohlo být akceptováno soudem?“

Elandra pronášela ta slova s opovržením. Jak velký a přitom hloupý byl, stál před ní s otevřenými ústy. Užasle na ni hleděl, jako by si ani nedokázal představit ženu, která by mohla něco vědět o takových věcech, natož jim rozumět. Připadal jí jako býk, příliš velký a tupý, než aby pochopil, že je veden na porážku. Měla sto chutí mu říci, že Kostilam ví o pletichaření svého syna, jenže to byla přísně tajná věc, která nesměla být odhalena.

Kaelan si povzdychl. „Nic bych neriskoval, kdybych si nebyl jistý, že císař musí být neprodleně varován. Dodržíte slovo, Vaše Veličenstvo, a vyřídíte mu můj vzkaz?“

„Nic jsem neslíbila.“

Zamračil se. „Vy…“

Prudce mávla rukou, aby ho umlčela. „Řekla jsem, že posoudím tvou zprávu, a pak se teprve rozhodnu, jestli ti mohu nějak pomoci. Je to takřka nemožné.“

Kaelanovi poklesla ramena a ve tváři se mu objevil zoufalý výraz. Zdálo se, že je příliš vyčerpaný, aby se ještě dokázal rozzlobit.

„Císař svolí pouze k málo slyšením,“ slyšela se říkat omluvným hlasem. „Tyto slyšení jsou domluvená týdny dopředu. Nepřijme nikoho z pouhého rozmaru nebo na náhlou žádost.“

„Ale v tomto případě…“

„Ne, záleží pouze na jeho vůli,“ řekla. „To se nedá změnit.“

„Ale jak…“

„Je zde ještě jiný způsob,“ řekla.

Jeho tvář se rozjasnila nadějí. Horlivě přikývl. „Řekněte mi ten způsob a já tak učiním.“

„Nabízel jsi, že napíšeš zprávu. Učiň tak a já dohlédnu, aby se dostala do rukou lorda Siena.“

Jeho tvář se divoce zkroutila. Ustoupil vzad a potřásl odmítavě hlavou. „Ne.“

„Proč ne?“

„To je nemožné.“

Elandře docházela trpělivost. Podala mu více vysvětlení a nabídek pomoci, než měl vůbec právo očekávat. Předání zprávy lordu Sienovi byla jediná možná cesta, jak informovat císaře, jelikož jedině nejvyšší kněz měl téměř neomezený přístup k císaři. Bohužel, tento muž byl opravdu zabedněný darebák. Když nedokázal pochopit, jak daleko byla schopná zajít kvůli němu, tak už mu nebude dál nic vysvětlovat.

„Tak tedy dobrá,“ řekla chladně a udělala krok směrem ke dveřím.

Kaelan k ní přiskočil. „Veličenstvo, prosím!“

„Musím jít.“

Natáhl ruku a opřel se dlaní o dveře, takže je nemohla otevřít.

Pobouřeně se otočila a zjistila, že se jejich tváře téměř dotýkají. „Jak si dovoluješ držet mě tady proti mé vůli!“

„Co znamená jedno provinění navíc mezi tolika?“ odsekl. „Pomůžete mi, když vám prozradím, že Madrunové přicházejí?“

„Madrunové přicházejí pořád,“ odvětila nevzrušeně. „Je to takový strašák na malé děti. Nemohou prolomit naši obranu.“

Jeho tvář měla naléhavý výraz. „Ale co když to dokáží?“

„Nedokáží!“

„A co když dokáží!“

Chvíli na něj nehnutě hleděla a přemýšlela, jestli by to mohla být pravda. Při té představě ji zamrazilo. „Tohle je tedy to děsivé varování, které přinášíš?“ zeptala se s nádechem výsměchu v hlase.

Jeho oči se střetly s jejími. Bylo vidět, jak těžký vnitřní boj svádí, ale nakonec sundal ruku ze dveří a poodstoupil.

„Je nemožné, aby pronikli k Impérii,“ pokračovala uštěpačně. „Naše obrana je velmi silná.“

Neodpovídal. V jeho očích se zračilo odevzdání a zdálo se, že odmítal dále prosit nebo se přít.

Chvíli ho pozorovala a snažila se mu uvěřit, ale nemohla. S povzdechem si nasadila závoj a přitáhla plášť k tělu. Své povinnosti už nemohla dál odkládat. Už takhle tady strávila příliš mnoho času. Elandřina zvědavost byla silnější než kdy jindy, protože v této záležitosti byl zapleten princ Tirhin. Jenže pokud ten otrok nebude mluvit otevřeně, nebude ani ona ztrácet čas marnými pokusy dozvědět se jeho tajemství.

„Má rada zní, abys uprchl,“ pravila. „Léčitel poví Tirhinovi, co jsi zde dělal. Jsi ztracen. Nikdo v paláci ti neposkytne úkryt a ty se nemůžeš vrátit k pánovi. Nemáš žádnou naději, že by s tebou měl slitování, zvláště teď, když ses ho pokusil obvinit ze zrady. Utíkej, to je tvá jediná šance.“

„Nemohu žít s lovci odměn v patách,“ řekl tiše.

To nebyla odpověď, kterou od něj očekávala. Vrhla na něj poslední udivený pohled, pak sebrala ze stolu lahvičku s lektvarem a opustila studovnu. Pozorně za sebou zavřela dveře.

Na chodbě se strážní vypjali do pozoru a následovali ji. Elandra kráčela rychlým, rozhodným krokem, ale tak, aby to nevypadalo, že spěchá. Měla zpoždění; zdržela se až příliš dlouho. V jejích komnatách bude vládnout hrozný zmatek.

Na tom nezáleželo. Musela neustále přemýšlet o náhodném setkání v léčitelově studovně.

Byla to náhoda, nebo osud? našeptával jí vnitřní hlas. Penestriánský sesterský řád nevěřil na náhody, pouze na souvislosti.

Co Tirhin provedl?

Už v minulosti zosnoval neúspěšné spiknutí, ale Kostilam mu to prominul. V poslední době byl princ nevrlý a vzpurný, ale spíš k její osobě než ke svému otci.

Teď ale provedl něco tak hrozného, že tím vyděsil do morku kostí svého otroka, který mu byl natolik oddaný, že nesl jeho bezvládné tělo celou cestu zpět ze Sidraigh-hal. Jak se podařilo otrokovi uniknout ze spárů shyrieas, to zůstávalo nevyjasněno. Byla nakloněna myšlence, že k žádnému setkání s démony nedošlo.

Co tedy Tirhin provedl? Co znamenaly ty zmatené řeči o Madrunech zmocňujících se města? Bylo nemyslitelné, že by Tirhin vstoupil do tak bezbožného spolku s nepřítelem, ale na druhou stranu to dávalo smysl. Vysvětlovalo to, proč se onen otrok drápal do paláce nehlídaným oknem a riskoval vše, jen aby mohl varovat císaře.

S obtížemi dokázala předstírat, že ani trochu nevěří otrokově zmínce o Madrunech, ale srdce jí zběsile bušilo jen při pomyšlení na tu možnost. Jenže oni se přeci nemohli dostat do města. Prostě nemohli.

Ani kdyby jim někdo pomohl?

Potlačila tu myšlenku a vypeskovala se, že se z ní stává ustrašená a pošetilá ženština. Její otec považoval strach za nakažlivou chorobu. Pohrdal každým, kdo strachu podléhal. Elandra si přikázala, že nad touto záležitostí musí přemýšlet s naprosto chladnou hlavou.

Jenže, co když měl ten otrok pravdu? Co když opravdu nezbývalo mnoho času? Co když její nerozhodnost a otálení přijdou město draho?

Co kdyby porušila protokol a požádala o slyšení u císaře? Dokonce ani ona neměla právo k němu přijít bez ohlášení. Co když už Kostilam slyšel historku o Madrunech, plnou planých domněnek a podezření, a rozhodl se ji ignorovat?

Po událostech dnešního rána byla její pozice velmi nejistá. Nedoufala, že by ji Kostilam mohl přijmout, natož aby poslouchal takovou snůšku obvinění.

Kromě toho, pokud by opravdu podstoupila to riziko a Kostilam jí uvěřil, znamenalo by to uvěznění prince Tirhina. Následovalo by vyšetřování a vyslýchání. Zřejmě by byl mučen, a pokud by se obvinění ukázalo být pravdivé, mohl by být dokonce i popraven.

Při té myšlence se zachmuřila a přidala do kroku. Osud prince byl v jejích rukou a Elandra si nebyla příliš jistá, jestli se jí ten pocit líbí.

Jenže pokud bude mlčet a vědomě zatajovat skutečnosti, o kterých byla zpravena, jak bude moci žít se svým svědomím? Nepřipojí se svým mlčením ke spiknutí proti svému manželovi?

Co by měla podniknout? Jaký postup by byl nejrozumnější? Která cesta byla ta správná? Nezdálo se, že by kterákoliv z nich byla ta pravá.

Opravdu si Kostilam nepřál, aby byl Tirhin jeho nástupcem? Nenaznačoval snad něco takového při rozhovorech s Elandrou? Pokud obviní jeho jediného syna, nerozzuří ho tím? Vztah mezi otcem a synem byl očividně velmi komplikovaný a plný problémů. Byla by hloupá, kdyby se pokusila jakýmkoliv způsobem zasáhnout. Kromě toho, Kostilam spřádal své vlastní tajné plány. Jeho síť špehů ho informovala o všem, co se kde šustlo a Tirhin byl pod neustálým dohledem. Nebyl už císař dávno informován o tom, kde se jeho syn včera večer zdržoval?

Nejjednodušší by bylo promluvit si s lordem Sienem. Ten bude vědět, jak naložit s těmito novinkami a jestli se mají takové zprávy donést k císaři.

Toto řešení jí ale nepřineslo žádnou úlevu. Neměla ráda lorda Siena, ani jeho řád. Z toho muže jí běhal mráz po zádech. V jeho přítomnosti vždycky toužila po ochraně jinjy a snažila se mu vyhýbat, jak jen to bylo možné. Sien ji také neměl rád, navíc nesouhlasil s nedávným císařovým rozhodnutím učinit ji svrchovanou vladařkou.

Přijít k němu s žádostí o radu by mohl být první krok k uzavření míru. Ať už se jí jakkoliv hnusil, bude lepší mít ho za spojence, než za nepřítele.

Zvedla hrdě bradu, a když dosáhla svých komnat, byla pevně rozhodnuta o svých dalších krocích.

Dvorní dámy se shlukly kolem ní, rozčileně brebentily a mračily se, chvatně jí rozepínaly plášť a odepínaly závoj. Byla tak dlouho pryč. Kde mohla tak dlouho být? Nebyla promrzlá, když byla téměř hodinu venku? Přijela delegace Penestriánek a ona je nechala čekat. Nebyl čas na nic jiného, než na přípravy na nadcházející událost. Bylo příliš pozdě, aby mohla některým lidem napsat zprávy. Nemá čas na rokování s kněžími nebo kancléři. Vše musí počkat.

Elandra se rezignovaně nechala odvést do ložnice, kde byla vysvlečena a vykoupána v horké vodě provoněné okvětními lístky růží a drahými oleji. Pak začaly přípravy; dámy stály v řadě za sebou, každá držela v ruce jeden kus oděvu, za který byla zodpovědná. Postupně k Elandře přistupovaly, každá se hluboce uklonila, předala svou část šatů Elandřině garderobiérce a s opětovnou úklonou odstoupila. Zabralo to neskutečné množství času, ale byl to obvyklý obřad oblékání císařovny a dělo se tak několikrát denně, při každém převlékání. Ať už mají jakékoliv zpoždění, protokol se musí dodržet.

Elandra dnes nebyla netrpělivá jako jiné dny. Její mysl byla zaměstnána promýšlením všech kroků, které hodlala učinit. Rozhodla se nesvěřit se se svým tajemstvím nejvyššímu knězi. Bylo to příliš nebezpečné. Podařilo se jí utišit neklidné svědomí. Pokud Tirhin provedl něco opravdu zlého, císaři se to zajisté brzy donese.

„Uvědom si, kde je tvé místo,“ křičel na ni dnes ráno Kostilam.

Zamhouřila oči, když jí byly pomalu přes hlavu přetaženy šaty a poté utaženy a zavázány na zádech. Jejím úkolem bylo chovat se jako císařovna a zůstat naživu. Udělá cokoliv, aby tyto dvě věci zůstaly nezměněny, i kdyby to mělo znamenat, že nevaruje svého manžela.

Kapitola 9

Zvuk bubnů se po obrovské ploše nádvoří rozléhal jako dunění hromu; pak se tempo dopadu paliček ustálilo v trvalý rytmus podobný tlukotu jejího srdce.

Elandra byla nesena v houpajících se nosítkách s neprodyšně zataženými koženými závěsy dolů po dlouhém palácovém schodišti a přes přehlídkové prostranství kolem zdánlivě nekonečných řad vojáků na koních. Nosítka byla střežena falangou obrněnců. Elandra, zabalená do kožešin s obličejem pečlivě zakrytým závojem, vykukovala ven škvírkou v závěsu. Zmírala zvědavostí vidět armádu vojáků nastoupených a vypjatých do pozoru na její počest.

Z každé císařské provincie dorazil jeden vojenský oddíl. Věděla, že kasárny praskají ve švech, že město je přeplněné lidmi přijíždějícími z venkova, že všechny hostince jsou plné a že lidé přespávají nezákonně na ulicích, jen aby ji zítra mohli spatřit. Velvyslanci a delegace ze zemí nespadajících pod správu říše poslali mnoho různých darů, z nichž některé byly opravdu velkolepé, ačkoliv to bylo považováno za špatné znamení, pokud je viděla před obřadem.

Tolik pozornosti a úcty bylo ohromující, přesto se cítila být odříznutá od většiny poct omezeními, na které narážela na každém kroku. V jistém směru se jí zdálo, že se to všechno děje kvůli někomu jinému.

Přála si vidět svého otce. Znenadání ji přepadl stesk po domově a zoufale zatoužila po řece a vlhké džungli Gialty. Kdyby alespoň na chvíli mohla promluvit s otcem, vypovědět mu události posledních dní a požádat ho o radu. Jenže když vstoupila do manželského svazku, úplně se tím od něj odřízla. Dokud neskončil její svatební rok, nemohla bez císařova svolení vyhledat nikoho mimo palác, a žádat o něco takového Kostilama znamenalo, že bude muset vysvětlit důvod takového setkání.

Povzdechla si. Na její problém neexistovala jednoduchá odpověď ani jednoduché řešení. Musí v sobě najít vnitřní sílu k překonání všech těžkostí.

V rukavičce měla zasunutou ruličku papíru, kterou jí v poslední chvíli podstrčil Miles Milgard. Měla by se učit přísahu, zatímco byla nesena do chrámu, ale jak se mohla soustředit, když měla nervy na pochodu? Její myšlenky se zaobíraly očistnými obřady.

Ty byly obestřeny rouškou tajemství… nikdo jí nedokázal říci, co se během nich děje.

Ačkoliv byly Penestriánky kvůli pradávnému sporu s Vindikanty vykázány od dvora již před staletími, bylo jejich řádu dovoleno navrátit se kvůli obřadu do Impérie. Dnes večer měly vykonat závěrečný obřad.

I když se Elandra obávala Vindikantů a jejich podivných rituálů, necítila pražádnou úlevu, že podstoupí obřady sesterského řádu. Již dříve musela projít penestriánským výcvikem a jednalo se o velmi nepříjemnou zkušenost.

Obávala se očisty více než čehokoliv jiného. Sepjala ruce v klíně a snažila se pozvednout svou uvadající kuráž, ale její nervozita vzrůstala. Několikrát se zhluboka nadechla a přikazovala si, že musí zachovat klid.

Kdyby se aspoň dělo něco, co by rozptýlilo její pozornost. Jenže z tichých řad jezdeckých oddílů i řad pěchoty stojících v pozoru se neozvala jediná hláska. Vojáci stáli nehnutě, nesalutovali, ani nevyvolávali její jméno. Jediné zvuky, které slyšela, bylo nepřetržité dunění bubnů a splašený tlukot jejího srdce. To významné ticho ji znervózňovalo.

Nosítka se náhle zastavila a s tichým klepnutím byla postavena na zem. Slyšela hromové podupávání a bušení pěstí o brnění v pozdravném gestu.

Elandra si spěšně připjala závoj, těsně předtím, než se záclonka rozhrnula.

Dovnitř nahlédl důstojník velmi přísného obličeje v oslnivě se blýskajícím brnění. Podal jí ruku a pomohl jí vystoupit. Držel její ruku v obřadném gestu a vedl ji po karmínově rudém pásu koberce položeného na schodišti malého chrámu. Za nimi kráčel muž v černé popravčí masce se sekyrou v ruce.

Na konci karmínového koberce stála nehybná řada žen oděných v černém s tvářemi zahalenými závoji. Každá žena držela zapálenou svíci. Když to Elandra spatřila, neubránila se zachvění.

Před časem vstupovala do penestriánské pevnosti schodištěm lemovaným dvěma řadami žen držících hořící svíce. Tenkrát byla napadena maelitskou čarodějnicí a oslepena. Trvalo to celé týdny, než se jí navrátil zrak a poté jí byl vyjeven její skutečný osud.

S pocitem sklíčenosti se nedokázala ubránit pomyšlení, zdali na ni v tomto malém, zchátralém chrámu čekají další překvapení.

Byl to prastarý penestriánský chrám, místo zavřené a zapečetěné před staletími během inkvizice. Vindikanti jej chtěli zbořit, ale Kostilam odmítl, protože v něm byly pochovány Fauvininy ostatky.

Na vrcholu schodiště se Elandřin doprovod zastavil před malým, prostým oltářem vytesaným z kamene. Ležel na něm květinový věnec, hromádka země a nádoba s vodou. Řádové sestry začaly pronášet zaříkání. Důstojník a popravčí se hluboce uklonili, vycouvali od oltáře a ve vší tichosti sestoupili po schodech dolů.

Elandra zůstala osamocena.

Stála čelem k oltáři. Přitáhla si plášť k tělu, aby zakryla chvění.

Zaříkávání nabíralo na intenzitě. Byl to elementární, primitivní zvuk, který jí mrazil kolem páteře.

Za oltářem visel blankytně modrý závěs, který roztáhla neviditelná ruka.

Elandře vyschlo v krku. Prošla kolem oltáře, sehnula hlavu pod záhybem závěsu a vstoupila do šera.

Zjistila, že se nachází v maličké místnosti, která se zdála být v porovnání se světlem venku velmi temná. V četných výklencích hořely svíce. Vzduch byl suchý, zatuchlý a studený, ale provoněný kouřem z kadidla.

V podlaze na ni zíval temný otvor. Schody z drolícího se kamene vedly dolů do šeré nicoty. Elandra si odepjala závoj, odhodila kožešinou lemovanou kapuci a přizvedla si okraj dlouhé sukně. Pomalu a opatrně sestupovala po schodišti. Lem jejích šatů slabě šustil o hrany schodů.

U paty schodiště hořely další svíce, takže sestupovala do osvětleného prostoru. Občas zamrkala, jak se jas zvyšoval.

Když dosáhla spodní části schodiště, zjistila, že se nachází v kruhové místnosti vytesané do skály. Podlaha z udusané hlíny byla zdobena pěticípou hvězdou, jejíž obrys byl vysypán rudým pískem. Uprostřed hvězdy stál sarkofág s hady, zavřený pečlivě přiklopeným víkem.

V místnosti bylo horko, ačkoliv nikde neviděla hořet oheň. Jediný oheň v komnatě pocházel od hořících, jasně plápolajících svící, jejichž plameny se odrážely v zachmuřených očích řádových sester shromážděných kolem.

Elandra polkla, ale její ústa zůstávala suchá. Panující ticho působilo děsivě a ona nevěděla, jak má pokračovat. Za tu dobu, kterou strávila s Penestriánkami, se ale naučila ukazovat trpělivost a klid tváří v tvář nejistotě. Totéž učinila i teď; čekala mlčky a nehybně s pohledem upřeným na skupinu netečných žen. Tvářila se sebejistě, i když uvnitř ji zmítal neklid.

Po nějaké době, která se zdála být věčností, se ženy před ní rozestoupily a odhalily dveře. Elandra k nim přistoupila.

Když jimi prošla, pohltila ji naprostá temnota. Polekaně se otočila, ale vypadalo to, že dveře byly mezitím uzavřeny, ačkoliv nezaslechla ani slabé zaskřípění. Cesta zpět jí byla uzavřena, ale nemohla ani vpřed. Když se znovu otočila, narazila do zdi. Byla uvězněna v maličké kruhové místnosti, ve které se stěží dokázala otočit, nic víc.

Co ji nejvíce děsilo, byla naprostá temnota. Snažila si zachovat rozvahu a nepodlehnout panice. Nechtěla být znovu slepá. Bylo to od Penestriánek velmi kruté, nechat ji v takové tmě po tom, co se jí v minulosti přihodilo. Mohly jí dát aspoň svíčku, aby si mohla posvítit.

Jenže její pohodlí bylo pravděpodobně to poslední, co mohla očekávat.

Náhle se podlaha pod ní pohnula. Ke svému překvapení zjistila, že je spouštěna dolů do hlubin země. Nechápala, co se děje, ale když natáhla ruce a dotkla se zdí, cítila, jak se její rukavičky při sestupu dolů otírají o hrubý povrch.

Podlaha trhaně zastavila svůj pohyb, až se zapotácela. Bez varování byla zaplavena proudem světla.

Zakrývala si oči, zcela oslepená jasem, a vyklopýtala z přepravní místnosti do písečné jámy.

Bylo zde horko, tak horko, že ji šaty náhle dusily. Písek pálil skrze tenké podrážky pantoflíčků, takže bylo obtížné zůstat klidně stát.

Přeběhla po písku na druhou stranu jámy a vystoupala po třech nízkých schodech na kamennou plošinu.

Tato místnost byla přírodní jeskyně s hrubými stěnami a stropem, z něhož visely podivné fosforeskující útvary. Na druhé straně jeskyně byl vysoko ve zdi vytesán výklenek pro sošku bohyně.

„Elandro,“ oslovil ji ženský hlas.

Otočila se a spatřila přicházet Anas.

Zástupkyně se během uplynulého roku vůbec nezměnila. Stále byla štíhlá a dlouhé nesvázané vlasy jí splývaly na záda. Přistoupila k Elandře a napřáhla ruce na pozdrav.

Rychle si je stiskly, a pak od sebe odstoupily.

„Magria je v pořádku?“ zeptala se Elandra.

„Ano, je,“ odvětila Anas.

„A ty?“

Anasiny rty zvlnil kratičký úsměv. „Já jsem také v pořádku.“

„A co moje sestra?“

Anas potřásla hlavou. „Bixia od nás odešla. Nebyla… ochotná podvolit se našemu výcviku.“

Elandru bodl starý osten viny. Věděla, že to nebyla její chyba, přesto se stále cítila vinna za zničení Bixiiných nadějí. Její nevlastní sestra byla odmalička vychovávána jako budoucí manželka císaře, jenže osud rozhodl, že císařovou manželkou se stane Elandra.

„Kam odešla? Vrátila se do Gialty?“

„Ne, tam ne. Nemáme ponětí, kam zmizela.“

Elandra se kousla do rtu. „Nemůže se plahočit po venkově. Co se s ní stane? Někdo musí uvědomit mého otce…“

„Lord Albain už to ví,“ pravila Anas chladným hlasem.

„Ale…“

„Naším dnešním posláním není debata o tvé sestře, ale tvá osoba.“

„Ona potřebuje pomoc,“ pronesla Elandra neústupně.

„Pokud se přidala k Maelitkám, nemůžeme jí pomoci.“

Výtka zapůsobila jako prudký pohlavek. Elandra se zachmuřila a zmlkla, i když její nitro křičelo vzdorovité námitky. Bixia přece nemohla být tak hloupá, aby vstoupila na temnou cestu. Uctívat Mael bylo nemyslitelné rouhání proti všemu, co bylo dobré a stálo v jasném světle. Teta Hecati však byla maelitskou čarodějnicí, natolik mocnou, že se jí po celá léta dařilo skrývat zlo před všemi ochrannými opatřeními v Albainově paláci. Dávalo by smysl, že by se Bixia vrátila k ženě, která ji vychovala. Elandře se při takovém pomyšlení dělalo špatně.

„Pojď,“ pobídla ji Anas. V jejím hlase byly stále stopy podráždění. „Zaměř svou mysl na budoucnost, ne na minulost. Máme toho tolik na práci.“

Otočila se a kráčela směrem, odkud přišla. Elandra ji mlčky následovala.

Anas ji provedla krátkou chodbičkou do další místnosti. Uprostřed komnaty stál malý kruhový stupínek. Elandře bylo řečeno, ať si na něj stoupne.

Jakmile vykonala rozkaz, Anas odešla. Do místnosti vstoupilo pět žen a začaly Elandru vysvlékat, začínajíce u rukaviček a kožešinou lemovaného pláště.

Papír, který jí podstrčil Miles, vyklouzl z pravé rukavičky a dopadl na podlahu.

Jedna z žen se zarazila a zvedla ho ze země.

„Odpusťte mi,“ řekla Elandra rozpačitě. „Zapomněla jsem ho tam. Vraťte ho, prosím, do rukavice a já…“

Žena, která držela papír, náhle bolestivě sykla a upustila ho. Plameny svící osvětlujících místnost zablikaly a některé pohasly.

Řádové sestry poděšeně ustoupily. „Anas!“ zvolala jedna z nich.

Zástupkyně vpadla do místnosti právě ve chvíli, kdy se papír ležící na podlaze vzňal.

Nebyl to obyčejný oheň, neboť plameny měly odporně zelenou barvu a vydávaly podivný zápach.

Vdechovaný kouř Elandru omámil a točila se jí hlava.

„Chraňte ji!“ zavelela Anas.

Dvě ženy přispěchaly k Elandře a stáhly ji dolů ze stupínku pryč od magického ohně. Snažila se spolupracovat, ale nohy měla jako z olova. Klopýtla a klesla na kolena. Cítila se hrozně; bylo jí tak zle, až si myslela, že se pozvrací.

Anas popadla svíčku z výklenku ve zdi a mrštila ji do zelených plamenů. Zlaté plameny vybuchly v zeleném objetí. Na okamžik oba plameny vzplály do výše; pak zlatý oheň zmizel a zůstal jen cizí, nepozemský plamen, větší než předtím. Ohavný zelený kouř zaplavoval místnost.

Elandra, dávící se kašlem, se snažila vydrápat na nohy. Nesmí se toho kouře nadechnout. Žádná z nich se toho nesmí nadýchat. Zdálo se jí, že na druhé straně místnosti zahlédla Anašinu tvář zkroucenou strachem. Všechny sestry poděšeně křičely. Do místnosti vbíhaly další ženy, některé z nich nesly hole obklopené aureolou žlutého světla. Tyto ženy zaútočily na zelené plameny, ale zdálo se, že každý jejich útok podivný oheň jenom posiluje.

„Ticho!“ zavelel hlas, který přehlušil panující zmatek. „Důvěřujte bohyni matce. Nekrmte zlo svým strachem.“

Magria, zcela nahá se zachmuřeným výrazem ve tváři, se objevila v jejich středu. Šedivé vlasy jí neuspořádaně spadaly na záda a rituální jizvy na kůži vypadaly staře a vybledle. V rukou nesla mísu plnou prachu a špíny. Vypadala jako smrtka.

Oheň vzplanul do výše, když se k němu přiblížila, a vychrlil další dávku odporného, jedovatého kouře.

Sestry se znovu rozkašlaly a namáhavě lapaly po dechu. Jedna z nich dokonce omdlela. Elandra ležela natažená na podlaze a tiskla tvář k drsnému povrchu ve snaze dýchat neotrávený vzduch.

Magria neohroženě vrhla mísu špinavé země na oheň a přitom křičela prastará slova zaříkání, které projelo Elandrou jako nůž, i když nerozuměla, co ta slova znamenají.

Plameny uhasly a zelený kouř až na několik obláčků zmizel.

Na okamžik místnost naplnilo odkašlávání přítomných sester. Magria provrtávala všechny pohledem, obzvláště pak Anas.

„Přineste hady,“ rozkázala. „Nechte je dokončit očistu této místnosti. Pokuste se najít další pasti, které zde na nás mohou číhat. Používejte půdu, ne oheň. Žádná z vás není nováček, přesto jste na tak jednoduchý trik tak lehko naletěly!“ Přejela po nich pohledem. „Ty a ty, přiveďte dívku ke mně hned, jak bude schopná pohybu. Anas, s tebou si promluvím hned.“

Otočila se a odkráčela z místnosti. Anas, ve tváři nerozluštitelný výraz, vyběhla za ní. Zbylé ženy si vyměnily zahanbené pohledy. Většina z nich se vypařila z místnosti, až zbyly jen dvě poslední, které se měly postarat o Elandru.

„Už se ti dýchá lépe?“ otázala se jedna. Měla jemnou, laskavou tvář. „Můžeš se postavit?“

Elandře se stále zvedal žaludek, a tak zamítavě potřásla hlavou. Z očí jí tekly slzy a v krku ji pálilo od kouře, který vdechla. Přála si odplazit se do kouta a tam v klidu zemřít.

Její smrt si zřejmě přál i někdo jiný.

To, že stěží unikla smrti, jí otřáslo. Mezi penestriánkami se vždy cítila v naprostém bezpečí.

Přinesly jí vodu, kterou sice nechtěla, ale přece jen ji probrala a zklidnila její rozbouřený žaludek. Po několika minutách se dokázala posadit. Když byli do místnosti přineseni hadi, byla schopná stát na nejistých nohou.

Každá z řádových sester se postavila na jednu stranu a podpíraly ji při chůzi. Odvedly ji do jiné místnosti vybavené židlí, stolem a kavalcem. Na podlaze vedle malé truhly z cedrového dřeva stála otevřená skříňka se svitky.

V pokoji seděla Magria s hrozivým výrazem ve tváři. Anas stála za ní a vypadala velmi nervózně a nešťastně.

Přinesly Elandře stoličku a ta na ní s úlevou klesla. Měla pocit, jako by celé její tělo bylo ze skla.

„Ten incident se musí vysvětlit,“ řekla Magrie hlasem ostrým jako břitva. Otočila hlavu a upřela na Elandru hrozivé oči. „Řekla jsi, že ten papír byl tvůj. Vědomě jsi ho přinesla do těchto míst, ukrytý v rukavici.“

Elandra na ni nevěřícně zírala. Byla snad obviněna? Její údiv vystřídalo rozhořčení. „Jak můžete…“

„Ticho!“

Elandra zmlkla v půli věty.

Magria se naklonila kupředu. „To ty jsi řekla, že ten papír je tvůj. To ty jsi řekla jedné ze sester, aby ho vložila zpátky do rukavice.“

V místnosti se vznášela nevyřčená hrozba smísená s velkou porcí hněvu. Elandra potlačila pocit křivdy a pokusila se vypovědět věcným hlasem vše, co věděla. Pokud se příliš poddá svým emocím, budou si myslet, že je opravdu vinná.

„Myslela jsem, že na tom papíře je přísaha, kterou se mám do zítřka naučit,“ pravila pevným, tichým hlasem. Ruce složené v klíně se jí třásly, a tak je raději zaťala v pěst. „Ten svitek mi byl předán, když jsem opouštěla palác. Měla jsem si ho pročíst během cesty v nosítkách, jenže se mi nechtělo.“

Její vyděšená mysl se zoufale bránila uvěřit, že by byl její lektor Miles schopný vykonat takovou věc. Vždy ho měla ráda a důvěřovala mu. Proč by jí chtěl ublížit?

„Kdo ti dal ten papír?“ zeptala se Magria.

„Muž jménem Miles Milgard. Je to můj lektor ve věcech politických.“

„Důvěřuješ mu?“

Elandře vyhrkly slzy do očí. Snažila se nerozplakat. „Ano. Já-já jsem si myslela, že mu mohu věřit. Měla jsem opravdu zemřít?“

„Ano. Ten kouř by tě zabil. Kdybys byla blíže, měla bys teď vážnou otravu. Pokud bys ten papír rozevřela v nosítkách, byla bys už teď po smrti.“

Elandru zamrazilo. Otřásla se a ovinula ruce kolem těla. „Proč by to dělal? Nemohu uvěřit, že by se obrátil proti mně.“

„Vindikanté znají mnoho způsobů, jak obrátit lidi na svou stranu. Jak dobře ho znáš?“

Elandra svraštila obočí a snažila se soustředit. Musí být objektivní, poroučela si. Musí zapomenout na všechny hezké vzpomínky na toho muže, musí zapomenout na city. „Trávila jsem s ním každý den jednu hodinu, a to téměř po celý rok,“ odvětila pomalu. „Našla jsem v něm trpělivého, dobrého učitele. Vždy byl ke mně pozorný a laskavý. Pochází z dobré rodiny, i když poněkud nevýrazné. Celý svůj život si vydělává na živobytí učením.“

„Možná, že o tom neměl ponětí,“ pravila Anas zvolna. „Možná, že byl použit jen jako nástroj.“

„Možná, možná.“ Magria bouchla pěstí do opěradla křesla. „Tohle byl závažný útok. Ať už se za ním skrývá kdokoliv, musí být zoufalý, když riskuje otevřené použití magie. Tak, děvče, zdá se, že máš mnohem důmyslnější nepřátele, než jsme si myslely.“

Elandra na ni upřela pronikavý pohled. „Koho dalšího?“

„Nebuď hloupá! Tvým nepřítelem je každý, kdo chce získat trůn pro sebe. Princ. Vindikanté. Maelitky. Madrunové. Vyber si, koho chceš. A jistě existují i jiní.“ Zamračila se. „Měla ses vdát a plodit děti. Neměla jsi být v centru politické bouře.“

„To bylo Kostilamovo rozhodnutí,“ řekla Elandra na svou obranu. „Řekl mi, že se s vámi poradil a…“

„Cha! Taková lež!“ zvolala Magria s takovou prudkostí, až Elandra zmlkla. „Raději by si usekl pravou ruku, než aby přijal moji radu.“ Potřásla hlavou. „V mých vizích ses neobjevovala jako svrchovaná císařovna, ani v jedné z nich. Dokáže snad oklamat nejen věštce, ale i mě?“

„Excelence,“ hlásila se o slovo Anas, ale byla pohybem ruky umlčena.

„Bylo by pošetilé podceňovat Kostilama. Má mnohem více zdrojů než my,“ řekla Magria jakoby pro sebe. „Měl pro své jednání jistě dobrý důvod. Možná má v záloze další plány.“

„Jeho čas se blíží,“ prohlásila Elandra. „Rubínový trůn pukl.“

Ani nevěděla, proč najednou vyhrkla tajemství, o kterém císař výslovně zakázal mluvit. Zdálo se, jako by jí na jazyk přišlo samovolně. Kromě toho věřila těmto ženám víc než komukoliv jinému. Potřebovala jejich pomoc.

Anas a Magria se nezdály být vůbec překvapeny.

„Je to děsivé znamení,“ řekla Elandra.

Obě ženy nevzrušeně pokývaly hlavami.

„Císař zuřil, ale byl i trochu vylekaný,“ pokračovala Elandra. Zmateně na ně hleděla. „Myslím, že mě teď korunuje na pouhou svou choť.“

Tato věta konečně přitáhla jejich pozornost.

Po Anasině tváři přelétl chladný, nečitelný úsměv. „Co tě přivedlo k tomuto závěru? Máš snad něco společného s rozpadem trůnu?“

Rozčilená Elandra se toto obvinění chystala popřít; pak jí věta odumřela v hrdle. Podezřívavě na ně pohlédla. „Ne,“ opáčila, „ale vy máte. Ano! Vy jste to provedly, že ano? Jak…“

„Huš,“ přerušila ji Magria tichým hlasem. „To, že trůn praskne, bylo předpovězeno už v minulém století, takže ho to těžko mohlo překvapit.“

„Nerozumím,“ řekla Elandra.

„Ani nemůžeš,“ pronesla Anas chladně.

Elandru zaplavil vztek. Postavila se čelem k oběma ženám. „Pokud mám být císařovna, pak se mnou nikdo nebude manipulovat. Anas, nejsem žádná hračka, se kterou si můžeš pohrávat, jak se ti zachce. Vy jste nepředpovídaly, že budu mít skutečnou moc, ale pokud usednu na trůn vedle Kostilama, pak se mnou budete muset jednat, jako by jste jednaly s ním. Budete se mnou muset jednat uctivě.“

Anas na ni zírala s očima rozšířenýma úžasem.

Magria se pousmála. „Dobře řečeno, děvče. Trochu jsi dospěla.“

Elandra, rozhněvaná tou poznámkou, se k ní otočila, ale Magria pozvedla ruku.

„Opatrně,“ pravila tichým, varovným hlasem. „Tvá výtka byla dobře mířená, ale nezacházej příliš daleko. Je toho tolik k ujasnění a ty jsi ještě ani nezačala s očistou. Pokud se už cítíš dobře, navrhuji začít s očistou.“

Elandra se zamračila. „Budeme pokračovat, jako by se nic nestalo? Nepošleme zprávu císaři? Musí se zahájit vyšetřování.“

„Dávám přednost vlastnímu vyšetřování,“ prohlásila Magria. „Nemyslím, že bychom měly o této události zpravit císaře. Zatím ne.“

Elandra potřásla hlavou. „Nevěřím, že by za tím útokem mohl být on.“

„Nepodařilo se ti, aby se do tebe zamiloval. Jak si můžeš být jistá?“ otázala se Anas kousavě.

To zabolelo, přesně jak Anas zamýšlela.

„Anas,“ pokárala jí Magria pohoršeně. „Zacházíš příliš daleko. Přihodily se nečekané události a my musíme přehodnotit jejich význam.“ Pohlédla na Elandru. „Důležité je, aby ti nic nezabránilo v absolvování zítřejšího obřadu. Zatím sis vedla dobře. Musíš být statečná. Pokud se tvým nepřátelům podaří tě zastavit, zvítězili. Rozumíš?“

Elandra pomalu přikývla.

„Musíme být opatrnější a přijmout více ochranných opatření,“ řekla Magria pochmurně.

„Excelence,“ oslovila ji Elandra. Opatrně volila slova. „Viděla jste ve svých vizích madrunský vpád do Impérie?“

Magrii se rozšířily oči údivem. „Co to je za otázku?“

„Tak viděla?“

„Ne.“

Elandra se zamračila a řekla si, že její obavy byly neopodstatněné. Armáda byla silná. Nemohlo dojít k žádné invazi.

Magria na ni chvíli zkoumavě hleděla, pak řekla s nenadálou netrpělivostí: „Nemáme co dočinění s válkami mužů. Bohyně vede naši pozornost jiným směrem.“

Elandra se už dále nevyptávala.

Po chvíli Magria řekla: „Anas, začni s obřadem.“

Anas si povzdychla a prošla kolem Elandry. „Pojďme tedy.“

„Anas,“ řekla Magria.

Obě, zástupkyně i Elandra, se ohlédly.

Magriin pohled patřil jen Anas samotné. „Buď mírná,“ pravila.

Anas se začervenala, pak sklopila hlavu a vyšla toporně z místnosti, zanechávajíc Elandru, aby ji následovala.

* * *

Ať už Elandra očekávala cokoliv, rozhodně ne jemnost řádových sester. Nejdříve ji vysvlékly a pak zavedly k nádrži s teplou vodou, z které stoupala pára. Prozpěvovaly svá zaříkání, když ji ponořovaly do vody, pak její mokré tělo posypaly sušeným rozmarýnem a routou. Očistná komora byla malá a těsná. Podlaha byla pokrytá pískem a vedle nádrže s vodou stála pouze kamenná lavice, na kterou se Elandra po opuštění kádě posadila. Chvěla se po celém těle a voda z ní odkapávala na podlahu.

Sestry přinesly pánev s rudě žhnoucími uhlíky. Postavily ji vedle Elandry a nalily na uhlíky malou naběračku vody, aby vytvořily páru. Během chvíle jí bylo opět teplo. Za další okamžik se začala potit. Řádové sestry vytřely Elandře kůži dosucha, zabalily ji do osušky a odvedly ji do vedlejší místnosti, kde ji znovu ponořily do kádě s čistou vodou.

Voda v nádrži byla tak studená, že na ní plavaly kusy ledu. Mrazivý šok byl tak náhlý, že ji připravil o dech, takže nemohla ani vykřiknout překvapením.

Pak byla náhle z vody venku, drkotala zuby a objímala se rukama. Odvedly ji zpět do páry a horka, kde se znovu zpotila.

Takto střídala ony dvě místnosti, až bylo její tělo poddajné a uvolněné. Byla ospalá, ale cítila se úžasně. Jak jen mohla být tak vystrašená? podivovala se. Dokonce i druhotné účinky pokusu o její otravu zcela zmizely.

Pak si jedna ze starších sester natřela ruce vonným olejíčkem a začala Elandru masírovat. Ta zavřela oči a nechala se unášet nádhernými pocity. Sestřiny silné prsty pečlivě prohnětly všechna bolavá místa a zbavily Elandru ztuhlosti. Měla pocit, že její kosti změkly na chrupavky a celým tělem se jí rozléval pocit nádherného uvolnění. Starosti a obavy týkající se zítřka pomalu mizely z její mysli. Dokonce i zaříkání se zdálo být tišší a připomínalo spíše zpěv. Elandra se pousmála, zavřela oči a nechala se unášet do říše snů.

Jenže se nejednalo o spánek. Náhle měla pocit, že padá do hlubin, a i když vymrštila paže, aby se něčeho zachytila, nepodařilo se jí nic nahmatat. Čím dál tím rychleji se řítila temnotou, která ji děsila. Pak se temnota změnila ve světlo a ona padala skrze obrazy. Kolem ní se zjevovaly tváře, obrovské a matoucí, aby zase hned zmizely, když jimi prolétla. Sny… ne, vzpomínky. Viděla svého otce, jak huláká na nešťastného sluhu. Viděla císaře, jak pokládá ruku na úlomek svého velkolepého trůnu. Viděla lorda Siena šklebícího se na ni během svatebního obřadu.

Náhle s hlasitým bouchnutím dopadla na zem a zjistila, že se nachází v podlouhlé hale. Zdi byly tak blízko sebe, že se mezi nimi stěží dokázala protáhnout, ale cítila naléhavou potřebu utíkat.

Také tak učinila a její nohy kmitaly ve stále rychlejším tempu. Chtěla pryč z tohoto místa, chtěla, aby ten podivný sen skončil. Běžela halou, když se znenadání vynořila ruka a popadla ji za paži.

Pohlédla dolů a zjistila, že ruka trčí ze zdi. Vykřikla, ale neozval se jediný zvuk. Podařilo se jí vykroutit ze sevření a vyděšeně pádila pryč.

Ze zdí se vynořovaly další paže, které se jí otíraly o tělo a tahaly ji za šaty a vlasy ve snaze chytit ji. Před ní se vynořil léčitel Agel s roztaženýma rukama. Uhnula před ním a vrazila do Kaelana, který ji popadl pod krkem. Vytrhla se mu, zaklopýtala a otočila hlavu zpět k chodbě. Teď za ní stála Hecati a tloukla ji proutkem tak dlouho, až měla záda a nohy v jednom ohni.

Najednou se, bez jakéhokoliv varování, ocitla v náruči vysoké ženy, jejíž tělo příjemně hřálo a vonělo ambrou a henou. Tato osoba ji pevně svírala v objetí, zatímco se Elandra snažila osvobodit.

„Musím jít,“ vzlykla Elandra. „Musím běžet.“

Laskavé ruce zčistajasna zmizely a ona zůstala sama v temnotě.

Z velké dálky zaslechla šepot: „Elandro, má dcero, neutíkej. Nevšímej si okolí a jdi svou vlastní cestou. Kráčej vstříc svému osudu vlastním krokem a nenechej se pohánět.“

Elandra se otočila dokola ve snaze zjistit, odkud přichází tajemný hlas. „Matko?“ zvolala. „Ach, mami, prosím, pomoz mi!“

„Pomůžeš si sama,“ ozval se hlas ještě tišeji než předtím. „Jsi silnější, než si myslíš. Věř svému srdci, na nic jiného neber zřetel.“

Elandra se rozběhla směrem, odkud přicházel hlas. Přála si, aby matka nezmizela. Měla k ní tolik otázek, tolik toužila spatřit tu ženu, kterou nikdy nepoznala. „Mami…“

Nemohla ji nikde najít. Hlas už k ní znovu nepromluvil.

Nakonec se Elandra zastavila. Po tváři jí stékaly slzy. Nikdy neporozuměla tomu, proč ji matka poslala jakou malou holčičku pryč. Nikdy nepochopila, proč ji její matka odvrhla.

Divoké zavrčení za zády rozptýlilo její myšlenky. Pohlédla přes rameno a spatřila obrovskou černou kočku, jak vyskakuje z houštiny. Náhle se nacházela, opět bez jediného varování, v džungli. Sluneční paprsky se ztěžka proplétaly skrze koruny stromů. Černý panter se zjevil těsně za ní, tesáky obnažené. V očích mu zářil úmysl skolit ji na zem.

Bylo jí deset let. Pošetilá a tvrdohlavá, opustila navzdory rozkazům bezpečí tábora a teď se nacházela v moci vrčící šelmy.

Před tím, než se mohla dát znovu na útěk, dopadly těžké tlapy na její hruď a s dutým zaduněním jí vyrazily vzduch z plic. Padala a padala a její křik se proplétal s řevem kočky. Horký dech šelmy ji pálil do tváře a ostré tesáky se nořily do Elandřina obnaženého hrdla.

„Dost!“ vykřikla.

Pěstí udeřila pantera, ale její ruka prošla tělem šelmy, jako by to byla jen mlha. Zvíře se rozplynulo a ona už neležela na zahnívající vrstvě listí. Místo toho stála na pusté náhorní planině, porostlé zakrslými křovisky, obklopená holými skálami a shlížela dolů do údolí.

Vzduch byl chladný a vítr se s truchlivým skučením opíral do jejích zad.

Ten útok šelmy v džungli nebyl opravdovou vzpomínkou. Elandra se zamračila; stále byla otřesená tou nenadálou blízkostí smrti. Jenže ona se nezatoulala pryč z tábora, to někdo jiný − nosič. Byl stržen k zemi a rozsápán panterem dříve, než stihli zasáhnout vojáci. Ta kočka byla hnědá, ne černá.

Mluvila k ní někdy její matka? Byla to skutečná vzpomínka, nebo jen její přání?

Popadla ji zlost. Už si s ní pohrávaly příliš dlouho. Řádové sestry neměly žádné právo nechat ji prožít takovou noční můru.

„Už dost!“ vykřikla. „Už se toho nehodlám účastnit. Přiveďte mě zpátky do skutečného světa a zanechte těch her.“

Žádná odezva, nic se nezměnilo. Stála osamoceně na pokraji srázu. Na planině nebyl široko daleko žádný jiný živý tvor kromě ní.

Podezřívavě se rozhlédla kolem, ale nezahlédla dokonce ani snové chodce na pokraji zorného pole, kde je tak často vídala. Už snové chodce nepronásledovala jako dříve. Právě teď by ale pronásledovala cokoliv, jen kdyby se tak dokázala vymanit ze svého snu.

Obloha byla potemnělá, jako by se blížila bouře. Mraky se převalovaly a občas ozářil jejich nafouklá břicha blesk, ačkoliv žádný neudeřil do země. Na pláni pod sebou zahlédla pohyb.

Otočila hlavu a pozorně se zahleděla do dálky, aby na obzoru spatřila pochodující armádu. Během chvíle uslyšela i zvuky, doprovázející její pochod. Dunění podobné hromobití sílilo každým okamžikem. Vojsko bylo obrovské − černé postavičky pochodující všude, kam až oko dohlédlo, nekonečná masa, která se neustále blížila. Vojáci pochodovali v dokonale vyrovnaných řadách, špičky jejich kopí se blýskaly zelenavým světlem a nad jejich hlavami spatřila kroužit draky, kteří s hlasitým řevem chrlili ohnivé jazyky.

Všechna stvoření v armádě byla černá. Brnění vojáků bylo uhlově černé, stejně tak přilby, pláště a rukavice. Meče byly vykovány z černého kovu. Černí byli i koně, psi a draci.

Když se armáda přiblížila, mohla si vojáky prohlédnout důkladněji. Náhle je viděla zcela jasně, ačkoliv byli stále příliš daleko, než aby ta ostrost mohla být skutečná. Zjistila, že kavalerie nejede na koních, ale na šupinatých čtyřnohých bestiích s děsivými ostnatými ocasy, kterým z nozder šlehal oheň. Toto nebyli psi, kteří obyčejně pobíhají před pěšími vojáky, ale pekelní psi s planoucíma očima a zuby ostrými jako břitva. Draci byli ovládáni démony, kteří se za letu divoce chechtali.

Ten zvuk byl tak šílený, tak děsivý, že si přimáčkla ruce na uši a pokusila se odstoupit od srázu. Nechtěla vidět tváře vojáků ukrytých pod přilbami.

Zjistila ale, že se nedokáže pohnout z místa, ani odvrátit zrak. S blížící se armádou se po okolí rozprostřel odporný zápach smrti a rozkladu. V čele armády jela postava obřích rozměrů v brnění, z kterého bez ustání odletovaly jiskry. Na hlavě měla posazenu okřídlenou helmici, mezi jejímiž křídly neustále sršely blesky, ale nikdy neudeřily. Plášť bytosti byl utkán z čiré temnoty. Kamkoliv stvoření pohlédlo, skála tála v lávu a křoví se měnilo v popel. Postava nesla toulec plný ohně a od ostruh jí odletovaly plameny.

Elandře se zastavil dech hrůzou, když si uvědomila, kdo to je. Jméno strašlivého boha se jí chvělo na rtech, dožadující se vyslovení. Snažila se ho ze všech sil potlačit, protože si byla jistá, že pokud vysloví Belothovo jméno nahlas, propadne navždy temnotě.

Bůh vzhlédl, jako by ji viděl stát vysoko nad sebou na skalnatém útesu. Pozvedl ruku, jako kdyby chtěl vypustit loveckého sokola, jenže bytost připoutaná řetězem k jeho zápěstí nebyl dravý pták ale muž, muž mohutné postavy, jemuž z hlavy splývaly bílé kadeřavé vlasy a ve tváři se mu leskly žluté oči.

„Kosti…“

Kousla se do jazyka a spolkla zbytek slova. Bála se cokoliv vyslovit.

Císař zamával prosebně rukou. „Elo!“ zvolal hlasem, který zněl jako tichý nářek v kvílícím větru. „Elo, pomoz mi!“

„Nevyslovuj mé jméno,“ zašeptala a přitiskla si sevřené pěsti na rty.

Bůh se znovu podíval jejím směrem, ale jeho oči jen přejely po místě kde stála a pokračovaly ve zkoumání krajiny, jako by ji nemohl spatřit.

Měla strašlivou chuť padnout před ním na kolena, vrhnout se z útesu vstříc smrti s jeho jménem na rtech. Připadalo jí, že má v těle zabodnuty tisíce rozžhavených jehel. Svíjela se v bolestech a utrpení, přesto věděla, že mnohem větší muka nastanou, pokud podlehne.

Se vzlykáním se přikrčila a zaťala prsty do tenké vrstvy kamenité půdy. „Och, bohyně matko, pomoz mi,“ modlila se. „Dej mi sílu, kterou tak zoufale potřebuji. Přiviň mě ke své hrudi a ochraň mě.“

Najednou měla pocit, jako by z ní byly sejmuty neviditelné okovy. Prudce se otočila a pádila jako o život z místa plného hrůzy.

Země, která předtím byla rovná, se náhle změnila v proláklinu chráněnou před zraky hrozivé armády. Ledový vichr přestal vát. Elandra se s klopýtáním zastavila a namáhavě lapala po dechu.

Cesta kupředu byla blokována nízkým kamenným oltářem. Na jeho povrchu ležely čtyři drahokamy velké jako palec, každý jiné barvy, každý perfektně vybroušený a naprosto dokonalý.

Na druhé straně oltáře ležel obrovský had, dlouhý dobrých deset stop. Když se Elandra neochotně přiblížila, plaz zvedl své tělo do vzduchu, až byla jeho hlava v úrovni jejích očí. Had se kýval ze strany na stranu a rozeklaný jazyk mu kmital z tlamy. Elandru od něj dělil pouze oltář.

„Vyber si drahokam,“ přikázal had.

Elandra se zachvěla strachy a na okamžik zavřela oči. Děsivá armáda byla stále velmi blízko. Chtěla pokračovat v běhu a nikdy se nezastavit. Na takové věci neměla čas.

„Vyber si!“ rozkázal had.

Pokusila se obejít oltář, ale nohy měla jako vrostlé do země.

„Nechci si vybírat!“ vykřikla zlostně. „Musím běžet, abych varovala ostatní. Nemám času nazbyt.“

„Vyber si!“ zavelel had. „Dál tě nepustím, dokud si nevybereš.“

Netrpělivě přejela pohledem po ležících kamenech.

Rubín. Safír. Topaz. Smaragd.

Všechny byly nádherné. Všechny byly dokonalé, každý měl cenu malého království.

„Můžeš si vzít jen jeden z nich,“ řekl jí had.

Cítila neklid a nutkání ke spěchu. Zcela jistě se jednalo o nějaký druh testu, jenže se nedokázala rozhodnout. Nebyl čas. Musí běžet a varovat ostatní před tím, co přichází.

„Nechci ani jeden,“ řekla.

„Pak tady budeš navěky stát.“

Za jejími zády se ozvalo ďábelské zavytí. Zježily se jí chlupy na rukou a její vnitřnosti sevřela ledová ruka strachu. Pekelná armáda se blížila. Neodvažovala se pohlédnout zpět.

„Vyber si!“ řekl had. „Rychle.“

Rubín nechtěla. Váhala mezi třemi zbývajícími − nechápala, co ty kameny představují a jaký mohou mít význam.

Znovu se ozvalo zavytí, tentokrát hlasitější a o něco blíže. Nad hlavou jí proletěl drak a na kůži ucítila závan jeho plamenného dechu.

Bez dalšího váhání natáhla ruku a popadla topaz.

Náhle se ozvala hromová rána − obklopilo ji oslepující světlo a ohlušující rámus. Svět kolem ní zbělal, pak zčernal a ona znovu padala do neznáma.

Kapitola 10

Ve spleti chodeb a komnat, která se podobala včelímu úlu, rozkládající se pod penestriánským chrámem, končila noc a začínalo svítat. Svíce byly vyhořelé a jejich plameny unaveně poblikávaly. Zaříkávání ustalo před několika hodinami. Celý chrám se ponořil do ticha a v té tichosti se vzduchem nesla téměř hmatatelná úzkost.

Lady Elandra ležela na kamenné desce, natažená a strnulá, ruce složené na břiše. Byla oblečena do prostého bílého roucha a její rozpuštěné vlasy ležely na kameni jako mořské řasy. Stále byla v bezvědomí. Dech měla tak mělký, že by mohla být pokládána za mrtvou. Její bledá tvář byla propadlá a obočí měla svraštěné.

Na jedné straně desky stály dvě řádové sestry, v jejichž očích se zračila úzkost a zděšení. Na druhé straně byla Anas, téměř stejně bledá jako Elandra. U Elandřiných nohou stála Magria. Její věkem poznamenaná tvář byla stažená v ponurou grimasu.

Magria zpražila ostatní vzteklým pohledem. „Tahle záležitost byla špatně připravená hned od začátku,“ řekla a upřela oči na Anas. „Říkala jsem ti, abys k ní byla laskavá. Anas, stala ses tak chladnou, necitlivou a krutou, že jsi zapomněla, co to znamená být jemná? Zapomněla jsi význam slova ‚vlídnost‘?“

Anas její pohled opětovala s umíněnou tvrdohlavostí. „Vy mě chcete vinit z toho, co se stalo?“

Vzdor byl vždy neohrabaným způsobem obrany. Ukazovalo to, jak byla Anas vystrašená.

„Dotlačila jsi ji ke vzpomínkám,“ řekla Magria. „Příliš jsi ji nutila.“

„Vzpomínky jsou velmi důležitou součástí očistného procesu,“ pravila Anas napůl rozzlobeně, jako obviněné malé děcko. „Nemohla jsem tušit, že jimi prohlédne. Prověřily jsme ji ještě, když byla s námi. Nevykazovala žádné známky toho, že by mohla mít vize.“

„Jenže teď jednu vizi má,“ povzdechla si Magria. Náhle cítila na svých bedrech tíhu každého prožitého roku. Musela použít veškerou svou sílu, aby přivedla Elandru zpět. Ještě teď se třásla při vzpomínce na to, co viděla v Elandřině vizi. Bylo to opravdu hrůzostrašné a tak jasné a živé, jako Magriiny vlastní vize. Bylo velmi pravděpodobné, že se tyhle vize vyplní.

„To dítě na to nebylo vůbec připraveno. V tomto směru nemá žádný výcvik. Nemohla se vůbec chránit.“

„Ale vám se ji podařilo přivést zpět,“ naléhala Anas, jako by se chtěla uklidnit.

Jenže se žádného uklidnění nedočkala. Magria upřela na svou zástupkyni nemilosrdný pohled. „Ano,“ řekla. „Ale nevíme, jestli se vrátila do našeho světa se zdravým rozumem. Zda dokáže překonat šok je druhá otázka.“

„Korunovace začíná za tři hodiny,“ řekla Anas. „Doprovodná stráž už čeká před chrámem.“

„Nepřipomínej mi, kolik máme času!“ štěkla Magria. „Myslíš, že jí prostě položím ruku na čelo a přivedu ji k vědomí? Myslíš, že je pravděpodobné, že se vzpamatuje do korunovace?“

„Ale…“

„Přikázala jsem ti, abys to nedělala, ale ty jsi mě neuposlechla,“ přerušila ji Magria, příliš rozzlobená, aby se dokázala ovládnout.

„Očistný ceremoniál musí být obtížný…“

„Proč? Nebylo to potřeba. To děvče pro nás neznamená žádnou hrozbu.“

„Ale bude znamenat, pokud získá trůn,“ odsekla Anas. „Mohla jste vidět, jak moc se změnila. Musí se naučit, že nás potřebuje.“

Zklamání bodlo Magrii u srdce jako rána nožem. Vkládala do Anas takové naděje, ale ta jí přinášela jedno zklamání za druhým. Na její místo musí být nalezena jiná kandidátka, a přitom na něco takového nezbýval čas, zvláště při tak rychlém sledu událostí.

„Mýlíš se,“ pravila Magria rezolutně.

Anas očividně znejistěla. Otevřela ústa, ale Magria ji umlčela mávnutím ruky.

„Už nejsi mou zástupkyní,“ prohlásila tvrdým, nemilosrdným hlasem. „Pokud si nedokážeš uvědomit, kolik času a důvěry nás stojí tvá chyba, pak nejsi ani schopná správně posoudit, co je třeba vykonat pro záchranu situace. Ztratily jsme tohle dítě.“

„Ona stále žije,“ řekla pobledlá Anas třesoucím se hlasem.

„Jdi.“

Anas už už začínala znovu protestovat, ale Magria se na ni pronikavě zadívala a zaťala ruce v pěst. Byla rozzlobená, tak rozzlobená, že se musela držet, aby svou zástupkyni neudeřila.

Jako by konečně prohlédla, Anas sklopila hlavu a odšourala se z místnosti.

Zbylé dvě sestry si vyměnily vystrašené pohledy. „Excelence,“ odvážila se jedna promluvit, „můžeme vám pomoci s…“

„Ne, to musím udělat sama. Už nesmí dojít k žádnému dalšímu omylu.“

Magria se obrnila před city, i když už v tu chvíli truchlila pro Anas, kterou milovala jako vlastní dceru. Byla jsem na ni tak pyšná, pomyslela si unaveně. Dovolila jsem jí příliš, přehlížela jsem příliš. Nesu stejný díl viny jako ona.

„Jděte za Anas,“ řekla. „Neříkejte nic ostatním. Anas se budu věnovat později, až bude tato záležitost vyřízená. Prozatím ji hlídejte. Nespouštějte z ní oči. Utěšujte ji, pokud to dovolí.“

Obě sestry neochotně opustily místnost.

Když zůstala s bezvládnou císařovnou o samotě, Magria si povzdychla a v chvilkovém návalu zoufalství zabořila tvář do dlaní.

Sesterský řád během staletí zeslábl, zatímco Vindikanté se zdáli být mocnější než kdy předtím. Ten jed, který byl pronesen bez povšimnutí do chrámu, pocházel od nich. Další útoky budou jistě následovat a Magria si nebyla jistá, zda budou sestry dostatečně ostražité, aby je dokázaly odrazit.

A teď bylo i naprosto nevhodným způsobem jednáno s drahocenným dítětem. Byla to děsivá chyba, ale ještě děsivější byla vize osvobozeného Belotha znovu pustošícího svět. To Magria při svých vizích nikdy neviděla.

Ve svých vizích viděla Elandru, jak si bere císaře, ale pak se spojuje s mužem, který nastoupí na Kostilamovo místo. Jedním z možných nástupců byl Tirhin, druhý byl neznámý. Tito muži spolu budou bojovat a Elandra založí s vítězem novou císařskou dynastii. Teď se však zdálo, že Magriin výklad vize byl nesprávný. Elandra si nezvolila ani Tirhina, ani neznámého.

Magria jemně vypáčila topaz z Elandřiných křečovitě sevřených prstů. Děvče − tak tvrdohlavé, neústupné a plné překvapení − si vybralo samo sebe. Stejně tak jako Kostilam − v udivujícím protikladu − zvolil ji.

Nic z toho nebylo v jejích vizích.

Dívka nemohla vládnout sama. To bylo zhola nemožné a Kostilam si toho byl jistě vědom. Určitě musel mít nějaký plán, ale jaký? Uvědomoval si vůbec, že tohle dítě s dlouhými řasami, mahagonovými vlasy a Albainovou bradou má v sobě ocelovou tvrdost králů? Byl si vědom toho, co rozpoutal? Staral se o to, nebo mu prostě šlo jen o to vytvořit ve svých posledních dnech co největší zmatek?

Magria potřásla hlavou. Nikdy v životě se necítila tak bezmocně jako právě teď. Neměla potuchy, jak posuzovat události posledních dnů.

Vzala do dlaní Elandřinu studenou, bezvládnou ruku. „Řítíme se do temnoty,“ zašeptala. „Kostilam dal temným bohům prostředky ke zpřetrhání řetězů. Ty jediná jsi viděla jejich návrat a hledala únikovou cestu. Kam tě zavedla, maličká? Kam přesně?“

Elandra ležela bezvládně na desce, tichá a pobledlá, vzdálená celému světu.

Kapitola 11

Kaelan stál ještě chvíli bez hnutí v Agelově studovně, omámen krásou ženy, která právě opustila místnost. Nikdy předtím neviděl žádnou jí podobnou. Byla tak neobyčejná, tak exotická. Měla jemně zešikmené lícní kosti, mandlové oči s neuvěřitelně dlouhými řasami, smyslné rty a vlasy barvy tmavé mědi. Voněla po santalovém dřevě, tak čistě a přitažlivě. Byla vysoká a štíhlá, pod pláštěm oděná v bohatý šat. Pocházela z jiného světa, ze světa, který mu je navždy zapovězen. Stále se cítil omráčen její krásou, jako by stál příliš dlouho na prudkém slunci.

Byla tak bystrá a pohotová, příliš prostořeká, aby se nechala lehce přesvědčit. Nevěřil, že by mohla být opravdovou císařovnou, jak tvrdila. Navzdory Agelově tvrzení byla zřejmě jen jednou z dvorních dam, urozená a zběhlá v umění přetvářky. Na císařovnu byla příliš mladá; byla ještě mladší než on. Kromě toho, přes všechnu její bystrost, se nechovala jako manželka. Zdála se být zmatená pokaždé, když se mluvilo o císaři. Koktala hlouposti o nějakých pravidlech, které jí brání v návštěvě manžela.

Manželky nebyly nikdy drženy odloučeně od manželů. To byl nesmysl.

Jenže pokud byla pouhou dvorní dámou, tak bylo úplně jedno, co řekla nebo napůl slíbila, protože mu nemohla pomoci.

Kaelana přepadla beznaděj. Povzdechl si a cítil, jak mu únava proniká až do morku kostí.

„Uprchni,“ radila mu ta žena.

Sotva se belhal, ale věděl, že její návrh vzešel z opravdové starosti o něj. Tady neměl žádnou budoucnost. Dokonce, i kdyby princ stále ležel v hlubokém bezvědomí a netušil nic o Kaelanově pokusu ho zradit, nemohl se vrátit. Donesl prince domů, ale tím jeho služba skončila. Již cestou strhl princův erbovní znak z rukávu tuniky a zahodil jej do příkopu.

Kam ale může jít? Měl by snad znovu vyklouznout ven postranní branou paláce, kde by ho hlídka, která díky sázkám na něj vyhrála celé jmění, pustila ven? Měl by se snad ukrýt ve městě a čekat, až ho vyčmuchají lovci hlav? Měl by vyrazit na cestu do vzdálených krajů? Měl by se pokusit nastoupit na nějakou loď v přístavu? Žádný kapitán by ho nevzal na svou loď, ne ve stavu, v jakém se nacházel.

Měl uznat svou porážku a vzdát se, když už byl císaři tak blízko, nebo to měl zkusit znovu?

Unaveně se dobelhal ke dveřím a opatrně je pootevřel.

Chodba se zdála být prázdná. Vyšel ze studovny, zadržel dech a sklopil hlavu. Musí existovat způsob, jak se dostat k císaři a on ho najde.

Když procházel kolem ošetřovny, otevřely se dveře a objevil se Agel.

Kaelan se užasle zastavil. „Ty! Co tady děláš? Myslel jsem, že jsi odešel.“

Agel zavrtěl hlavou a pokývl k napěchovanému vaku, který měl přehozený přes rameno. „Musel jsem učinit jisté přípravy. Navíc jsem tě tu nemohl nechat v tak hrozném stavu.“

Kaelan si připomněl bratrancovo předchozí chování. Příbuzní by měli vždy stát při sobě, ať už byli jakkoliv rozdílní. Dnes však viděl stránku Agelovy povahy, která zahanbovala i jeho.

„Jediné, co potřebuji, je jídlo,“ řekl Kaelan. Ve skutečnosti toužil po horké koupeli, masáži a několika hodinách odpočinku.

Agel přikývl. „Nech mě tě ošetřit. Zabere to jen chvilku a pak půjdu k princi.“

Agel došel zpět ke studovně, otevřel dveře a vstoupil. Kaelan ho následoval. Myšlenky měl příliš zastřené únavou, než aby se podivoval nad tím, proč Agel ještě neodešel k princi. Jistým způsobem se Kaelanovi ulevilo − potřeboval bratrancovu pomoc. Možná, že se Agel konečně vzpamatoval, když mu ji nabídl.

„Tady se posaď,“ řekl Agel a ukázal na stoličku.

Kaelan poslechl. Agel vytáhl z vaku malou lahvičku a podal mu ji.

„Tohle vypij,“ přikázal.

Kaelan přičichl k flakónku, ale nezjistil nic podezřelého. „Co to je?“

„Kdo je tady léčitel?“ opáčil Agel ješitně. Pak se pousmál. „Povzbuzující lék, troubo. Vypij to a budeš se cítit dostatečně silný, abys dokázal sníst jídlo, pro které jsem poslal.“

Kaelan polkl rychlým douškem tekutinu. Necítil žádnou pachuť, a tak s úlevou vrátil Agelovi prázdnou lahvičku.

„Děkuji, že jsi počkal,“ řekl. „S tou ženskou jsem nepořídil.“

„Nemůžeš projevit aspoň trochu úcty, když o ní mluvíš?“ vyprskl Agel podrážděně. „Máš štěstí, že ti nedala vyříznout jazyk. Byla k tobě až příliš shovívavá.“

„Ale no tak, já přece vím, že to nebyla skutečná císařovna, ale jen nějaká služebná,“ odvětil Kaelan. „Dost té přetvářky. Musíš mi pomoci, pokud se mám…“

Náhle jím projelo nedobrovolné zachvění. Zmlkl v půli věty a přejel si hřbetem ruky po čele. Měl ho úplně mokré potem.

Agel k němu přistoupil blíže a hleděl na něj jakoby z velké výšky.

Vylekaný Kaelan se podivoval, proč je Agel najednou tak vysoký a on tak maličký, tak drobounký. Proces zmenšování pokračoval, až z něj byl jen drobek, a pak už vůbec nic.

* * *

Když se probral, ležel na pleteném koberci v předsíni vedoucí k Tirhinovým soukromým komnatám. Zmatenému Kaelanovi chvíli trvalo, než si utřídil myšlenky. Nechápal, co zde dělá, a proč leží na podlaze.

Pokusil se posadit, ale každý sval v těle zaprotestoval, až sykl bolestí.

Okamžitě se ve dveřích vedoucích do ložnice objevil Agel. „Tak ses konečně probudil,“ řekl chladně. „Už bylo načase. Vstaň a pojď sem.“

Kaelan otevřel ústa, aby se zeptal, co tady dělá, ale Agel už zmizel ve vedlejší místnosti.

Pomalu se posadil, čelo zkrabacené námahou, a pak se zvedl na nohy. Spal velmi tvrdě, ale přesto se pořád cítil otupěle a zmláceně. Letmý pohled z okna mu prozradil, že venku se ujala vlády noc, ale kolik mohlo uběhnout hodin? A jak se vůbec dostal zpět do princova domu?

Vzpomínky se mu postupně vracely a skládaly se v celkový obraz. Uvědomil si, že byl omámen.

Agelovo vměšování ho rozzuřilo, ale ještě nebyl připraven čelit následkům.

Kaelan dokulhal s rukou přitisknutou na bolavý bok ke dveřím vedoucím ven. Byly zamčené a petlice byla zajištěná zvenčí. S pochmurným výrazem se otočil a kráčel k ložnici.

Ve dveřích se zastavil a nahlédl dovnitř.

Pouze u postele hořela lucerna, jinak byl zbytek místnosti ponořen do tmy.

Uvnitř kruhu světla ležel pod přikrývkou princ. Jestli spal, nebo byl v bezvědomí, Kaelan netušil. Tirhinova nepřirozeně bledá tvář se leskla jako navoskovaná. Vedle postele stál Agel a svíral princovo zápěstí ve svých dlouhých prstech.

Kaelan, plný zklamání a obav, se zhluboka nadechl a vstoupil do komnaty.

Agel uvolnil stisk a otočil se ke Kaelanovi.

„Je mu lépe?“ otázal se Kaelan.

„O moc ne,“ odvětil Agel bez vytáček. „Fyzická zranění nejsou tak hrozná, s těmi jsem si poradil, ale dělá mi starosti jejich původ.“

Kaelan vrhl zamračený pohled na muže, který byl jeho pánem už jen podle jména. „Ano,“ řekl tiše.

Agelovi se zúžily zorničky. „Je načase, abys mi vylíčil úplně přesně, co se vlastně přihodilo. Nemohu nic udělat, dokud nebudu mít přesné informace.“

Kaelan ještě více svraštil obočí. „Proč jsi mě přinesl zpátky k němu? Proč jsi mě omámil? Jaké jsou tvé úmysly?“

„To je snad jasné,“ odvětil Agel příkře. „To, co děláš, je hotová sebevražda, jako obvykle. Jenže tentokrát tě zastavím.“

„Proč?“

„Protože jsme příbuzní,“ odsekl Agel. „To, co se stane s tebou, ovlivní mé postavení. Pokud zradíš tohoto velkého muže, který je tvým pánem, nebude se na mě také hledět s podezřením? Podlost se většinou dědí.“

Kaelan na něj hleděl s ohromením smíšeným s odporem. „Myslíš jen na sebe.“

„Mám zdravý rozum.“

„Jsi pokrytec…“

Agel zvedl ruku. „Nebudu se s tebou dohadovat. Patříš Jeho Vznešenosti. Pokud se nevrátíš tam, kam patříš, budeš označen za uprchlíka. Už to, že můj bratranec je otrok, je dost velká hanba. Ještě horší je, že můj bratranec zabíjí pro zábavu. Ale mít bratrance, který napadne svého pána a pak prchne od svých zločinů…“

„Zadrž!“ vykřikl Kaelan ohromeně. „Proč tady překrucuješ pravdu? Já na něj nezaútočil.“

„Že ne?“ opáčil Agel se strnulým pohledem. „Nepokáral tě snad a nevybuchl jsi? Nikdy jsi nedokázal ovládnout svůj temperament a teď jsi vystrašený, příliš vystrašený, aby ses k tomu přiznal.“

Kaelan byl vyděšený. Okamžitě si uvědomil, jaké by to mělo následky, kdyby Agel rozšířil tuto lež. „To mi nemůžeš udělat,“ řekl přiškrceným hlasem. „To nesmíš.“

„Tak opusť to hloupé tvrzení, že je princ zrádce,“ řekl Agel.

Kaelan na něj nevěřícně zíral. Myšlenky mu neuspořádaně vířily hlavou. Byl zcela ohromený a cítil odpor k tomu, o co se pokoušel jeho bratranec.

„Kdo ti tohle přikázal?“ zeptal se posléze. Celý se třásl, zlostí i strachem zároveň. Měl chuť popadnout Agela pod krkem, ale neodvažoval se pohnout, dokud neznal odpověď na svou otázku. „Kdo?“

Agel se vyvaroval pohlédnout mu do očí. „Naším úkolem je zachránit tohoto muže. Řekni mi vše, co víš.“

„Proč bych měl?“

Agel se přestal ovládat. „Pracoval jsem dlouho a tvrdě, abych si zasloužil jmenování k císařskému dvoru. Nenechám tě ohrozit výsledky mého úsilí.“

„Tirhin je zrádce,“ řekl Kaelan neúprosně. „Nemůžeš mě přinutit říkat něco jiného. Moje loajalita vůči němu byla rozmetána v prach. Nesluž mu, Agele. Nestojí za tvé úsilí.“

„Na tom, co si myslíš, vůbec nezáleží!“ odsekl Agel ostře. „Nejsi princův soudce.“

V Kaelanovi se zvedla vlna zlosti, ale ovládl se. Založil si ruce na hrudi a pravil: „Pokud je jeho mysl poblouzněná, pak se už nevzpamatuje.“

„Neřekl jsem, že je jeho mysl ztracená. Je pouze daleko odtud, v hlubokém odloučení.“

„Tak je to spravedlivé,“ řekl Kaelan.

Agelovy oči se studeně leskly. „A já jsem řekl, že nejsi jeho soudce! Tento muž je princ a ty jsi otrok. Jsi pouhý prach pod jeho nohama. Nejsi hoden, ani abys mu je olizoval.“

Kaelan zasupěl. „Nepotřebuji přednášku o mém postavení. Mrskání bičem mě naučilo, kde je mé místo. Jenže já jsem z dobré rodiny a nic z dějin mého rodu mě nezahanbuje. Na to nikdy nezapomenu.“

„Jsi otrok jen kvůli tomu, že jsi promrhal všechny výhody, které ti dávala tvá rodina. Všechno jsi odvrhl. Zasloužíš si být zde, ponížený a s řetězem kolem krku.“

Kaelan zaťal pěsti. Měl chuť zadusit ta nabubřelá, lživá slova vycházející z bratrancových úst. Chtěl Agela udeřit, způsobit mu bolest. Z celého srdce si přál vidět Agela, jak čelí útoku Thyzarénů, zatímco kolem poletují řvoucí draci chrlící oheň a jejich jezdci s barbarským chechotem napichují na kopí nebohé oběti. Ach, vidět tak Agela v okovech, nahého s tělem pokrytým šrámy od bičování, jak leží na hromádce shnilé slámy a je vděčný za krajíček plesnivého chleba.

Vše, co Agel věděl o otroctví, bylo to, co viděl v nejurozenějších kruzích Impérie − uhlazené, změkčilé domácí otroky, uklízeče v arénách a gladiátorské šampiony oděné v nádherných šatech, kteří měli své vlastní sloužící. Nikdy nemohl porozumět ponížení s tím spojeným. Nikdy nemohl plně pochopit pocit hanby a duševní muka.

Agel již dávno žil v kleci, kterou si sám vytvořil. Mřížemi byly jeho předsudky a úzkoprsost. Jak by mohl porozumět pocitům otroka, jeho spalující touze po svobodě? Jak mohl chápat závazek cti, když svou vlastní odhodil? Jak moc pozměnili krutí rišeholdští stařešinové Agelovo myšlení?

Kaelanův hněv se změnil v lítost. Rozevřel pěsti a trhaně se nadechl. Agel nebyl hoden jeho nenávisti, nestál ani za pohled.

Mlčky se otočil a vyšel z komnaty.

„Nemůžeš odejít,“ ozval se Agel za jeho zády.

Kaelan se nezastavil.

„Nemůžeš! Řeknu, že jsi napadl prince a zranil ho. Obviním tě a budeš uvržen do žaláře.“

Kaelan se zhluboka nadechl. V nitru cítil jen chladné opovržení.

Otočil se a pronikavě se na bratrance zadíval, ale v Agelových ledových očích nespatřil žádný cit.

„Ty nechceš zemřít, nebo snad ano?“ zeptal se ho Agel. „Pořád si ceníš svého života.“

Kaelan neodpovídal, jen zlostně zatínal zuby.

Agel si vyložil jeho mlčení jako souhlas. „Tak a teď mi odpovíš na všechny mé otázky a pomůžeš mi.“

„Pokud mnou opovrhuješ,“ zašeptal Kaelan chraplavě, „neopovrhuješ i sám sebou, když ti v žilách koluje stejná krev?“

„Zrada a vražedný útok jsou dvě naprosto rozdílné věci,“ odvětil Agel chladným hlasem. „Nikdo mě nemůže vinit z pokusu o vraždu. Ve městě tě všichni znají jako náladového bojovníka s násilnými sklony. Také je obecně známo, že jsi od Jeho Vznešenosti za své úspěchy v aréně očekával svobodu, ale princ ti ji neudělil. Copak to nejsou dostatečné podněty k útoku pro muže tvého druhu?“

Kaelan se zachmuřil a přemítal, jak může být Agel tak krutý. „Proč tohle děláš?“

„Už jsem ti to řekl. Bylo hrozně těžké zasloužit si jmenování ke dvoru. Nyní jsem tady a hodlám si své místo udržet. Jak bych mohl lépe zapůsobit na císaře než tím, že vyléčím jeho milovaného syna? Myslíš, že jsem přicestoval do Impérie, abych léčil zraněné gladiátory, oblíbené otroky a císařovy konkubíny? Kdepak, přijel jsem léčit samotného císaře a nedovolím, abys mi to svou hloupostí pokazil.“

Kaelanovi svitlo. „On tě ještě nepřijal,“ řekl pomalu. „Císař ti ještě nedovolil, abys ho prohlédl.“

Teď pro změnu zůstal stát mlčky Angel a jen křečovitě svíral rty.

„Jsi ve zkušební době. Pokud selžeš, můžeš být kdykoliv propuštěn.“

Agel pozvedl bradu. „Už si mě žádala samotná císařovna. To mohl být velký pokrok, kdyby ses nevloupal dovnitř a nepřerušil konzultaci.“

Kaelan potřásl hlavou. „To nebyla císařovna, hlupáku. Její císařské Veličenstvo by nepřišlo na tvou nuznou ošetřovnu osobně.“

„Jenže ona přišla.“

„Jsem zde déle než ty,“ řekl Kaelan opovržlivě. „Znám palácová pravidla. Císařovna by pro tebe nechala poslat poslíčka nebo doprovod.“

„Ale ten strážný říkal, že… ona sama říkala, že je…“

Agelův očividný zmatek Kaelana rozesmál. „Lidé lžou,“ řekl. „Zvláště aristokraté lžou svým sluhům a podřadným osobám.“

Agel zrudl.

„To nebyla císařovna,“ zopakoval Kaelan důrazně. „Možná, že přišla na příkaz Jejího Veličenstva, aby zkontrolovala tvé metody, aby zjistila, jestli jsi čistotný a jestli se hodíš k císařskému dvoru. To je vše.“

„Ale… ale i tak, císařovna projevila zájem,“ vypravil ze sebe Agel nakonec ve snaze vzchopit se. „To na věci moc nemění. Pokud jde o tebe, nemění se vůbec nic.“

Kaelanova veselost zmizela. Zachmuřeně pohlédl na bratrance.

„Vraťme se k naší záležitosti,“ pravil Agel a mávl rukou směrem k princi. „Ví něco o odloučení? Může se sám vrátit do našeho světa? Prodělal nějaký trénink?“

„Ne.“

„Samozřejmě. Odloučení se zde nepoužívá.“ Agel stiskl rty a vrhl na Kaelan tvrdý pohled. „Byl jsi na Zakázané hoře. Setkal ses s duchy větru…“

„Ne, se shyrieas.“

Agel vyčkával, ale když Kaelan už nic neříkal, přešel na druhý konec místnosti a pokynul mu, aby ho následoval. „Mám snad z tebe páčit každé slovo, jako bych ti trhal zuby?“ vyštěkl rozzlobeně. „Musím ti znovu vyhrožovat, abych tě donutil ke spolupráci?“

„Ne, myslím, že jsi mi vyhrožoval už dost dlouho,“ odvětil Kaelan.

„Tak odpovídej na mé otázky, ať můžu pokračovat ve své práci.“

Kaelan si uvědomil, že pokud bude chtít obvinit prince ze zrady, bude muset být při vědomí. Třeba se Tirhin přizná nebo se prořekne, když bude vyslýchán. V bezvědomí, téměř na pokraji smrti, bude mít výhodu otcových sympatií a všichni budou věřit Agelovým lžím.

Kaelan s povzdechem přikývl. „Tak dobře.“

Vrátil se s Agelem k Tirhinovi, postavil se vedle lůžka a hleděl na muže, kterého dříve tak respektoval.

„Ty víš, co shyrieas jsou,“ řekl Kaelan dříve, než ho mohl Agel pobídnout. „Démoni této země. Nedokáži popsat jejich vzhled. Živí se… živí se lidskými myšlenkami, lidským strachem. Špatnost ukrytá v lidské duši je přitahuje jako med. Všechny tvé hříchy a zlé úmysly slouží jako jejich potrava. Když přilétají, jsou téměř neviditelné, jako duchové větru. Ječí tak, že člověk zešílí ještě předtím, než je vůbec zahlédne. Pak jsou najednou nad tebou… i ve tvém nitru.“

Hlas mu vypověděl službu a místnost se pohroužila do ticha. Nechtěl si připomínat události na Zakázané hoře, ten děsivý útok. Živily se i na jeho duši a stále se cítil otřesený a jakoby neúplný. Přemítal, jestli se ještě někdy bude cítit kompletní. Znovu si připomněl tu noc, kdy byl v E’nonholdu napaden duchy větru. Starý Farns se ho pokusil zachránit a zahynul. Vzpomínka na starcovu laskavou tvář, tak propadlou a ztuhlou, když ležel na ošetřovně, se mu náhle živě zjevila před očima. Tirhinova tvář měla stejný výraz. Kaelan se ještě více zatvrdil. Bylo nepravděpodobné, že by se princ uzdravil, a tím pádem nikdo nebude naslouchat Kaelanovým varováním.

Potřeboval Tirhina zdravého a příčetného, aby až bude vyslýchán, mohl přiznat svou zradu. Potom rada uvěří Kaelanovu obvinění.

„Pokud ho démoni připravili o rozum,“ prohlásil Agel ponuře, „tak ho nedokážu uzdravit.“

Kaelan se zprudka nadechl, ale nepromluvil.

„Jestli se pouze ponořil do sebe následkem šoku, pak má šanci na uzdravení,“ řekl Agel. „Ale bude to pomalý a velmi těžký proces.“

Kaelan na něj pohlédl. „Můžeš určit, která možnost je pravdivá?“

„Pokusím se.“

Agel se sklonil nad princem a položil mu dlaně na tváře. Léčitel zavřel oči a začal pronášet tichým hlasem mantru odloučení. Po chvíli se jeho tvář uvolnila, až nakonec zcela ochabla. Nejdříve se rytmicky pohupoval, pak jeho pohyby začaly být trhané, jako by se pokoušel přerušit spojení.

Agel otevřel ústa a slabě vyjekl.

Vyděšený Kaelan napřáhl ruku, pak ji ale na poslední chvíli stáhl zpět. I bez fyzického kontaktu se v něm zmítalo splynutí. Cítil, jak se k němu natahuje mocné zlo, jehož odpornost vyvolávala mrazení kolem páteře. Zlo bylo ukryto v Tirhinovi, ale teď se svíjelo a proplétalo Agelovým tělem, jako by ho léčitel probudil svým dotykem. Kaelan, stojící vedle bratrance, cítil, že by zlo chtělo ovládnout i jeho tělo.

Otřásl se odporem, ale neměl času nazbyt, pokud chtěl zničit tu ďábelskou věc ovládající prince.

Pot se řinul po Agelově tváři. Stál vedle princovy postele, oči zavřené a ústa dokořán. Neustále sebou škubal v marné snaze přerušit spojení s Tirhinem.

Kaelan sepjal ruce, zavřel oči a ponořil se hluboko do odloučení. Okamžitě ho obklopila ledová bariéra, chránící ho před černou kroutící se věcí, která se obtáčela kolem Tirhina s Agelem. Obluda otočila klínovitou hlavu, vycenila tesáky a se zasyčením na něj zaútočila, ale odloučení jej ochránilo. Přinutil se pohlédnout zpříma na svíjející se zlo, pohlédnout do jeho nitra. Spatřil vlákna života táhnoucí se až k řídícímu centru.

Odloučil vlákna a stvoření zavřískalo tak pronikavě, až Kaelan pocítil fyzickou bolest. Tirhin s Agelem také vykřikli.

Při kratičkém spojení Kaelan ucítil, jak se přes něj přelévá záplava černočerné nenávisti a zla. Dotkl se podstaty bytosti a ta byla prohnilá a děsivá.

Pak přerušil spojení a byl opět volný. Stvoření postupně bledlo z černé na šedou, až zmizelo úplně. Nezůstalo po něm ani památky, jako by nikdy neexistovalo.

Kaelan ztěžka oddechoval. Vystoupil z odloučení a stál v komnatě, která byla náhle příliš chladná. Otřásal se zimou a pomrkával. Ještě teď v sobě cítil poskvrnění, ale to, co se skrývalo v Tirhinově těle, zmizelo.

Předklonil se, promnul si oči hřbetem ruky a několikrát se zhluboka nadechl. Cítil se vyčerpaně a opotřebovaně, jako kdyby uběhl desítky mil.

Po chvíli se vzchopil a narovnal. S obavou se otočil k princi s bratrancem. Tirhin byl bledý a nevykazoval známky života. Agel ležel bezvládně přes něj.

Kaelan jej poděšeně postavil, popadl ho za obě ramena a zatřásl s ním.

Agel se zhroutil do jeho náruče. Byl zpola při vědomí a nohy se mu nekontrolovatelně třásly.

Kaelan ho položil na podlahu. „Agele! Agele, prober se!“ naléhal. „No tak, vzbuď se. Musíš se probrat.“

Agel zasténal a otevřel oči. Na tváři se mu perlily kapičky potu. Vypadal, jako kdyby prošel místem, kam nikdy neměla vkročit lidská noha.

Kaelan ho plácal po tvářích, mluvil k němu a pobízel ho.

Konečně ho Agel chytil za ruku a odtáhl ji od sebe. Chvíli mrkal ve snaze zaostřit, a pak se zamračil. „Já jsem vzhůru,“ řekl kysele. „Přestaň se mě pokoušet oživit.“

Kaelan si úlevně oddechl. Zašklebil se a málem se rozesmál, když pomáhal Agelovi posadit se. „Díky Gaultovi,“ řekl. „Myslel jsem, že jsi ztracen.“

Agel se znovu naklonil kupředu a položil ruce na podlahu, jako by se mu udělalo nevolno, ale nezvracel. Po chvíli se vyškrábal na nohy a vratce se kymácel.

Jeho oči se střetly s Kaelanovýma a nehnutě na něj zíraly. „Co jsi to, ve jménu čistoty, přinesl s sebou?“ zeptal se.

Kaelan okamžitě vystřízlivěl ze své radosti. „Nevím. Už je to pryč.“

Agel zavřel na okamžik oči, pak je otevřel a zíral dál na Kaelana. „Jak to můžeš vědět?“

„Poslal jsem to pryč.“

„Ty dokážeš tu věc ovládat?“

Kaelan zaslechl v jeho hlase obvinění. V Agelových očích se zračil strach, který zvolna přecházel ve zděšení.

„Dokážeš to přivolat a zase odvolat?“ zeptal se léčitel zvýšeným hlasem. „Co vlastně jsi?“

„To jsi špatně pochopil!“ řekl Kaelan ostře. „Já tu věc neovládám. Hromy a blesky, proč musíš ze všeho vyvodit vždycky to nejhorší? Každý jiný na tvém místě by si oddychl úlevou, že jsem byl schopný tu věc zničit.“

„Jen zlo dokáže zničit jiné zlo,“ řekl Agel, jehož oči byly stále široce rozevřené z utrpěného šoku. „Pouze zlo ví o tajemstvích ukrytých v jeho nitru.“

„Jediné, co jsem udělal, bylo, že jsem odloučil tu věc od zdroje,“ vyhrkl Kaelan netrpělivě.

Agel couval, až narazil na okraj Tirhinovy postele. „Odloučení nemůže být používáno takovýmto způsobem. To je zcela nemožné.“

„Samozřejmě, že je to možné. Beva mě učil…“

„Neopovažuj se zmiňovat o svém otci v souvislosti s touhle obludností! To je nevýslovné pošpinění jeho památky.“

„Sklapni,“ štěkl Kaelan ve snaze zastavit Agelovu propukající hysterii. „Stále při odloučení používáš mantru, jako nějaký začátečník.“

Agel se vztekle kousal do rtů. „Ne každý má takové nadání jako ty.“

„Odloučit znamená odříznout. Najdeš zdroj nákazy a jednoduše přetneš spojem. Vidíš vlákna života a prostě je přerušíš. Vidíš zdroj zla nebo co to, u Gaulta, vlastně bylo a prostě ho…“

„Co to vykládáš za nesmysly o jednoduchosti odloučení?“ vyhrkl Agel zlostně. „Ty…“

„Nesmysly?“ opáčil Kaelan. „Copak není pravda jednoduchá věc? Podle toho ji také poznáš. Vztekáš se, protože jsem to byl já, kdo ti zachránil život, nebo protože dokážu něco, co ty ne?“

„Jsi ztělesněné zlo. Cítil jsem, jak ses s tou věcí spojil.“

„Nespojil jsem…“ Kaelan zmlkl v půlce věty. Nedokázal vysvětlit rozdíl. „Splynutí je všude kolem nás. Neustále se nabízí k použití. Občas je velmi obtížné odolat jeho svodům.“

„Proto je taky zakázané.“

„Tady není zakázané. Nikdo neodsuzuje splynutí.“

„Taky nikdo nepovažuje Impérii za centrum čistoty a rovnováhy,“ odvětil Agel. „Požitkářská, všezahrnující, shovívavá k jakémukoliv hříchu…“

„Proč s tím nepřestaneš?“ přerušil ho Kaelan. „Byla to past, hodně zrádná, ale přežil jsi. Jak je na tom princ?“

Agel na něj vrhl zlobný pohled, a pak se neochotně otočil, aby prohlédl Tirhina.

„Žije,“ řekl nakonec. „Je ještě zesláblejší než předtím. Jestli je příčetný… to nedokážu říct. Necítím se dobře, abych mohl pracovat jako obvykle.“

„Měl by ses posadit,“ radil mu Kaelan. „Přinesu ti hrnek vody.“

„Spíš hrnek jedu,“ prskl Agel.

Kaelan mu chtěl nabídnout pomocnou ruku, ale po té poznámce ustoupil vzad. Bratrancův postoj ho ranil a rozčílil zároveň. Agel byl vyděšený a raději se držel slepých předsudků a pověr, než aby se řídil zdravým rozumem. Kaelan se snažil potlačit zlost, snažil se ho chápat, ale přesto rychle ztrácel trpělivost.

„Kdybys byl v pořádku, za tu urážku bych ti dal pěstí.“

Agel posměšně zagestikuloval. „Teď promluvil opravdový následník cesty míra a harmonie.“

„Buď proklet, Agele!“

„Jsi casna,“ vyprskl Agel. „Musíš být.“

„To neříkej! Nejsem žádný ďábel. Nejsem služebník temnoty.“

„Tak co tedy jsi?“ zvolal Agel rozrušeně. Jeho netečnost a natrénovaný klid se zcela rozplynuly. S vlasy zmáčenými potem a očima rozšířenýma strachem vypadal spíš jako vylekaný chlapec, než jako mistr léčitel právě jmenovaný k císařskému dvoru. „Ty nemůžeš být syn mého strýce. Nejsi můj příbuzný, nemůžeš být, když dokážeš takové věci a máš tak odporné znalosti. Slyšel jsem, co se o tobě říká,“ pokračoval dřív, než ho Kaelan mohl přerušit. „Slyšel jsem o ochranných klíčích. Dokonce i můj táta říkal, že strýček Beva se musel zbláznit, když přijal takového syna, jako jsi ty. Nikdy neměl přistoupit s Choveny na takovou dohodu.“

„Co tím míníš?“ zeptal se Kaelan. Zoufale se snažil porozumět přívalu Agelových rozhněvaných slov. „O čem to mluvíš? Jaká dohoda s Choveny?“

„Předstírej si, co chceš, ale já vím, Kaelane. Ty nejsi… stařešinové udělali dobře, že tě vyloučili ze školy. Díky své moudrosti viděli zlo v tobě ukryté.“

„Právě jsem ti zachránil život, ty tupče,“ vyhrkl Kaelan rozzuřeně.

„A co za to budeš chtít?“

Vztek zmítal Kaelanovým bolestivě zjitřeným nitrem. Nemohl uvěřit, že by Agel dokázal říci takové věci. Co změnilo jeho bratrance v tohoto malicherného, ustrašeného a ješitného muže?

„Miloval jsem tě jako bratra,“ řekl Kaelan měkce. „Přišel jsem k tobě pro pomoc a pro moudrou radu. Místo toho jsi mě urazil a nařkl z hrozných činů. No a teď, chvíli poté, co jsem ti zachránil život, mi místo slov díků oplácíš krutostí. Proč, Agele? Je to jen závist, nebo jsi tak plný předsudků?“

Agel zbledl. Zíral na Kaelana s čelistí křečovitě sevřenou a rty pevně semknutými. „Vždycky jsi byl ten ukřivděný, ten nevinný,“ řekl chraplavě. „Jak to, že se tě ďábel číhající v princově těle, nedotkl? Nesl jsi ho dlouhé hodiny, aspoň to tvrdíš, a přesto na tebe nezaútočil.“

Kaelanovi údivem poklesla čelist. „Já jsem se ho nepokoušel uzdravit. To muselo být to, co spustilo past.“

„Ano, a kdo navrhl, abych ho vyšetřil?“

„Já jsem nechtěl, abys ho ošetřil!“ zvolal Kaelan nevěřícně. „To ty jsi na tom trval. Chtěl jsi, aby ti byl můj pán vděčný.“

„Pán?“ odfrkl si Agel. „Ty ani nevíš, co to slovo znamená. Vzdor je to jediné, co znáš. Ano, vzdor a zmatek.“

Neexistoval způsob, jak zbavit Agela strachu, který mu zatemňoval mysl. Neuvažoval logicky, odmítal slyšet pravdu a nechtěl si nechat nic vysvětlit.

Přesto se Kaelan snažil dál. „Kdybych věděl, že se v princi ukrývá démon, varoval bych tě.“

„Pokud bys mě ovšem nechtěl chytit do pasti a obrátit k temnotě.“

„Já…“ Kaelan rozhodil rukama. „Co bych z toho měl?“

Agel na něj pronikavě hleděl. V očích se mu zračilo odsouzení. „Vše mi to začíná dávat smysl.“

„Konečně!“

„Neexistuje žádné spiknutí. Vylákal jsi prince ven a zaútočil jsi na něj.“

Kaelan nevěřícně zamrkal. „Co to říkáš? Proč bych to dělal?“

„Casna! Ďábel! Byl jsi vhodně pojmenován. Ty…“

„Dáváš mi za vinu i útok shyrieas?“ potřásl Kaelan nevěřícně hlavou. „Proč rovnou neřekneš, že jsem jim to přikázal?“

„A přikázal?“

„Ne.“

Agel přikývl, ale jeho výraz zůstal nezměněn. „Ne, ty jsi jim to nepřikázal. Ne, ty jsi neběžel v jejich čele. Přesto jsi přežil jejich útok bez jediného škrábnutí.“

„Stěží jsem unikl…“

„Nezranili tě ani duchové větru.“

„Ti mě zranili.“

„Ale přežil jsi,“ pokračoval Agel úsečným hlasem.

„Byl bys spokojenější, kdybych zemřel?“ odsekl Kaelan znechuceně. „Chceš mě snad vinit za to, že žiju?“

„Na tobě je něco zvláštního, co tě odlišuje od ostatních,“ řekl Agel. „Něco uvnitř, čím jsi zcela výjimečný.“

Kaelan se málem rozesmál. „A proto jsem ztělesněné zlo?“

„Rišeholdští stařešinové si mysleli, že jsi.“

„Oni jsou tajní stoupenci vindikantské sekty,“ prohlásil Kaelan, „nebo ještě něco horšího.“

Agel učinil rychlý krok kupředu. „Neopovažuj se je urážet!“

Teď už se Kaelan neudržel, zvrátil hlavu a propukl v posměšný chechot. „Jak dlouho jsi zde v Impérii, bratranče?“

Agel udiveně zamrkal nad náhlou změnou tématu. „Dva měsíce.“

„Ach, pouhé dva měsíce? To se ani pořádně nevyznáš ve městě.“

„Co to má společného s…“

„Kdy jsi složil závěrečné zkoušky? Před rokem? Dvěma?“

„Před pěti měsíci.“

„Před pěti měsíci,“ zopakoval Kaelan s předstíranou srdečností. „Jen si to představ. Celou dobu ses učil…“

„Strávil jsem ve škole nějaký čas navíc,“ skočil mu do řeči Agel. „Od té doby, co mi bylo odepřeno být Bevovým učedníkem…“

„A teď jsi přicestoval do Impérie jako moudrý, studovaný muž, znalý světa.“

Agel zpozorněl. Hleděl na Kaelana a mlčel.

„Z toho důvodu, se svými obrovskými zkušenostmi, s nepřebernou řadou setkání s pacienty, se stále rostoucí moudrostí, jsi schopný vynášet rozsudky nad všemi událostmi, které se kolem dějí, ať už o nich něco víš nebo ne.“

Agel se narovnal a ukryl ruce uvnitř rukávů. „Jako průvodce mi slouží odloučení.“

„A harmonie?“ otázal se Kaelan.

Agel přikývl. „Ano, cesta harmonie.“

„A rovnováha?“

„Ano.“

„Ne!“ vykřikl Kaelan. „Lžeš! Opovrhuješ splynutím a bez něj nemůže existovat rovnováha. Žiješ v jednostranném světě, bratranče. Vidíš jen jednu stranu věcí. Rozumíš tak málo věcem, a pokud budeš nadále žít ve strachu a budeš odsuzovat vše, co je pro tebe neznámé, budeš rozumět pořád méně a méně.“

Princ pohnul hlavou a zasténal.

Agel se k němu okamžitě otočil, ale místo, aby se Tirhina dotkl a poskytl mu úlevu, chvíli ho zkoumal pohledem, a pak ustoupil.

Kaelan přispěchal k druhé straně lůžka. „Už se vzpamatovává. Je mu lépe. Tak mu přece pomoz!“

Agel odstoupil o další krok a zavrtěl hlavou.

V Kaelanovi vzkypěla zlost. „Ty idiote. Už ti nic neudělá. To zlo je pryč.“

„Ty jsi ten moudrý,“ řekl Agel upjatým hlasem plným zlomyslnosti. „Ty jsi ten, který dokáže odloučit bez použití mantry. Proč ho nevyléčíš sám? Prostě prozkoumej jeho tělo a odděl od něj nemoc.“

„Prosím,“ řekl Kaelan.

Princ znovu zasténal a Kaelan mu konejšivě stiskl dlaň. Bylo to něco, co učinil zcela bez přemýšlení. Uvědomil si, že i když k Tirhinovi ztratil úctu, ještě stále neztratil soucit.

„Agele, pomoz mu.“

„Ty máš nadání. Ty jsi vtělené dobro. Já jsem jen druhořadý léčitel ze školy plné uctívačů ďábla.“ Agel pokrčil rameny. „Co mohu dělat?“

„Tohle přece není nutné,“ pravil Kaelan zklamaně. „Byl jsi to ty, kdo ho sem přišel uzdravit. Proč mu teď nechceš pomoci?“

„Už jsem vykonal vše, co bylo v mých silách.“

„To není pravda!“

„A já říkám, že je.“ Agel během řeči neustále pokukoval ke dveřím. Náhle mu po tváři přelétl nerozluštitelný výraz; pak se lehce pousmál. „Co Jeho Vznešenost potřebuje nejvíce, je odpočinek… a možná trochu vody. Ve vedlejší místnosti je džbán. Přines ho, prosím.“

Kaelan, zmatený Agelovou náhlou změnou nálady, se otočil a vstoupil do předsíně. Džbán stál na polici, ale byl prázdný. V okamžiku, kdy ho Kaelan bral do ruky, Agel přibouchl dveře a zasunul petlici.

Kaelan se otočil, aby zjistil, že byl chycen do elegantní pasti. Vztekle mrštil džbán na dveře, kam s hlasitou ránou dopadl.

Zkusil oboje dveře, využívaje svou nadlidskou sílu, ale ty držely pevně. Přecházel po místnosti sem a tam a v duchu se proklínal za svou hloupost.

Okno ve zdi bylo příliš malé, než aby jím mohl prolézt. Vrátil se ke dveřím vedoucím do Tirhinovy komnaty a zabušil na ně pěstí.

„Agele!“ zakřičel. „Agele!“

Bratranec neodpovídal.

Kapitola 12

Běsnící Kaelan, vědom si hrozícího žaláře, propadl záchvatu nekontrolovatelné zuřivosti a rozmlátil v předsíni vše, co mu přišlo pod ruku. Když zvenčí uslyšel změť hlasů a dusot těžkých bot, ustal ve svém řádění a postavil se čelem ke dveřím. Ztěžka oddechoval a v ruce třímal ulomenou nohu od židle jako kyj. Otroci neměli možnost se hájit, pokud byli nařčeni ze zločinu, ať už bylo obvinění jakkoliv falešné. Bude považován za viníka hned, jak bude vznesena obžaloba. Takže tím, že se bude bránit, neměl co ztratit. U Gaulta, nebude pokorně kráčet vstříc své zkáze.

Jenže očekával dva obyčejné vojáky pod vedením seržanta nesoucího zatykač. Místo toho vtrhlo do místnosti pět obrněných vojáků v helmách a v rudých pláštích Císařské gardy a v rukou drželi tasené meče a válečné kyje. Kaelan vydal válečný pokřik a zamával svým provizorním kyjem, jen aby viděl, jak se tříští na kousky o čepel nastaveného meče. Kaelan skočil po gardistových kolenou a srazil ho k zemi. Okamžitě nalehl na zmítajícího se muže, kterému v pohybu bránilo těžké brnění, popadl ho za zápěstí a vykroutil mu meč z ruky.

Na rameno mu s tupou ránou dopadl válečný kyj a srazil ho stranou. Vydrápal se na nohy, ale než se stihl otočit, byl sražen k zemi druhým úderem. Gardisté ho obklopili a tloukli do něj hlava nehlava.

Zpola omráčený Kaelan mávl mečem a sekl jednoho muže do nohy. Ten se zapotácel a vykřikl bolestí, zatímco krev z rány stříkala na podlahu. Kaelan se škodolibě zašklebil a znovu se pokusil vstát.

Vojáci se na něj vrhli. Rána kyjem mu ochromila předloktí a meč mu vyklouzl z bezvládných prstů. Po čtyřech k němu dolezl a chtěl ho uchopit do druhé ruky, ale gardista meč odkopl z jeho dosahu. Kaelan se za zbraní vrhl, ale kopanec do žeber ho poslal zpět.

Před očima mu tančily černé hvězdičky. Potřásl hlavou, aby se jich zbavil a dál se pokoušel vyškrábat na nohy. Odněkud přilétla těžká síť a definitivně ho srazila k zemi.

„Ne!“ křičel divoce, ale síť mu znemožňovala pohyb.

Prudké škubnutí utáhlo síť kolem jeho těla. Gardisté ho bleskurychle omotali silnými provazy dříve, než se mohl vůbec pokusit uvolnit.

Kaelan nepřestával bojovat, plný vzteku ale i obav, a chrlil na vojáky nadávky ve své mateřštině. Krev smísená s potem mu stékala do levého oka a oslepovala jej. Navzdory svázaným rukám se nadzvedl a překulil se na kolena.

Gardista zkušeně trhl sítí a Kaelan znovu padl na bok. Svět kolem potemněl a rozmazal se. Když se mu znovu rozjasnil zrak, přistoupil k němu důstojník a položil mu nohu na krk.

„Vzdej to, chlape. Už tě máme,“ řekl.

Kaelan ležel na nablýskané podlaze, teď potřísněné krví a potem. Cítil se ponížen a nejraději by se rozplakal hanbou, kdyby mu to dovolila jeho pýcha.

Gardisté posbírali odhozené zbraně. Stáli rozestoupeni kolem něj a úlevně si otírali zpocené tváře.

„Hrome, je to ale bojovník,“ vydechl jeden.

Muž, jenž se snažil ucpat krvácející ránu na noze, vzhlédl. „Co jsi čekal? Vždyť je to gladiátor.“

„No, ale stejně, pět proti jednomu…“

„Ticho,“ štěkl důstojník. „Ty, postarej se o nosítka a ty, pokus se co nejrychleji zastavit to krvácení.“

Určení muži zasalutovali a snažili se okamžitě vykonat rozkazy. Zbytek zůstal ostražitě stát, jako by Kaelan mohl při první příležitosti znovu zaútočit.

Ve dveřích se shlukli sluhové. Natahovali krky a rozrušeně brebentili. Kaelan mezi nimi rozeznal Orlova hranatá ramena a holou hlavu. Orlo na něj zamračeně zíral.

„Orlo!“ zavolal na něj, ale ten jenom lítostivě zavrtěl hlavou.

„Orlo, u Gaulta…“

„Ticho!“ Důstojník mu zatlačil nohou na krk, až se Kaelan začal dusit. Seržantovy zlaté prýmky se blýskaly oproti karmínově rudému plášti. Jeho oči na něj krutě civěly. „Kaelan E’non − otrok a majetek Jeho císařské Vznešenosti, prince Tirhina − je uvězněn na základě obvinění, že se záměrně obrátil proti svému pánovi s úmyslem ublížit mu, na základě obvinění, že uhodil svého pána a na základě obvinění, že…“

„To není pravda!“ vykřikl Kaelan. Rozhlédl se kolem, ale na tvářích všech přítomných se zračilo pouze odsouzení. „Kdo vznesl tato obvinění?“ dožadoval se. „Kdo tvrdí takové lži?“

„Jako otrok nemáš žádná práva, dokonce ani právo vědět, kdo tě obvinil,“ oznámil mu důstojník.

„Pokud to nebyl můj právoplatný majitel, mám právo to vědět,“ trval Kaelan vzdorně na svém. „Nemůžete mě uvěznit bez vědomého souhlasu mého pána.“

V tom se ozval Agelův hlas. „Já jsem vznesl obvinění,“ řekl ode dveří. Stál tam ve svém bílém rouchu a zdál se být klidný a vyrovnaný. V jeho očích se zračila naprostá prázdnota. „Jeho Vznešenost leží v bezvědomí s hrozivými zraněními. Sluhové dosvědčí, že tenhle otrok přinesl prince domů v tak neutěšeném stavu. To dokazuje jeho vinu.“

„Ne!“ vyhrkl Kaelan odmítavě. „Nezranil jsem Jeho Vznešenost, jak vám bude moci říci, až se uzdraví. Orlo, řekni něco. Pověz důstojníkovi pravdu.“

Ale Orlo nevystoupil z houfu přihlížejících, a tak důstojník ignoroval Kaelanovy protesty.

Upřel zrak na Agela. „Vaše jméno?“

„Jsem Agel, léčitel nově jmenovaný k císařskému dvoru.“ Agel mluvil klidně a důstojně.

„Jste připraven přísahat s ohledem na rozsah princových zranění?“ otázal se seržant.

„Ano, jsem připraven přísahat.“

„Ne!“ vykřikl Kaelan vyděšeně. „On byl…“

Zmlkl, protože si uvědomil, jak neskutečně by zněl jeho příběh. Princova pověst byla bez poskvrny. Kdo by mu uvěřil, že Tirhin byl na Sidraigh-hal, aby uzavřel ďábelskou dohodu se zástupci Madrunů? Kdo by uvěřil, že byli cestou domů napadeni shyrieas?

Kaelan si byl vědom, že byla hloupost přinést prince zpět. Měl ho nechat na pustém úbočí hory svému osudu. Tím, že ho přinesl domů, se vystavil špatnému pochopení celé situace a vzniku možných lží.

Zvedl hlavu a jeho zoufalý pohled se střetl s Agelovýma očima, které na něj chladně zíraly. Kaelan věděl, že byl hlupák, hrozný hlupák, když se spoléhal na Agela. Měl si všímat varovných znamení, ale on je bohužel přehlížel.

Tohle, pomyslel si hořce, je výsledek vlastních přemrštěných ambicí. Toužil být jmenován ochráncem budoucího císaře, a tak se pověsil Tirhinovi na paty a stal se svědkem jeho zrady. Nyní zde ležel na zemi a byl sám obviněn ze zrady, což byla odměna za věrnou službu pánovi i za slepou důvěru ve svého pokrevního příbuzného. Jako otrok nebude mít nárok ani na řádný soud.

Ledová ruka strachu sevřela jeho vnitřnosti a v krku cítil hořkou pachuť žluče. Gardisté ho vlekli přes rozlehlé nádvoří. Vzpomněl si, jak byl lapen do sítě během nájezdu Thyzarénů, kteří nemilosrdně vyplenili a vypálili jeho domov. Nedokázal se přenést přes další uvěznění. Raději by bojoval a zemřel, než by se podrobil.

V záchvatu paniky začal kopat a zmítat se, ale byl bezmocný a vojáci byli protřelí veteráni. Jeden prudce zakroutil Kaelanovými pouty a druhý ho surově kopl do ledvin.

Svět kolem se rozmazal a Kaelan se urputně snažil neomdlít. Zakašlal ve snaze vtáhnout do plic vzduch, který se mu po kopanci nedostával.

„Nemysli si, že nám budeš dělat trable, gladiátore.“

Kaelan potlačil zasténání a zůstal bezmocně ležet na dlažbě. Nic není ztraceno, říkal si. Bude muset bojovat s větším důmyslem, aby měl vůbec nějakou šanci na úspěch. Nesmí panikařit, ani vybuchnout. Musí myslet, pokud si chce zachovat naději na přežití. Kromě toho, čím víc bude odporovat, tím podezřelejší bude.

Vojáci uvolnili síť a nasadili mu na ruce i nohy okovy. Kaelan hořel hanbou. Okovy neměl od té doby, co vyhrál první gladiátorskou sezónu.

Sluhové ho beze slova pozorovali a jejich oči odrážely světlo luceren jako zrcadla. Nikdo nepromluvil.

Gardisté ho trhnutím postavili na nohy. „Tak šlapej,“ přikázal mu voják a pobídl ho špičkou dýky. „A pamatuj, znám všechny triky, takže se vo nic nepokoušej.“

Kaelan proklopýtal kolem Tirhinovy sbírky soch a bust nesmírné ceny. Na stěnách kolem visely obrazy a jeho nohy tiše došlapovaly na drahý koberec.

Důstojník čekal u dveří vedoucích ven z princova domu. Jeho oči nevzrušeně bloumaly po přepychové výbavě domu. Byl soustředěný, ostražitý a připravený, jako by věděl, jak moc dokáže být Kaelan nebezpečný.

Kaelan se zhluboka nadechl. Byl si dobře vědom hrotu dýky přitisknutého na jeho žebra. „Poručíku,“ řekl tiše. Snažil se, aby jeho hlas zněl uhlazeně a civilizovaně. „Můj pán nevznesl žádné obvinění. Dejte si pozor, abyste neprovedl něco nepatřičného.“

Gardista po jeho boku ho tvrdě udeřil, až ho málem srazil ze schodů. Kaelan se zapotácel a v poslední chvíli se zachytil sochy draka. Narovnal se a podíval se na poručíka. Zdálo se mu, že v jeho očích se přemítavě zablýskalo.

„Jsem velmi cenný majetek,“ vyhrkl. „Příliš cenný, abych byl jednoduše zlikvidován nebo prodán pod rukou.“

„Ticho!“ Gardista ho postrkoval po schodech dolů.

Poručík pozoroval Kaelana a neodpovídal.

Kaelana zaplavilo zoufalství. Pro svou záchranu učinil vše, co mohl. Jeho život visel na vlásku. Pokud byli tito muži podplaceni, aby ho zlikvidovali, tak to bez váhání udělají.

Sluhové vyběhli za nimi a zůstali stát na schodišti mezi sochami draků. Kaelan slyšel jejich mumlání, smutné, ale i odsuzující. Dokonce i oni uvěřili v jeho vinu.

Kaelan se ohlédl přes rameno a spatřil Orla. Chtěl na něj zavolat a omluvit se mu. Orlo měl naprostou pravdu, zatímco Kaelan se tak krutě mýlil. Chtěl se trenéra zeptat, zda věří v jeho nevinu, ale držel jazyk za zuby. Věděl, že v tuto chvíli je Orlo zcela bezmocný.

Mezi sloupořadím čekal nákladní vůz s železnou klecí a vedle něj přešlapovali koně gardistů.

Kaelan poklesl na duchu. Včera byl ještě šampión. Všichni o něm mluvili, chválili ho a provolávali mu slávu. Nyní − kvůli lži bezohledného muže − byl považován za zločince. Odsouzený bez možnosti obhajoby, zemře v tichosti a beze svědků.

Agel, jehož bílé roucho se lesklo v měsíčním svitu jako křídla můry, sešel po schodech dolů. „Kam ho odvážíte?“ zeptal se.

Kaelan znal své možnosti. Mohl být prodán na galeje, kde už jednou byl, nebo mohl být odveden k městskému katovi, který mu setne hlavu. Tu pak narazí na kopí na městských hradbách jako výstrahu pro ostatní vzpurné otroky.

Vojáci se zachechtali a jeden z nich si odplivl.

„Kam? Do městskýho žaláře, to je jasný, ne? Tendle chlap má sjednanou schůzku s mučitelem, kterej se už těší, až z něj vymámí doznání.“

Kaelanovi při těch slovech ztuhla krev v žilách a Agel smrtelně zbledl. „Do paláce?“ zeptal se. „Přiznání?“

Poručík se postavil mezi něj a Kaelana, kterého vojáci mezitím strčili do klece. Zamřížovaná vrata byla zabouchnuta a zamčena.

„Ale on není politický vězeň,“ zaprotestoval Agel. „Je to pouhý otrok.“

„Je to nejslavnější otrok ve městě,“ odsekl poručík netrpělivě. „Navíc patří princi. Dokud se Jeho Vznešenost neuzdraví natolik, aby mohla osobně obvinit svého otroka, nikdo nesmí tohohle ubožáka zlikvidovat. Ne, bude hnít ve vězení, a buď učiní doznání, nebo zešílí bolestí na mučidlech.“

„Ale…“

„Vraťte se zpět,“ řekl poručík. „Tahle záležitost se vás už netýká.“

Otočil se k Agelovi zády a začal udílet rozkazy. Vůz se kymácivě rozjel, prokodrcal skrze bránu a vjel na hlavní cestu.

Kaelan sevřel mříže klece, přitiskl tvář na jejich chladný povrch a hleděl na zmenšující se Agelovu postavu, dokud mu nezmizela ze zorného pole. Cítil chladné uspokojení, že se mu podařilo zmařit bratrancův pokus o jeho rychlé umlčení. Jasně ho varoval, že bude křičet své přiznání a že se s ním bude muset počítat.

Jenže pod vrstvou ponurého uspokojení číhal strach.

Gault ať stojí při něm, Kaelan věděl, co to je být v žaláři. Věděl, že pokud je někdo uvržen do žaláře, nikdy se odtamtud nedostane živý. Pouze princ Tirhin mohl nařídit jeho propuštění, ale až učiní své doznání, už mu nikdo nepomůže ven z kobek pod palácem. Nemilosrdný osud jej už teď halil jako černý plášť.

* * *

V chrámu Vindikantů byl vzduch prosáklý těžkou vůní kouře z kadidel. Karmínový kouř stoupal z roztažených chřípí dvou obrovských bronzových soch psů strážících kamenný oltář. Světlo luceren blikavě ozařovalo kruhovou místnost a ve vzduchu viselo tísnivé ticho.

Bronzové dveře vedoucí do svatyně byly zamčeny zevnitř. Nikdo nemohl nečekaně vyrušit osamocenou postavu v komnatě.

Lord Sien, nejvyšší kněz vindikantského řádu, klečel na podlaze před oltářem s hlavou skloněnou a rukama sepnutýma v klíně.

Byl vysvlečen do pasu, a i když v místnosti bylo chladno, na jeho holé kůži se leskly kapky potu. Kněz ztěžka oddechoval, jako by uběhl velkou vzdálenost a měl zavřené oči.

Na podlaze vedle něj stál prázdný pohár. Štiplavá pachuť krve, popela a vína na Sienově jazyku stále přetrvávala.

Vzduch v komnatě se zdál jiskřit hromadící se energií. Kněz otevřel oči, rozpažil doširoka ruce a vzhlédl k oltáři. Na zdi za oltářem visela děsivá podobizna temného boha. Prázdné oči na něj slepě civěly, ale Sien věděl, že je pozorován. Věděl, že Beloth ho cítí, že je vzhůru a neklidně se zmítá.

Jednoho dne, až bude Beloth opět na svobodě, temný bůh jistě nezapomene na svého věrného sluhu. Odměna bude ohromná.

Sien se zachvěl a znovu zavřel víčka, aby obnovil ztracenou koncentraci. Ruce měl jako z olova a celý se kymácel únavou, ale křečovitě držel magické nitě, které vyslal kupředu. Už byl téměř ten správný okamžik, ten správný čas nadcházel. Nesmí zaváhat.

Jeho uši zachytily šepot, sice nezřetelný, ale přesto nezaměnitelný.

Lehce pootočil hlavu a rty mu zvlnil slabý úsměv.

Ach, přicházeli.

Objevil se první stín, který vklouzl do místnosti škvírou pod dveřmi a chvátal k oltáři. Byl to stín muže, malé a hranaté postavy, ale přišel sám. Když stín přesáhl Sienův vlastní obrys, kněz se zachvěl chvilkovou bolestí, která předcházela spojení.

„Mluv,“ rozkázal.

Stín patřil Hovetovi, císařovu ochránci. „Šel si lehnout. Na krátký čas se mohu toulat mimo jeho tělo.“

„Tak povídej,“ přikázal Sien.

„Zákeřná choroba je zpět. Císař co nevidět pošle pro nového léčitele. Dnes večer je velmi neklidný. Je sám a vylekaný. Počítá, kolik let je naživu. Tíží ho jeho hříchy a truchlí pro svůj zničený trůn. Děsí se zítřka, kdy bude muset vložit korunu na hlavu té dívky.“

„Jmenuje ji svrchovanou vládkyní?“ zeptal se Sien netrpělivě. To bylo jediné, co bylo skutečně důležité. Nemoci a stařecký třas muže, který žil příliš dlouho, ho vůbec nezajímaly. „Jak se rozhodl?“

„Váhá mezi jedním i druhým. Plánuje a snaží se zapomenout. Plánuje a odpouští. Je rozzlobený na Tirhina. Hněvá se i na tu ženu.“

„Pověz mi více,“ rozkázal Sien.

Stín se zkroutil v Sienově obrysu. „Nech mě jít,“ zanaříkal. „Jsem příliš daleko. Zemřu opuštěný.“

Stín by mu stejně neřekl už nic zajímavého, a tak ho kněz zklamaně propustil.

Stín proplul místností a zmizel pod dveřmi, jako by nikdy neexistoval.

To už se ale objevila jiná mlhavá postava, drobná a štíhlá. Míhala se sem a tam a poletovala po svatyni, jako by se jí nechtělo spojit. Nakonec přece jen přilétla k Sienovi a spojila se s jeho stínem.

„Mluv,“ přikázal kněz.

„Přežila útok otráveným kouřem.“

Vztek vzplál v Sienovi a narušil jeho soustředění. Potlačil ho, odmítaje uvolnit kouzlo takové úrovně.

„Byla zraněna?“

„Ne.“

„Pověz mi více.“

„Ženy zahájily očistný obřad, ale ten se ubírá nesprávným směrem.“

To ho zaujalo. „Co to znamená nesprávným směrem? Proč? Co se přihodilo?“

„Má vidění.“

„To je snad účelem obřadu.“

„Má vizi, která je nad úrovní jejích schopností. Vidí příliš daleko.“

Sien se pousmál. To se mu líbilo. „Dokáží ji přivést nazpět?“

„Musí se vrátit z vlastní vůle.“

„Má na to dostatek sil?“

„Mají strach. Anas nese vinu. Už není zástupkyní.“

Siena Anas vůbec nezajímala. Že Magria přišla o svou pravou ruku, může být užitečné v budoucnosti, ale v celku to pro něj nemělo žádný význam.

„Můžeš zajistit, aby se děvče nevrátilo z očistného rituálu?“

„To nemohu slíbit, pane.“

„Pokus se!“ dožadoval se naléhavě.

„Zkusím to.“

Pak ho stín opustil; chvíli poletoval horečně po místnosti, až se mu konečně podařilo najít cestu ven.

Sien hlasitě zasténal. Docházely mu síly. Z čela mu odkapávaly velké kapky potu, ale ještě neskončil. S vypětím zbytku sil udržel kouzlo.

Objevil se třetí stín, klidný a hubený. Vplul do místnosti a líně se vznášel nad podlahou, než splynul se Sienovým obrysem.

Tentokrát kněz zaskučel bolestí. Stiskl pevně rty, aby získal ztracenou kontrolu.

„Mluv!“ vyhekl.

Stín mlčel.

Sien cítil jeho mrazivý chlad, jeho sílu. Bojoval, aby nad ním udržel nadvládu. Ovládat Tirhinův stín bylo velmi obtížné. Mlhavá postava měla svou vlastní vůli, přenesenou z osobnosti svého majitele. Pokaždé s ní musel bojovat.

„Mluv! Přikazuji ti to.“

Stín řekl: „Přišel léčitel, ale obává se poskvrnění shyrieas. Má strach z mnoha věcí.“

„Dokáže předvídat?“

„Ne. Nemá žádné vize. Snaží se napáchat co nejvíce zla.“

„Tak, jak jsem mu nařídil?“

„Přesně tak.“

Sien stěží zadržel pousmání. Byl potěšen, ale nemohl si dovolit dát průběh svým emocím; ne teď, když musel bojovat, aby udržel stín.

„Zůstaň,“ přikázal. „Pověz mi více.“

„Otrok byl obviněn a odveden do žaláře. Bude umlčen.“

„Dobře. Věřil mu někdo?“

„Obvinil pouze léčitele,“ řekl stín a zazmítal se v Sienově obrysu.

Ten zavrčel a s vypětím zbytku sil udržel spojení. „Zůstaň. Řekni mi více.“

„Sluhové jsou vyplašení. Brzy pošlou někoho do paláce pro pomoc.“

„Uzdraví se Tirhin?“

„To nevím. Bez něj zemřu.“

„Bude ho léčitel léčit?“

„Ne. Léčitel je vyděšený.“

„Pak musím zasáhnout.“

„Propusť mě,“ řekl stín.

„Ne, ještě tě potřebuji.“

„Musím se vrátit,“ řekl stín a vykroutil se ze Sienova obrysu.

Stín zmizel rychleji než myšlenka a Sien zůstal ležet schoulený na podlaze, prochladlý a zmáčený potem z vydaného úsilí.

Pomalu, ztěžka oddechuje, uvolnil kouzlo ze své moci. Připadalo mu, že jeho síla zmizela společně s kouzlem, ale nakonec se mu podařilo vyškrábat se na nohy.

Kymácel se na vratkých nohou a třásl se zimou. Otřel si pot z tváře a natáhl si přes hlavu roucho. Pro tuto chvíli jsem udělal vše, co bylo v mých silách, pomyslel si spokojeně. Vše běželo přesně podle plánu.

Princ byl až příliš domýšlivý, příliš svéhlavý. Po lekci, kterou mu uštědřily shyrieas, bude jistě poddajnější. Dostal vskutku tvrdou lekci, ale Sien s ním měl až příliš trpělivosti. Bylo načase, aby si Tirhin uvědomil, kdo je skutečným vládcem císařství.

Pokud šlo o tu dívku… nelíbilo se mu, že se jí podařilo uniknout otravě jedem, ale ten pokus byl spíše míněn jako výstraha čarodějnicím, než aby způsobil vážnou škodu. Měl v plánu mnohem ničivější útok, až s nimi bude chtít skoncovat.

Spokojeně si zamnul ruce. Vše se dařilo. Dokonce i madrunské hordy postupovaly přesně podle plánu; tou dobou už se madrunská vojska shromažďovala kolem hranice. Brzy začne jejich útok.

V posměšném gestu pozvedl prázdný pohár na pozdrav Kostilamovi, muži, který na něm byl dříve závislý, muži, který ho použil jako spojovník s Belothem a vyjednal s temným bohem dohodu na tisíc let života. Nicméně, časem Kostilam přestal naslouchat starému příteli. Císař dával přednost vlastním rádcům, chtěl osnovat své plány sám. Toho bude litovat, velmi brzy bude litovat všech svých činů.

Sien se rozesmál a nalil si další pohár vína smíseného s krví. Kostilamovy dny byly sečteny. Bylo načase zaplatit temnému bohovi za tisíc let života.

A jak děsivá cena to byla! Kostilam o tom zatím neměl nejmenší tušení. Sien se znovu zlomyslně zachechtal a se spokojeným mlasknutím vyprázdnil pohár.

Část druhá

Kapitola 13

Zvony v Impérii se s nadcházejícím svítáním rozezněly a ráno, kdy střechy domů zlatavě zbarvily první paprsky, bylo naplněno jejich jásavým vyzváněním. Do města proudily davy kejklířů; mnoho z nich strávilo noc na cestě, jen aby zde byli včas. Městské brány obyčejně ponurá masa dřeva pobitá železem, byly zbaveny hnijících hlav provinilců a byly ozdobeny girlandami jásavě zelené barvy. Hned za strážemi stály dřevěné kádě plné malých mušelínových váčků se sušenými okvětními lístky. Každý, kdo prošel bránou, dostal váček, aby mohl házet během parády na císařovnu květiny. Váčky házel netrpělivým čekatelům rozložitý seržant. Jeho tvář, napůl skrytá postranními řemeny helmy, byla naprosto netečná, jako by prostě rozdával příděly potravin vojákům.

Hlídky byly ve střehu, ale nikoho osobně neprohlížely. Strážní většinou jen vykřikovali povely, aby udrželi mačkající se dav v uspořádané řadě, ale brána byla stále přeplněná. Ženy pištěly a děti pobíhaly splašeně kolem, neustále vystaveny nebezpečí, že budou ušlapány.

Ulice byly zataraseny vozíky, pochodujícími lidmi i jezdci na koních. Byly zde celé rodiny ve svém nejlepším oblečení, ozdobné stužky se třepotaly na šatech v mrazivém vzduchu a vyparáděné děti se rozhlížely kolem s očima rozšířenýma úžasem. Rozdováděny panujícím vzrušením, propukaly v jásot pokaždé, když kolem nich projela eskadra vojáků v nablýskaném brnění s vlajícími šarlatovými plášti a přinutila je přimáčknout se ke zdi, aby uvolnily cestu.

Rudé císařské prapory vlály ze střech a visely z oken domů stojících podél cesty, kudy se mělo ubírat korunovační procesí. Lidé byli už od rána namačkáni v oknech ve druhém poschodí a v rukou drželi rudé šátky. Odevšad se ozýval smích a vzrušené brebentění.

Korunovace proběhne v poledne, pak bude následovat přísaha věrnosti císařství a na závěr se vydá slavnostní průvod na okružní cestu městem. V podvečer už budou oslavy a hodování v plném proudu.

Uvnitř majestátních žulových zdí paláce dokončovali sluhové v horečném tempu výzdobu. Blýskající se mramorové zdi vnitřních budov působily impozantně i bez výzdoby, ale teď byly navíc pozlacené, společně se sochami, takže se vše koupalo ve zlatavém světle. Císařské vlajky, vyrobené z hedvábí a zdobené takovým množstvím zlata, že ani vanoucí větřík nedokázal pohnout s jejich záhyby, visely na pozlacených tyčích. Naproti tomu se jásavě žluté fábory vesele třepotaly ve větru. Bílé holubice − přivezené zdaleka za nepředstavitelné jmění − byly v pravidelných intervalech vypouštěny k obloze.

Na přehlídkovém prostranství vykřikovali seržanti rozkazy, aby čeledíni správně seřadili koně a slony pro procesí. Každou chvíli propukla hádka mezi válečnými lordy z různých provincií o přednost v průvodu, a heroldi pobíhali kolem řady, aby uklidnili a zastavili případné nepokoje.

Uvnitř hlavní haly paláce muzikanti v livrejích ladili své nástroje. Majordomus procházel průchody a chodbami a bedlivým zrakem prováděl závěrečnou kontrolu, aby nebylo něco opomenuto. V obrovském slavnostním sále tahali zpocení sluhové nové vlajky ke klenutému stropu a zajišťovali je provazy. Stůl ve tvaru T se táhl přes celý sál a zajišťoval tak všem hodnostářům a šlechticům dobré místo. Kolem něj obcházeli číšníci a kontrolovali vzdálenost zlatých pohárů od okraje, aby všechny stály v perfektní přímce po celé délce stolu.

Cizokrajné květiny vypěstované ve sklenících speciálně pro tuto příležitost byly rozestaveny na přesně určená místa. Těžká vůně konvalinek a růží se vznášela ve vzduchu, který již byl obtěžkaný nasládlou vůní rožněného masa a teplého pečiva.

Sluhové byli oblečení v nových naškrobených livrejích, muži byli ostříhaní a hladce oholení, zatímco ženy měly vlasy stočené pod ozdobnými síťkami a jejich dlouhé sukně při každém pohybu šustily. Znovu a znovu bylo služebnictvo postaveno do řady, bedlivě zkontrolováno, a pokud nervózní nadřízený zjistil nějaký nedostatek, i přísně pokáráno. Každá drobnost, bez ohledu na její důležitost, musela být v dokonalém pořádku.

Uvnitř císařských komnat byl již Kostilam vzhůru, jak bylo ostatně jeho zvykem. Vyslechl ranní hlášení o událostech v říši a přečetl nové dokumenty. Pak ho holič oholil a císař se vykoupal. Mezi služebnictvem se šuškalo, že se chová, jako by šlo o běžný den. Pouze skutečnost, že stále prodléval v noční košili, ukazovala na odchylku od zažité rutiny.

Před jeho ložnicí čekal zástup vyparáděných lordů. Sledovali, jak sluha nese podnos s císařovou snídaní. Tác byl přikrytý zlatým přehozem, takže nikdo nemohl spatřit, co císař snídá. O pár minut později se ozvalo rytmické řinčení zbroje a do předsíně vpochodovali ozbrojení vojáci.

„Uvolněte cestu!“ vykřikl správce císařských komnat. Postávající lordi se zmateně rozprchli do stran.

Vojáci, v kyrysech vyleštěných do oslnivého lesku a s rukama spočívajícíma na jílcích mečů, propochodovali těžkým krokem dlouhou předsíní. V jejich středu kráčeli tři muži nesoucí zamčené truhličky z exotického dřeva.

„Císařské klenoty,“ pronesl někdo a místnost se naplnila vzrušeným mumláním. Všichni přítomní natahovali krky, aby mohli spatřit alespoň skřínky s klenoty.

Jako další vstoupila do místnosti skupina krejčích dmoucích se pýchou nad vlastní důležitostí. Před sebou tlačili obrovská zavazadla s císařovými korunovačními šaty.

Dveře ložnice se po chvíli otevřely a celé procesí se znovu objevilo. Hned za nimi vyšel ven i starý Hovet, císařův ochránce, s obvyklým nevrlým výrazem ve tváři. Jeho prošedivělé vlasy byly zastřiženy a na sobě měl Hovet karmínovou tuniku a kožené kamaše. Byl to velmi vzácný okamžik, spatřit tohoto muže bez brnění, a místností se okamžitě rozlehl udivený šepot.

Hovet si nabručeně změřil přítomné a prohodil pár slov ke správci císařských komnat, který se zachmuřil a cosi odpověděl. Hovet vkročil zpět do ložnice a zabouchl za sebou dveře. O pět minut později se znovu objevil, už v brnění, s loketními bodci a s připnutými chrániči stehen. U boku se mu pohupoval jeho dlouhý meč, pod levým podpažím nesl helmu a v dlani téže ruky svíral železné rukavice. Celé brnění zářilo novotou a bylo překrásně zdobené.

Znovu se ozvalo vzrušené mumlání. Nikdo si nedokázal vzpomenout na jedinou příležitost, ať už jakkoliv velkolepou, kdy by Hovet měl nové brnění. Lordi na ochránce užasle civěli, což vyvolalo na Hovetově tváři ruměnec a zvýšilo jeho mrzutost.

Luskl prsty směrem ke správci císařských komnat, netrpělivě zamával rukou a zase zmizel.

Správce komnat zatleskal do dlaní, aby získal pozornost přítomných. „Pánové, prosím, zaujměte svá místa, abychom mohli zahájit oblékání Jeho Veličenstva.“

Dvořané začali zmateně pobíhat po místnosti. Někteří si stále nedokázali zapamatovat své místo a museli na něj být dovedeni trpělivými sluhy. Když byla konečně utvořena řada, lokajové otevřeli vysoké dvoukřídlé dveře a vojáci na stráži zasalutovali a ustoupili stranou.

Jeden po druhém vstupovali čekající lordi do císařských komnat.

* * *

V reprezentačních komnatách patřících císařovně panovala dokonce ještě větší nervozita. Čekající dvorní dámy, oblečené ve svých nejkrásnějších šatech, si navzájem kontrolovaly účesy, upravovaly si krajky a výstřihy, uhlazovaly neviditelné záhyby na sukních, stěžovaly si na to, jak je tlačí nové střevíčky a sázely se, jak budou císařovně slušet korunovační šaty.

V ložnici, za zataženými sametovými závěsy, ležela Elandra stočená do klubíčka pod těžkou peřinou a pokoušela si dodat odvahu. Její sny ji stále pronásledovaly, živé a opravdové. Hrůzostrašné sny, které už nikdy nevymaže z paměti. Ty sny jí byly vnuceny Penestriánkami a Elandra pochybovala, že jim kdy dokáže odpustit. Nevěřila v očistu, která zahrnovala setkání s Belothem, temným bohem zkázy. Nevěřila, že by během očisty měla být štvána jako ubohá kořist bytostmi tak strašlivými, že již při pouhé vzpomínce se roztřásla jako osika.

Když byla předtím uvězněna uvnitř své vize, Magria vstoupila do jejího snu a postavila se proti Elandře.

„Chyť se mé ruky, Elandro,“ oslovila ji naléhavým hlasem.

Elandra místo toho prchla na temné, tajuplné místo, ponořené do šera a ticha. Tam zalezla do úzké štěrbiny vytesané do kamenné zdi. Zády se tiskla k chladnému povrchu a zadržovala dech, aby jí z hrdla neunikla ani hláska. Temný bůh ji nesmí objevit. Věděla, že ji stále hledá, že za ní poslal své strašlivé přisluhovače, aby vyslídili její úkryt. Občas zaslechla vytí pekelných psů, i když byli ještě daleko. Třásla se strachy. Přitáhla kolena těsně k hrudníku, objala je pažemi a přitiskla k nim svou tvář.

Jenže Magria se znovu objevila a sklonila se nad ní. „Podej mi ruku, Elandro,“ řekla. „Tak se mě přece chyť!“

Elandra se zachvěla. „Ne,“ zašeptala.

„Chyť se mě, děvče! Přišla jsem ti pomoci.“

Elandra jí nevěřila. Penestriánky během zkoušek nikomu nepomáhaly. Do ničeho se nepletly; pouze stály stranou a hodnotily. Vztekle zavrtěla hlavou.

„Elandro, věř mi. Nabízím ti pomoc. Vím, jak se odsud dostat.“

„Odejděte,“ řekla Elandra.

„Pomohu ti.“

Magria znovu natáhla vrásčitou ruku posetou spletí rituálních jizev.

Elandra ji odstrčila stranou. „Vy ho ke mně přivedete. Odejděte! Tady jsem v bezpečí.“

„Tady nemůžeš zůstat,“ řekla Magria. „Ti, kteří tě hledají, tě tady najdou. Pojď se mnou, vezmu tě do skutečného bezpečí.“

„Ne.“

„Elandro, já jediná znám cestu ven.“

„Ne, musím ji nalézt sama.“

Magria si povzdechla a její oči posmutněly. „Děvče, občas musíš přijmout pomoc od jiných, ať chceš nebo ne. Bude to pro nás pro obě mnohem snazší, pokud se mnou půjdeš z vlastní vůle.“

V Elandře vzplanul vzdor mocně podporovaný jejím strachem. „Snazší?“ vyštěkla. „Pak to není správná cesta. Sama jsi mě to učila.“

„Tohle je výjimka z toho, co jsem tě naučila.“

„Ne!“

„Pak tedy nemám jinou možnost.“

Magria v panujícím šeru mlčky pozvedla ruce. Když je po chvilce spustila, po jejím boku stály dvě penestriánské snové chodkyně.

Přiblížily se k Elandře, která se rozkřičela.

Magria ji s překvapivou silou chytla za ruce. Ať Elandra napínala síly, jak chtěla, nedokázala se vytrhnout z Magriina sevření. Snové chodkyně ji popadly za ramena a všechny tři ji společnými silami vytáhly z úkrytu.

Vzlykala a trhala sebou, ale nedokázala se vymanit z jejich sevření. Zapírala se nohama, ale síla tří žen byla přece jen větší, takže ji pomalu vlekly po kamenné stezce.

Cesta se před nimi ztrácela v mlze a bledé světlo se hlásilo o pozornost zpoza jakési brány tvořené dvojicí vysokých kamenných pilířů.

Elandra hleděla na ty hrozivé kameny, které jí podvědomě připomínaly bránu do jiného světa, a znovu se pokusila vytrhnout z jejich sevření. „Ne,“ vydechla. Podařilo se jí uvolnit jednu ruku, aby hned vzápětí byla opět chycena. „Ne, já nemohu. Ještě jsem neskončila.“

Někde za nimi se ozvalo vytí pekelných psů. Po zádech jí přeběhlo mrazení. Ohlédla se přes rameno a spatřila v dáli ženoucí se ďábelské bestie, které rychle zkracovaly vzdálenost mezi nimi. Jejich oči rudě žhnuly a kůže na bocích jim plála zelenými plameny.

„Pojď!“ přikázala jí Magria rázně. „Máme málo času! Nesmíme je nechat, aby nás sledovali skrze bránu.“

Elandra se podvolila; již nedokázala vzdorovat naléhání ostatních. Její strach byl příliš velký. Zahanbená vlastní zbabělostí skočila mezi dva kamenné pilíře… a zjistila, že leží natažená na dně písečné jámy v penestriánském chrámu, je celá zmáčená potem a pláče.

Nyní se Elandra nacházela ve své posteli, ale nedokázala zastavit chvění. Obemkla ruce pevněji kolem kolen a přitáhla nohy ještě více k tělu. Byly to pouhé sny, snažila se ukonejšit, ale sama tomu nevěřila. Předmět, který svírala v ruce, vypovídal o pravém stavu věcí.

Rozevřela prsty a přinutila se pohlédnout na velký topaz, který ležel na její dlani. V příšeří zatažených závěsů vypadal mdle a neživě, ale dobře si pamatovala, jak zářil ve světle pochodní v chrámu. Od chvíle, kdy se probrala ze své vize, neopustil její dlaň. Byl jí darován tajemnou mocností a představoval budoucnost, o které nesměla zatím ani hovořit. Jakýmsi záhadným způsobem ji uklidňovalo, že drží onen kámen v ruce.

Neměla nic jiného, co by jí dokázalo přinést klid. Až do dneška věřila, že jsou Penestriánky její přítelkyně, její názor byl však pozměněn proběhlými událostmi.

Závěsy kolem postele byly roztaženy za cinkavého zvuku kroužků, na kterých byly upevněny. U postele stála správkyně císařských komnat a starostlivě si ji prohlížela.

„Veličenstvo, je ráno,“ řekla.

Elandra se zamračila. Samozřejmě, že je ráno. Copak ta žena nevěděla, že se Elandra vrátila z chrámu před necelou hodinou?

Byla vytažena z písečné jámy a rychle oživena. Penestriánky vytřely její kůži dosucha a snažily se ji ukonejšit prázdnými slovy. K pití dostala něco sladkého, co pročistilo její zamlženou mysl a vlilo sílu do jejích končetin.

Jak dlouho může ten lektvar účinkovat? Elandra v něj neměla pražádnou důvěru. Přes všechnu snahu řádových sester se uvnitř cítila být podivně prázdná a vytržená z důvěrně známého prostředí, jako by byla během mrknutí oka přemístěna do cizího světa.

Sluneční paprsky zářily okny a dodávaly jiskřivý život sametovým županům dvorních dam, které čekaly v komnatě před ložnicí. S chichotáním vstoupily dovnitř a nedočkavě hleděly na Elandru.

Ta je na oplátku pozorovala pohledem plným odporu. Necítila se natolik dobře, aby mohla odpovídat na jejich přihlouplé dotazy.

Správkyně císařských komnat se hluboce uklonila. „Veličenstvo, mahiranská delegace dorazila. Čekají na vaše přijetí.“

Elandra se ještě více zamračila. Odhodila si z tváře neposlušnou kadeř a přizvedla se na lokti. „Nerozumím. Teď nemohu nikoho přijmout.“

„Ale tohle jsou Mahiranky,“ naléhala žena tvrdošíjně. Její oči byly rozšířeny vzrušením. „Je to obrovská čest, obléci šaty ušité a požehnané…“

„Ano, já vím,“ řekla Elandra. Věděla až příliš dobře, jak překrásné a drahé takové šaty jsou. Její nádherné svatební šaty byly také ušity Mahirankami. Nikdy je neměla na sobě.

Tělem jí projelo zachvění. Pokud jí Mahiranky přinesly nové šaty, znamenalo to snad, že nikdy nebude korunována?

Okamžitě zapudila takovou myšlenku. Nemůže postupovat tak, aby se děsila i vlastního stínu.

Pozvedla bradu a posadila se na posteli. „Ať tedy vstoupí.“

Nejdříve ji ale obklopily dvorní dámy a stáhly jí vlasy do úhledného culíku. Jedna z dam jí přehodila přes ramena přehoz z drahého hedvábí, další přinesla tenký závoj lehounký jako peříčko.

Teprve poté se otevřely dveře a Mahiranky vešly v průvodu do místnosti. Všechny se tvářily slavnostně a formálně. Byly tmavé pleti a jejich oči se temně leskly. Na sobě měly prosté tuniky z neběleného lnu. Dlouhé vlasy ebenové barvy měly propleteny jemnými zlatými vlákny a v uších i nosech se jim houpaly těžké zlaté kruhy. Ačkoliv se jednalo výhradně o ženy, byly oblečeny do volných kalhot. Nejstarší ženy kráčely vpředu, hrdě a vzpřímeně, a jejich zářící oči těkaly sem a tam. Procesí uzavíraly mladší ženy, které nesly zapečetěné truhly s dary. Zlaté náramky obepínající jejich kotníky cinkaly při každém kroku.

Celý průvod se zastavil u Elandřiny postele a všechny Mahiranky se naráz uklonily. Nejstarší z nich, jejíž vlasy byly protkány stříbrem, ačkoliv její pleť byla stále hladká a měla mladistvý vzhled, vystoupila z řady. Rukou provedla ladné gesto na znamení úcty.

„Můžete mluvit,“ řekla Elandra.

„Milostivá paní, přišly jsme, abychom vám při tak vzácné příležitosti vzdaly úctu a přinesly dary.“ Mluvčí Mahiranek pronášela slova velmi pomalu, jako by měla problémy s linguštinou. Mluvila melodickým altem se silným přízvukem. „Prosím, potěš své oko pohledem na naše skrovné dary. Bude nám potěšením, pokud je přijmeš.“

Elandra naklonila zvědavě hlavu.

Mluvčí ustoupila stranou a pokynula ženám nesoucím truhly. Dvorní dámy se vzrušeně rozštěbetaly a tlačily se kupředu, aby mohly spatřit dary na vlastní oči.

Mahiranky se zastavily a strnule je pozorovaly.

Elandra luskla prsty a švitoření ustalo. Pak pohlédla na správkyni císařských komnat. „Dary si prohlédnu o samotě. Propusť dámy.“

Správkyně se uklonila a s kamennou tváří vyhnala dámy z ložnice. Když se za poslední z nich zavřely dveře, Mahirankám se očividně ulevilo.

Otočily se zpět k Elandře a uklonily se.

„Můžete pokračovat,“ pobídla je.

Jedna po druhé byly všechny truhly otevřeny a ložnicí zavanula jemně nasládlá vůně levandule smísená s jinou, neidentifikovatelnou vůní. Elandra cítila, jak do místnosti s každou rozlomenou pečetí proudí energie a magická síla. V jednu chvíli byla vylekaná, ale vzduch se příjemně oteplil a laskal její pleť. Cítila, jak se do vzduchu vznášejí další vůně a mísí se s vůní levandulí: růže, jasmín, plumérie − vůně domova. Zhluboka vdechovala svěží vzduch. Na okamžik zavřela oči a její strach se pozvolna rozplynul. Topaz v její dlani začal hřát a ona z něj nasávala sílu a klid.

Otevřela oči a nedočkavě se nadzvedla. Tyto věci, ať už byly vyrobené z čehokoliv, byly nádherné.

Prvním darem byl dlouhý, nádherně a složitě zdobený krajkový šál. Elandra ho pozvedla proti světlu, přejela po něm prsty a okamžitě věděla, jak bude vypadat, až ho bude mít na hlavě. Usmála se a Mahiranky úsměv opětovaly.

„Chiara kula na,“ pronesly měkce.

Znělo to jako požehnaní. Elandra pokývla hlavou.

Poté byly předvedeny i všechny zbylé dary. Nádherné sametové spodničky z nejjemnějšího hedvábí, protkávané bílou hedvábnou nití ve složitém vzoru. Spodní prádlo z hedvábí tak jemného, že se chvílemi ztrácelo ve slunečním svitu. Plášť z jantarově žluté vlny, upředený tak dokonale, že klouzal rukama, jako by byl tekutý. Mohla k sobě přiložit palec a ukazovák, vytvořit O a vzniklým otvorem plášť snadno protáhla. Jakmile si ho ale přehodila přes ramena, cítila, jak hřeje. Když spočíval na jejích ramenou, měla pocit bezpečí a úplně se jí příčila myšlenka, že by ho měla sundat.

Mahiranky jí daly i rukavice ze stejného materiálu, které jí naprosto dokonale padly. Navlékla si jednu, ohnula a pootočila ruku a podivovala se, jak se náhle cítí být silná. Když rukavici stáhla, pocit síly zmizel a kůže na ruce jí lehce brněla. Svraštila obočí. Kouzelné rukavice. Kouzelný plášť.

Přehodila si krajkový šál přes hlavu, utáhla oba konce pod bradou a bolest hlavy zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Cítila se dobře, rozhodně a energicky. Když šál sundala, zřetelně cítila ten rozdíl. Až si obleče spodní prádlo, bude se cítit povzbuzená a svěží?

Ženy z kmene Mahira ji pozorovaly a z jejich tmavých očí vyzařovala moudrost a nekonečná trpělivost.

„Nemohu ani vyjádřit své díky,“ pravila Elandra zvolna. „Toto jsou opravdu drahocenné dary. Jsem poctěná vaší laskavostí.“

Mahiranská mluvčí se uklonila. „Nikdy se neopotřebují. Nikdy se neušpiní, i když mohou být prány,“ řekla. „Budou ti sloužit vždy, když je budeš potřebovat.“

Během těžké zkoušky při korunovaci? Nebo snad někdy jindy? dumala Elandra, ale mlčela.

„Prosíme vás, abyste přijala tyto dary určené k vaší ochraně,“ pokračovala žena. „Jsme jenom ženy. Našimi zbraněmi jsou jen jehly a nitě, ale to co máme, vám teď dáváme, abychom vám pomohly vypořádat se se vším, co přijde.“

„Co má přijít?“ zeptala se Elandra. Její vnitřnosti sevřela ledová ruka strachu.

„Císař nosí brnění vykované v kouzelných kovárnách Chovenů. Císařovna nosí brnění ušité Mahirankami. Je to podobné, i když ne na pohled.“

V Elandře se vzedmula vlna vděčnosti. Usmála se. „Váš zájem o mou osobu mě těší. Nikdy nezapomenu na laskavost žen kmene Mahira. Děkuji vám.“

Mahiranky se uklonily; mluvčí odněkud vytáhla malou cedrovou krabičku a nabídla ji. „Pak tedy, pokud jsme vás opravdu potěšily, snad vás tedy potěší i náš poslední dar na znamení naší úcty.“

Topaz náhle začal pulsovat. Byl tak horký, že se nedal udržet. Elandra vyjekla, upustila ho a drahokam se kutálel po přikrývce jako ohnivý valoun. Jasně zářil a blýskal se ve slunečním svitu.

Mahiranská mluvčí stála u paty postele, držela v natažených rukou malou krabičku a zdánlivě ignorovala oslnivě blyštící se topaz spočívající na přikrývce.

Elandra si pofoukala popálenou dlaň, pak vzala podávanou krabičku a rozlomila pečeť. Když odklopila dřevěné víko, do nosu ji udeřila prudká vůně cedru smísená s vůní růží. Závan magie jí přejel po tváři a polaskal ji. Udiveně vytáhla z krabičky malý váček ušitý z tmavě zeleného hedvábí, s okrajem lemovaným sametem téže barvy. Váček měl stahovací hrdlo opatřené dlouhou šňůrkou z pleteného hedvábí a na jedné straně se skvěl její erb vyšitý zlatou nití.

Okamžitě věděla, k čemu váček slouží a dech se jí zatajil úžasem. Zapomněla na důstojnost a plazila se po dece, až dosáhla na topaz, který vsunula do váčku. Velikost drahokamu přesně odpovídala jeho velikosti. Potěšeně utáhla tkanici a přehodila si ji kolem hlavy.

Obdařila Mahiranky vřelým úsměvem. Byla zkoprnělá úžasem. „Jak jste to mohly vědět?“

Pousmály se.

„Chiara kula na,“ zadeklamovala mluvčí měkce uctivým hlasem. „Byla jste předpovězena v našich legendách. Žena ohně.“

Elandra na ni zírala a v duchu přemýšlela nad svou budoucností. Podivovala se, proč jí o tom nikdo nic neřekl. „Já jsem byla předpovězena?“ zopakovala zmateně. „Ale…“

Mahiranky se uklonily a přiložily si špičky prstů na čelo na znamení úcty. Pak začaly pomalu ustupovat za neustálého klanění.

„Počkejte!“ zvolala Elandra. Snažila se vyhrabat z vysoké postele a rozhazovala přitom dary na všechny strany. „Mám mnoho otázek. Prosím počkejte.“

„Chiara kula na,“ pronesly sborově, nepřestávajíce se uklánět.

Dvoukřídlé dveře se otevřely a ony opustily ložnici.

Elandra tam stála v noční košili, dlouhé vlasy jí spadaly na záda a na krku se jí pohupoval zelený váček s drahokamem. Měla pocit, jako by stála u okna, které přinášelo poznání, jenže záclona byla zatažená a pohled z okna znemožněn.

Plná zklamání se snažila pochopit skrytý význam, když dovnitř nakoukla správkyně císařských komnat.

„Veličenstvo?“ řekla váhavě. „Je nejvyšší čas se obléci.“

Dvorní dámy se nahrnuly do komnaty a během chvilky byla Elandra obklopená hradbou horlivých paží, které ji postrkovaly a tahaly na všechny strany.

„Vezmu si tyhle šaty,“ vyštěkla, když některé z nich začaly zkoumat dary. „Plášť, šál a rukavice někam pečlivě uschovejte.“

Služky se uklonily. „Jak Vaše Veličenstvo poroučí.“

Kadeřník se již klepáním netrpělivě dožadoval vpuštění do ložnice, dorazily i ženy se šperkovnicemi. Dovnitř vpadla hlavní švadlena, která znepokojeně zatínala pěsti. Očividně se uklidnila, když viděla, že Mahiranky nepřinesly korunovační šaty, které by mohly zastínit ty její.

Během hodiny se Elandra vykoupala a snědla snídani nevalné chuti. Pak byla nalíčena a ustrojena. Služebné ji naolejovaly konečky prstů a chodidla myrhovým olejem. Spodní prádlo od Mahiranek bylo tak lehké a průhledné, že si připadala být téměř nahá, a přesto cítila, jak jí do těla proudí nová životní síla. Byla mnohem klidnější a svěžejší než ráno. Po včerejší těžké zkoušce byla vděčná za neviditelnou pomoc.

Její vlasy byly sčesány dozadu a těsně nad krkem stočeny v těžký a složitý cop. Drobné kadeře unikly z copu a rámovaly její obličej. Úprava účesu měla doplňovat korunu, která bude později vložena na její hlavu.

Když na to Elandra pomyslela, vyschlo jí v ústech a srdce se jí zběsile rozbušilo. Pokusila se zaměřit pozornost jiným směrem, aby zahnala rostoucí úzkost.

Musela stát vzpřímeně, zatímco služebné opatrně spouštěly šaty přes její hlavu. Šaty jí dosahovaly až ke krku, a tak pod nimi mohla bez obtíží ukrýt váček s drahokamem. Přála si, aby mohla mít topaz zavěšený na řetízku a nosit ho jako běžný šperk, ale instinkt jí napovídal, že by tento drahokam neměly spatřit cizí oči.

Korunovační šaty, zhotovené z látky protkané zlatem, byly neobyčejně těžké − obzvláště vlečka, která se táhla za ní po podlaze. Dnes jí však připadala jejich váha menší. Trpělivě stála, zatímco švadlena natahovala dlouhé rukávy, aby se ujistila, že krajky dosahují až k Elandřiným prstům, a přitom nejsou zkrabacené. Pak byly vyhlazeny všechny záhyby na sukni a znovu překontrolován lem, aby mohla důstojně kráčet bez zakopávání, ale zároveň nesměly být vidět její kotníky.

Další na řadu přišly šperky. Na její počest byl vyroben nový rubínový náhrdelník. Elandra si jej bez zvláštního zaujetí prohlédla. Vypadal křiklavě a přehnaně okázale.

„Tenhle náhrdelník objednal císař?“ otázala se.

Žena, která měla šperky na starosti, očividně znervózněla. „Ne zcela, Veličenstvo.“

Elandra přizvedla udiveně obočí. „Co tím »ne zcela« míníš?“

„Je to velmi krásná práce,“ odvětila žena s pohledem zavrtaným do podlahy. „Drahokamy jsou skvěle poskládané.“

„To je možné,“ řekla Elandra. „Odpověz na mou otázku. Nechal tenhle šperk zhotovit císař?“

„Ne, nenechal. Klenotník si myslel, že se náhrdelník Vašemu Veličenstvu zalíbí.“

„Nelíbí se mi,“ řekla Elandra úsečně. Už takový trik zažila u otcova dvora. Klenotník vyrobil nějaký šperk navíc a poslal ho s ostatními objednanými šperky. Pokud byl přijat, jeho cena se samozřejmě objevila na účtu a ještě posloužil klenotníkovi jako potvrzení vynikající práce pro další zakázky. „Vůbec se mi nelíbí,“ prohlásila. „Nechci ho nosit. Pokud ten náhrdelník císař neobjednal, tak by měl být vrácen jeho zhotoviteli.“

„Ale… ale Veličenstvo!“ zaprotestovala žena nervózně, „jeho vzhled vybral samotný císař.“

„Jak to myslíš?“ dožadovala se Elandra odpovědi. „Mluvíš v hádankách. Buď ho císař objednal, nebo ne. Ty mi tvrdíš, že si ho nejprve vybral, pak si to ale rozmyslel a neobjednal si ho?“

„Ne. Ten náhrdelník byl vyroben na císařovu objednávku. Tedy, jiný byl vyroben na jeho objednávku.“

Elandra mlčky hleděla na ženu, která se potila a nervózně kroutila prsty. Zdálo se, že by se nejraději propadla do země.

Když Elandra stále nic neříkala, polkla a sepjala ruce.

„Omlouvám se, Veličenstvo. Mysleli jsme, že vám to udělá radost. Ten náhrdelník byl původně vyroben z granátů, prostých a laciných, ale vidíte, že je s rubíny mnohem hezčí?“

Elandra se na šperk ani nepodívala, když ho žena pozvedla proti světlu. „Pro koho byl vyrobený ten granátový náhrdelník?“ otázala se chladně, ačkoliv tušila odpověď.

Z ženiny tváře vyprchala krev. „Císař ho chtěl koupit jako dar. On často…“

„Chápu,“ pronesla Elandra ledovým hlasem. Dvorní dámy na ni hleděly se zvědavým očekáváním. „Často rozdává takové cetky svým konkubínám.“

Žena si olízla rty a přikývla. „To není přesné. Myslím, že rubíny jsou krásné drahokamy. Klenotník si myslel, že když císař odsouhlasil vzhled šperku, tak že by mohl být…“

„Tak klenotník si myslel, že Jeho císařské Veličenstvo císařovna Elandra bude s nadšením nosit stejný náhrdelník jako pouhá konkubína,“ pravila Elandra toporně. „Ten klenotník musí být pěkný hlupák.“

„Veličenstvo, odpusťte…“

„Ne. Proč bych měla odpustit něco, co je nestydatá urážka?“ řekla Elandra. „Kdo je ten klenotník? Jak se jmenuje?“

Ženiny oči těkaly sem a tam, ale neměla žádnou možnost úniku. „P-Pelton, ze Zřídlové ulice. Vyrábí překrásné šperky. Vždycky dokáže potěšit…“

„Mě nepotěšil. Kolik ti dal, abys mi podstrčila tuhle cetku?“

Žena zalapala po dechu, ale Elandra ji probodávala pohledem.

„Ne víc než jiní…“ Ženin hlas se zlomil v půlce věty a ona se rozplakala.

„Zmiz,“ přikázala jí Elandra a otočila se k ní zády.

Stráže ženu vyvedly ven z komnaty. Elandra odmítala znovu na ni pohlédnout nebo poslouchat její žadonění o slitování. Raději se věnovala otevírání ostatních šperkovnic. Vše zářilo novotou. Zjistila, že všechny klenoty byly od podobných lidí, jako byl Pelton, horlivých získat její přízeň posláním podobných neobjednaných věcí.

Elandře bylo nad slunce jasné, že všechny dary v sobě skrývaly stejnou léčku, které se právě vyhnula. Jak jen mohla vědět, jestli byly ty šperky vyrobeny na její počest, aby ji potěšily, nebo aby ji oklamaly, nebo snad dokonce urazily? Nejmoudřejší by bylo vyvarovat se všech, ale bez šperků nemohla jít na korunovaci. Ačkoliv preferovala jednoduché šperky, dnes musela vypadat jako pravá císařovna. Její zkušební doba ještě zdaleka neskončila. Stále mohla udělat nespočetné množství chyb.

„To je všechno?“ zeptala se nakonec.

Jeden z pomocníků se k ní přišoural s očima sklopenýma a zády shrbenými, jako by se neustále klaněl. „Ano, Veličenstvo.“

„Ale tohle všechno je nové.“

„Všichni klenotníci ve městě poslali své výrobky, abyste si sama vybrala.“

„Nechci žádné z nich,“ prohlásila Elandra.

Všichni přítomní na ni užasle civěli, ale Elandřina mysl se již zaobírala nabízenými možnostmi. Existovala jediná bezpečná cesta.

„Přineste mi Fauvininy šperky,“ řekla.

Kdosi vyjekl překvapením; nedokázala určit kdo. V místnosti zavládlo zděšení.

Správkyně císařských komnat přistoupila s ustaraným výrazem k Elandře. „Veličenstvo, nemáme tolik času, abychom pro ně mohli poslat do sklepů, pokud tam vůbec ještě jsou.“

Elandra vystrčila bojovně bradu a věnovala správkyni sžíravý pohled. „Máme dost času, jestliže se nebudeš zdržovat hloupými námitkami.“

Žena se uklonila. „Veličenstvo, odpusťte mi. Už nic nenamítám, ale co když se nenajdou?“

„Proč by se neměly najít?“ prskla Elandra. „Šperky první císařovny? Copak nejsou drženy v úctě? Copak nejsou vážené? Copak nejsou skladovány na zvláštním místě z císařova rozkazu, jako všechny ostatní Fauvininy věci? Okamžitě mi je přineste.“

„Ano, Veličenstvo. Ale císař k tomu nejprve musí dát svolení…“

„Proč?“

„Nevím. Já… já…“

„Udělej, co ti poroučím,“ řekla Elandra s pohledem upřeným do ženiných očí. Správkyně se znovu uklonila, vycouvala a s lusknutím prstů se otočila.

Uplynula půlhodina, než se na chodbě ozvaly spěšné kroky. Všichni vzhlédli, ale byl to jen posel, který přišel oznámit císařovně, že je očekávána.

Elandra přejela pohledem po úzkostí stažených tvářích a vzkypěl v ní vzdor. Když chtěla, dokázala být stejně tvrdohlavá jako její otec, který se jednou postavil sám proti celé válečné radě. Ta si přála pokusit se sjednat s nepřítelem mír. Albain tehdy odmítl spolupracovat, nestáhl své jednotky a sám bez pomoci spojeneckých vojsk zahnal útočníky na útěk. Tato akce mu vydobyla reputaci oddaného a udatného lorda a upoutala pozornost vděčného císaře.

„Veličenstvo,“ řekla správkyně císařských komnat, „je vyžadována vaše přítomnost.“

Elandra vystrčila bradu. Vyhlížela královsky na své židli, neschopná většího pohybu v těch hrozných šatech. „Císařovna ještě není připravena.“

Posel odešel a dvorní dámy zavzdychaly. Elandra zůstávala sedět, odmítala se navzdory rostoucí nervozitě pohnout, a čekala.

Konečně se na chodbě znovu ozvaly kroky. Tentokrát to byl kancléř, který se přišel zeptat, o kolik déle bude císařovně trvat příprava.

Od dveří se ozýval nervózní šepot, jak se správkyně snažila vysvětlit zdržení. Ohlédla se přes rameno na Elandru a ještě něco zamumlala.

Pak se vrátila k Elandře a uklonila se. „Veličenstvo, kancléř by rád věděl…“

„Řekni mu, že císařovna ještě není připravena.“

„Ale, Veličenstvo, kterýkoliv z těchto šperků by vám slušel a hodil by se ke korunovaci. Kdybychom znali vaše přání dříve, tak bychom ty staré klenoty přichystali. Mohou být zašedlé nebo příliš křehké. Pokud budou potřebovat opravit, tak to císaře jistě nepotěší…“

Elandra pozvedla ruku a žena zmlkla.

Nikdo se neodvážil promluvit. Nadále čekali, zatímco minuty ubíhaly. Korunovační šaty, bohatě zdobené kožešinou bílého sobola, vyzývavě čekaly na stojanu. Možná, že je nikdy neoblékne.

„To si ještě nikdo nedovolil,“ zašeptal někdo. „Nechat ho čekat… kdo by si dovolil?“

Elandra věděla, jak moc riskuje. Císařova nálada byla velmi vrtkavá. Už tak s ní byl nespokojený. Teď už musí být podrážděný tak, že se nejspíš neovládne a vybuchne. Může také nechat celou slavnost odvolat. Může ji poslat s hanbou do ústraní, nechat ji v klášteře jako odloženou manželku. Její pověst by byla zničena a v budoucnu by neměla pražádnou naději na výhodný sňatek.

Málem jí povolily nervy. Přistihla se, že pokukuje po špercích, které vykukovaly z otevřených truhliček. Spatřila náhrdelník bohatě zdobený smaragdy, které se vábivě třpytily. Byly překrásně broušené. I náušnice by jí velmi slušely. Jak by bylo snadné ustoupit. Proč s tím nesmyslem vůbec začala? Chvilkový záchvat zlosti ji mohl připravit o všechno.

Jednou s tím začala, a tak to i dokončí. Kdyby se teď podvolila, pokládali by ji všichni za slabocha. Její autorita, jakkoliv nepatrná, by byla rozmetána na prach. Už by ji nikdo nebral vážně. Cítila se uražená; jestli to byl klenotníkův záměr, nebo plán někoho jiného z paláce, nebo jestli se jednalo o Kostilamovo přání, to nevěděla, ale nikdy se nenechá beztrestně urážet. Nikdo z Albainovy krve by se nenechal.

Opět se zvenčí ozvaly kroky blížící se ke dveřím. Tentokrát to byl jeden ze strážných; sotva popadal dech, jako by běžel. Podal správkyni císařských komnat koženou kazetu, uklonil se a vycouval z ložnice.

Správkyně s nesouhlasným výrazem ve tváři donesla kazetu Elandře. Schránka byla zaprášená a zašlá stářím. Na některých místech byla kůže shnilá. Elandra byla šokovaná, protože očekávala, že o Fauvininy věci bude postaráno mnohem lépe.

Když byla šperkovnice odemčena a otevřena, Elandra ztěžka polkla. Domnívala se, že správkyně měla pravdu, a že šperky budou křehké a zasedlé stářím. Pokud si je vezme, bude vypadat hrozně. Dokonce ani neměla tušení, jestli byly dříve nádherné nebo příliš okázalé. Příště si musí dát pozor, aby se sama nezahnala takovým způsobem do kouta.

V panujícím tichu otočila správkyně otevřenou truhličku, aby si Elandra mohla prohlédnout její obsah.

Okem zachytila drobný záblesk ze dna šperkovnice.

„Roztáhněte záclony,“ přikázala Elandra.

Dámy okamžitě vykonaly rozkaz a vpustily do místnosti sluneční svit. Elandra sáhla do truhličky a vytáhla náhrdelník. Byl těžký a tmavý.

Když s ním otočila v ruce, sluneční paprsky vlily do drahokamů život, takže vzplály na její dlani jako požár. Elandra zalapala po dechu.

Řada vedle řady maličkých, pravoúhle řezaných drahokamů vyplňovaly široký náramek. Rubíny, smaragdy, safíry, diamanty, topazy, ametysty, korundy, citríny a olivíny zářily v oslnivé paletě barev. Upustila náramek do klína a oběma rukama vytáhla těžký náhrdelník. Vypadal jako široký obojek osázený stejnými drahokamy jako náramek. Řady drahokamů se táhly od ramene k rameni a uprostřed se propadaly do výrazného V. Drahokamy byly vsazeny do zlata, velmi starého, ale nic nebylo poškozené. Normálně by si nikdy nevybrala šperk s takovým množstvím rozličných barev, ale náhrdelník nechřestil a drahokamy budou na jejích zlatých šatech vypadat velkolepě.

Elandra ani na okamžik nezapochybovala − tohle byly pravé šperky hodné císařovny. Po Fauvině už je žádná další císařovna nenosila. Rozmanitost drahokamů jasně symbolizovala množství provincií, které tvořily císařství. Elandrou proběhlo zamrazení, jako by jí do těla proudil skrze šperky souhlas mrtvé ženy. Rozhodla se správně, když trvala na přinesení Fauvininých šperků, cítila to v kostech.

V ložnici panovalo naprosté ticho. Elandra přestala obdivovat klenoty a přejela své dámy přísným pohledem.

„Mám zpoždění,“ řekla. „Přinášejte mi doplňky ke korunovačním šatům.“

Její rozkaz je probudil k činnosti. Náhrdelník jí byl připnut, stejně jako náramek. Ve šperkovnici nalezla i prsteny. Byly jí o něco větší, ale přesto si je nasadila. Dlouhé náušnice se pohupovaly a ztěžka narážely na její krk.

Elandra povstala ze židle a dámy jí přinesly zrcadlo. Spatřila svůj obraz, pobledlou dívku s jemnými kruhy pod očima, ale přesto oslnivě krásnou a velkolepě vypadající. Měla strach, že krása šatů a šperků zcela zatlačí do pozadí její osobnost, ale místo toho poprvé v životě viděla svou vlastní krásu, viděla, jak jí bohatost šatů a drahokamů rozzářily do oslnivé krásy. Dokonce i vlasy byly poslušnější než obvykle a držely stočené na krku, takže jí koruna dobře padne a ona bude vypadat odlišně − zralejší a přitom roztomilejší, než by si kdy pomyslela.

S úžasem hraničícím s úlekem na sebe hleděla. Zatímco stále nevěřícně zírala na svůj obraz v zrcadle, dvorní dámy přispěchaly s korunovačním rouchem a přehodily ho přes její štíhlá ramena. Bohatá zlatá výšivka roucha jiskřivě zářila ve slunečním světle, naopak kožešinový lem dodával rouchu na honosnosti.

Cítila moc a privilegia své pozice, která byla reprezentována těmito šaty. Měla pocit, že sní; byla stále lehce omráčená a točila se jí hlava. Pak se vzpamatovala, pomyslela na otce a na matku, kterou nikdy nepoznala, ale která přesto minulou noc vstoupila do její vize, aby jí pomohla.

Matko, prosím, dej mi sílu, abych zvládla dnešní den, pomodlila se v duchu. Doprovázej mé kroky. Pomoz mi vystupovat a žít se ctí, jak se sluší a patří na postavení, které jsem získala.

Šelest kolem ní ji přivedl zpátky do reality. Viděla, jak dvorní dámy jedna za druhou sklánějí hlavu v hluboké úkloně. Elandře se rozbušilo srdce a oči se jí zalily slzami. Chtěla jim říci, jak je vděčná, chtěla jim slíbit, že nikdy nebude zneužívat svého postavení. Chtěla říci tolik věcí, ale mlčela.

Byla císařovna. Musí si zvykat, že před ní budou lidé padat na kolena.

Pomalu se otočila v ladném pohybu, který se musela naučit kvůli obrovské váze korunovačních šatů, a přijala podávané rukavice a malý pergamenový svitek obsahující Gaultovo požehnání. Vykročila kupředu a nesla statečně váhu svých šatů i vlečky, která se za ní táhla jako had.

Dvoukřídlé dveře se rozlétly, chodbami se rozlehlo vyvolávání heroldů a letělo palácem jako ozvěna od jednoho stanoviště ke druhému. V dáli se rozezněl rytmický zvuk bubnů.

Kancléři v kožešinou lemovaných róbách s berlami značícími jejich postavem se důstojně vznášeli kolem, hluboce se Elandře klaněli a okázalými gesty jí ukazovali, kterým směrem má jít. Elandra se nedívala ani nalevo, ani napravo a její nezahalená tvář měla slavnostní výraz. Prošla mnoha dokořán otevřenými dveřmi, až vstoupila do malé komnaty, ve které nebyl žádný nábytek, pouze dvě zlatá křesla.

Dveře se za ní zavřely a Elandra byla zcela nečekaně ponechána o samotě.

Vzpomněla si, že Miles Milgard zde měl čekat s ní. Slíbil jí pár posledních rad předtím, než zarecituje slavnostní přísahu. Teď byl navždy pryč. Zachmuřila se, když pomyslela na jeho nečekanou zradu. Nikdy by nevěřila, že by byl schopen takové ničemnosti. Důvěřovala mu, obdivovala jeho důvtip a oceňovala jeho trpělivost. Jak jen mohl usilovat o její život?

Připomněla si, že se musí mít před každým na pozoru. Důvěra byla drahocenná věc, kterou bylo třeba šetřit. Ať už si to přála nebo ne, měla nepřátele. Musí být neustále ve střehu a už nikdy nesmí brát něčí přátelství za samozřejmost.

Na jednom křesle ležel složený pergamen. Elandra na něj chvíli nedůvěřivě hleděla a uvažovala, jestli to nemůže další past. Nakonec pergamen sebrala a rozložila.

Dopis byl napsán Kostilamovou rukou:

Elo,

buď po celý dnešní den statečná, maličká. Nikdy nezapomínej, že jsi vládkyně. Musíš tomu věřit ve svém srdci, aby tomu dokázali uvěřit i ostatní. Musíš jít ostatním příkladem, pokud tě mají následovat.

Očekávám tě v chrámu.

Kostilam

Když dočetla tu krátkou zprávu, oči se jí naplnily slzami. Dokonce i teď k ní byl laskavý. Dokonce, i když ho urazila svou nedochvilností, vynaložil námahu, aby jí napsal alespoň pár slov na povzbuzení. Pousmála se a složila malý pergamen, jako by to byl drahocenný dar.V tu chvíli ho milovala.

Dveře před ní se nečekaně otevřely, až se lekla.

„Veličenstvo?“ řekl kancléř nakukující do místnosti.

V tom okamžiku si nedokázala vybavit jeho jméno.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

Elandra ze sebe nervozitou nedokázala vypravit ani hlásku, a tak jen mlčky přikývla.

Kancléř se usmál a uklonil se. „Už je čas.“

Na vrcholu schodiště stála malá postavička herolda. Když ji zahlédl přicházet, nabral vzduch do plic a zvolal, „Jeho císařské Veličenstvo, císařovna Elandra!“

Trubky zatroubily fanfáru a Elandra kráčela k vrcholu schodiště.

Hodnostáři stáli dole u paty schodů z bílého mramoru, seřazeni podle svého postavení u dvora. Přesně středem schodiště běžel karmínově rudý koberec, vypadající jako krvavá skvrna. Schody se jí rozmazávaly a Elandra přemýšlela, jestli vůbec dokáže sejít dolů z tolika schodů v těchto neohrabaných šatech, aniž by ztratila rovnováhu.

Náhle po její levici vznikl mírný rozruch. Otočila hlavu tím směrem a spatřila Kostilama, jak kráčí směrem k ní.

Na sobě měl zářivé zlaté brnění s vytepaným výjevem z jeho nejslavnější bitvy. Také tunika s dlouhým rukávem, kterou měl pod brněním, byla ze zlaté látky a v levém uchu měl náušnici s rubínem. Zlatá čelenka s rubíny se blýskala mezi jeho bílými kadeřemi a na ruce, kterou jí podával, se třpytily mohutné prsteny.

Elandra ztratila z údivu nad tou neslýchanou poctou dech. Myslela si, že bude muset vyjít po schodech k chrámu sama jako pouhá choť. Natáhla vděčně ruku a nechala ji vklouznout do jeho mozolnaté dlaně. Chvěla se po celém těle, když poklesla v hluboké úkloně u jeho nohou.

„Vstaň, maličká,“ řekl hlasem zjihlým emocemi.

Pohlédla na něj skrze závoj slz. Nejraději by se mu radostí a úlevou vrhla kolem krku. Jednal s ní jako se sobě rovnou manželkou. V dnešním, pro ni prvním objevení na veřejnosti, se Kostilam rozhodl poctít ji tím, že se mu nemusí klanět. Bylo jí odpuštěno.

„Vstaň,“ zopakoval pobaveným hlasem. „Tohle je tvůj den. Nemůžeš ho strávit na zemi u mých nohou.“

Její náhlé vyjádření citů ho potěšilo. Slyšela to v jeho hlase.

Půvabně povstala, útlé ruce sevřené v jeho velkých dlaních, a viděla, jak se mu při pohledu na ni oči rozšiřují údivem. V jeho očích se zračil obdiv − a poprvé za celou dobu − záchvěv touhy.

Kostilam se pousmál. „Velkolepé.“

Neměla čas na odpověď, dokonce i kdyby byla schopná ze sebe vypravit větu.

Císař provlékl svou ruku pod její paží a vedl ji dolů po schodech s lehkostí někoho, kdo tento úkon nesčíslněkrát absolvoval. Znovu se rozezněly trubky a nádvořím se rozlehl pravidelný rytmus bubnů. Slunce plně ozařovalo schodiště skrze okna v klenuté střeše. Elandra měla pocit, jako by prostupovala hudbou a světlem, magickou bytostí bez těla.

Nikdy v životě se necítila tak šťastně.

Dvořané a hodnostáři, oblečení v zářivý šat v barvách své provincie, se ukláněli, když kolem nich procházel císařský pár. Elandra si zoufale přála zahlédnout v davu otcovu přísnou tvář, ale všechny obličeje jí splývaly v jeden rozbouřený oceán. Nedokázala se soustředit, ani zaostřit na konkrétní postavu. Jediná solidní jistota bylo Kostilamovo rameno otírající se o její a pevný stisk jeho dlaně.

Když vyšli ven z paláce, udeřil ji do tváře mrazivý vzduch. V tu chvíli jí to přišlo zábavné a vzrušující. Kostilam se zamračil a náhle vypadal jako stařec, jak tam stál a čekal, až mu sluha přehodí přes ramena plášť a uhladí záhyby.

„Je to zatraceně dlouhý kus cesty,“ zavrčel.

Elandra očima přejela po zdánlivě nekonečném přehlídkovém nádvoří, kde stály dokonale seřazené řady pěšáků a jezdectva. Nádvoří přetínal rudý koberec, který spojoval palác s Gaultovým chrámem na druhém konci. Elandra by tu vzdálenost přelétla bez zadýchání, ale Kostilam byl starý muž.

Pocítila starost o jeho zdraví. Otočila se k němu, ale císař se jen mrzutě mračil a nevšímal si jí.

K patě palácového schodiště přijel zlatem vykládaný válečný vůz ozdobený květinami a tažený dvěma páry koní. Vůz vypadal zvláštně a starobyle. Když ho Elandra uviděla, neubránila se pousmání.

Kostilam se na ni pronikavě zadíval a jí se podařilo nasadit vážný výraz.

„Jak překrásné,“ řekla a císař se uvolnil.

„Pojď,“ pobídl ji a vedl ji k vozu.

Vždy, když se nervózní koně pohnuli, válečný vůz popojel. Navíc měl vůz pouze dvě kola a vypadal velmi vratce. Elandra pochybovala, že bude schopná vyšplhat na vůz s tím, co nesla na sobě. Pokud upadne a rozplácne se na zemi, bude to považováno za špatné znamení.

Čeledíni se snažili udržet koně v klidu. Úředníci a hodnostáři stáli se slavnostními výrazy poblíž a prkennost jejich tváří prozradila Elandře, že nápad s vozem jim připadal stejně špatný jako jí. Císař nastoupil a jeho váha rozhoupala vratký vůz. Kostilam něco prohodil ke kočímu, a pak na ni mávl.

Elandře pokleslo srdce. Stále neviděla jediný způsob, jak by se mohla vyškrábat na vůz a už vůbec si nedokázala představit, kam by se ve své objemné sukni postavila − válečný vůz už byl obsazen kočím a císařem.

Tu se ozvalo zarachocení a před ní zastavil druhý vůz. Pochopila, že ona a císař pojede každý na svém voze.

„Pokud Vaše Veličenstvo dovolí,“ oslovil ji muž držící otěže.

Elandra pootočila hlavu a spatřila mladého muže tmavých vlasů a překrásných očí, který se ukláněl. Muž byl oblečen v tmavě modrém sametovém obleku s švihácky posazenou čapkou na hlavě. Okamžitě ho poznala.

„Princ Tirhin,“ pravila ostražitým hlasem. Téměř neznatelně se uklonila a hlavou jí prolétla vzpomínka na vysokého, unaveného otroka, který patřil tomuto muži. Jak asi dopadly jeho pokusy obvinit Jeho Vznešenost ze zrady?

Bylo zřejmé, že špatně, protože princ byl zde a otrok nebyl nikde v dohledu.

„Jsem ráda, že jste v pořádku,“ řekla zdvořile.

Princův vzhled tomu ale vůbec neodpovídal. Byl bledý jako smrt, rysy ve tváři strhané, jeho výraz vypovídal o vnitřním napětí a jeho oči měly výraz štvance pykajícího za hrozné provinění. Elandra raději odvrátila zrak. Princ se pohyboval strnule, jako by mu každý pohyb činil potíže, ale s mimořádnou ladností udržoval vůz v klidu. Galantně jí podal ruku, aby mohla nastoupit.

Podařilo se jí vyškrabat do vozu, i když se jen tak tak vyhnula pádu tím, že se zachytila postranice. Princ si stoupl vedle ní, nohama se otřel o její objemnou sukni a znovu se chopil otěží.

Rozjeli se kupředu a pomalým klusem následovali císařův vůz. Květinové věnce se pohupovaly v kolébavém rytmu vozu a vlály za nimi. Princ se soustředil na řízení vozu a už k ní nepromluvil.

Elandra si kradmými pohledy prohlížela jeho zachmuřenou tvář a cítila lítost. Jak se asi mohl cítit tento muž, když po celý život očekával, že zdědí trůn a teď byl najednou přinucen ustoupit před ní, neočekávanou uchvatitelkou?

Kostilam několikrát naznačil, že by si jednoho dne mohla Tirhina vzít. Pohlédla znovu na prince a zamyslela se. Byl starší než ona, ale ne o moc. Byl velmi hezký, takto si představovala Kostilama, když byl ještě mladík. Tirhin se oblékal elegantněji než jeho otec, měl vybranější chování a zdálo se, že je i vzdělanější. Byl to moderní muž, zatímco Kostilam lpěl na tolika podivných a starodávných zvycích. Až bude Kostilam po smrti, sňatek Elandry s Tirhinem by byl pro obě strany výhodným spojením a upevnil by jejich pozici v čele císařství.

Kolem Tirhina se ale vznášel jakýsi chlad, cosi skrytého pod povrchem nebo možná zcela chybějícího, co nedokázala popsat.

Pokusila si představit sebe v jeho náručí, ale nešlo to.

Když znovu pohlédla na prince, zjistila, že si ji také prohlíží. Okamžitě odvrátila zrak a od té chvíle už pozorovala jen dlouhé řady nastoupených vojáků vzdávajících poctu nablýskanými meči.

Když dojeli až k chrámovému schodišti, vystoupila z vozu s půvabnou lehkostí, i když se spíše jednalo o náhodu než opravdovou eleganci, a připojila se k císaři.

Kostilam chladně pohlédl na prince. Na okamžik jeho výraz ve tváři prozradil, že se na Tirhina hněvá. Elandře se zatajil dech. Takže císař o plánovaném spiknutí ví.

Zamyslela se, jestli by se neměla zmínit o otrokovi, ale teď nebyla vhodná chvíle.

Za zvuku trubek položila svou ruku na Kostilamovu a oba se obrátili zády k princi Tirhinovi, aby společně vystoupali ke svatyni, kde složí slavnostní slib a dostane se jim rozhřešení.

Kapitola 14

Za soumraku konečně skončil korunovační ceremoniál a mohly propuknout oslavy. Procesí se navracelo z dlouhé okružní cesty městem. Elandra v čele slavnostního průvodu nepřestávala mávat a zdravit jásající občany, i když už jí ruka únavou umdlévala. Koruna byla téměř stejně těžká jako šaty a její krk byl ztuhlý z celodenního nošení nezvyklé zátěže, avšak nemohla si stěžovat. Ze všech stran se ozývalo provolávání slávy a váleční lordi ze všech provincií před ní poklekli a přísahali jí věrnost. Dokonce i její otec se svým typickým mrzutým výrazem, dnes prozářeným pýchou. Průvod ji dovedl až na Vítěznou ulici, širokou třídu dlážděnou bílým mramorem, který se oslnivě leskl v slunečním svitu, a dokonce i teď, při západu slunce, stále slabě bíle zářil.

Ulice vedla středem města až k přístavu. Na vzdáleném konci stály slavné Kostilamovy oblouky, mohutné kamenné pilíře s vytesanými popisy mnoha císařových vítězství nad jeho nepřáteli. Socha Kostilama sedícího na koni zdobila vrchol každého oblouku. Dvojitá řada bronzových postav se táhla do dáli a symbolizovala nekonečnou vládu tohoto podivuhodného muže.

Když nosítka s Elandrou vystoupala zpět na horní konec ulice, ohlédla se a uviděla ji v celé její kráse, opěvující úspěchy jejího manžela. Kostilam, sedící vedle ní, vypadal unaveně, ale oči mu stále zářily. Evidentně miloval projevy úcty a obdivu. Elandra viděla, kolik energie čerpal z davu a z panujícího veselí. Kostilam očividně nadevše miloval být císařem.

Před nimi se tyčily žulové stěny palácového nádvoří. Majestátní bronzová vrata opatřená z vrchu velkými bodci se se skřípěním rozevřela a průvod za ohlušujícího jásotu přihlížejícího davu vplul dovnitř.

Elandra pootočila hlavu, aby si vše pořádně prohlédla a uvědomila si, že císařský palác je městem uvnitř města, protože v něm byly zastoupeny jak chrámy, tak uvítací haly, soudní komory, sklady, sýpky a pokladnice. Toto bylo opravdové srdce císařství, centrum moci a síly Kostilamovy vlády.

Mimoděk pohlédla na manželovu tvář. To všechno vytvořil z ničeho. Udržel své území i proti nájezdníkům. Opravdu si zasloužil, aby jeho skutky byly vytesány do kamene.

Kostilam posunul svou korunu maličko vzad a poškrábal se ve vlasech. „Při západu slunce je chladno.“

Elandra se pousmála nad jeho stížností a odvážila se mu stisknout paži. „Neustále mě přivádí do úžasu a naplňuje pýchou, když vidím, co jste všechno během svého života vykonal.“

Na císařově tváři se objevil výraz překvapení. „Co to má být? Pochvala od mé čerstvě korunované manželky?“

„Ano.“

„A jakou laskavost se ze mě snažíš vymámit výměnou za tyhle komplimenty?“

Jeho náhlý cynismus ztlumil její nadšení. Už mnohem tišším hlasem pravila, „Nepotřebuji žádnou laskavost. Myslela jsem to upřímně.“

„Ach. Dnešní noc bude plná komplimentů, květnatých proslovů a žvástů. Pokud, má drahá, odejdu z hostiny brzy, nenech se tím otrávit.“ Kostilam ji obdařil unaveným úsměvem. „Pochop, tenhle obřad jsem absolvoval tolikrát, že už ho nedokážu pokládat za tak vzrušující, jak připadá tobě.“

S uraženou tváří se stáhla na svou stranu nosítek. Přinutila se, aby její hlas zněl pevně a vyrovnaně. „Ano, samozřejmě,“ odvětila. „Naprosto to chápu.“

Hranice byly pro ni jasně stanoveny. Mohla být korunována svrchovanou vládkyní, ale stejně není císaři rovna a nikdy nebude. A i když se dnes na ni Kostilam usmíval a jednal s ní laskavě, byl to jen výstřelek. Nemohla očekávat, že s ní takto bude jednat pořád, ani nemohla čekat, že se něco změní.

Jedinou změnou bylo, že byla právoplatnou císařovnou. Dokud její příkazy nezkříží Kostilamovy plány, může si dělat, co chce a rozkazovat komu chce.

Rozhodla se té myšlenky držet a nekazit si náladu.

„Je mi líto, že jste tak unavený,“ pravila formálně. „Děkuji vám za dnešní den. Byl opravdu nádherný a nikdy na něj nezapomenu.“

„Všechno bohatství císařství je tvoje,“ odpověděl.

To byla hezká slova, ale jeho mysl se toulala někde jinde. Přemýšlela, jestli něco z toho, co právě řekl, myslel vážně.

Na palácových schodech byla jejich nosítka postavena zpocenými nosiči na zem. Elandra povstala a setřásla ze sebe usušené okvětní lístky, které na ni naházel dav. Trpělivě stála, zatímco jí dvorní dámy uhlazovaly záhyby na sukni a plášti. Poté vystoupala, zavěšená do Kostilamova rámě, po palácových schodech k jejich vrcholu, kde skrze otevřené dveře zářilo na uvítanou hřejivé světlo.

Uvnitř se rozdělili a jejich služebnictvo je pohánělo do soukromých komnat, aby se osvěžili a převlékli. Korunovační šaty byly konečně staženy z Elandřiných rozbolavělých ramen. Úlevně si povzdechla a sesula se do křesla, zatímco jí služebné upravovaly vlasy kolem koruny. Po několik minut, když byly její dlouhé lokny rozčesávány, nemohla pohlédnout na vysokou korunu položenou na toaletním stolku, přesto si blaženě lebedila bez její váhy.

Do místnosti vstoupil ozbrojený strážný s malým mužem, jenž měl přes rameno přehozenou šerpu palácového úředníka. Mužík s úklonou uložil korunu do truhličky a jako náhradu vytáhl čelenku zářící diamanty a rubíny.

Všiml si nádherného náhrdelníku spočívajícího na Elandřině zlatavé spodničce a oči se mu rozšířily údivem.

„Ach!“ vydechl obdivně. „To se k sobě bude hodit.“

Nevěděla, kdo to je a proč si myslí, že může vyjadřovat své názory. Chvíli si prohlížela jeho obraz v zrcadle, a pak pozvedla udiveně obočí.

„Proč mi přinášíš jinou korunu?“

Mužík se pousmál. Byl malý a plešatící, ale přesto se zdál být velmi sebevědomý a ani se nesnažil předstírat úslužnost. „Z více důvodů, Veličenstvo. Tím hlavním je, že je to císařův dar přichystaný pro tuto zvláštní příležitost.“

Srdce se jí rozbušilo a tvář jí rozjasnil potěšený úsměv. „Dar?“

„Ano, Veličenstvo.“ Podal jí klenot spočívající na malém hedvábném polštářku. „Dar objednaný císařem.“

Byl to nádherný klenot, jemně tepaný a jeho tvar byl na hony vzdálený ostatním šperkům, které dnes ráno odmítla. Vzala úzkou korunku a otáčela s ní v rukou. Obdivovala titěrnou práci zlatého kování i vysokou kvalitu použitých drahokamů. Zvláště diamanty se ohnivě leskly a jejich záře se vyjímala v kontrastu s krvavě rudými rubíny.

„Překrásné,“ řekla. „Nikdy v životě jsem neviděla jemnější práci. Kdo to vyrobil?“

„Ach,“ řekl a poškrábal se ukazovákem na špičce nosu. „Myslím, že, ehm, Choveni.“

Málem čelenku upustila a její úžasem rozšířené oči se střetly v zrcadle s jeho očima. „Choveni! Je očarovaná?“

Usmál se. „Myslím, že, ehm, ne, Veličenstvo.“

Uvolnila se. „Oh. Stejně je nádherná.“

„Tento šperk nemá sobě rovného, co se týče kvality a řemeslného zpracování, stejně jako všechny věci vyrobené Choveny.“

Přikývla a podala čelenku ženě, která ji česala. Čelenka jí byla vetknuta do vlasů a byla orámována obratně připevněnými hustými kadeřemi.

„A navíc velmi dobře doplňuje šperky císařovny Fauviny,“ pokračoval muž.

„Ty znáš tyto šperky?“ zeptala se překvapeně. „Jsou velmi staré.“

„Také byly vyrobeny Choveny.“

„Jak to víš?“

Jeho úsměv se roztáhl a mužík se lehce uklonil. „Jsem strážce císařských šperků, Veličenstvo. Je to moje práce, vědět.“

Překvapeně se nadechla, ale podařilo se jí zachovat nezaujatý výraz. „Jako strážce,“ řekla mile, „předpokládám, že víš, co se přihodilo dnes ráno?“

„Ano, Veličenstvo. Politováníhodná událost. Ta žena nepatří k mému personálu. S těmi, které podplatila, aby získala přístup do vašich komnat, již bylo zúčtováno.“

„To je všechno, co mi k tomu řekneš?“

Mužík mírně svraštil obočí. „Na mou obranu mohu pouze říci, že jsem neobdržel pražádné pokyny týkající se šperků, které mělo mít na sobě Vaše Veličenstvo. Proto jsem také neposlal nikoho z mých zaměstnanců, aby splnil přání Jeho Veličenstva. Kdybych jen tušil záměr Vašeho Veličenstva mít šperky císařovny Fauviny, byly by vyčištěny a přineseny v příslušnou hodinu.“

„Chápu.“

To slovo pronesla strohým hlasem, jelikož si byla vědoma naznačeného významu skrytého v jeho slovech. Kostilam nedal svolení, aby byla ozdobena šperky. V důsledku toho byla vědomě přehlížena tímto mužem. Vzplál v ní vztek, ale dokázala ho potlačit. Tento mužík k ní prozatím nechoval loajalitu. Okruh jejích stoupenců byl v tuto chvíli velmi úzký, ale to měla v úmyslu změnit. Čas a trpělivost bylo to jediné, co potřebovala.

Strážce císařských klenotů před ní stál s milým úsměvem, který byl v rozporu s ostražitostí vyzařující z jeho očí. Věděla, že bude posuzovaná podle toho, jak zareaguje. Bylo důležité, aby si z něj neudělala nepřítele, ale ani se nesměla zachovat jako slaboch.

Její zrak se střetl s jeho. „Už nikdy víc nebudu přehlížena,“ prohlásila.

„Ne, Veličenstvo.“

„I když šperky císařovny Fauviny jsou velkolepé, byly vyrobeny speciálně pro tuto příležitost. Už je nebudu nosit.“

Uklonil se. „Moudré rozhodnutí, Veličenstvo.“

„Nechám si vyrobit vlastní kolekci šperků, vytvořených z drahokamů dle mého výběru.“ Během řeči pomyslela na topaz ukrytý mezi jejími ňadry. „Jako strážce císařských klenotů, budeš mým rádcem, nebo sloužíš pouze císaři?“

Otázka podle pravidel byla vždy na místě. Mužíkovy rysy se uvolnily a on se pousmál. „Měl bych být poctěn možností radit Vašemu Veličenstvu. Vytvoření vlastní sbírky šperků je neobyčejně moudrý způsob jednání. Tím se zamezí jistým výkladům.“

Zamračila se. Bylo to varování?

Pokračoval. „Pokud jde o výběr tvarů a objednání klenotníka…“

„Ano? Impérijští klenotníci se mi nezdáli být příliš nápadití.“ Při těch slovech se jí na mysl neustále drala myšlenka objednání klenotů v Gialtě. Albainovy rodinné šperky byly překrásné.

Mužík se zachichotal. „Veličenstvo, mohu zdůraznit, že císařské šperky jsou vždy vyrobeny Choveny? Impérijští klenotníci si musí vydělávat výrobou příležitostných cetek, různých dárků nevalné hodnoty a podobně. Slouží hlavně šlechticům, ale ne císařské rodině.“

Elandra ztichla. V duchu se rychle pomodlila, že neudělala dnes ráno závažnou chybu.

Vzchopila se a vděčně muži pokynula. „Velmi jsi mi pomohl. Jako svůj drahokam volím topaz.“

„Ach,“ pravil. „Zlatavé odstíny. Skvělé.“

„Postaráš se o to?“

Uklonil se. „Zítra pošlu zprávu Chovenům. Nikdo je nemůže popohánět nebo jim přikazovat, ale jejich dovednost je k nepřekonání.“

Přikývla. V zrcadle zachytila obraz gestikulující služebné. Byl nejvyšší čas, aby šla. „Děkuji ti.“

Povstala, stále elegantní a okouzlující v její velkolepé róbě. Při každém pohybu hlavy se čelenka mezi kaštanovými kudrlinami jejích vlasů zářivě blýskala.

Strážce císařských klenotů se hluboce uklonil a odešel, doprovázen ozbrojenou stráží. V podpaží nesl zamčenou truhličku s vysokou císařskou korunou. Elandra sledovala, jak se vzdaluje. Nedokázala odhadnout, jestli si mužíka naklonila na svou stranu, ale aspoň z něj neudělala svého nepřítele. V bludišti palácové politiky mohla i taková věc být pokládána za malé vítězství.

S hlavou vztyčenou odkráčela na hostinu. Byla si vědoma, že pokud se Kostilam neobjeví, zavdá tím vzniku mnoha řečí a spekulací. Na chvíli se cítila nejistě, ale vzchopila se. Musí postupovat krok za krokem. Na to nikdy nesmí zapomenout a nesmí se nechat pohltit výzvami, které ležely před ní.

Avšak dveře do sálu, ve kterém probíhala hostina, byly blokovány princem Tirhinem. Uklonil se jí. Jeho oči byly zapadlé a výraz jeho tváře byl přívětivosti na hony vzdálený.

Všechny zraky se upíraly k nim. Elandra letmo přelétla pohledem moře tváří a pak se obrátila zpět k princi.

„Budete mi znovu dělat doprovod?“ zeptala se.

Tirhin zaťal zuby, ale natáhl ruku na ukázku galantnosti. „Pokud to císařovna přikazuje.“

Netušila, zdali opět jen následuje otcových rozkazů nebo jedná podle vlastního plánu. Společně prošli klenutým sálem až k čelu dlouhého stolu. Všichni, kolem kterých procházeli, se jim uctivě klaněli. Lokajové je usadili na židle. Jedno místo mezi nimi zůstalo prázdné − Kostilamovo.

Objevil se lord Sien, vyzáblá, záhadná postava v žlutém rouchu s leopardí kůží přes rameno. Předtím, než usedl vedle Elandry, se oběma uklonil. To, že kněz usedl po jejím boku, ji hluboce znepokojilo, ale snažila se nedat to na sobě znát. Sien ji děsil, zvláště tím, co představoval a navíc věděla, že je neobyčejně mocný. Povídalo se, že Kostilam naslouchal jeho radám víc než radám kohokoliv jiného. Nejvyšší kněz se výborně orientoval v palácové politice a zdálo se, že ví o všem ještě dříve, než se to událo.

Dokázal snad číst myšlenky? Její zrak se střetl s jeho žlutýma, hluboce posazenýma očima a podařilo se jí vyloudit na tváři zdvořilý úsměv. Kněz úsměv neopětoval. Měla pocit, jako by se jeho oči propalovaly hluboko do jejího nitra, hlouběji než jí bylo milé.

Tirhin poklepal na císařovo prázdné místo. „Zdá se, že Jeho Veličenstvo odešlo na odpočinek.“

Elandra si přála, aby mohla udělat to samé. „Byl to dlouhý a náročný den,“ řekla nezúčastněným hlasem.

Tirhin se chraptivě zasmál a natáhl se pro pohár s vínem. „U Gaulta, to vskutku byl.“

Všimla si, že se mu chvějí ruce, když pokládal pohár. Z jeho neměnné sinalosti usoudila, že je nemocný a ne opilý. Hosté pořád stáli na svých místech a čekali na její znamení, aby hostina mohla začít.

Mávnutím ruky dala pokyn k zahájení a přítomní se za škrábavého zvuku odsunovaných židlí usadili. Na kruhovém stříbrném podnose byla čtyřmi námahou zpocenými lokaji přinesena velká pečená labuť. Byla donesena před Elandru a ta ji pochválila.

Po jejím boku se zjevil klanící se majordomus. „Pokud mohu ukrojit Vašemu Veličenstvu.“

Usmála se. „Vyberte pro mě tu nejjemnější část, prosím, a doneste ji s mými pozdravy lordu Albainovi.“

Muž uposlechl. Elandra se pohodlněji usadila a riskla rychlý pohled Tirhinovým směrem. Princova tvář byla jako vytesána ze žuly. Kdyby vedle ní seděl císař, věnovala by nej lepší porci jemu; pak by jí na oplátku věnoval nejlepší porci on. Jelikož nebyl Kostilam přítomný, věnovala nejlepší porci na důkaz úcty svému otci. Tirhin nemohl čekávat, že by byl takto poctěn.

Když byl talíř obtěžkaný šťavnatým masem nesen k Albainovi, ten povstal a pozvedl číši k přípitku.

„Na císařovnu!“ zvolal drsným hlasem, pošilhávaje po Elandře jediným zdravým okem. „Ať ji Gault ochraňuje.“

Hosté povstali a s přáním pozvedli číše k ústům.

Pak následovala dlouhá série přípitků a komplimentů, zatímco maso na talířích stydlo a Elandru bolely svaly v obličeji od neustálého usmívání. Na pokraji vědomí cítila rostoucí únavu a věděla, že bez mahiranské magie by se už dávno zhroutila.

Konečně se mohlo začít hodovat. Oždibovala nejchutnější kousky masa, i když pro ni bylo příliš kořeněné. Lord Sien jedl mlčky a nevšímal si svého okolí. Tirhin, podobně jako Elandra, se jídla sotva dotkl, ale neustával v pití vína.

Obdivovala jeho výdrž. „Zdá se, že máte velkou žízeň, pane.“

Naklonil k ní svou tmavovlasou hlavu. „Říkejte mi Tirhine, matinko. Jsme rodina, nebo snad ne?“

Cítila, jak jí planou tváře a zlostně se kousla do rtu. „Nemyslím, že rodina je ten nejlepší termín.“

Jeho oči se výsměšně leskly. „Jak jinak bych nás měl nazývat? Hejno nešťastných pozůstalých?“

„Vy jste možná nešťastný, ale já ne.“

„Ach, ne,“ řekl a se zatrpklým úsměvem se napřímil na židli. „Předpokládám, že nejste. Celá Impérie vám leží u nohou, aspoň si to myslíte.“

Znovu pomyslela na princova otroka, jehož duše byla rozpolcená loajalitou ke svému pánovi a loajalitou k císařství. Náhle ji unavovala Tirhinova malicherná žárlivost, měla plné zuby jeho nahněvané tváře i těch věčných narážek, kterými zesměšňoval a urážel svého otce.

„Vím, že jste oddaný stoupenec gladiátorských her,“ změnila znenadání téma.

Princ překvapeně zamrkal a do bledých tváří se mu vlila trocha červeně. „Proč se ptáte, paní?“ odvětil a pohybem ruky požádal o doplnění poháru. „Hodláte se stát divákem, teď když jste propuštěna ze svatebního vězení? Předpokládal bych, že budete zaneprázdněna plozením nového dědice trůnu.“

Semkla rty. Tirhinovy narážky se nebezpečně blížily opravdovým urážkám. „Ten sport mě možná okouzlí,“ odvětila. Byla si vědoma, že lord Sien, sedící po jejím boku, bedlivě naslouchá. „Pokud vím, tak máte ve svém týmu šampiona celé Impérie.“

Tentokrát už princ zbrunátněl. Upřeně zíral na dno svého poháru a svíral ho tak pevné, až mu prsty zbělely. „Ano,“ pravil nakonec, „to mám.“

„Copak vás to netěší?“

„Samozřejmě, že těší.“

„Slyšela jsem, že toho chlapíka často berete s sebou na oslavy a večírky. Je dnes večer zde?“

„Ne.“

„Jaká škoda.“

Tirhin se na ni křečovitě pousmál. „Teď, když jste byla vyzdvižena do takového postavení, hodláte snad vyzkoušet…“

„Tirhine,“ okřikl ho varovně lord Sien.

Princ se zachmuřil a převrhl pohár. Jako krvavá skvrna se víno rozlilo po ubruse. Okamžitě přispěchal sluha a začal víno utírat.

Lapená mezi těmito dvěma muži, Elandra těkala pohledem z jednoho na druhého. Světlo lucerny stojící poblíž její židle zdánlivě pohaslo a dovolilo tak stínům přiblížit se k nim; pak bylo vše opět jasné a veselé. Poplašeně zamrkala a přemítala, čeho byla právě svědkem. Vypadalo to, jako by právě bylo zformulováno a vypuštěno kouzlo, ale cítila se nedotčená.

Ve svém klíně křečovitě svírala ubrousek. Měla sto chutí uprchnout z tohoto místa, ale nemohla. Strach ji pálil v krku, ale snažila se ho ovládnout a zhluboka dýchat. Ztěžka polkla a pohlédla na Tirhina, který seděl jako zkamenělý, tvář zkroucenou nespokojeností.

„Co jste říkal?“ pobídla ho.

Zamrkal a zdálo se, že se probral. Jeho oči potemnělé nelibostí zíraly přes její rameno na Siena. „Pouze jsem se chtěl zeptat, jestli hodláte navštěvovat veřejné události a oslavy, když jste konečně volná ze svého svatebního vězení.“

Elandra prohodila pár bezvýznamných frází, ale v její mysli hlodala otázka, co chtěl princ skutečně říci, než ho lord Sien přerušil. Tím, že to měla být urážka, si byla jistá.

Povzdechla si. Kdyby tak mohla promluvit s Tirhinem v soukromí a přesvědčit ho, že není jeho soupeřem… Ale taková příležitost se bohužel ještě nenaskytla. Nevěděla, jak by to mohla zařídit, aby tím nevznikly řeči a problémy. Nechtěla, aby si Kostilam myslel, že ona a Tirhin proti němu kují pikle.

„Vaše Vznešenost vypadá unaveně,“ řekl Sien směrem k princi. „Možná, že byste si raději šel lehnout.“

Tirhinovy prsty se sevřely kolem poháru; pak přikývl, aniž by se podíval knězi do očí. „Ano. Doufám, že mi císařovna dovolí se brzy vzdálit. Jsem trochu unavený.“

„Nevypadáte dobře,“ řekla soucitně. Všimla si, že ještě více zbledl. Oproti zářivé barvě své tuniky vypadal jako duch. „Samozřejmě, že se můžete vzdálit.“

Tirhin prudce vstal, až rozhoupal stůl. Uklonil se jí, půvabně, avšak škrobeně. Vrhl na ni poslední nelibý pohled a opustil sál.

Teď již mohla hovořit pouze s lordem Sienem. Vzala si pečivo plněné mandlovým krémem a pohrávala si s vločkovitými vrstvami. Přála si, aby se mohla také ztratit.

„Buďte opatrná, Veličenstvo,“ řekl Sien polohlasem.

Polekaně na něj pohlédla. „Proč mám být opatrná?“ otázala se ostřeji, než zamýšlela.

Její nervozita ho pobavila. Cítila, jak ji hypnotizuje pohledem, jako dravec malého králíčka.

„Nepodceňujte prince.“

Elandra polkla. „Já ho nepodceňuji,“ řekla opatrně.

„Před chvílí se nechoval zrovna… moudře. Zklamání může vést k temnějším cílům, pokud není překonáno.“

Tato hra kočky s myší ji zneklidňovala. Chopila se příležitosti, aby měla konverzaci pod kontrolou. „Myslíte tím, že může vést až ke zradě?“

Lord Sien zamrkal; pak se v jeho hlubokých očích pobaveně zablesklo. „Takže vy o tom víte, že ano?“ zeptal se.

Rozhlédla se kolem, ale žádný ze sluhů v tu chvíli nebyl natolik blízko, aby mohl zachytit jejich rozhovor. Ačkoliv se na pohled nacházela ve společnosti stovek hodujících lidí, v tom okamžiku byla vlastně zcela sama jen s knězem. Sien hovořil tichým hlasem, který zanikal v hluku hostiny a tak jim nehrozilo nebezpečí, že by někdo mohl vyslechnout jejich hovor.

Elandrou proběhlo zamrazení, ale zůstala vzpřímeně sedět a bez mrknutí oka hleděla na kněze. „Vím o spiknutí,“ pravila. „Byl o něm informován i císař?“

Sien vyprskl smíchy, ale ihned se ovládl. „Copak jste za ním s tou zprávou okamžitě neběžela?“

Nespouštěla z něj oči, ačkoliv se uvnitř třásla napětím. „A vy?“

Pobaveně se pousmál. „Zdá se, Veličenstvo, že jsme oba velmi ostražití.“

„A mezitím Tirhin páchá nepotrestané zlo.“

„Ach, ne úplně,“ ujistil ji lord Sien. „Princ už pocítil následky některých svých akcí.“

Nelíbil se jí jeho hlas plný zadostiučinění, když to říkal. Vzpomněla si na třes princových rukou a cítila vzrůstající neklid. Tirhin jí nikdy nepřipadal jako muž, který se snadno ovládá. Co se mu přihodilo na Zakázané hoře? Co mohl provést? Co tam viděl?

Kněz si vybral z talíře hrušku a počal ji krájet na malé kousky, které pak napichoval špičkou dýky a labužnicky je pojídal.

„Mohl bych se zeptat, z jakého zdroje se Vaše Veličenstvo dozvědělo tuto zprávu?“ zeptal se mezi dvěma sousty. „Jste lépe informovaná, než jsem předpokládal.“

„Mé zdroje by měly pro tuto chvíli zůstat tajné,“ odvětila. „Mohu jen prozradit, že můj otec mě naučil, že dobré informace hrají vždy rozhodující roli, ať už se jedná o jakoukoliv situaci.“

„Ach, lord Albain.“ Kněz stočil zrak k místu u dlouhého stolu, kde seděl na židli pohodlně rozvalený její otec, šťoural se v zubech a žertoval s mužem sedícím vedle něj. „Skvělý válečník.“

„Ano.“

„A co vaše matka, Veličenstvo? Co ta vás naučila?“

Elandra stiskla zuby. Jak elegantně a jemně jí připomněl její nemanželský původ. Její povaha ji však přinutila zvednout zrak a podívat se mu hrdě do očí. „Moje matka mě naučila jak přežít, lorde Siene.“

Znovu zamrkal, jako by od ní neočekával takovou odpověď. Zamyslel se a po chvíli zvolna přikývl. „Chápu.“

Zamračila se. Nejraději by ukončila konverzaci, ale protože se jednalo o nejvyššího kněze, neodvažovala se.

Na druhém konci sálu začínali muzikanti ladit své nástroje. Po hostině měla následovat volná zábava s tancem, ale Elandra se necítila ve své kůži, takže zůstávala na svém místě a přála si, ať Sien odejde.

Ten však namísto toho rozpůlil druhou hrušku. Jeho ruce zacházely s dýkou velmi obratně. „Byla jste varována,“ prohlásil. „Vaši informátoři mohou zjistit zbytek. Mějte se na pozoru, Veličenstvo.“

„Ano.“ V tu chvíli ji nenapadala žádná vhodná odpověď.

„Vaši strážní budou dnes poprvé oděni ve vašich barvách,“ pokračoval. „Radím vám, abyste si co nejdříve vybrala ochránce. Jako svrchovaná vládkyně na to máte právo.“

Přikývla. „Ano, už jsem o tom uvažovala.“

„A uděláte pro to víc, než že jen budete uvažovat?“

„Povězte mi něco, lorde Siene. Pokud jde o ochránce, musí být z mé osobní stráže?“

V Sienových hluboko posazených očích se zablýskalo zájmem. „Ne. I když je to obvyklé, není to vyžadováno.“

„Pak si tedy mohu vybrat bojovníka, řekněme, z Gialty.“

„To můžete, ačkoliv bych vám to nedoporučoval.“

„Proč?“

„Naznačuje to směr.“

„Nerozumím vám.“

Sien odložil dýku. „Ukazuje to protěžování vaší rodné provincie. Císařství, Veličenstvo, sestává z mnoha provincií spojených pod Kostilamovou zástavou. Vytvořit fungující společenství trvalo velmi dlouho. Rozbít ho, naproti tomu, lze během okamžiku.“

Znovu cítila, že ji varuje, jen náznakem, a sleduje, zdali je dostatečně bystrá, aby porozuměla. Její odpor k němu neustále rostl.

Kněz pokračoval: „To je také důvod, proč je ochránce obvykle volen ze stráže. Je to politicky neutrální rozhodnutí.“

„Pokud si však budu chtít vybrat jinde, tak mohu.“

Sien udiveně přizvedl obočí. „Ano.“

„Kdybych si, dejme tomu, chtěla vybrat Traurana, tak mohu.“

V jeho očích se mihl záblesk pochopení. „To by nebylo moudré, Veličenstvo.“

Překvapila ho. To se jí líbilo. „Nebylo? Proč?“

„Trau je tak trochu mystická země, odlišující se od jiných provincií. Lidé tam žijí v rodinných klanech. Zřídkakdy vyjíždějí za hranice provincie. Opovrhují násilím. Málokterý z nich, pokud vůbec někdo, umí zacházet se zbraněmi takovým způsobem, aby mohl vykonávat funkci ochránce.“

„Kdyby se ale našla výjimka…“

„Tou výjimkou zajisté myslíte gladiátorského šampiona, jenž patří Jeho Vznešenosti.“

Tak a bylo to venku, jako hozená rukavice. Elandra si ve skutečnosti nehodlala vybrat za ochránce cizího otroka. Ta myšlenka se zdála být absurdní a přinesla by jen zbytečné potíže, ale chtěla jen zjistit, jak daleko může tu věc dohnat.

„Doneslo se mi, že ten muž je neuvěřitelně obratný bojovník.“

„Viděla jste ho bojovat?“

Skromně sklopila oči. „Jsem si jistá, lorde Siene, že jste si vědom, že mi nebylo dovoleno navštěvovat hry.“

„Samozřejmě. Přirozeně, že jeho pověst, co se týče zacházení s mečem, je hrozivá, jenže je to…“

„Copak není pravda, že minulý týden porazil v boji Madruna?“ otázala se.

„Já… ano.“

„A není snad pravda, že bojoval jako trénovaný člen Císařské gardy?“

„Ano.“

Elandra pokrčila rameny, jako by chtěla říci „Proč tedy ne?“.

Lord Sien na ni vrhl zamračený pohled. „Ten muž je otrok, gladiátor, rváč. Nelze mu důvěřovat. Zcela jistě nemůže být do jeho rukou vložen život svrchované vládkyně říše.“

Její myšlenky zalétly ke Kaelanovi. Znovu viděla jeho planoucí modré oči a cítila jeho železný stisk na svém hrdle. Zamyslela se nad jeho neurvalostí, netrpělivostí a tvrdohlavostí. Ne, ten muž byl naprosto nevhodný.

„Stejně,“ trvala na svém, užívaje si rozehrané hry, „je známý svou nepřirozeně silnou oddaností svému pánovi. Možná, že je to v jeho povaze nebo je to princem samotným, který možná dokáže ve svých mužích vzbudit takovou loajalitu.“

Sien chvíli studoval její tvář, a pak se mdle pousmál. „Zajímavé,“ pronesl polohlasem. „Myslím, že císařovna provede svou volbu s prozíravostí odpovídající důležitosti celé věci. Ten otrok je, konec konců, odsouzený muž a není tedy možné ho jmenovat do pozice ochránce, i kdyby se princ Tirhin nechal přemluvit k jeho prodeji.“

Nebyla si jistá, jestli mu dobře rozuměla. „Odsouzený?“ zopakovala.

„Ano, Veličenstvo. V tuto chvíli se nalézá někde v kobkách a mučením je z něj vymáháno přiznání.“

Byla vyděšená. Že by se ten hlupák nakonec přece jen pokusil Tirhina obžalovat a toto byla jeho odměna? „Proč?“ zeptala se. „Ještě před pár dny byl oslavován jako hrdina. Polovina mých strážných na něj vsadila peníze a vyhrála. Co se stalo?“

„Vy jste o tom neslyšela?“

Ztrácela trpělivost se Sienovým lišáckým chováním. „To je snad zřejmé, že jsem nic neslyšela.“

„Pak tedy vaši informátoři potřebují lépe vycvičit.“

Netrpělivě mávla rukou. „Co se přihodilo?“

„Jistě jste si všimla, jak nezdravě princ Tirhin vypadal.“

„Ovšem.“

„Byl totiž napaden tímto otrokem. Tirhin byl hrozně potlučený a vyvázl živý jen díky zásahu svých sloužících.“

Překvapeně otevřela ústa. Pokusila si představit průběh celé události a znovu si připomněla drtící stisk Kaelanových silných prstů na svém krku.

„Ano, Veličenstvo,“ dodal Sien. „Jeho Vznešenost prodělala pořádný otřes. Důvěřoval svému otrokovi, zahrnoval ho přízní a ponechával mu tolik volnosti, kolik jen otrok může mít. Za to se mu ten špinavec odvděčil zákeřným útokem.“

Sien se při těch slovech zlomyslně usmíval. Přímo z něj vyzařovalo kruté uspokojení. Nedokázala pochopit, jak se může vyžívat v něčem tak děsivém.

„Proto,“ naklonil se k ní kněz a pokračoval, „si raději nepohrávejte s myšlenkou získání toho surovce. Jeho hlava bude velmi brzo zdobit některý z bodců na městské bráně. Porozhlédněte se po ochránci mezi vašimi oddanými strážci a moc dlouho neotálejte. Kostilam se dožil tak vysokého věku také díky Hovetově ostražitosti. Pokud si ceníte svého života, podle rady vaší velevážené matky, budete se v této věci řídit mými radami.“

Lehce sklonila hlavu. „Děkuji vám, lorde Siene, za vaši starost a za vaši moudrost. Vaše rady zcela jistě vezmu na zřetel.“

Brzy poté kněz odešel a Elandra vstala, aby si zatančila se svým otcem. Hlava se jí točila. Nevěděla, zda má Sienovi věřit nebo ne. Možná, že ten trauranský otrok byl šílený. Možná, že si vymyslel historku o pánově zradě, když plánoval svůj útok. Možná, že nic z toho nebyla pravda.

Byla příliš zmatená, aby dokázala vycítit pravdu.

Lord Albain nebyl dobrý tanečník. Klopýtal ve snaze zvládnout složité taneční kroky, jeho tvář byla rudá námahou a potichu klel.

Nejraději by se rozesmála, ale věděla, že by si její veselost špatně vysvětlil a urazil by se.

„Otče, prosím,“ smilovala se nakonec. „Pojďme si sednout a jen se dívat.“

„U Murdeth, nikam nejdu!“ odsekl tvrdohlavě, skákaje podle rytmu písně. „Když chce má dcera tančit, tak budu raději viset, než aby nebylo po její vůli.“

Byl roztomilý, ale zároveň tak zoufale neohrabaný, že potřásla hlavou. „Ale otče, jsem příliš unavená. Opravdu. Pojďme si stoupnout vedle a popovídat si.“

Albain si setřel pot z tváře a s reptáním ji následoval z tanečního parketu. Hudba zakolísala, pak utichla a všichni se zastavili.

Zahanbená Elandra spěšně zamávala na kancléře. „Prosím, dejte muzikantům pokyn, aby hráli dál,“ řekla mu. „Jsem příliš unavená, abych tancovala, a brzy si půjdu odpočinout, ale oslavy musí pokračovat tak dlouho, jak si jen hosté budou přát. To je můj rozkaz.“

Muž se hluboce uklonil. „Ano, Veličenstvo.“

Odkvačil k muzikantům, aby vyřídil její pokyny. Znovu se rozezněla hudba a páry se roztočily po parketu.

Elandra vzala otce za ruku a vedla ho k tmavému výklenku, kde mohli mít alespoň trochu soukromí.

„Toužila jsem celý den po tom, abych si s tebou mohla promluvit,“ řekla.

Sevřel její ruku do svých mozolnatých dlaní, pozvedl ji ke rtům a políbil na kotníky prstů. „Moje malá Elandra,“ řekl vroucně. „Císařovna říše. Jsem tak pyšný, tak strašně pyšný.“

„Děkuji ti. Otče, pokud…“

„Elandro, musíš být opatrná. Dobře se hlídej a nevytvářej u dvora příliš zbrkle spojenectví. Vždy vezmi v úvahu všechny stránky, než se zapojíš.“

„Ano, otče. Ale…“

„Intrikaření je odporná věc, ale bohužel se mu nevyhneš, ne tady. Tohle místo je pletichami zamořené.“

„Už jsem byla poučena.“

„Vskutku? Dobrá. Vždycky jsi byla bystré děvče. Určitě prokážeš dobrý úsudek.“

„Ano, otče, ale,“ řekla a zatahala ho za rukáv. „Potřebuji radu…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, dítě.“

„Ale…“

„Ne. Já nejsem ten pravý, kdo by ti měl dávat rady. Jsem jen starý válečný pes. Válčení je jediná věc, ve které se vyznám. Pletichaření a kličkování nechávám jiným.“

Jeho nevšímavost ji popuzovala. Kdyby ji aspoň chvilku naslouchal, jenže to on nikdy nedokázal. „Potřebuji jinju,“ vyhrkla spěšně, než ji mohl znovu skočit do řeči.

Ta slova konečně přitáhla jeho pozornost. Jeho jediné oko si ji pronikavě změřilo. „Jinju? Proč?“

„Objevují se zlá znamení,“ řekla unaveně. „Sám jsi viděl mrak na obzoru.“

Povzdechl si. „Každý ho viděl. Končí jedna epocha říše. Všichni to vědí.“

„Ano, a já potřebuji ochranu a pomoc.“

Albainova zbrázděná tvář získala divoký výraz. „V tvých žilách koluje krev Albainů. Na to jsi zapomněla? Máš strach?“

Nejraději by na něj zakřičela, aby zanechal předstírání, že pravý Albain neví, co je to strach. Chtěla vykřiknout přiznání, že je vyděšená, strašlivě vyděšená. Přála si, aby ji objal a konejšil ve své náruči. Chtěla najít místo, kde by se cítila v bezpečí.

Jeho opovržení ji však napřímilo páteř. Pohodila hlavou a pohlédla mu do očí. „Na nic jsem nezapomněla,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl hrdě. „Jenže pokud císař neudělá ani krok bez své osobní stráže, koho já bych měla mít?“

„Ach, už chápu. Jenže ty potřebuješ ochránce z masa a kostí, děvče, ne jinju.“

„Chci oba.“

Albain se zamyslel a mimoděk si okusoval ret. „Dobře víš, že jinjové jsou zde zakázání. Toho svého jsem nechal pod dohledem mých nosičů v kleci u městské brány. Teď tam určitě vřeští. Je těžké kráčet palácem, jehož zdi jsou prosáklé magií, a nemít s sebou nic, co by začalo poplašně ječet.“

„To jsem právě měla na mysli.“

„Budeš odporovat císaři?“

„Budeš ty odporovat mě?“ vyprskla.

Při té poznámce ztichl a jeho oči získaly nepřítomný výraz. Pak se pousmál. „Takhle ke mně vždycky mluvila tvá matka, ostře jako nůž. Vždy se trefila přímo do srdce celé záležitosti. Uvidím, co se dá dělat.“

Elandra ho obdařila vděčným úsměvem. „Děkuji ti.“

Albain pozvedl varovně ukazováček. „Má to ale jeden háček. Abys mohla jinju získat, musíš se vrátit do Gialty.“

„To myslím nepůjde.“

„To je jediná možnost. Musí proběhnout spojení, jinak jinja nebude dobře sloužit, ne tak, jak by sis přála.“

„Nemůže to proběhnout tady?“

Zavrtěl odmítavě hlavou. „To by nefungovalo.“

Zalila ji vlna zklamání. Svraštila nespokojeně obočí a sykla skrze zuby. „Pak bude jinja muset počkat, až budu moci přijet.“

„Tím spíš potřebuješ ochránce.“

Přikývla. „Lord Sien mi doporučil, abych to udělala co nejrychleji, a také mi radil, abych si nevybírala žádného Gialťana.“

Po Albainově tváři se zvolna šířil úsměv. „Myslím, že toho kněze moc často neposloucháš, viď?“

Elandřinu tvář rozzářil stejný úsměv. „Poslouchám, ale jeho rady pro mě nejsou směrodatné.“

Albain se uchechtl, pak zvážněl. „Buď opatrná, holčičko. Dokáže být nebezpečným protivníkem.“

„Já vím. Poradil mi, abych si vybrala jednoho ze svých strážných, ale ti ještě neměli příležitost ukázat své kvality. Jak mám ale poznat, který z nich je nej lepší?“

„Jsi dcerou válečníka a vnučkou válečníka,“ prohlásil Albain slavnostně. „Muži z matčiny strany jsou také obávaní bojovníci. Naslouchej hlasu krve, Elandro. Důvěřuj svým instinktům, své odvaze a bystrým smyslům, které jsi zdědila po předcích. Nevšímej si našeptávačů. Následuj hlas srdce.“

Kousla se do rtu a přikývla. Přála si, aby jí poradil něco hmatatelnějšího. Instinkt a dohady nebyly zrovna vlastnosti, na které by se dalo spolehnout v každé situaci.

Albain stiskl její studenou dlaň. „U Gaulta, už teď jsi pořádně otřásla světem. Moje holčička je svrchovanou císařovnou. Moje dcera sedí na trůnu.“ Nezadržitelně se rozchechtal, až se zajíkal. „U Gaulta, vždycky jsem si myslel, že mě bohové nemají v oblibě, když jsem počal dvě dcery a žádného syna, ale teď… Cha, cha! Ukaž jim, z jakého jsi těsta. Jen jim to předveď, Elandro! Nech v duši rozhořet oheň své matky. Dělej to, co tě, sakra, těší a před nikým neuhýbej.“

Mluvil jí z duše. Z celého srdce toužila uchopit svět do rukou a přetvořit ho podle svých představ, ale strachu z chyb se nezbavila.

Měla pocit, jako když stojí na pokraji útesu. Když roztáhne ruce a bude si důvěřovat, může létat jako orel. Pokud se ale nezbaví pochyb a strachu, bude padat jako kámen.

„Dám ti poslední radu, a pak už budu muset jít,“ pravil a nahnul se k jejímu uchu. „Nejlepší způsob, jak zmást intrikány, je jít si za svou pravdou. Dělej to, co budou nejméně očekávat a nikdy se nenech zlomit. Nikdy nezapomínej, že jsi vládkyně. A, u Gaulta, hlavně nevzdoruj císaři. Slíbil mi nové pozemky na západní hranici.“

Málem se sesypala zklamáním. K čemu byla jeho rada, když sám sobě odporoval? Dělej, co uznáš za vhodné, ale neodporuj císaři? Co mohla taky jiného čekat? Jeho rada byla, konec konců, lepší než všechny ostatní.

„Pošleš mi na pomoc svou armádu, když ji budu potřebovat?“ otázala se velmi tichým hlasem.

Albain ztuhl. Jeho jediné oko se zúžilo a jeho veselá nálada byla ta tam. Na okamžik připomínal jestřába sledujícího kořist, tichého a nebezpečného.

„Dnes jsem ti přísahal věrnost. Co bys chtěla víc?“

„Přísaha byla vázána k trůnu,“ odvětila. Byla napjatá jako struna, když se odvažovala vyslovit svou prosbu. „Žádám tě o víc.“

„Mluvíš o době, kdy temný mrak zahalí císařství a ty budeš s princem bojovat o to, co zbude?“

„Ano,“ přitakala.

Její smysly byly najednou mnohem ostřejší. Slyšela hudbu i smích, viděla tančící páry, přesto byla celá její bytost soustředěná na otce a jeho odpověď. Čas kolem se zastavil a málem zapomněla dýchat. Potřebovala alespoň něco, o co by se mohla opřít, jedno ujištění, že se na někoho může spolehnout, až nastanou temné zítřky. I kdyby jí měl otec poskytnout pouhé útočiště.

Albain se zhluboka nadechl a pomalu se rozhlédl, aby se ujistil, že jsou mimo doslech. Pak se otočil zády k tančícím hostům, aby nikdo nemohl odezírat z jeho rtů.

„Elandro,“ řekl tichým hlasem, „pokud budeš někdy potřebovat, vezmu svá vojska a roztrhám císařství na kousíčky. Stačí zavolat a můj meč ti bude sloužit, dokud budu dýchat.“

Kapitola 15

Sprška ledové vody vchrstnutá do obličeje přivedla Kaelana k životu.

Potlačil zasténání, zamžoural jedním okem a zjistil, že se nic nezměnilo. Nadále byl upoután za zápěstí k háku a jeho nohy se bezmocně houpaly nad zemí. Mokré vlasy mu padaly do očí. Byl svlečený do pasu a třásl se zimou. Jeho amuletový váček mu stále visel na krku, nedotčený v tom předsálí pekla, kde se nejděsivější představy stávaly skutečností.

Rozostřená tvář kata se mu objevila v zorném poli, světlá koule s krutýma očima pohupující se nad hnědým koženým kabátem poskvrněným zaschlou krví a potem.

„Chlap připraven říct něco?“ zeptal se kat.

Jeho hlas zněl jako skřípání rezavých pantů, jako by jeho hrdlo bylo něčím rozdrceno. Měl podivný přízvuk a jeho věty byly stěží srozumitelné. Zdálo se, že hovoří zvláštní směsí linguštiny a vězeňské hantýrky. Díky zamlženému vidění už sice nerozeznával mužovy rysy, ale přesto Kaelan nedokázal vymazat z paměti jeho zjev. Katovy uši byly špičaté jako jehly, které probodávaly mastné vlasy a mezi prsty se mu táhla blána.

Kaelanovým tělem proběhlo zachvění. Kat musel být zplozencem pekla, napůl člověk a napůl stín, stejně děsivý jako hrůzostrašec nebo plíživec. To, že byl zde v srdci města, oblečený a zaměstnaný, Kaelana hluboce šokovalo.

Proč se vůbec ještě divil, když se nacházel v Impérii? Koneckonců, gladiátoři obcovali s monstrózními haggai − bytostmi ženského pohlaví s hlasem sirény a tělem podobným obrovskému slizkému červovi. Vindikanti vykonávali veřejné obřady a zcela odlišné soukromé ďábelské rituály. Císařství bylo založeno na přetvářce a císař sám žil díky hříšné dohodě se samotnou temnotou.

Rouhačské obřady však byly vykonávány v tajnosti, na veřejnosti se o nich nemluvilo. Věděli o nich pouze ti, kteří se jich zúčastňovali.

Kat však byl oficiálním sloužícím v paláci, ať už jakkoliv nuzného postavení. Zkaženost se šířila jako nákaza − konec světa musel být skutečně velmi blízko.

Kaelanovi se zvedal žaludek odporem už při pohledu na sinalou tvář stvoření. Kat si byl vědom, že je Kaelan vylekaný a proč.

Obnažil tesáky a zachechtal se Kaelanovi u obličeje. Byl tak blízko, že Kaelan cítil na kůži jeho teplý, smrdutý dech. Odvrátil tvář, ale kat ho uchopil za bradu prsty podobnými kleštím a zvrátil mu hlavu zpět.

„Říct něco!“ prskl rozzlobeně. „Chlap zemřít pomalu. Chlap zemřít ve velká bolest. Říct něco a chlap neumřít. Nemluvit a chlap zemřít ve velká bolest.“

Kaelan pohlédl stvůře do očí. Byly to lidské oči, zelené a kulaté, lemované hustými, téměř ženskými řasami, avšak vyzařovalo z nich čiré šílenství. Kaelan sebral síly a plivl bytosti do tváře.

„Grrr!“ Zavřeštěl kat a udeřil ho přes ústa.

Kaelanovi zvonilo v uších a svět se mu slil v duhu oslnivých barev a tvarů, které mu bláznivě tančily před zpola zavřenýma očima. Úder ho rozhoupal a jeho zkroucená ramena křičela utrpením.

Kdosi vyštěkl rozkaz a na Kaelana byla opět chrstnuta ledová voda, která ho přivedla k vědomí. Kašlal a třásl se zimou. Vyplivl vodu z úst a pošilhával skrze vodu odkapávající z jeho slepených vlasů.

Ztratil pojem o čase. Neměl ponětí, jak dlouho už byl v žaláři. Zatím ho ještě nepřipoutali na skřipec, ani na kolo, ve kterém by byl rozlámán jako dřevěný klacík.

Císařský žalář byl odporným ponurým labyrintem děr vyhloubených do země a uzavřených železnými mřížemi. Uvěznění nešťastníci byli vhozeni do díry jako krysy do studny a zanecháni ve vlhkém chladu a špíně, dokud nebyli vytaženi k výslechu nebo dokud nezemřeli. Jídlo jim bylo házeno na hlavu. Vězňové zde žili bez světla, tepla či naděje − ubozí chudáci, na které všichni zapomněli, kromě jejich žalářníků. Bez přestání se odněkud ozýval nářek, děsivý a tajuplný zvuk plný utrpení, které se nezmenšovalo.

Nářek byl přerušován křikem mučených. Na skřipci byl právě natažen jakýsi muž, jenž blouznil. V kleci zavěšené vysoko u stropu mučírny vzlykala žena, což se dalo rozpoznat jen podle dlouhých špinavých vlasů. Kruhová kamenná jáma žhnula mdlým rudým světlem, řeřavé uhlíky divoce syčely a kouřové obláčky černily strop. Před chvílí sem byli přitaženi odsouzení zloději, kopající a prosící o milost, aby jim byl rozžhaveným železem vypálen cejch.

Kat vybral z ohniště železo, jehož doběla rozžhavená špička přecházela směrem k držadlu ve zlověstně rudou, a přidržel jej tak blízko u Kaelanovy tváře, že cítil pach rozpáleného kovu, slyšel jeho sykot a kůži mu spaloval žár.

„Chtít tohle?“ zeptal se kat a pohyboval mučícím nástrojem před Kaelanovým obličejem.

Kaelan nedokázal odtrhnout zrak od rozpáleného železa a jeho oči zhypnotizované těkaly v rytmu nástroje.

„Chlapovy oči být fuč!“ Kat se zašklebil a přejel si špičkou jazyka po okraji zubů. „Temnota, mučivá slepota. Pořád tma. Říct něco!“ Kaelanovi vyrazil na spáncích pot, ale neucukl. Žhavé železo během rozhovoru o něco ochladlo, a tak jej kat se zklamaným zavrčením vrazil zpět do ohně.

Pak se vrátil ke Kaelanovi, přecházel kolem něj a třel o sebe blanité ruce. „Chlap myslet, že být chytrý. Myslet, že možná pán změnit názor, že říct nemučit chlapa. Možná ne!“

Zlomyslně se zachechtal Kaelanovi do obličeje, ale pak se prudce stáhl, jako by se obával dalšího plivance. „Říct něco nebo mít hodně zranění. Tady!“

Vytáhl od pasu široký pruh kůže a rozhoupal ho. Konec kůže byl proděravěný mnoha dírami. Prudkým trhnutím zápěstí s ním švihl a řemen s mlaskavým zvukem zasáhl Kaelanovu paži. Kaelan měl pocit, jako by se mu ruka ocitla v plamenech. Zhluboka se nadechl a zadržel výkřik.

Kat se zlomyslně zašklebil. „Chlap teď něco říct. Chlap křičet bolestí!“

Výprask pokračoval s řemeslnou zručností. Každá rána dopadla na nechráněné maso a nesnesitelná bolest se ještě stupňovala. Bylo to podobné bičování, ale široký řemen způsoboval odlišný druh bolesti než bití tenkým bičem. Po nějaké době se Kaelanovi začalo dělat nevolno. Odloučil bolest a dál snášel bičování, oddělený v chladné prázdnotě. Trpěl a vyčkával na možnost odplaty − ať už jakkoliv mizivou.

Přiznal se před mnoha hodinami. Vykřičel všechno, co věděl, ale promluvil moc brzy a příliš horlivě. Kat mu nevěřil a vyžadoval se dalšího přiznání.

Kaelan už neměl, co by řekl. Zaťal zuby, zavřel oči a snažil se vydržet bičování.

„Dost!“

Neznámý hlas zařval rozkaz tak hlasitě, že umlčel i naříkající vězně. Chřestění řetězů a rámus utichl. Žalářníci ustali v činnosti a rozhlíželi se kolem. Kat svěsil ruku s řemenem, narovnal se téměř do pozoru a mrzutě se otočil.

Rozhostilo se ticho, rušené pouze tlumeným zvukem kapající vody a tichým sténáním muže uvázaného na skřipci.

Kaelan se pohupoval na háku a snažil se pootočit hlavu, aby si prohlédl nově příchozího.

V příšeří znásobeném kouřem spatřil postavu v brnění s nohama široce rozkročenýma a hlavou povýšeně vztyčenou.

„Kdo tady velí?“

Vojákův hlas byl přísný a důrazný, zvyklý rozkazovat a přiměl žalářníky a dozorce ke zběsilému úprku do řady, jako by měla proběhnout inspekce.

Podsaditý muž širokých ramenou, již maličko při těle, vystoupil před řadu. „Já jsem hlavní žalářník,“ řekl.

„Vykliďte tuhle místnost.“

„Cože, všechno…“

„Vykliďte místnost!“ štěkl voják. „Okamžitě!“

Žalářník se s reptáním otočil a mávl rukou. Jeho nohsledové se rozprchli po místnosti. Jedni odvazovali bezvládného muže ze skřipce, další spouštěli klec se ženou. Vytáhli ji z klece, ale protože nebyla schopná chůze, napůl ji táhli, napůl nesli pryč z místnosti.

V dálce se ozvalo zaskřípění zrezivělého zámku. Jedna z děr byla otevřena a žalářem se rozlehl křik ženy. Ten náhle zmlkl, jako když utne. Ostatní vězňové začali znovu naříkat, vykřikovat tvrzení o své nevině a prosit o milost.

Kat přinesl stoličku, aby z ní dosáhl na hák, na kterém visel Kaelan a z kapsy vytáhl klíč od Kaelanových okovů. Kaelan napjal svaly a přichystal se. S jednou volnou rukou bude moci zaútočit.

„Toho ne!“ řekl voják a přešel místnost. Zastavil před Kaelanem a prohlédl si ho od hlavy až k patě. „Tohle je ten Trauran? Vlastnictví prince Tirhina?“

„Je,“ souhlasil kat. Odvrátil se od vojáka a přetáhl si špinavou kapuci přes hlavu. „Nebýt zraněn.“

„Nech ho tam, kde je.“ Voják se rozhlédl kolem a jeho tvář se stáhla odporem. „Tak dobrá. Všichni, co jste tady, vypadněte!“

Kat chvíli civěl na Kaelana, ale odešel s ostatními dozorci.

Kaelan se houpal před vojákem. Tělo měl plné podlitin a zhmožděnin, kůži měl v jednom ohni a zkroucená ramena násobila jeho utrpení. Dokonce i s pomocí odloučení měl velké potíže soustředit pozornost a jeho smysly byly zamlžené. Bylo by tak snadné vplout zpět do bezvědomí, velká úleva, ale voják se lehce dotkl jeho hrudi a znovu ho rozhoupal. Pohyb přinesl další vlnu bolesti a Kaelan se rozkašlal ve snaze zadusit výkřik bolesti. Před očima mu tančily šedivé a žluté pruhy a celý svět byl v plamenech. Neexistoval žádný způsob úniku. Dokonce ani odloučení neposkytovalo kýžený úkryt.

Z dálky se ozval hlas a voják odstoupil od Kaelana. „Je připraven, Veličenstvo.“

Než se Kaelanovi podařilo znovu pozvednout hlavu a trochu potlačit bolest, sestoupil císař dolů po schodech a přešel špinavou, krví potřísněnou místnost. Obešel výheň, jejíž žhavé uhlíky vrhaly na jeho tvář zlověstné rudé světlo, a zastavil se před Kaelanem.

Císař byl oblečen ve zlaté tunice a na hlavě měl korunu. V panujícím příšeří se zdálo, že celý září a jeho šperky se blýskaly a jiskřily při sebemenším pohybu. Jeho žluté oči si zlověstně měřily Kaelana a v jeho tváři se nepohnul jediný sval.

„Ty bídáku,“ řekl hlubokým hlasem chvějícím se zlostí. „Dovolil sis napadnout mého syna.“

Kaelan se snažil soustředit. Nějakým zázrakem ho přišel vyslechnout samotný císař. Sice to nebylo tak, jak si představoval, ale lepší než nic. „Veličenstvo,“ zachrčel, „musím obžalovat vašeho syna ze zrady a…“

„Ticho!“ štěkl voják a udeřil ho.

Mužova pěst dopadla na Kaelanovu čelist jako beranidlo a rozhoupala ho. Nesnesitelná bolest se zakousla do obou ramenních kloubů a Kaelan cítil, jak pozvolna ztrácí vědomí.

„Odstupte, kapitáne,“ zaslechl jakoby z velké dálky císařův hlas. „Nepotřebuji vaši pomoc.“

Ozvalo se omluvné zamumlání a pak kroky.

Pak něčí ruka popadla Kaelana za vlasy a trhnutím mu zvedla hlavu. „Tak mluv, ty přerostlé hovado,“ zamumlal císař, „ale měj se na pozoru. Už tak jsem dost riskoval, když jsem ti dal tuto příležitost hájit se. Správně by teď tvoje vnitřnosti měly sloužit za potravu rackům. Mluv!“

Kaelan se snažil promluvit, ale připadalo mu, že mu někdo vymazal z hlavy všechen rozum. Zalapal po dechu a pokusil se odpovědět. Modlil se, aby se dokázal ještě jednou vzchopit.

Císař mu netrpělivě zatřásl hlavou. Kaelan měl pocit, že mu chce vyrvat všechny vlasy. „Mluv, zatraceně! Je tvé přiznání pravdivé?“

„Ano,“ zašeptal Kaelan chraplavě. „Zrádce… je to pravda. Viděl jsem to.“

„Co jsi viděl?“ dožadoval se císař odpovědi. Jeho hlas zněl dutě a ozýval se v něm vztek a netrpělivost. „Okamžitě mi to řekni!“

„Dohoda… Madrunové přijdou… ovládnout město.“ Kaelan se zajíkavě nadechl. Věděl, že bude muset mluvit srozumitelněji. Znovu se pokusil. „Sien a princ… tajná schůzka na Sidraigh-hal… setkání s Madruny. Princ chce získat trůn. Odmítá ho přenechat cís-císařovně.“ Na chvíli ho opustily smysly, ale dokázal se vzpamatovat a zachmuřeně pokračoval. „Princ se proti vám spikl. Získal spojence. Slíbil jim… slíbil jim…“

K svému zklamání vyčerpal poslední zbytek sil a nedokázal dokončit větu. Houpal se na háku, ztěžka oddychoval a v duchu proklínal vlastní slabost.

„A ty jsi tam byl taky?“ zeptal se císař ponuře. „Zúčastnil ses toho spiknutí?“

Kaelan si opřel bradu o rameno a přivřel oči. „Ne. Následoval jsem pána. Chtěl jsem ho chránit… nevím proč. Stál jsem venku před chatrčí. Slyšel jsem je. Viděl jsem, jak jim dává pergamen.“

Císařova tvář zbledla. „Hesla?“

„A podepsané příkazy… strategii… hraniční přechody. Všechno. Město je v nebezpečí. Pět dní, pak přijdou.“

Císařova ruka pustila vlasy a popadla ho pod krkem. „Kdy to bylo?“

„Den před korunovací. Snažil jsem se vás varovat. Nešlo to. Mohl jsem to říci pouze vám. Nebyla šance se k vám dostat. Princ byl zraněn.“

„A bude ještě víc,“ vybuchl císař, jehož oči žhnuly vztekem. Uvolnil sevření a pustil Kaelanovo hrdlo. „Jsi otrok. Můžeš říci cokoliv. Proč bych ti měl věřit?“

Kaelanovi se podařilo pozvednout zrak a pohlédnout císaři do očí. „Vy jste mi věřil. Přišel jste ke mně z vlastní vůle.“

Císařovy rty zvlnil krátký úsměv. „Viděl jsem tvůj Tanec smrti. Toho se odváží pouze ti nej statečnější. Čest a odvaha jdou občas ruku v ruce.“ Oči se mu zúžily. „Pak jsi napadl mého syna, když jsi zjistil, že je zrádce.“

Kaelan zavrtěl hlavou. „Žádný útok,“ povzdechl si unaveně. „Lži.“

„Ale sluhové to dosvědčili.“

„Žádný útok.“

Císařova tvář se stáhla v nevěřícný úšklebek.

Kaelanovo zoufalství rostlo. „Prosím,“ zašeptal. „Obvinění, které proti mně vznesl léčitel, je pustá lež. Sluhové nic neviděli. Ani nebylo co vidět. Zeptejte se Orla, mého trenéra. Ten vám poví celou pravdu.“

„Proč by sluhové takhle lhali a vznášeli proti tobě falešná obvinění? Můj syn byl zraněn. Ty jsi ho udeřil…“

„Ne!“ vyhrkl Kaelan prudce, odvažuje se přerušit císaře. „Přísahám na všechny bohy, že jsem prince neudeřil. Přinesl jsem ho zpět ze zapovězené hory a poslal pro mého bratrance − pro léčitele Agela, aby ho ošetřil. Princ byl napaden shyrieas. Ty ho zranily, ne já.“

„Nic z toho nedává smysl,“ postěžoval si císař. „Jsou to jen žvásty, jak jsem ostatně očekával. Obviňuješ prince, ale přesto jsi ho přinesl zpátky a vyhledal pomoc? Pche!“

„Mohl jsem ho obvinit, když byl v bezvědomí?“ zeptal se Kaelan, jehož beznaděj neustále vzrůstala. „Byl bych vyslyšen, když by nebyl schopen stanout před soudem? Nemám žádný důvod lhát. Můj život je v ohrožení kvůli tomu, co jsem se odvážil říci. Pokud mi neuvěříte, tak jsem již teď mrtvý muž. Kdybych mlčel, byl bych v bezpečí.“

„Proč tě tedy léčitel obvinil?“

„To netuším.“

„Tvrdíš, že je to tvůj bratranec?“

Kaelanovi připadalo, že císařovy oči září pronikavěji než kdy předtím, jako by mu chtěl proniknout lebkou a prozkoumat, co je uvnitř. „Ano,“ přitakal ponurým hlasem. Hlavou mu prolétly nechtěné vzpomínky na Agela, jak společně pádili jedlovým lesem, jak kradli jablka. Pak se vzpomínky vytratily společně s ozvěnou jejich rozjařeného smíchu. „Jenže už ho nepovažuji za svého příbuzného.“

„K tomu, aby tě zradil, musel mít nějaký důvod. Tedy pokud tě opravdu zradil.“

Kaelan se zachmuřil. „Ty důvody pocházejí z dřívějška. Když se mužova srdce zmocní žárlivost a zármutek, kdo dokáže říci, proč dělá to či ono? Náš dávný spor se téhle záležitosti netýká…“

„Já si naopak myslím, že týká. Chci vědět všechno.“

Kaelan si povzdychl. Nechápal, proč se chtěl císař probírat jeho soukromými záležitostmi. „Mohl bych dostat napít?“

„Ne,“ odmítl ho císař neúprosně. „Mluv.“

„Chodili jsme spolu do školy. Měli se z nás stát léčitelé,“ vyprávěl Kaelan tichým, bezbarvým hlasem. Snažil se překonat bolest. „Já… můj otec si přál, abych se učil na léčitele, i když jsem toužil stát se vojákem a vstoupit do vaší armády.“

Střelil pohledem po císaři, ale ten jej nadále netečně pozoroval. „Chlapecký sen. Byl jsem rebel. Rišeholdští stařešinové mně nakonec poručili vysvléknout léčitelské roucho − vyhnali mě. Agel zůstal, byl vzorný student, ale nikdy mi neodpustil. Měl jsem větší nadání než on. Mé chování považoval za mrhání talentem.“

Řečeno nahlas, už se to nezdálo jako závažný důvod ke zradě. Kaelan zaváhal, a pak dodal. „Je v tom víc než jen klukovské soupeření. Agel je ctižádostivý. Myslí si, že tahle záležitost by mu mohla zajistit vděčnost Jeho Vznešenosti. Já, jako otrok, mu překážím.“

Císař se od něj odvrátil a spojil ruce za zády. Přecházel po místnosti hluboce ponořen do svých myšlenek. Nakonec se zastavil a pohlédl znovu na Kaelana.

„Kdybych neviděl tvůj souboj s Madrunem, nikdy bych sem dolů nepřišel. Můj syn ti nabídl kouzelný lektvar na povzbuzení, ale ty jsi ho odmítl. Proč?“

Kaelan překvapeně zamrkal. Byl snad císař vševědoucí? „Já-já takovým věcem nevěřím, Veličenstvo,“ řekl.

„Ale věříš,“ prohlásil císař zamítavě. „Věříš, ale máš strach. Proč?“

Kaelanovi se rozbušilo srdce. Musel odpovědět. „Nebudu upíjet ze stínů, Veličenstvo,“ vydechl zajíkavě.

„Ha!“ Císař ucukl, jako by byl zasažen bleskem. Pak se zlověstně zamračil. „Přemoudřelý bastarde, co ty vůbec víš o světě? Co víš o stínech? Ty mě odsuzuješ, ty hromado hnoje?“

Kaelan spěšně sklopil oči. „Ne, Veličenstvo,“ zašeptal.

„Ne,“ řekl císař už mnohem klidnějším hlasem. „Ne, ty mě neodsuzuješ. Takže jsi bojoval bez pomoci magie. Bojoval jsi se ctí a statečně, jen za pomoci svých schopností. Bojoval jsi jako zatracený hlupák. Nakonec jsi použil Tanec smrti, ty, pouhý otrok bez vojenské zkušenosti. Vím, že mnoho lidí věří, že tě ten trik naučil můj syn, jenže také náhodou vím, že Tirhin tenhle trik neovládá, pouze ho zná. Nikdy jsem ho to neučil. Jak to, že ho znáš, otroku?“

Kaelan ztěžka polkl. Nenapadala ho žádná odpověď.

„Jak to, že jsi ho znal?“ naléhal Kostilam urputně. Císařův hlas přiměl Kaelan vzhlédnout a jejich oči se střetly. „Trauran, vychovaný k mírumilovnosti, syn mistra léčitele oddaného zachraňování lidských životů.“

Kaelanovi poklesla čelist. „Vy jste znal mého otce?“

„Znal,“ potvrdil císař ponuře. „Ten hrdý pošetilec odmítl mou nabídku stát se dvorním léčitelem. Kde ses tedy naučil ten trik s mečem?“

Kaelan uhnul pohledem, pak znovu zvedl zrak, ale mlčel.

Císař se k němu naklonil. „Byl to meč?“ zašeptal skřípavým hlasem. „Ta čepel prošla mnoha souboji. Prozpěvovala ti svá tajemství? Zpívala společně s tvou krví?“

Kaelanovy oči se rozšířily překvapením.

Císař se rozesmál. „Myslel jsi, že nepoznám splynutí, když jej vidím? Myslíš snad, že Sien nic netuší?“

Kaelan měl náhle sucho v ústech. „V mé zemi je to velká hanba.“

„Stejně jako používat odloučení k zabíjení.“

Kaelanovi leknutím poskočilo srdce. Už už měl na jazyku vzdornou odpověď, ale dokázal se ovládnout.

„Ale ne, bojoval jsi čestně,“ prohlásil císař. „Vždycky jsi bojoval čestně, i když v aréně neexistují žádná pravidla. Vyhrál jsi všechny sezóny, kterých ses zúčastnil, a podle všech zvyklostí tě měl můj syn pustit na svobodu. Nepřeháníš to s pitím, ani se neoddáváš slasti s haggai. Neutratil jsi téměř žádné zlato, které ti dal můj syn. I když jsi otrok, tvé činy jsou v souladu se ctí a poctivostí. To je v těchto dnech zřídka viděný jev.“

Kaelan mlčel a čekal, doufaje v císařovo milosrdenství.

„Co Tirhin provedl, že ztratil tvou věrnost?“ přemítal císař. „Byla to jen ta zrada?“

Kaelanovi svitla jiskřička naděje. „Pak mi tedy Vaše Veličenstvo věří?“

„Cha!“ Kostilamova tvář nabyla opět zlostného výrazu. Otočil se na podpatku a odkráčel. Vyklusal po schodech a minul vojáka stojícího u dveří, který se rychle narovnal do pozoru.

Kaelan ho sledoval, jak odchází a jeho nitro plnilo mrazivé zděšení. To byl konec. Jeho šance se objevila a zase zmizela. Nepodařilo se mu přesvědčit císaře a tím pohasla jeho jediná naděje.

Smysly mu znovu připomněly, kde se nachází. Nářek hlodal jeho nervy a cítil ve vzduchu vznášející se pach špíny a zoufalství. Ze stínů se vynořil jako ohromný brouk kat a zašklebil se mu do tváře.

„Mluvit teď hodně!“ zachrčel nevrle a udeřil Kaelana.

Do těla se mu znovu zakousla pronikavá bolest mocně živená šedou beznadějí. Kašlal a dusil se, balancuje na hraně mezi bezvědomím a agónií, když v tom zaslechl zarachocení jeho okovů. Pak se jeden otevřel a Kaelanova pravá ruka bezvládně poklesla k boku.

Ohnivé šípy bolesti se zabodávaly do ramene s takovou intenzitou, že se mu nedostávalo dechu. Levá ruka klesla také, stažena dolů vahou okovů a řetězu, který ho udeřil do tváře. Bezmocně se sesul na podlahu, neschopný ovládnout své tělo. Ramenní klouby měl v jednom ohni, jak se pomalu navracely do přirozené polohy.

Kat ho se zavrčením nakopl a odkráčel z dohledu. Omračující bolest po chvíli přece jen o něco ustoupila, aby se okamžitě vrátila, když ho dvojice dozorců popadla za lokty a postavila na nohy.

Stěží zadržel výkřik bolesti a po celém těle mu vyrazil studený pot, ale nebyl schopný udělat krok. Strkali ho před sebou napříč místností a pak do schodů, kde ho hodili do rukou vojáků.

Kaelan sotva vnímal okolí, ale když spatřil jejich kruté oči a stažená ústa, došlo mu, že ho vedou na popravu. Celý život se choval jako hlupák a jako hlupák taky zemře. Neměl nikomu vyzradit pravdu, dokonce ani císaři. Co dobrého to přineslo? Nic, jen utrpení a hanbu.

„No tak, postav se pořádně,“ zavrčel popuzeně jeden z vojáků. „Pokud nedokážeš dojít do kasáren bez cizí pomoci, tak si nezasloužíš stát se členem gardy.“

Kaelan nejdříve nechápal. Zapotácel se a trhavě se narovnal. Jeden voják ho přirazil ke zdi a Kaelanovi se podařilo zapřít.

„Cože?“ zeptal se zmateně, jelikož si nebyl jistý, jestli se nepřeslechl.

„U Gaulta, ty ale smrdíš,“ řekl jeden z nich a pokrčil nos.

„Ten bude plnej vší. Koukni na něj,“ upozornil ho druhý.

„Arénovej pes…“

„Ne, ne, Zomo,“ opravil ho druhý. „Je to šampion. Díky tobě jsem vyhrál spoustu peněz, Obře. Teď ale budeš muset změnit svoje chování.“

Kaelan tomu stále nemohl uvěřit, ačkoliv mu konečně začalo svítat. Pohlédl jim do tváří, ale nespatřil v nich ani přátelství, ale ani opovržení. „Já nebudu popravený?“

Vojáci propukli v hlasitý chechot, který mu zvonil v hlavě.

„Je mimo,“ prohlásil Zoma. „Pojďme. Seržant tě brzy srovná do latě.“

Odtrhli ho od zdi a strkali ho dál před sebou ven z podzemních kobek přes cvičiště ke kasárnám. Noc byla studená; pořád ještě mokrý Kaelan se třásl zimou a klopýtal mátožně kupředu. Měl pocit, že sní. Ještě stále nemohl uvěřit, že bude žít. Obával se, že se vše může ztratit jako písek propadající mezi prsty. Mohl to být jen další z krutých žertů, poslední záblesk naděje předtím, než dopadne sekera. S každým dalším krokem však jeho víra rostla, navzdory skeptické opatrnosti.

„Byla mi udělena milost?“ zeptal se nakonec.

„Proč milost?“ podivil se Zoma a postrčil ho kupředu. „Byl tenhle chlap z něčeho obviněnej?“

„Žádný oficiální obvinění.“

„Ne, žádný, jen hrozně smrdí.“

„Tak jsi to slyšel. Smrdíš,“ pravil Zoma rozpustile. „Seš vodsouzenej k pořádný lázni a krutýmu kartáčování. Jestli na mě přeskočí jediná tvoje veš, voškrábu ti hlavu nožem.“

Kaelan se zakřenil a narovnal se. Jeho nohy byly znenadání opět silné. Uvědomil si, že se z něj stane voják. Po všech těch letech, po všech přetrpěných útrapách se jeho sen konečně vyplnil. To znamenalo, že je svobodný, protože v armádě nemohli sloužit otroci.

Srdce mu poskakovalo radostí, až se zdálo, že pukne. V tu chvíli necítil žádnou bolest. Klopýtal přes rozlehlé přehlídkové prostranství ve snaze udržet s vojáky krok. Nedokázal se přestat usmívat, dokonce ani když ho vysvlékli donaha a vhodili do ledové vody.

„Pořádně se umej,“ přikázali mu.

Třásl se a prskal vodu, ale nepřestával s drhnutím, dokud neměl kůži sedřenou do ruda. Pak se zabalil do osušky a vběhl do kasáren, kde se ocitl v kruhu svalnatých mužů, jejichž tváře měly nepřátelský výraz.

Ani jeden muž se nepousmál na uvítanou. Vzduchem prolétl chumel šatů a plácl ho do obličeje.

Neobratně jej chytil − pořád nebyl schopný zvednout ruce nad úroveň loktů.

„Oblékni se,“ bylo mu řečeno.

Kdosi kopnutím posunul jeho směrem vědro. „Podlaha je špinavá, otroku. Vydrhni ji.“

Kaelan zůstal nehnutě stát, ale jeho naděje a sny pomalu odumíraly, zatímco se vojáci opovržlivě chechtali a odvraceli se od něj.

Když se pořád nehýbal, přistoupil k němu Zoma a uštědřil mu tvrdý štulec do žeber, až málem upadl. „Seš hluchej? Slyšel jsi seržanta. Začni drhnout.“

„Ale… já jsem si myslel…“

„Co sis myslel?“ zeptal se Zoma kousavě.

Nedostalo se mu žádné odpovědi. Kaelanovi zaskočila námitka v hrdle. Sklopil hlavu, tváře mu hořely a ruce neohrabaně svíraly šaty.

Zoma ho znovu dloubl do zad a postrčil ho k prázdnému vědru, které se s rámusem převrhlo. „Dej se do práce, nebo zůstaneš vzhůru celou noc a budeš to drhnout potmě!“

Kapitola 16

Když ráno zazněla polnice, Kaelan se s úlekem probudil. Nejdříve si nemohl uvědomit, kde se vlastně nachází. Dveře se náhle rozlétly dokořán a dovnitř vpochodoval důstojník.

„Pozor!“ zařval seržant, který vypadal stejně překvapeně jako ostatní.

Vojáci chvatně seskakovali z kavalců a řadili se vedle sebe. Byli oblečeni pouze do spodků a jejich chlupaté hrudě byly zježené zimou. Vlasy měli všichni rozčepýřené, na tvářích rašící strniště a oči nevidomě zakalené.

Kaelan, jenž spal na podlaze stočený do klubíčka, se také vyškrábal na nohy, ale stál kousek stranou od ostatních. Tunika, kterou dostal od vojáků, mu byla směšně malá a ruce mu trčely z rukávů jako přerostlému chlapci. Jasné denní světlo odhalovalo všechny modřiny a boláky od okovů. Ramena ho stále bolela, ale už dokázal pohybovat pažemi v přirozeném rozsahu. Rychle, samoléčiteli, pomyslel si posměšně. Honem se uzdrav, abys mohl snášet další týrání.

Důstojníkův pohled přelétl kasárna jako ledový severní vichr a zastavil se u Kaelana. „Tohle je ten muž?“

Seržant vystoupil rázným krokem před řadu. „Ano, pane. Nový rekrut, pane.“

Důstojník si prohlédl Kaelana od hlavy až k patě. Jeho pronikavým očím neunikla jediná maličkost, dokonce ani vědro se špinavou vodou, na jejímž povrchu plaval kartáč.

Rty se mu stáhly opovržením. „Za mých časů, seržante, museli rekruti na uvítanou leštit brnění. Podlaha se mi nezdá být zrovna důstojným úkolem pro člena Císařské gardy, nebo snad ano?“

V seržantově tváři se nepohnul jediný sval. „Ne, pane.“

„Ať jsou muži do druhého zatroubení připravení k inspekci.“

Seržant se udeřil ve vojenském gestu pěstí do levého ramene.„Ano, pane.“

Důstojník ukázal na Kaelana. „Ty půjdeš se mnou.“

Kaelan ostražitě vystoupil z řady a prošel kolem tiché řady mužů. Už vůbec nevěděl, co si má myslet. Jejich krutost, s jakou ho nechávali v přesvědčení, že je stále otrokem, v něm ještě zesílila vzdor. Nikdy nezapomněl na surovost vojáků, s kterými se setkal jako chlapec a kteří ho okradli jako obyčejní lupiči. Tito muži nebyli o nic lepší, a přitom jako gardisté patřili k elitě císařských vojsk. Během chůze sledoval jejich tváře a přemýšlel, kolik nepříjemných překvapení mu ještě přichystají.

Venku byl vzduch nehybný a mrazivý. Kaelanovi stoupala pára kolem tváří, když otáčel hlavu, aby se rozhlédl. Na cvičišti čekala skupinka mužů v brnění se šarlatovými plášti.

„Snažte se, ať to máme rychle za sebou, seržante Baltere,“ prohodil důstojník k malému, zavalitému muži a pak odkráčel, aniž by věnoval Kaelanovi jediný pohled.

Kaelan zamračeně pozoroval skupinu mužů. „Co se mnou…“

„Ticho!“ okřikl ho podsaditý seržant. „Padej.“

Dva gardisté se postavili za Kaelana, takže neměl jinou možnost, než následovat Baltera kolem dlouhé řady kasárenských budov až na dvorek tvořený poslední budovou a zdí stájí. Prostranství bylo vydlážděné a bylo poseto pranýři, sloužícími k potrestání neposlušných vojáků. Uprostřed stála fontána skrytá pod kaskádou ledu a v protějším rohu dvorku kovárna, do které byl Kaelan zaveden.

Vstoupil do z jedné strany otevřené chatrče s nízkým stropem, takže musel sklonit hlavu, aby se neuhodil. Svalnatý kovář, jehož kůže se leskla potem, mačkal měchy a rozfoukával oheň ve výhni. Vzduch v kovárně byl cítit spálenými vlasy, horkým kovem a popelem. Kaelan náhle pochopil, co se bude dít. Ztuhl, ztěžka polkl a pokusil se vyprázdnit mysl.

Seržant Balter prohodil pár slov s kovářem, a pak luskl prsty na Kaelana. „Kovář ti sundá ten řetěz.“

Kaelan měl příliš stažené hrdlo, než aby dokázal odpovědět, takže jen mlčky pokýval hlavou. Pouze jeho oči vyjadřovaly, co se v něm děje.

„Pojď sem,“ řekl vousatý kovář a ukázal na kovadlinu.

Kaelan k němu přistoupil.

„Tak se vokaž,“ přikázal kovář.

Kaelan vylovil zpod tuniky zlatý řetěz obepínající jeho krk. Kovář po něm znalecky přejel zčernalými prsty.

„Škoda, že ho musíme rozbít,“ řekl a ukázal opět na kovadlinu. „Tamhle polož hlavu. Ani se nehni, jinak ti sekáč projede krkem místo řetězem.“

Kaelan nervózně polkl a tělem mu projelo nedobrovolné zachvění. Zaplavily ho obavy o vlastní život a musel urputně bojovat, aby je potlačil. Musel si vyprázdnit hlavu a potlačit emoce. Pokud chtěl být svobodný, musel tuto proceduru podstoupit. Dokud bude mít řetěz na krku, bude stále pokládán za otroka.

Sehnul se a přitiskl tvář na studený, hladký povrch ocelové kovadliny. Kovář natočil jeho hlavu tak, že mohl přehodit několik článků řetězu přes úzký, zašpičatělý konec kovadliny. Byla to velmi nepohodlná pozice, ale Kaelan měl na paměti kovářovo varování, a tak držel jako skála a neodvažoval se ani dýchat.

Kovář si dával načas. Pomalu usadil sekáč na článek řetězu, který byl opravdu mistrovskou kovářskou prací. Jednotlivé články byly na prst silné, vytvořené z tenkých, složitě propletených drátků. Kovář maličko posunul sekáč a dotkl se jeho plochou stranou Kaelanovy čelisti.

Kaelan potlačil zachvění, zavřel oči a čekal, až kovář udeří kladivem.

Na řetěz dopadla rána vedená jistou rukou, článek se rozpoltil a řetěz spadl na zem.

Kaelan otevřel oči a pomalu se narovnal, zatímco kovář se sehnul a sebral z podlahy řetěz.

Zlaté propletence zachytily ranní paprsky a v kontrastu s mužovýma špinavýma rukama se oslnivě rozzářily. Kovář složil řetěz do dlaně v malou zářící hromádku a podal ji Kaelanovi.

„Schovej si to,“ řekl a znenadání se zašklebil, „aby sis pamatoval i horší časy.“

Kaelan pomalu sevřel řetěz mezi prsty. Vyschlo mu v krku. Po všech těch letech si myslel, že se bude cítit jinak, až přijde okamžik jeho propuštění na svobodu. Čekal, že bude jiný, proměněný. Místo toho se vše zdálo být při starém. Pociťoval mírné zklamání.

„Sundej si tuniku,“ řekl Balter. „Podíváme se, jestli máš nějakou značku vlastníka.“

Kaelan málem zaváhal, ale byl příliš hrdý, než aby před těmito válečnými veterány dal najevo jakýkoliv náznak slabosti.

Rychlým pohybem přetáhl tuniku přes hlavu a nechal ji kývat na jedné ruce. Seržantovi se při pohledu na vypracovanou hruď a mohutná ramena maličko rozšířily oči.

Kovář obdivně hvízdl. „Teda, s těmahle rukama bych mohl bušit do kovadliny celej den a ani bych se neunavil.“

Natáhl ruku a uchopil kožený řemínek, na kterém byl zavěšen Kaelanův amuletový váček. „Co je tohle?“

Kaelan bleskově chňapl po kovářově zápěstí a držel jej v drtivém sevření. V očích mu divoce plálo. „Toho se nedotýkej.“

Kovář vylekaně zamrkal. „Jasně,“ řekl mírně.

Kaelan uvolnil stisk a mírně ho odstrčil. „To je moje osobní věc.“

Kovář pozvedl ruce v omluvném gestu. „Nechtěl jsem tě urazit.“

„Tady má veslařský cejch,“ oznámil Balter stojící za Kaelanovými zády.

Kaelan věděl zcela přesně kde cejch je; nikdy nezapomene na ten den, kdy mu byla na pravou lopatku vypálena rozžhaveným železem malá kruhová značka.

„Ten bude jednoduchej,“ prohlásil kovář. „Nějaký jiný? Nějaký podivný, různě zdobený značky?“

„Ne.“

„Snadný.“

Seržant předstoupil před Kaelana a pohlédl mu do očí. Jeho zavalitá tvář měla mladický vzhled navzdory stáří zračícím se v jeho očích. Svraštil lehce obočí a řekl: „Abys mohl sloužit v armádě, musí být všechny vlastnické značky vymazány. Rozumíš?“

Kaelanovi se zdálo, že má jazyk přilepený na patro. „Ano.“

„Někteří otroci propuštění na svobodu chodí po celý zbytek života zahalení, takže značky nejsou vidět a oni nemusí podstoupit bolestivé odstraňování. Někteří uprchlí otroci podplatí kováře, aby jim odstranil cejchy, ale stejně nezískají císařskou značku, která potvrzuje, že jsou oficiálně svobodní. Rozumíš?“

„Ano.“

„V armádě nemáš na výběr. Vidím na tvých zádech mnoho jizev po bičování. Těžko se poddáváš, že jo?“

Kaelan se lehce pousmál, ale veselost ho okamžitě přešla. „Někdy.“

„Jasně. Všichni bojovníci jsou takoví, pokud za něco stojí. Viděl jsem tě v aréně. Máš kuráž, takže budeš odvážný i mimo arénu.“

V tu chvíli se Kaelan zrovna necítil dvakrát odvážný. Modlil se, aby ho neopustila statečnost.

„V armádě se musí chlapi svlíkat. Jsou kontrolováni. Jsou bičováni. Občas musí kopat zákopy kolem tábora nebo při obléhání. Vysvlíkneš se do pasu s nesmazanou značkou na zádech a můžeš bejt pokládanej za uprchlíka. Chápeš?“

„Chápu.“

Seržant si jej měřil pronikavým pohledem a čekal.

Kaelan s úsilím přikývl. „Začněte.“

„Chlapák.“ Balter ustoupil a pokynul dvěma čekajícím vojákům. „Pojďte sem a držte ho.“

„Ne,“ prohlásil Kaelan. „To není třeba.“

Kovář, který se mezitím věnoval měchům, pohlédl pře rameno. „Nedokážeš stát dostatečně klidně. Akorát se ošklivě popálíš, pokud sebou trhneš a budeš mít císařskej cejch rozmazanej.“

„Budu stát klidně,“ odvětil Kaelan ponuře. „Nechci, aby mě někdo držel.“

V očích vojáků se zračily pochyby, ale seržant jen pokrčil rameny, a tak ustoupili.

Kaelan obešel kovadlinu, párkrát se zhluboka nadechl a oprostil se od pocitů. Musí to být, říkal si. Svoboda musí být úplná. Nechtěl na sobě mít jediný vlastnický cejch. Nechtěl mít v budoucnu problémy s příliš horlivými lovci hlav, kteří by ho mylně mohli pronásledovat.

Soustředil se a vstoupil do chladné prázdnoty odloučení. Sevřel okraje kovadliny, zeširoka se rozkročil a snažil se nevnímat skřípění rozžhavených želez a sykotu řeřavých uhlíků.

Srdce mu zběsile bušilo a kolena se mu podlamovala. Téměř si přál, aby přistoupil na to, že ho budou držet. Mohl by kopat a řvát bolestí, protože věděl, že jejich společná síla by byla větší než ta jeho.

Neodvažoval se cizího dotyku, protože bylo pravděpodobné, že by se ponořil do splynutí. Kdyby se spojil s vojáky nebo s žhnoucím železem v tak zranitelný okamžik, nemusel by již nikdy nabýt vědomí.

To prostě nemohl riskovat; proto musí být silný. Musí sebrat všechnu svou odvahu, ať už pramenící ze zoufalství, nebo z pýchy.

„Jdu na to,“ řekl kovář. „Připrav se.“

Kaelan narovnal záda, vmáčkl hlavu mezi ramena a pevně sevřel okraje kovadliny. Slyšel sykot rozpáleného kovu a cítil jeho horkost, jak se železo blížilo k jeho zádům. Zavřel oči, ponořil se dál do odloučení, dál do chladné prázdnoty.

„Teď,“ oznámil kovář a přiložil značkovací železo.

Zápach spáleného masa mu vnikl do nosu ještě předtím, než ucítil, jak oheň proniká hradbou chladné prázdnoty odloučení. Bolest přišla znenadání, rozdrobila jeho sílu a roztříštila jeho sebeovládání.

Právě když ho bolest začala stravovat, dopadla mu na levé rameno ruka a pokusila se ho odtrhnout od kovadliny.

„Je po všem,“ řekl konejšivý hlas. „Pusť se, chlapče. Už je po všem.“

Vystoupil z odloučení a se zalapáním klesl na kolena. Záda ho pálila, jako by mu na nich hořel oheň. Rozkašlal se a opřel se bradou o dřevěný podstavec kovadliny.

„Tady.“

Kdosi mu přimáčkl hrnek ke rtům. Žíznivě si lokl nabízené studené vody. Otevřel oči a spatřil tvář seržanta, který se nad ním skláněl.

V jeho očích se zračil respekt a úcta.

„Vydržel jsi to,“ řekl Balter. „Mazací značka je čistá a jasná, nejlepší, jakou jsem kdy viděl. Byl by dobrý led, ale kde ho tady v Impérii najít.“ Odfrkl si. „Tak pojďme. Musíme zpátky do kasáren, abychom tě vybavili. Ovážeme ti okolí spáleniny, aby se jí nedotýkala tunika. Až se to zahojí, dostaneš brnění.“

„Normální velikost nebude stačit,“ prohodil kovář a ponořil značkovací železo do vědra s vodou. Ozvalo se zasyčení a z kbelíku se vyvalil oblak páry. „Bude se pro něj muset vyrobit zvláštní brnění, stejně jako pro důstojníky.“

„Tak vstávej, hochu,“ pobídl seržant Kaelana.

Ten se postavil na nejisté nohy a Balter střelil pohledem po kováři.

„Brzo z něj bude důstojník. Je to bývalý arénový šampion. Ti, co jsou šampioni v jednom způsobu života, bývají šampióny i jinde.“

Kovář se posměšně plácl pěstí do levého ramene na pozdrav, a pak mrkl na Kaelana, aby ho ujistil, že svůj žert míní v dobrém. „Počítám, že to brnění by mohlo bejt hotový do konce tejdne,“ slíbil.

Tři vojáci obklopili Kaelana a pozvolna ho následovali, jako by mu dělali osobní stráž. Kaelan cítil jejich respekt a obdiv, ačkoliv ani jeden z nich nepromluvil. Jejich vřelost ho potěšila a jen si přál, aby byl minulou noc přiřazen do jejich noclehárny.

Odvedli ho k zásobovači, který mu vydal čisté šaty a boty. Pak ho doprovodili do zbrojnice, kde vyzkoušel několik dýk a mečů, až si nakonec vybral vyhovující zbraně.

Balter si vyměnil se svými podřízenými pohledy plné úcty. „Máváš obouručním mečem, jako by to bylo pírko, hochu.“

Kaelan spokojeně zamlaskal. Byl to příjemný pocit, mít zase v rukou zbraně. Rád se pohyboval ve zbrojnici, líbila se mu její čistota a pořádek. Nablýskané a pečlivě naolejované zbraně visely v řadách na zdech. V širokém oblouku mávl obouručním mečem a cítil, jak se mu ztuhlé svaly začínají uvolňovat a stávají se pružnější a ohebnější.

„Zase to moc nepřeháněj,“ varoval ho seržant. „Zbytečně plýtváš silami.“

Kaelan neochotně přikývl a na okamžik se mu zastesklo po Orlových neomalených radách. Zajímalo by ho, zdali jeho bývalý trenér zůstal v Tirhinových službách, nebo je opustil.

Zastrčil nový meč do pochvy a naposledy obešel prostor zbrojnice. Potichu rozmlouval se zbraněmi, obdivoval jejich krásu a prsty přejížděl po čepelích; pak spočinul rukou na jílci své nové zbraně. Pyšně narovnal ramena a záda a vyšel ze zbrojnice v doprovodu ostatních. Cítil se jako znovuzrozený.

Na přehlídkovém prostranství stáli ve strnulém pozoru ve vyrovnaných řadách gardisté, hrudníky vypnuté. Ruce měli opřené o jílce mečů a naleštěná brnění a helmy se jim oslnivě blýskaly.

Kolem řady kráčela trojice důstojníků, jejichž šarlatové pláště vlály ve větru. Občas vytáhli některého muže z řady a ten pak odkráčel k malé skupince vojáků stojících stranou. Ti si uvolněně povídali a žertovali mezi sebou, zatímco se protahovali a uvolňovali svaly. Čtvrtý důstojník v plášti zlatavé barvy stál opodál s rukama založenýma na prsou a zachmuřeně si prohlížel vybrané muže.

Balter poklepal Kaelanovi na ruku. „Tohle je jen pro ostřílené veterány. Nic pro tebe.“

Jenže důstojníci se obrátili směrem k nim a jeden řekl: „Stůjte, seržante Baltere.“

Seržant se okamžitě zastavil a rázně zasalutoval. „Pane!“

„Proč se neúčastníte inspekce?“

„Zrovna vedu nového rekruta na ubikace, pane,“ odvětil Balter.

Důstojník položil další otázku, ale Kaelan přestal poslouchat. V dáli zaslechl hlas polnice a bezděčně otočil hlavu tím směrem.

Domníval se, že se jedná o armádní signál, ale ten zvuk přicházel z velké dálky a byl tak slabý, že téměř zanikal ve větru.

Pečlivě se rozhlédl, ale nikde nespatřil pochodující eskadru. Přehlídkové prostranství zůstávalo prázdné, až na seřazené vojáky Rudé stráže. Vítr pohvizdoval po opuštěném prostranství a na vzdáleném konci rozhoupával girlandy visící na znamení oslav z chrámových dveří.

Znovu se ozval hlas polnice, hlasitěji, jako by se zrodil ve větru. Zježily se mu vlasy na zátylku.

„Pojďme,“ pobídl ho seržant a zatahal Kaelana za ruku.

Ten potřásl hlavou a nepřestával upírat zrak k obloze.

„Řekl jsem ‚pojďme‘.“

„Počkejte,“ řekl Kaelan nevšímaje si Balterova rozmrzelého výrazu, ani překvapení, které se zračilo ve tvářích ostatních vojáků. „Něco jsem zaslechl.“

„Budeš zbičován, pokud se okamžitě nepohneš!“ štěkl seržant.

To upoutalo Kaelanovu pozornost, takže přemístil svůj pohled na seržanta. Do tváří se mu nahrnula krev a stěží se ubránil, aby se omluvně neuklonil, jak byl jako otrok zvyklý. Poslušně vykročil.

Náhle se znovu ozval ten zvuk, blíže a hlasitěji. Bylo to hromové zařvání nesoucí se z nebes, řev, který se ozýval po mnoho let v jeho nočních můrách.

Bleskurychle se otočil, vydal válečný pokřik, sáhl po meči a vytasil jej dříve, než stihl kdokoliv zareagovat.

„Zadržte ho!“ zvolal seržant, ale Kaelan se prodral skrze muže, kteří se po něm natahovali.

Znovu přelétl pohledem po obloze a konečně spatřil to, co hledal − černou tečku na nebi, která neustále rostla.

Dusil se zuřivostí a zapomněl na všechno kolem kromě myšlenky na odplatu.

„Ty tupče. To je jen Thyzarén…“

Kaelan byl hluchý ke svému okolí. Pádil po přehlídkovém prostranství tak, aby se co nejvíce přiblížil drakovi a jeho jezdci.

Vojáci s nadávkami utíkali za ním, ale Kaelan byl jako vítr, příliš rychlý, aby ho mohli dostihnout. Nepřestával pohledem sledovat svou oběť a odhadoval, kde asi přistane. Měl v úmyslu doběhnout k drakovi, až přistane a pomstít se za všechny obyvatele jeho rodné tvrze.

Drak divoce zařval Kaelanovi nad hlavou a jeho černá, kožovitá křídla zastiňovala oblohu. Přelétl zeď a klesal k širokému palácovému schodišti.

„Chyťte ho!“ hulákal seržant. „Zastavte ho!“

Vojáci pádili za Kaelanem, ale ten měl příliš velký náskok. Instinktivně sklonil hlavu, když nad ním drak přelétal. Ve vzduchu byla cítit síra. Drak měl pařáty přitisknuté k šupinatému břichu a dlouhým ostnatým ocasem kormidloval sestup.

Místem jeho přistání se měl stát vrchol schodiště, hned u dveří vedoucích do paláce. Kaelan bral schody po třech a jeho dlouhé nohy ho nesly kupředu.

Strážci u dveří ho viděli přibíhat. Viděl jejich rozmazané tváře i hroty jejich kopí, které strhli z ramen.

Šlachovitý thyzarénský jezdec se ohlédl přes rameno. Dračí hlava, připomínající obrovského hada, se komíhala vzduchem a drak se syčením odhalil tesáky.

Odevšud se ozývaly výkřiky. Z paláce přibíhaly další stráže a mířily ke Kaelanovi, zatímco drak poskočil stranou a švihl ostnatým ocasem.

Bez štítu, kterým by zblokoval úder, neměl Kaelan jinou možnost než skočit na zem. Kutálel se po mramorových dlaždicích příliš rychle na to, aby ho mohl zasáhnout nebezpečný ocas a vrhl se na drakův nekrytý bok.

Thyzarén něco vztekle zařval ve svém pohanském jazyce a sehnul se v sedle, aby mohl odvrátit Kaelanův výpad.

Meče se střetly a kovové zvonění se hlasitě rozlehlo kolem.

Pak Kaelana zalehli vojáci, popadli ho a táhli pryč. Bránil se, ale díky přesile ho udolali.

Běsnící Kaelan jim vztekle nadával v rodném jazyce. „Mám právo ho zabít!“ křičel. „Je to moje právo!“

V tu chvíli dorazil i seržant Balter, brunátný v obličeji a stěží popadající dech. Udeřil Kaelana do tváře hřbetem ruky.

„Zešílel jsi?“ zařval. „Začni se řídit rozkazy! Ty, odzbroj ho!“

Jeden ze strážců vykroutil meč z Kaelanova sevření. Kaelan upíral nepříčetný pohled na Thyzaréna, který pružně seskočil z dračího hřbetu a shodil vak z ramen. Thyzarén opětoval Kaelanův pohled a rukou udělal obscénní gesto.

Kaelan se znovu vrhl kupředu, ale vojáci ho zadrželi.

Konečně dorazili i důstojníci. „Co to má, u všech čertů, znamenat?“ dožadoval se jeden z nich.

Seržant se rázně otočil na podpatcích. „Nemám tušení, pane. Spatřil draka a rozběsnil se.“

„Je snad šílený?“

„Musí být, pane.“

„Ne, nejsem šílený,“ zvolal Kaelan popuzeně.

Thyzarén s posměšným úšklebkem odkráčel do paláce a Kaelan se přestal vzpírat. Znovu se mu vracel zdravý rozum. Uvědomil si, že to musí být posel přinášející zprávy. Stejně ho to nezajímalo. Viděl Thyzarény vraždit bezbranné ženy a děti. Na to nikdy nezapomene, nikdy jim to neodpustí.

„Seržante Baltere, odveďte tohoto muže do cely a vyřiďte si to s ním.“

Seržant zasalutoval. „Ano, pane.“

„Počkejte,“ vmísil se do hovoru důstojník ve zlatém plášti a protlačil se kupředu. „Kdo je ten muž?“

„Nový rekrut, pane,“ odvětil Balter topomě.

„Zdá se mi povědomý. Kdo to je?“

Seržant střelil po Kaelanovi pohledem, ve kterém se mísily rozpaky s přetrvávající zlostí. „Řekni své jméno, ale nic jiného,“ přikázal Kaelanovi.

Ten pohlédl na důstojníka ve zlatém plášti. „Jsem Kaelan E’non.“

V mužových očích se objevila jiskřička poznání. „Samozřejmě. Šampion posledních sezón. Věděl jsem, že už jsem někde viděl takovou rychlost a práci s mečem. Takže jsi opustil arénu.“

„Opustil. Nastoupil k Rudé stráži,“ pravil seržant Balter majetnicky.

„Byl propuštěn na svobodu?“

Kaelan pozvedl bradu. „Ano, pane.“

Důstojník přikývl. „Dejte ho k ostatním vybraným vojákům.“

„Ale kapitáne Vysale!“ zaprotestoval jeden z důstojníků v šarlatovém plášti. „Musí být zadržen, očividně postrádá disciplínu. Zabil by posla, kdybychom mu v tom nezabránili.“

„Ano, generále Pazi, a před pár dny jsem ho viděl zabít v aréně Madruna,“ prohlásil Vysal neohroženě. „Chci ho mít mezi vybranými.“

„Ale on přece nemůže být…“

„Je v naší armádě ještě někdo jiný takové výšky a rychlosti?“ naléhal Vysal. „Je to skvělý bojovník. Sám jste to viděl.“

„Je to divoch,“ řekl generál s opovržením. „Netrénovaný a neukázněný. Nemá vůbec co dělat v Císařské gardě, ať už Rudé nebo Zlaté.“

Kolem Kaelana se ozvalo souhlasné mumlání shromážděných gardistů, ale seržant je umlčel přísným pohledem.

„Možná, že nemá,“ řekl Vysal, „ale stejně ho chci zařadit mezi vybrané. Seržante.“

Balter vypjal hruď, zasalutoval a pak pokynul mužům, aby pustili Kaelana. S tváří zachmuřenou jako bouřkové mračno vedl Balter Kaelana po schodech dolů.

Drak je sledoval žhnoucím zrakem. Když procházeli kolem, zasyčel a vypustil mezi špičatými zuby několik ohnivých jisker.

Kaelan opět vzplanul vzteky. Opětoval pohled se stejnou divokostí v očích a připravoval se k útoku.

„Pojď,“ zamumlal Balter. „Už jsi způsobil dost problémů.“

Pokračovali v chůzi, neustále přidávali do kroku a Balter vztekle přemítal.

„To jsem si mohl myslet. Všechny ty jizvy na zádech. Když tě trenéři v aréně nemohli zkrotit jinak než bičem, mohl jsem tušit, že budeš mít problémy s kázní. Dokonce před generálem Pazem, nikým níže postaveným. Tyhle nesmysly ale skončí. Nic takového se víckrát nestane.“

„Řekl jste, že si ceníte bojovného ducha,“ odsekl Kaelan.

„Ticho! Voják, který nedokáže uposlechnout rozkazy, je nepoužitelný. Nepoužitelný! Budeš dělat to, co se ti nařídí, nic jiného.“

Kaelan vystrčil bojovně bradu. „Vždycky budu bojovat proti svým nepřátelům.“

„Thyzarénové jsou spojenci.“

„Moji ale ne.“

„Soukromé krevní msty zde nemají co dělat. Budeš poslouchat rozkazy a bez řečí je provádět. Nic víc, nic míň. Nebudeš se řídit vlastním rozumem, ani nebudeš jednat na vlastní pěst.“

Kaelan zatínal zuby, ale mlčel. Neměl nejmenší chuť řídit se takovými nesmysly, zvláště když stály mezi ním a právem.

„Kapitán musel zešílet, že tě vybral,“ zavrčel Balter a postrčil Kaelana k ostatním, kteří stále čekali na přehlídkovém prostranství, kde byli zanecháni. „Nikdy nebudeš vybranej, abys sloužil císařovně. Nikdy.“

Kaelan po něm střelil zlostným pohledem. „Vyvraždili mou rodinu,“ štěkl ochraptělým hlasem. „Vypálili a vydrancovali můj domov. Viděl jsem, jak mému otci podřízli krk.“

„To mě nezajímá,“ odvětil Balter rozhněvaně. „Udělal jsi ze mě pěknýho troubu. Teď si důstojníci budou myslet, že nedokážu zvládnout svý chlapy. Potřebuješ výprask, a taky se ti ho dostane, pokud nevychladneš a nebudeš dělat to, co je ti nařízený. Stoupni si sem a už žádný problémy. Je ti to jasný?“

Kaelan kypěl vzteky, ale stoupl si přesně na místo, kam mu seržant ukázal. „Ano, pane.“

Kapitola 17

Koncem týdne zbyla z korunovačních oslav pouhá vzpomínka a dokonce i nevysvětlitelný spěch válečných porad byl zatlačen do pozadí. Elandra si zrovna brala rukavice a plášť na projížďku, když do jejích komnat vstoupil s hlubokou úklonou kancléř.

„Veličenstvo, císař si žádá vaší okamžitou přítomnost.“

Přikývla a otočila se k jedné z dvorních dam. „Pošlete, prosím, někoho do stájí, aby vyřídil mému čeledínovi, že na mě nemusí čekat.“

Žena se uklonila a opustila místnost.

Elandra sáhla na tkanici pláště. „Chviličku strpení, pane, musím si sundat plášť a rukavice.“

„Není potřeba, Veličenstvo, den je studený, a tak budete plášť jistě potřebovat. Císař na vás čeká ve zbrojnici.“

Vrhla na kancléře pohled plný nedočkavého očekávání a srdce se jí rozbušilo. Hlavou jí prolétl tucet domněnek, ale podvědomě tušila, co to znamená. Pousmála se a řekla: „Jsem připravená.“

Společně se svým mužským doprovodem, následována svými strážci, chvátala palácem, a pak dolů po širokých schodech vedoucích k ohromnému přehlídkovému prostranství.

Bylo pod mrakem, den byl ponurý a mrazivý vzduch štípal do tváří. Drobné krupky plískanice bubnovaly Elandře do obličeje, a tak si přetáhla přes hlavu kapuci a ukryla tvář uvnitř kožešinou lemovaného pláště. Přemýšlela, jestli zima vůbec někdy skončí. Nenáviděla chlad.

V tak zamračeném dni bylo jedinou útěchou, že alespoň nebyl vidět černý mrak halící obzor. Rozprostíral se na nebi jako chmurná předzvěst. Snažila se na něj nemyslet, ale copak to bylo něčemu ku prospěchu tvářit se, že ho nevidí?

Pokud šlo o řeči ohledně madrunského vpádu, stále jich ubývalo a byly považovány za pouhé fámy rozšířené dvořany. Tirhin nebyl uvržen do žaláře a celá záležitost se ukázala být podvodem, jak ostatně Elandra předpokládala. Byla ráda, že se v té věci příliš neangažovala.

Císař byl poslední dobou velmi zaměstnaný a roztržitý, takže ho od korunovace sotva spatřila. Připadalo jí, jako by byla pouhá drobnost, které věnoval příliš dlouho pozornost, ale teď už ji mohl pustit ze zřetele. Její život se oproti období před korunovací téměř nezměnil, kromě toho, že mohla jít, kam se jí zlíbí.

Jenže kam by měla chodit a co by měla dělat?

Byla rozzlobená, že jí byl zamezen přístup na jednání, kde kancléři dennodenně radili císaři, ale zatím její stížnosti nebyly vyslyšeny.

Došla ke zbrojnici, zastavila se a čekala, až jí salutující hlídka otevře dveře. Vstoupila dovnitř a shledala vzduch uvnitř místnosti vlhkým a mrazivým, ne o moc příjemnějším než venku. Kancléř se uklonil a odešel a Elandra se svými strážci vystoupala po točitých kamenných schodech na horní galerii, odkud byl skvělý výhled na cvičnou arénu. Vzduch čpěl mužským potem, koňským trusem a čerstvými pilinami.

Tady jezdila na koni, když bylo venku příliš ošklivé počasí. Ježdění kolem obdélníkové arény bylo pro ni nudným cvičením, ale pořád lepší než nic. Občas zde trénovali příslušníci Císařské gardy.

Když dorazila na galerii, spatřila Kostilama, jak stojí u zábradlí a bedlivě sleduje hemžení dole. Hovet, na jehož tváři panoval obvyklý nevrlý výraz, přecházel neklidně sem a tam, raku položenou na jílci svého meče. Tirhin, jako vždy v elegantním obleku, stál poblíž císaře.

Elandra se překvapeně zastavila. Slyšela, že Tirhin upadl v otcovu nemilost, ale očividně to byla jen pomluva.

Lord Sien byl také přítomen s tváří staženou ve znuděnou masku. Když ho uviděla, pocítila neklid a znepokojení. Vybrat si ochránce byla její věc, ne jeho. Nepřála si, aby zde byl.

Bohužel ho nemohla poslat pryč, což ji rozčilovalo ještě víc.

Snažila se zamaskovat své pocity, jak nejlépe dovedla a přistoupila ke skupince. Tirhin byl první, kdo si všiml jejího příchodu.

Tvářil se zasmušile a zdálo se, že ztratil na váze. Byl stále mrtvolně bledý a ramena měl shrbená. Uklonil se jí a Elandra lehce pokývla hlavou.

Hovet a Sien se také otočili a oba se uklonili. Znovu pokývla hlavou a přistoupila ke Kostilamovi.

„Takže konečně nadešel ten správný okamžik,“ prohodila tiše, aby císaře nepolekala.

Ten se ani neohlédl. „Ano,“ přitakal.

Rukama svíral zábradlí a zdálo se, že je zcela ponořen do sledování cvičných soubojů probíhajících pod ním. Nakonec přece jen pozvedl své žluté oči a pohlédl na ni.

„Je to neobyčejný den, když si člověk volí svého ochránce,“ řekl.

Přes jeho rameno zahlédla, jak Hovet hrdě zvedl bradu.

„Ano, to je,“ souhlasila.

„Musí to být někdo, komu můžeš svěřit do rukou svůj život,“ pokračoval Kostilam. „Někdo, o kom nikdy nezapochybuješ.“ Ukázal do arény „Pět mužů. Vidíš je? Důstojníci si dali záležet, aby vybrali jen ty nejlepší, pokud jde o bystrý rozum, zdatnost a bojové schopnosti.“

Elandra přelétla pohledem po mužích pohybujících se v písku arény. Obrazec jejich pohybu ji mátl, ale snažila se nedat na sobě nic znát.

„A já jsem, Veličenstvo,“ pravil Sien za jejími zády, „přinesl světlo pravdy, abych potvrdil správnost vaší volby.“

Přiměla se věnovat knězi zdvořilý pohled s mírnou úklonou hlavy. „Děkuji vám,“ odvětila. „To je ujištění navíc, které jistě budu potřebovat.“

Pak přesunula pohled k Hovetovi a mávla na něj rukou, aby přistoupil blíže k ní. Ochránce nervózně svraštil čelo a pokročil kupředu, nespouštěje oči z císaře.

„Ty mi můžeš dát nejvhodnější rady ohledně výběru,“ řekla s úsměvem. Doufala, že tímto krokem aspoň trochu prolomí ledy. „Čeho bych si měla všímat? Jaké vlastnosti by měl mít správný ochránce?“

Na chvíli Hovetovu tvář opustil jeho zlověstný výraz a vypadal téměř jako obyčejný muž. Maličko se nahrbil, přikývl a řekl: „Sledujte muže dole a já vám poradím, Veličenstvo. Jak můžete vidět, všichni jsou dobří bojovníci, svalnatí a rychlí. Pohleďte na ty dva, co krouží kolem sebe. Vidíte, že když se jeden z nich pohne, druhý jeho pohyb předvídá? To je to, co potřebujete, Veličenstvo. Muže s instinkty a bystrým úsudkem. Ten, kdo nejedná intuitivně, není vhodný, aby stál za vašimi zády.“

„Rozumím.“ Elandra chvíli fascinovaně sledovala pohyby kroužících mužů.

Hovet ukázal prstem. „Ten velký, tamhle. Ten nejvyšší, vidíte ho? Teď měl dobrou příležitost k útoku, ale možná že se nedokáže pohybovat tak rychle jako méně narostlí muži. Ne, je rychlý. Podívejte!“

Zaklesnutí muži se náhle rozdělili, jeden z nich odlétl a dopadl do písku. Elandra upřeně sledovala dění pod sebou a přála si pochopit, co vlastně vidí.

„Výborně!“ zvolal císař.

Vysoký muž zvedl hlavu a Elandra překvapeně zamrkala. Nevěřícně se naklonila přes zábradlí. Ten muž vypadal přesně jako trauranský otrok, ten, který ji prosil o slyšení u císaře. To nemohla být pravda.

„Ano, Veličenstvo, je to on,“ zašeptal jí lord Sien přes rameno.

Polekaně se otočila a zjistila, že kněz stojí těsně za ní. Jeho hluboko posazené oči vesele zářily, jako by právě řekl dobrý vtip.

Pokýval hlavou. „Ano, je to ten muž.“

Znovu zauvažovala, zda kněz dokáže číst myšlenky. „Co tím myslíte?“ zeptala se zlostně.

„Už jsme o něm spolu mluvili,“ řekl Sien uhlazeně. „Vypadá jako gladiátor prince Tirhina. Jsem zvědavý, až si ho budeme moci prohlédnout zblízka.“

Teď již nemusela předstírat, že je překvapená, protože opravdu byla. „Nerozumím vám. Jak by mohl být gladiátor mezi našimi gardisty?“

Při té otázce se císař uchechtl. Princ Tirhin zrudl v obličeji a vzdálil se od skupinky.

Elandra se zamračila. „Copak nejsou ti muži vybráni z elity našich vojsk, nebo se snad mýlím?“

Její hlas zněl ostřeji, než zamýšlela, ale o to se v tu chvíli nestarala. Podezírala všechny přítomné ze spiknutí proti ní.

„Nemýlíte se, Veličenstvo,“ vložil se do hovoru nový hlas, který hned nepoznala.

Vysal, kapitán její osobní stráže, přešel galerii a uklonil se. Přes ramena měl přehozený zlatý plášť, který zpola zakrýval její erb na rukávu a při chůzi se jako většina vojáků lehce nadnášel.

„Všichni kandidáti na místo ochránce jsou členy Císařské gardy,“ oznámil jí.

Kostilam se otočil a změřil si důstojníka pronikavým pohledem. „Jsou muži připravení?“

„Ano, Veličenstvo,“ přitakal kapitán Vysal uctivě.

Kostilam zavrčel. „Když jsem si naposledy vybíral ochránce, nechal jsem toho starého bojovat postupně se všemi kandidáty. Ten, který ho dokázal porazit, nastoupil na jeho místo.“ Ušklíbl se na Hoveta, který se už zase tvářil ponuře. „Tím vítězem byl Hovet, který je od té doby po mém boku.“

„To si přejete?“ zeptal se kapitán. „Něco jako cvičný souboj?“

„Ne,“ vyhrkla Elandra dříve, než mohl císař odpovědět. „Raději bych si s každým z nich promluvila.“

Muži si vyměnili tázavé pohledy a Kostilam se zamračil.

„Mluvení!“ řekl netrpělivě. „Elo, u svatého Gaulta. To není dobrý způsob, jak si vybrat ochránce.“

„Proč ne?“ opáčila. „Pokud jsou všichni stejně dobří v boji a stejně bystři, jak si pak mám mezi nimi vybrat? Jediné, na co se mohu spolehnout, je můj instinkt.“

„Nezapomínejte, Veličenstvo,“ řekl Sien úlisně, „že mám u sebe světlo pravdy, abychom mohli rozpoznat, komu se dá opravdu věřit.“

„Musí to být podle mého úsudku, ničeho jiného,“ prohlásila rázně. „Jak je mohu posoudit, když si je nemohu ani pořádně prohlédnout?“

Princ cosi zamumlal, příliš tiše, aby ho slyšela, ale Kostilam porozuměl a jeho tvář potemněla zlostí.

„Tirhine!“ štěkl a princovy oči se rozšířily předstíraným údivem. „Když nedokážeš být užitečný, tak odejdi,“ řekl císař.

Tirhin se uklonil, ale nehnul se z místa.

Kostilam chvíli probodával svého syna pohledem, než se obrátil zpět k Elandře. „Tak dobře,“ pravil rozmrzele. „Když to musí být po tvém, tak to tak udělej, ale mně se to nelíbí.“

Usmála se na něj. „Může jít Hovet se mnou?“

„Přál bych si, aby s nimi Hovet bojoval!“ odsekl Kostilam.

V ochráncových očích se zablesklo a Elandra k němu pocítila soucit. Hovet byl starý muž, který se snažil dokázat svou užitečnost, Jistě se musel hrozit okamžiku, kdy se ho Kostilam rozhodne nahradit mladším a silnějším mužem.

„Prosím,“ řekla.

„Pche!“ prskl Kostilam, ale lehce kývl na Hoveta.

Zdálo se, že ochránci se příliš nechce nechat císaře o samotě, ale přece jen následoval Elandru po schodech do arény. Za nimi pak kráčeli Elandřini strážci.

Elandra si lehce přizvedla sukni, aby si neušpinila její okraj a přistoupila k vojákům, kteří se chvatně seřadili vedle seržantů.

Jelikož si nebyla jistá, jak přesně by její prohlídka měla probíhat, snažila se napodobit otcovy způsoby. Zastavila se před každým mužem a upřeně si jej prohlížela nesmlouvavým, téměř bojovným pohledem.

První z mužů byl svalnatý a podsaditý s býčí šíjí a chlupatým hrudníkem. Jeho tvář byla hrubá a měla divoký, až zvířecí výraz, který ji odpuzoval.

Druhý muž vypadal schopně a urozeně, ale jeho tvář byla bezcitná a netečná. Mávnutím ruky přivolala jednoho ze seržantů.

„Ať se přede mnou projde, prosím.“

Ta žádost zněla, jako by kupovala koně nebo otroka a byla míněna jako urážka. Stojící muž nedokázal zcela zakrýt svou nelibost. Křečovitě stiskl rty a s očima upřenýma před sebe prošel kolem ní, pak zase zpátky a zařadil se do řady. Jeho pohyby byly ladné, ale skrýval se v nich vztek. Nepotřebovala ochránce, který bude nenávidět svou pozici za jejími zády.

Třetí muž měl kudrnaté vlasy a hranatou, přívětivou tvář. Oči mu zářily, ačkoliv se snažil je držet pokorně sklopené, jak vyžadovaly předpisy. Byl dobře stavěný a stál hrdě vzpřímený. Ten by mohl být ochráncem.

Čtvrtý muž se stále ještě potil, ačkoliv ostatní vojáci už mezitím oschli po předchozí námaze. Jeho oči neklidně těkaly, a když na něj upřela zrak, zdálo se, že znervózněl.

Pátý muž se tyčil vysoko nad ní, byl dosněda opálený a zpod hřívy blonďatých vlasů zářily průzračně modré oči. Byl to Kaelan E’non, otrok, který se ji pokusil uškrtit, který ji urazil a následně prosil o pomoc. Kolem krku se mu už nehoupal masivní zlatý řetěz, který značil, že je otrokem. Byl hladce oholen, jeho tvář byla čistá a vlasy upravené. Bez bahna a sazí byla jeho tvář pohledná… příliš pohledná.

Odvrátila zrak a úlekem se kousla do rtu. Nesmí si dovolit takové hříšné myšlenky.

Vzchopila se a pohlédla mu zpříma do očí − očí dravce, připomněla si. Jeho tvář měla ostražitý, avšak nebojácný výraz.

Nejraději by se ho zeptala, jak se mu podařilo obrátit věci tak rychle ve svůj prospěch, ale nemohla prozradit, že se s ním již setkala. Hlavně nebyla na takové setkání vůbec připravená, a tak její otázky musí zůstat nezodpovězené.

Silou vůle se přinutila myslet na něco jiného. „Seržante, prosím, ať se tenhle muž přede mnou projde.“

Kaelan poslušně vykročil. Pohyboval se mrštně a elegantně jako panter. Pokud ho taková prohlídka zahanbovala, nedával to najevo. Zdálo se, že se ho to vůbec nedotklo, jako by se už před dlouhou dobou smířil s neustálým pokořováním. Možná, že jako gladiátorský šampión byl zvyklý na cizí pohledy a posuzování.

Jeho tvář byla hladká a jako vytesaná z kamene. Přistihla se, jak dychtivě zkoumá rovné linie jeho obočí, lehké zešikmení lícních kostí a pevnost jeho brady. Jak byl hezký, a přitom z něj přímo čišela mužská živočišnost.

Znovu pohlédla stranou, rozzlobená sama na sebe.

Prudce se otočila a kráčela pryč od skupinky, pak si ale uvědomila, že je s ní Hovet.

Chvatně se obrátila zpět, vybrala tři muže, kteří se zdáli být vhodní a propustila zbylé dva. „Hovete?“ pronesla tázavým hlasem.

Ten uctivě pokývl hlavou, obešel ji a přistoupil k chladnému, vzdornému muži. Císařův ochránce vypadal staře a oproti nastoupeným mladým vojákům maličko shrbeně, ale stále působil jako tvrdý bojovník s tolika zkušenostmi, o kterých se těm mladým ani nesnilo.

„Jméno?“ zeptal se Hovet.

„Thal Brintel,“ odvětil chladný muž.

„Syn lorda Brintela?“

Mužovy oči se zableskly potlačovaným vzdorem. „Mladší syn, pane.“

Hovet našpulil rty a přikročil ke kudrnatému chlapíkovi s rozzářenýma očima. „Jméno?“

„Rander Malk,“ odpověděl mladík jasným, jistým hlasem. Zdálo se, že se při odpovědi lehce pousmál.

„Narodil ses na pobřeží, viď?“

Rander překvapeně zamrkal, pak se usmál. „Jo, tam jsem se narodil.“

Hovet zavrčel a přesunul se k Trauranovi. Zašilhal vzhůru a opakoval otázku: „Jméno?“

„Kaelan E’non.“

Odpověď byla pronesena pevným hlasem, ale s hrdostí. Všimla si mimovolného pozvednutí brady, vypnutí hrudníku i vzdorovitého úšklebku, který zvlnil jeho rty. Pravděpodobně byl zvyklý slyšet provolávání slávy při každém vyslovení svého jména.

Elandra pokrčila nos − neměla v úmyslu bojovat o pozornost se svým ochráncem.

„Trauran?“ štěkl Hovet.

„Ano.“

„Co tě přimělo opustit hry a dát se naverbovat?“

Kaelan se pronikavě zadíval na ochránce a opatrně odpověděl: „Takhle mohu bojovat z důvodu cti, ne jen pro pobavení diváků.“

Zbylí dva muži překvapeně přešlápli, a dokonce i Elandra byla ohromená Kaelanovou poctivou odpovědí. Tento bývalý otrok byl komplikovaný člověk, kterého bylo nemožné zkrotit a který byl navíc až příliš hezký.

Nelíbilo se jí, jak se jí při pouhé jeho blízkosti zrychlil puls. Připomínal jí totiž záhadného milence ze snů, a ta myšlenka pro ni byla naprosto nepřípustná.

„Veličenstvo?“ zeptal se Hovet. „Necháte je znovu bojovat?“

Zaváhala, pohledem přejela po třech kandidátech, a pak potřásla zamítavě hlavou. „Ne. Nech je umýt a přiveď je co nejdřív na galerii.“

Otočila se k nim zády a opustila arénu. Zjistila, že kráčí příliš rychle, že dýchá mělce a že její ruce ukryté v rukavicích jsou vlhké potem.

Téměř vyběhla točité schody, i když nebyl žádný důvod spěchat, a s pocitem návratu do bezpečného útočiště připojila se ke svému manželovi.

„Tak tedy?“ zeptal se jí císař. „Co si myslíš? Ty první jsi vyřadila opravdu rychle.“

„Musím se rozmyslet.“

Kostilam se shovívavě pousmál a poklepal na její zaťatou pěst. „Nespěchej, drahá.“

Odvrátila oči. Nechtěla, aby ji někdo poplácával a radil, ale teď nebyl čas na špatné nálady.

„Hovete?“ otázal se císař. „Co si o nich myslíš?“

Ochránce pokrčil rameny. „Každýho z nich bych porazil.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Kostilam, potlačuje úsměv. „To ale není podstatné, nebo snad ano?“

Hovet znovu pokrčil rameny. „Ona se rozhodne správně.“

Pak odkráčel stranou a Kostilam se usmál na Elandru. „V chladném počasí je vždycky rozmrzelý. Bolí ho klouby, stejně jako mě.“

Okamžitěji přepadla starost. „Jste prochladlý? Trvá mi to příliš dlouho?“

„Huš, mé dítě,“ řekl s mávnutím ruky. „To není důležité. Mám dobrou náladu. Povedlo se nám zahnat naše nepřátele a vše je v naprostém pořádku.“

Podívala se na něj, umíraje touhou zasypat ho otázkami, ale císař pozvedl varovně prst.

„Ne, nechci o tom mluvit. Vše je v pořádku. To by ti pro tuto chvíli mělo stačit.“

Posadila se do křesla a snažila se tvářit přívětivě. Takže invaze se nepodařila. Nedokázala si pomoci a vrhla kradmý pohled na prince Tirhina, ale ten si zachmuřeně pohrával s dýkou a nezvedal oči.

Kapitán Vysal si odkašlal, aby získal pozornost. „Veličenstvo, vybraní muži jsou zde.“

Kostilam naznačil rukou a Hovet se okamžitě ostražitě přikrčil, připravený na případný útok. Tři kandidáti, vedení přísně se tvářícím seržantem, vstoupili na galerii a postavili se do pozoru ve stejném pořadí jako předtím. Všichni tři měli šarlatový plášť a náprsní krunýř. Helmy drželi pod pravým podpažím, zatímco dlaně opírali o prázdné pochvy mečů. Nikdo nesměl být v císařově přítomnosti ozbrojen. Jejich brady byly zdviženy v předepsaném úhlu a jejich oči byly upřené do dálky. Vypadali jako skvěle vycvičení vojáci, připravení sloužit.

„Je to na tobě, má drahá,“ pobídl ji Kostilam.

Lord Sien postoupil kupředu a teď stál v její těsné blízkosti. Po zádech jí přeběhl mráz a přála si, aby stál někde, kde by ho měla na očích.

„Veličenstvo, mám použít světlo pravdy?“ zeptal se kněz.

Kaelan E’non jako jediný projevil slabý náznak znepokojení.

Elandra si toho všimla a velice by ji zajímalo, proč sebou při zmínce o světle pravdy trhl.

Tirhin se zvedl z podřepu a provrtával Kaelana očima, ale ten jeho pohled netečně opětoval, bez sebemenšího projevu studu, či ujištění.

Elandra si vzpomněla na zmučený výraz Trauranovy tváře před několika dny, kdy bylo jeho svědomí zmítáno mezi povinností a osobní oddaností k princi.

Více než cokoliv jiného potřebovala někoho oddaného.

Její otec jí poradil plést ostatní nečekanými rozhodnutími a činy.

Lord Sien ji nutil vybrat si muže z kterékoliv jiné provincie kromě Gialty.

Princ Tirhin stál strnule s pěstmi zaťatými na bocích, zatímco jeho otec s vlídným úsměvem sledoval vzniklou situaci.

Elandra kolem sebe pociťovala proudění nebezpečných emocí. Pod přívětivými tvářemi bublal vzdor a hněv.

Chtěla Traurana − díky svému gladiátorskému výcviku byl nejlepším bojovníkem z nich. Už to z něj činilo nemilosrdnějšího a nebezpečnějšího válečníka. Kromě toho byl věrný, možná až příliš. Byl divoký, jako byl možná Hovet ve svých nejlepších letech, byl silný, neuvěřitelně živelný a rychle se zotavoval z utržených zranění. Byl šampionem arény, což znamenalo, že dokázal přežít v jakékoliv situaci, přesto byl čestný a poctivý. Byl bystrý, snad i citlivý a jeho nitro v sobě neskrývalo zvířecí brutalitu některých vojáků, i když na jeho způsobech by se muselo zapracovat.

Byl by z něj ideální ochránce, ale neodvážila se ho vybrat, už jen z důvodu, že před několika dny patřil Tirhinovi. Netušila, zda ho princ prodal nebo osvobodil, ale z Tirhinovy tváře vyčetla, že to zřejmě nebylo z jeho vůle. Už teď ji princ považoval za svého úhlavního nepřítele, a tak nechtěla ještě více rozdmýchávat jeho nelibost.

Posledním důvodem byly její nečekané city ke Kaelanovi E’nonovi, které ji zneklidnily a rozzlobily. Vášeň nebylo to, co by při výběru ochránce očekávala. Nesměla si dovolit zamilovat se do někoho, když takové city nechovala ani ke svému manželovi.

Ne, Kaelan byl pro ni příliš nebezpečnou volbou.

Bez dalšího váhání pohlédla na kudrnatého muže. „Za svého ochránce volím Randera Malka.“

Randerovi úžasem poklesla čelist a jeho ústa se roztáhla v nevěřícném úsměvu.

Thal Brintel se ušklíbl a sklopil oči, ale Elandra si stačila všimnout pohrdání, které se v nich zračilo, smísené se sebelítostí. Byla ráda, že si nezvolila právě jeho.

Kaelan E’non upíral svůj zrak k Tirhinovi; pak se jeho oči střetly s jejími a Elandra opět pocítila podivný neklid. Kaelan lehce pokývl hlavou, jako by na pozdrav a na znamení úcty a přijetí její volby.

To ji, více než cokoliv jiného, utvrdilo ve správnosti volby.

Pak vypukl zmatek. Seržant postrkoval nezvolené vojáky pryč a zanechal Randera Malka pod kapitánovým dohledem. Rander se zdál být ohromený a potěšený zároveň a nepřestával se radostně šklebit.

Když povstala a přistoupila k němu, aby si s ním promluvila, hluboce se uklonil.

„Má paní − Veličenstvo,“ zakoktal se. „Jsem poctěn. Budu vám sloužit do posledního dechu, to vám přísahám.“

Opětovala jeho úsměv, potěšená jeho vřelostí, ale pak pozvedla ruku. „Nejdříve musíš projít zkouškou. Lorde Siene?“

Kněz pozvedl dlaň, na které se mihotalo podivné světlo, a pak jej nečekaně mrštil na zvážnělého Randera. Světlo pravdy se mihotavě rozlévalo kolem vojákova těla až k jeho nohám, kde se jásavě rozzářilo.

„Je čistý, Veličenstvo,“ pravil Sien.

Přikývla a natáhla ruku k Randerovi, který poklekl a neohrabaně políbil její prsty. Po celou dobu se ale Elandřiny myšlenky upíraly k vysokému muži s modrýma očima, který se právě v tu chvíli od ní vzdaloval, k muži, který by jí sloužil věrně a statečně, muži, který by jí byl oddaný z celého srdce i duše.

Nejraději by změnila své rozhodnutí a zavolal ho zpět, ale nemohla, když u jejích nohou klečel Rander, pokorně skládal přísahu věrnosti a po jejím boku stál přestárlý manžel se souhlasným vlídným úsměvem ve tváři.

Kapitola 18

Elandru probudil z hlubokého spánku podivný šelest, který zněl, jako když se látka otírá o drsný povrch, téměř neslyšitelný zvuk, ale přesto tak nezvyklý, že pronikl do jejího podvědomí. Ve stejném okamžiku si také uvědomila, že se jí na hrudi rozlévá nepříjemné teplo.

Zamlela sebou, zabořila hlavu pod polštář a otevřela jedno oko.

Podivné zlatavé světlo zářilo pod jejím tělem a osvětlovalo světlý povrch polštáře, prostěradla a přikrývky.

Zmatená a stále v polospánku nahmatala váček s drahokamem, který jí visel na krku. Když ho sevřela mezi prsty, byla překvapená jeho horkostí. Vypadalo to, jako by drahokam žil vlastním životem. Světlo žhnoucí uvnitř pronikalo skrze utaženou vrchní část váčku a zářilo stále jasněji.

Elandra zvedla hlavu a zívla. Zajímalo ji, jakou tajemnou moc v sobě drahokam skrýval.

Pak náhle zaslechla slabounké zacinkání kroužků závěsu o mosaznou tyč, která byla připevněna k vrchní části postele.

Překulila se a spatřila, jak se nad ní sklání stín.

Nikdy v životě nic takového nespatřila. Na zlomek vteřiny se zdánlivě zastavil čas a ona viděla zcela jasně podivnou postavu ozářenou tajemným světlem topazu. Byl to stín muže, ale pouhý stín, žádný muž nestál v ložnici, aby ho mohl vrhat. Temný a matný, stín byl tak tenký, že by jej ze strany bylo lehké přehlédnout.

Elandra otevřela ústa, ale bytost se s neuvěřitelnou rychlostí pohnula a zcela ji obklopila.

Její strašidelné prsty se natáhly ke tkanici na jejím krku.

Elandra vykřikla a vzepřela se ve snaze shodit stín ze sebe, ale její ruce procházely bytostí, jako by to byl pouhý vzduch.

Znovu vykřikla a pokusila se odvalit z děsivého sevření, ale postava zachytila tkanici váčku mezi prsty a pevně ji držela.

Elandře nebylo jasné, jak to stín dokázal, ale nebyl čas přemítat nad tím, čeho byla svědkem. Trhnutí za šňůru ji vyděsilo a náhle ji přepadla obava, že ji bytost chce uškrtit.

Potřetí vykřikla, ale temné prsty se místo utahování tkanice ponořily do váčku a snažily se uchopit topaz.

„Ne!“ vykřikla a z drahokamu náhle vyšlehl záblesk oslnivého světla, vyplnil ohraničený prostor postele a téměř ji oslepil.

Uvnitř hlavy se jí ozval vysoký, děsuplný jekot a stín upustil váček.

Topaz nyní jasně zářil a Elandra jej ochranně sevřela v dlani, zatímco se po čtyřech škrábala pryč.

Popadla polštář a mrštila ho po stínu, jen aby viděla, jak neškodně prolétá skrz postavu. Pak přepadla přes okraj postele a dopadla neohrabaně na podlahu, plná strachu, ale i vzteku.

Kde byl její ochránce?

„Veličenstvo!“ zvolal Rander, který právě vrazil do pokoje. V jedné ruce držel nad hlavou lampu a druhou rozhrnul závěs právě ve chvíli, kdy se Elandra zvedla a oběhla postel.

„Randere, buď opatrný!“ vykřikla varovně.

Lampa vypadla z ochráncových rukou, roztříštila se o podlahu a hořící olej se rozlil po kobercích. Maličké plaménky tančily jako čertíci a natahovaly se po postelových závěsech splývajících až na podlahu. Jeden z nich náhle přeskočil na závěs a oheň zachvátil i baldachýn.

Rander vrávoravě odstoupil od postele, obklopený stínem, který ho svíral pod klkem. Ochránce chrčel a s rostoucí panikou se mamě snažil setřást stín ze sebe.

Křesla do sebe narážela a tříštila se, jak sebou házel.

„Randere!“ zvolala vyděšeně.

Ochránce, který se zoufale bránil a sípavě lapal po dechu, vrávoravě klesl na kolena. Elandra se rozběhla ke dveřím. V duchu se divila, kde mohou být její dvorní dámy a stráže; z náhlého popudu se otočila a běžela ke svému ochránci, až za ní dlouhé vlasy vlály.

Rander tasil dýku, ale zbraň neměla na stín ležící na jeho hrudníku žádný účinek. Ochráncovo tělo se divoce zmítalo, pak ochablo a dýka vypadla z bezvládných prstů.

„Ne!“ vykřikla Elandra.

Přeskočila plameny, které zachvátily prostředek překrásného koberce a poklekla vedle Randera. Uchopila do obou rukou váček s drahokamem, rozvázala tkanici a dotkla se topazem stínu.

V hlavě se jí znovu ozval jekot. Stín odlétl z Randerova těla, přelétl po podlaze až k protější stěně, po které se začal plazit vzhůru, podobný kapce vody.

Elandra se sklonila nad Randerem a popadla ho za rukáv, ale vyplazený jazyk a strnule hledící oči jí prozradily, že nebyla dostatečně rychlá, aby ho zachránila. Byl jejím ochráncem sotva den a už byl mrtvý.

„Ne!“ vykřikla a zatřásla bezvládným tělem, i když věděla, že její snaha je marná. „Prosím, ne!“

Stín jí skočil na záda a přitiskl k ní své chladné tělo, které bylo překvapivě těžké. Jeho váha málem způsobila její pád, ale v poslední chvíli se zapřela a udržela rovnováhu.

Šňůra se jí stáhla pevně kolem krku a Elandra se v panice otočila a nastavila před sebe topaz.

Stín uskočil a odlétl pryč.

Za jejími zády se znenadání ozval děsivý jekot, a tak se v podřepu obrátila a sebrala Randerovu dýku.

Do místnosti otevřenými dveřmi vlétli další duchové a klouzavě mířili k ní. V hustém dýmu, který se šířil ložnicí, byly jejich obrysy oproti šlehajícím plamenům sotva zřetelné.

Elandra se rozkašlala a plazila se vzad, až narazila zády do zdi. Děsivé postavy ji obklopily a hnaly ji ke stěně ložnice, ve které byly ukryté dveře do tajné chodby. Chvíli uvažovala, že by chodbu použila, ale pak si uvědomila, jak lehce by ji stíny mohly v úzkém neosvětleném prostoru chytit do pasti a otřásla se hrůzou. Bude lepší zůstat v ložnici plné ohně a kouře, kde mohla ty věci alespoň vidět.

Jeden stín na ni skočil, ale zahnala ho topazem. Držela drahokam vysoko nad hlavou a jeho oslnivé zlaté světlo ji obklopovalo jako ochranná svatozář. Jeho žár ji pálil do dlaně, ale neodvažovala se ho pustit.

Propracovávala se místností, uhýbajíc plamenům jak nejlépe mohla, až se dostala k truhle s šatstvem. Trhnutím otevřela víko, chvatně nahmatala šaty, boty a zlatý plášť. Jednalo se o věci darované Mahirankami.

Když je vytáhla z truhly, stíny se poděšeně rozlétly po místnosti.

Elandra si rychle přehodila plášť kolem ramen, sklonila hlavu před dusivým kouřem a dala se do běhu.

Postavy, tiché a děsivé, se za ní hnaly rychleji než blesk. Když se ale další ze stínů pokusil na ni skočit, odrazil se neškodně od pláště a zmizel.

Elandra se se zadostiučiněním otočila a vzdorně pohlédla na zbylé stíny. „Zmizte ode mě, pekelné bytosti!“ zvolala, mávajíc před sebou zářícím topazem. „Já se nestanu vaší kořistí.“

Stínové postavy se stáhly, jako by rozuměly jejím hrozbám. Elandra se otočila a dala se znovu na útěk.

V jejích komnatách nebylo ani stopy po některé z dvorních dam, a když vyběhla na hlavní chodbu, nalezla své strážce ležet na podlaze. Neměla čas zjišťovat, jestli jsou mrtví nebo jen v bezvědomí.

Přeskočila ležící těla a rozhlédla se. V dálce slyšela výkřiky. Srdce jí poskočilo nadějí, ale pak si uvědomila, že spíš než o hlasy blížící se záchrany se jedná o hluk bitevní vřavy.

Z otevřených dveří za jejími zády se valil do chodby kouř, který jí připomněl, že se nesmí zdržovat.

Mávala kolem sebe topazem na ochranu před pronásledujícími stíny a připadalo jí, že se jen neochotně pouštějí do osvětleného prostoru chodby. Chopila se tedy příležitosti k útěku a v předklonu se rozběhla kolem trůnního sálu, jehož dveře olizovaly plameny, takže se zdálo, že sál také zachvátil požár.

Lucerny v chodbě před ní nebyly rozsvícené, a tak raději zpomalila, vnitřnosti stažené strachy.

Křížnou chodbou proběhli hulákající vojáci s pochodněmi a tasenými meči v rukou. Jejich tváře vypadaly cizokrajně a měly divoký zvířecký výraz.

Elandra o krok ustoupila a přitiskla se ke zdi. K její úlevě si jí nikdo z nich nevšiml, ale unikla jen o vlásek a její srdce bušilo ve zběsilém rytmu. Neodvažovala se pokračovat vpřed, ale zároveň se bála vrátit.

Kdo byli ti muži? Cožpak ji Kostilam před několika hodinami neuklidňoval, že nájezd Madrunů byl odvrácen?

„Veličenstvo,“ zašeptal hlas za jejími zády.

Polekaně se otočila a tlumeně vykřikla, aby se vzápětí její obava změnila v úlevu při pohledu na jednoho z jejích strážců. Vojákovi chyběla helma a jeho zlatý plášť byl potrhaný a špinavý, ale byl to spojenec.

Vděčně k němu přiklopýtala. „Vezmi mě k císaři, hned.“

„Tudy nemůžeme,“ odvětil a jeho oči ostražitě měřily chodbu. „Pojďte, musím vás dostat do stájí.“

Postrkoval ji zpátky, odkud přišla, pak zahnuli na krátké schodiště, které ústilo do chodby pro služebnictvo. Běželi zdánlivě nekonečným bludištěm chodeb, občas používali hlavní chodbu, občas postranní chodby služebnictva.

Po několika minutách, když už Elandra sotva popadala dech, jak se snažila udržet krok se svým průvodcem, strážce náhle zahnul a zatlačil ji do ubohého úkrytu rámu dveří. Stála vedle něj, třásla se strachy a naslouchala blížícím se krokům. V rukou stále svírala šaty a boty.

Strážce zlehka stiskl její paži. Když k němu vzhlédla, přitiskl si prst ke rtům.

S ponurým výrazem tasil meč z pochvy, dávaje si pozor, aby se neozval jakýkoliv zvuk. „Je mi to líto,“ prohodil k ní.

Uvědomila si, že hodlá čelit blížící se skupině. Chtěl s nimi bojovat, aby jí poskytl šanci k útěku. Chtělo se jí oplakat jeho statečnost, ale teď nesměla podlehnout emocím. Jeho život nesmí být promrhán zbytečně. Musí utíkat, jak nejrychleji dokáže.

Jeho ruka až příliš křečovitě sevřela její paži těsně nad loktem a oba napjatě vyčkávali.

Konečně k nim dorazili rázně pochodující vojáci.

Strážce důrazně postrčil Elandru, až zaklopýtala a málem upadla, a sám se vrhl mužům do cesty.

„Zadrž!“ štěkl hlas. „Jsme přátelé, hlupáku.“

„Má paní, počkejte!“

Ale Elandra už se mezitím sama otočila a při spatření rudých plášťů Císařské gardy rýsujících se ve stínech vydechla úlevou. Meče vojáků byly zakrvavené a jejich oči se divoce leskly.

Její průvodce s nimi spěšně prohodil pár vět a ohlásil se seržantovi. Prstem ukázal na Elandru, která se vrátila ke svému průvodci a snažila se tvářit důstojně.

„Musím být po boku císaře,“ oznámila pevným a jasným hlasem, jistějším, než se sama cítila. „Co se děje?“

„Nemáme času nazbyt. Musíme posílit východní část palácové obrany,“ prohlásil seržant a jeho pohled netrpělivě sklouzl z Elandry na jejího průvodce. „Můžeš nás tam dostat?“

„Jo, to můžu, ale nesu zodpovědnost za Její Veličenstvo.“

Seržant se zachmuřil. „Kde je ochránce?“

Jeho netrpělivost Elandru popudila. Zpražila ho pohledem. „Můj ochránce je mrtvý. Zemřel při obraně mého života.“

Vojáci překvapeně zamrkali a na okamžik z nich opět byly lidské bytosti, uctiví a zdvořilí.

„Zatracení divoši,“ zamumlal seržant. „Budeme se muset rozdělit…“

Připojila se k nim další skupinka gardistů, obličeje napjaté a oči vytřeštěné, a přivedli s sebou několik zraněných.

„Hněte sebou!“ zvolal jeden. „Ustupujeme. Centrální část paláce je ztracená, už tam začalo rabování.“

Na tvářích všech přítomných se objevilo zděšení a Elandra cítila stejný pocit hanby a nemohoucího vzteku jako všichni ostatní. To, že po paláci, nedotčeném téměř tisíc let, pobíhají barbarští nájezdníci, bylo znesvěcení, noční můra, které bylo těžké uvěřit, a přesto byla skutečná.

„Veličenstvo!“ zvolal hlas s přízvukem, který ji přiměl otočit.

Vzhlédla a spatřila muže, jenž o hlavu převyšoval ostatní, jak se prodírá mezi vojáky. V jeho tváři plály průzračně modré oči.

„Kaelane!“ vyhrkla úlevně. Poprvé za ten večer se cítila v bezpečí. „Pomoz mi, prosím tě, nalézt mého muže.“

„Nesmí jim padnout do rukou. Musí být chráněná,“ řekl seržant a obrátil hlavu, aby zjistil, o koho se jedná. Když uviděl Kaelana, zavrčel a trhl hlavou v nevysloveném rozkazu.

Kaelan vystoupil před ostatní a ti odpochodovali.

Gardista ve zlatém plášti počkal, až všichni projdou, a pak se Elandře uklonil. „Veličenstvo, prosím, dejte mi svolení k odchodu.“

„Jdi,“ řekla.

Zasalutoval a přidal se k odcházející skupince. Ještě stihl obdařit Kaelana rychlým, ale významným pohledem, jako by tím předával zodpovědnost do jeho rukou.

Elandra si prohlížela Traurana, který stál ve střehu, chřípí se mu chvělo napětím a jeho bystré oči jasně zářily. Ten muž miloval takové situace − nebezpečí, vzrušení, napětí před bojem… to všechno probouzelo celou jeho bytost k životu.

„Je palác opravdu ztracený?“ otázala se, neschopná uvěřit.

„Brzo bude,“ odvětil. „Byli jsme zrazeni. Někdo je vpustil dovnitř a oni obsadili většinu paláce dřív, než začal poplach.“

Elandra se prudce nadechla; byla rozzlobená i zahanbená. „Tirhin?“

S ponurým výrazem ve tváři přikývl. „Viděl jsem ho, jak vede nepřátelské vojáky. Císař dvakrát ustoupil, proklínaje svého syna před bohy a svými muži, ale pokoušel se udržet pozice.“

„Císař nebyl zajat?“ zeptala se naléhavě.

„Ne,“ řekl Kaelan pochmurně. „Přesvědčili ho, aby ustoupil a mohl tak někde vytvořit novou armádu.“

„Ale opustit palác…“

„Musí to být a musíte si pospíšit, pokud se nechcete stát kořistí rabujících vojáků.“

Změřila si ho zlostným pohledem, pobouřená, že ho něco takového vůbec může napadnout, ale neprotestovala. Nebyl čas na dohady.

Chytil ji za předloktí přes ochranu jejího pláště, ale hned ji zase překvapeně pustil. Svraštil obočí a znovu natáhl ruku, ale pak ji zase stáhl.

„Je to mahiranský plášť,“ vysvětlila mu. „Má v sobě ochranné kouzlo. Jsem překvapená, že to cítíš. To nikdo jiný nedokáže.“

„Dokážu hodně věcí, co jiní ne,“ pravil ponuře. „Máte i boty?“

„Ano.“

„Obujte si je. Za chvíli budeme venku, pokud při nás budou stát bohové. Oblečte si i ty šaty, přes noční košili.“

Věděla, že má pravdu. Rychle strčila bosé nohy do bot. „Pomoz mi.“

„Bude lepší, když zůstanu na stráži,“ prohlásil a o krok poodstoupil. „Pospěšte si.“

V duchu zaklela, shodila plášť a přetáhla si šaty přes hlavu. Bylo těžké obléci se sama, ne proto, že by to neuměla, ale protože byl střih šatů takový, že se jí špatně zavazovalo šněrování. Šaty jí přes noční košili moc dobře neseděly, ale rychle uhladila záhyby sukně a netrpělivě si přehodila plášť přes ramena.

„Jsem připravená,“ oznámila a pokusila se splést vlasy tak, aby jí nepadaly do tváře.

Kaelan otočil hlavu a přes rameno na ni pohlédl. Stál s tváří ukrytou ve stínu, jeho vysoká postava v dlouhém plášti a náprsním krunýři působila impozantně a jeho prsty neklidně svíraly jílec meče. Dlouhé vlasy mu volně spadaly na ramena a Elandra cítila hrozbu, která z něj přímo vyzařovala. Nebyla mířená na ni, ale na jakéhokoliv potenciálního nepřítele − byl ostražitý jako divoká šelma připravená kdykoliv zaútočit a zabít.

Byl to snad osud, že se její cesta neustále proplétala s jeho? Nebo snad něco jiného?

Teď ale nebyl vhodný čas na hledání odpovědí. Věřila, že ji dokáže ochránit, a na tom jediném teď záleželo.

„Pojďte,“ řekl.

Připojila se k němu a po jeho boku se ihned cítila jistěji. „Je tu ještě něco, co bys měl vědět.“

„Honem,“ pobídl a vykročil.

Musela běžet, aby s ním udržela krok. „Dnes v noci jsou v útoku zapojeny i temné síly.“

To ho zaujalo. Zastavil se uprostřed kroku a pronikavě se na ni zadíval. „Vysvětlete to.“

Popsala mu, jak na ni zaútočily stíny a jak zabily Randera. „Pokud máš nějaké zvláštní nadání od bohů, v které věříš, tak tě prosím, abys je použil. Našimi nepřáteli nejsou jen Madrunové.“

Zamračil se a v jeho očích se objevil zamyšlený výraz. Nevědomky se dotkl vrchní části svého brnění, jako někdo, kdo nosí amulet. „Kdo mohl přivolat duchy?“ přemítal nahlas. „Kdo jim dává příkazy?“

„To netuším. Při pohledu na mužský stín se už nikdy nebudu cítit bezpečně.“

Kaelanovo obočí se tázavě pozvedlo, ale už se dál nevyptával. Náhle se jí zdál podivně vzdálený, jako by vstoupil do míst, kam ho nemohla následovat.

Natáhl ruku a pevně sevřel tu její. V normální době by mu něco takového nikdy nedovolila, nicméně teď to znamenalo jediné a uklidňující spojení s jinou lidskou bytostí, a tak stisk opětovala.

„Ať se děje, co se děje, musíte se držet u mě,“ řekl jí chladným hlasem, drsnějším než obvykle. „Musíte poslouchat mé rozkazy, okamžitě, bez váhání a námitek.“

Zajíkla se strachy. Potlačila zbabělé nutkání ustoupit a přinutila se přikývnout. „Ano, budu,“ slíbila.

„Tak pojďme,“ pobídl ji a znovu vykročil kupředu.

Kapitola 19

Zatímco pevně svíral ručku císařovny Elandry, ponořil se Kaelan hlouběji do odloučení, aby zvýšil svou vnímavost, ale také aby se ochránil před rozptylováním pozornosti, které pro něj císařovna představovala.

Spěchal chodbou a ostražitě se rozhlížel. Byl si mnohem víc vědom nebezpečí, ve kterém se nacházeli než Elandra, která očividně stále věřila, že palác je pořád v moci císařských gardistů, ale Kaelan znal pravdu. Většina palácových strážců ve službě byla mrtvá, otrávená jedem nebo povražděná v divoké šarvátce.

Nejhorší byli zrádcové − strážci, kteří se v poslední chvíli přidali na Tirhinovu stranu, obrátili meče proti svým kamarádům a povraždili je předtím, než se připojili k madrunským vojákům.

V tuto chvíli bylo téměř nemožné rozeznat přítele od nepřítele. Mnoho zrádců stále mělo císařské pláště a před několika minutami, když Kaelan viděl císařovnu důvěřivě stát vedle strážce ve zlatavém plášti, se jeho srdce zastavilo leknutím. Očekával, že ji uvidí umírat ubodanou nožem, ale naštěstí byl její průvodce loajální. Možná to byl poslední živý strážce v barvách císařovny, který nezradil.

Taková zrada… s každým krokem Kaelanův vztek rostl. Kdo přesvědčil císaře, že Madrunové byli zahnáni na útěk? Kdo mu napovídal takové lži? Jak to, že těm lživým tvrzením císař uvěřil navzdory jasným varovným znamením?

Pravdou bylo, že Madrunové překročili hranice přesně podle Tirhinova plánu. Všechna denní hlášení doručená tento týden císaři, včetně toho přineseného Thyzarénem, byla falešná, což znamenalo, že spiknutí bylo zakořeněno ve všech koutech císařství.

Kostilamův trůn se zdál být nedotknutelný, ale nebyla to pravda. Kolik mužů se podílelo na spiknutí společně s Tirhinem, tajně změnilo stranu a přitom nadále předstíralo loajalitu? Kdo poradil císaři, aby byl milosrdný ke svému synovi a nepotrestal ho za jeho zradu?

Tenkrát v noci v žaláři císař uvěřil Kaelanovu příběhu, vyzařovalo to z jeho očí. Kromě toho, císař věděl, že jeho syn už proti němu kul pikle předtím, v předchozí nevydařené vzpouře, a přesto se ani nepokusil Tirhina potrestat, dokonce ani zamezit dalším komplotům. U Gaulta, kolik varování potřebuje muž, aby začal konečně naslouchat?

Připomínalo to poslední dny v E’nonholdu, kdy Kaelan prosil svého otce, aby vyzbrojil obyvatele tvrze před případným útokem. Dostatečným varováním byly nájezdy Thyzarénů v okolí, ale Beva E’non stejně neposlouchal. Nakonec byli všichni obyvatelé tvrze zmasakrováni Thyzarény nebo odvlečeni do otroctví.

Teď se dělo úplně to samé, jen ve větším měřítku.

Kaelan cítil, jak v něm vře vztek narušující jeho soustředění. Tiše zaklel; neměl by přemýšlet nad minulostí a vlastně ani nad přítomností. Jediné, na čem v tuto chvíli záleželo, bylo zachránit holý život.

Spatřil, že chodba před nimi je zablokována plameny, a tak se otočil, aby nalezl jinou cestu. Neznal dobře cestu ke stájím, ale měl dobře vyvinutý orientační smysl, který ho neklamal ani v bludišti chodeb a místností. Nebál se, že by se mohl ztratit.

Za žádnou cenu nesmí selhat, protože úkol jemu svěřený na něj kladl obrovskou zodpovědnost, kterou nepoznal od doby, kdy opustil svou malou sestru v ledových jeskyních.

Kaelan pohlédl na císařovnu, která udýchaně cupitala po jeho boku. Musela být unavená, ale nestěžovala si. V její tváři se zračil strach, ale i odhodlání. Všiml si dýky, kterou svírala v ruce, a musel obdivovat její vůli přežít.

Dokonce i teď se cítil jako největší hlupák na světě za to, jak se k ní tehdy choval v Agelově studovně. Jako opravdový idiot odmítal uvěřit, že je skutečně císařovna, i když neměl o ničem ani ponětí… pak se s ní setkal opět tváří v tvář toho dne, kdy si vybírala ochránce… cítil se tak zahanbený, bez možnosti omluvit se jí. Mohla ho zničit jediným slůvkem, ale neučinila tak.

Sice ho nezvolila svým ochráncem, ale to byla spíše úleva, jelikož by se cítil zavázaný a nechtělo se mu plazit po břiše a prosit o odpuštění. Za svůj život už spolykal až dost ponížení a neměl nejmenší chuť stát se ochočeným psíkem pobíhajícím za svou paničkou. Jediné, co si přál, bylo stát se obyčejným vojákem a bojovat s nepřáteli bez nějakých intrik a skrytých cílů.

Přes to všechno byla teď tady, pod jeho ochranou. Obavy o její život svíraly jeho žaludek jako ledová ruka. Co když se mu ji nepodaří zachránit, stejně jako se mu nepodařilo zachránit Leu?

Všiml si úlevy a důvěry, která se objevila v císařovniných očích, když před ni předstoupil. V tu chvíli pocítil podivné mravenčení kolem žaludku a bez váhání by pro ni obětoval život.

Byl to divný pocit, tato touha střežit ji a ochraňovat. Nic podobného necítil od doby, kdy ztratil Leu, přestože tato žena byla zcela odlišná.

Vůbec se nejednalo o pouhou fyzickou přitažlivost. Během života viděl už mnoho krásných tváří. Ani to nesouviselo s jejíma očima, které dokázaly v jednu chvíli energicky zářit, aby se ve zlomku vteřiny změnily v pohled plaché laně.

Ne, byla to její odvaha, kterou tak obdivoval, její železná vůle i její schopnost podívat se zpříma pravdě do očí, ať už byla jakákoliv. Neplakala, ani hystericky nekvílela, nespínala ruce a nesnažila se vynutit si svou záchranu.

Nějak se jí podařilo odrazit útok stínů a bloudila palácem tak dlouho, až našla vojáky, kteří jí pomohli. Nepatřila mezi bezbranné ubrečené ženy, a toho si na ní Kaelan cenil více než čehokoliv jiného.

K tomu všemu ještě byla svrchovanou vládkyní, druhým nejvyšším představitelem říše hned po císaři. Nesmí být zajata, pro prostý lid je symbolem řádu a stability. Ona byla císařství, společně s císařem samotným, a jako taková představovala nejvzácnější poklad.

Proč byl ale jediný, kdo si to uvědomoval?

Vzkypěl v něm vztek a nevědomky přidal do kroku, až musela Elandra klusat, aby mu stačila.

„Prosím,“ vyhekla po chvíli zadýchaně.

Pohlédl na ni. „Omlouvám se,“ zamumlal a na okamžik zpomalil, aby během chvíle zase bezděčně zrychlil, jak ho nabádaly instinkty.

Viděl kancléře zmateně pobíhat; viděl císaře naposledy protestovat předtím, než podlehl jejich naléhavému žadonění, ve tváři výraz bezútěšného zoufalství. Možná, že právě teď císař nasedá ve stájích na svého koně, aby unikl krvavému masakru, a vůbec si nevzpomene na svou manželku, kterou nechal napospas nepříteli.

Ani jednou za celou dobu se nikdo nezmínil o Elandře, ani jednou Kaelan nezaslechl, že by se císař staral, co je s jeho chotí. Byl Kostilam tak povrchní, tak sobecký, že na ni dokázal zapomenout?

Sevřel pevněji její ruku. Taková zbabělost byla neospravedlnitelná a Kaelan si přísahal, že císaři nedovolí, aby ji zde zanechal.

„Pospěšte,“ pobízel ji, když zpomalila.

Přikývla, tvář bledou vyčerpáním, a poslušně přidala do kroku.

Seběhli dolů po dlouhém schodišti a zahnuli za roh, kde se znenadání ocitli tváří v tvář skupince drancujících Madrunů.

Kaelan prudce zastavil, až do něj Elandra zezadu vrazila. Nevšímal si jí, ani nezaregistroval, jak mimoděk sevřela rukáv jeho tuniky.

Zděšení stoupalo Kaelanovi do krku jako hořká žluč. Vůbec tyto tři vojáky neslyšel, dokonce ani jeho odloučením zbystřené smysly ho na ně neupozornily. Byli snad chráněni nějakým kouzlem, že se pohybovali jako stíny?

Madrunští vojáci se zdáli být také zaskočení. Všichni tři měli kožené prsní krunýře a bederní roušky. Jejich nahé nohy byly až ke kolenům pokryty zaschlým blátem a jejich zbraně byly potřísněné krví. Díky obroušeným zubům a žhnoucím, krví podlitým očím vypadali v šeru chodby jako příšerná noční můra.

Na okamžik všichni tři ztuhli; pak jejich zraky padly na Elandru a tváře jim roztáhl radostný úšklebek.

Chtíč vyzařující z jejich zvířecích očí Kaelana rozběsnil. Odstrčil císařovnu co nejdál od sebe, až málem upadla, a postavil se jim s taseným mečem v jedné a s dýkou v druhé ruce.

Elandra přizvedla lem sukně a chvatně se škrábala zpátky po schodišti, aby mu poskytla dostatek prostoru. Kaelan ještě naposledy pohlédl na její bílou, vyděšenou tvář, a pak už se soustředil jen na Madruny.

Ti zaječeli válečný pokřik a jako jeden muž zaútočili, tři proti jednomu. Kaelan, nezastrašený přesilou, bleskovým pohybem vrhl dýku. Čepel se zabodla do oka prostředního útočníka, pronikla očním důlkem a zasáhla mozek.

Madrun s výkřikem padl k zemi a zablokoval cestu i zbývajícím dvěma vojákům. Kaelan se na ně bez váhání vrhl, pozvedl meč, máchl s ním v širokém oblouku a málem se mu podařilo setnout hlavu muži na levé straně. Kaelan využil setrvačné síly úderu a zamířil špičku meče na druhého divocha. Madrun vztekle zaječel a klopýtavě ustoupil.

Kaelan udělal půlobrat a odrazil muže po jeho levici, který krvácel z rány na krku. Pak hbitě přeskočil tělo ležícího Madruna a prudkým výpadem přinutil oba své protivníky ustoupit dolů po schodech.

Chodba ale byla příliš úzká, aby se mohl pořádně rozmáchnout mečem. Omezený těsným prostorem a nedostatkem místa k pohybu, musel přizpůsobit své údery, aby čepelí nenarážel do kamenných zdí. Na druhou stranu ho ani Madrunové nemohli obstoupit, což měli evidentně v úmyslu. Moc dobře znal jejich způsob boje: zaútočit v přesile, obklíčit a umlátit.

Jeho protivníci byli ozbrojeni krátkými meči, uzpůsobenými k bodání a k boji zblízka. Ještě jednou ustoupili před Kaelanovým divokým výpadem, pak už ale udržovali svou pozici. Stáli těsně vedle sebe, takže Kaelan musel bojovat s oběma najednou. Jak se souboj prodlužoval, byly údery čím dál zuřivější. Každá chvíle, o kterou se zde zdržel déle, ho vzdalovala od jeho cíle a vystavovala císařovnu nebezpečí, že bude zanechána napospas nepříteli.

Díky většímu rozsahu paží se mu přece jen podařilo proniknout obranou zraněného Madruna na levé straně a jeho meč otevřel mužův hrudník. Madrun zachrčel několik nesrozumitelných slov, pravděpodobně nadávek, a padl k zemi.

Zbývající divoch divoce zavřeštěl a zaútočil, ale Kaelan už jednou takový způsob útoku viděl. Nedbale sklonil hlavu a zabodl celou délku meče do mužova podpaží.

Madrunovy oči se rozšířily úžasem a nevěřícně zíraly na Kaelana; pak se mu ústa zaplnila krví a klesl mrtvý na schodiště.

Kaelan uvolnil meč a otřel jej o mužova záda.

Narovnal se, ztěžka oddychuje, vytřel si pot z očí a pohlédl přes rameno.

Jeho oči se střetly s dívčinýma, které byly sice plné strachu, ale neuhnuly.

„Pojďme,“ řekl.

Rozběhla se k němu, obešla bez sebemenšího zaváhání mrtvoly Madrunů a znovu se ho chytla za ruku. „Dobrá práce,“ řekla a pouze lehké zajíknutí prozradilo, jak vylekaná ve skutečnosti byla.

Byla to válečnická poklona a její pochvala ho potěšila. Zapřemýšlel, kde se něco takového mohla naučit. Pravděpodobně od svého otce − válečného lorda. Možná, že ona jediná ze všech žen, které poznal, chápala, co to znamená bojová euforie následovaná depresí ze smrti a ticha.

„Musíme si pospíšit,“ bylo to jediné, co řekl, než se odvrátil od ležících mužů. Pro ně truchlit určitě nebude.

Oba dva se rozběhli kupředu.

O několik minut později rozrazil dveře a vyklopýtal do tmy. Okolní prostor byl zaplněn sudy, kamennými amforami a bečkami. Kaelan nasál zhluboka vzduch do plic a rozhlédl se, aby se zorientoval. Museli být někde v zadní části paláce, na jeho severozápadní straně, poblíž zásobovacího vjezdu. Vysoko nad ním se tyčily mohutné zdi nádvoří, zdánlivě nezdolné, a jejich tmavé vršky splývaly s inkoustově černou oblohou.

Ať už byly zdi jakkoliv mocné a vysoké, pokud byly brány otevřené, neznamenaly žádnou ochranu.

Kaelan zahnul doleva a táhl Elandru za sebou. „Musíme tudy,“ zašeptal.

Pádili uličkou mezi sudy a bednami a obíhali poházené věci, špatně viditelné ve tmě.

Za rohem byl ale prostor ozářený vzdáleným světlem pochodní a za jejich zády začaly plameny olizovat okna v poschodí.

Kaelan se zastavil a nahlédl za roh. Přehlídkové prostranství se rozprostíralo po jeho levici, obrovská plocha byla zaplněná skupinkami bojujících mužů. Ten pohled ho povzbudil. Pokud by se gardisté dokázali udržet na prostranství, stále ještě byla naděje na znovuzískání paláce.

To ale nebyla jeho starost. Přelétl pohledem napravo ke stájím a spatřil skupinu pádících Madrunů. Skrz okna byly vidět šlehající plameny a zevnitř stájí se ozývalo poděšené koňské ržání.

Elandra si přitáhla plášť těsněji k tělu a její rameno se otřelo o jeho brnění. „Říkal jsi, že se musíme dostat ke stájím,“ prohodila k němu. „Jak se tam chceš dostat?“

Kaelan zavrtěl hlavou. „Je příliš pozdě. Císař už je pryč.“

„Ale…“

Náhle se cítil zcela vyčerpaný, zaplavila ho vlna bezmoci. Silou vůle se ovládl a přeměřil vzdálenost, která je dělila od stájí. Zklamaně zaklel; bylo nemožné doběhnout ke stájím přes nádvoří hemžící se nepřáteli.

„Nechám vás tady,“ přemýšlel nahlas. „Pokud se mi podaří sehnat koně, stále máme šanci…“

„Ne,“ prohlásila císařovna rozhodně. „Zabili by tě.“

„Ale…“

„Podívej se k hlavní bráně,“ pravila a ukázala prstem. „Mohli bychom tudy projet, i kdybychom získali koně?“

Otočil hlavu a uviděl masivní bronzová vrata ozářená zapálenými hranicemi a ohněm z hořících kasáren. Skupina strážných se statečně bránila, ale nepřítel měl velkou početní převahu. Kaelan sledoval, jak Madrunové kosí strážce jednoho po druhém a rojí se kolem brány, kterou nakonec otevřeli.

Dech mu uvázl v hrdle. Zděšeně sledoval, jak dovnitř proudí další jednotky Madrunů.

Bylo po všem. Několik zbývajících ohnisek odporu bude brzo přemoženo. Nepřátelští vojáci vbíhali na nádvoří, mávali zbraněmi vítězně nad hlavou a ječeli neznámý válečný pokřik, z kterého Kaelanovi běhal mráz po zádech.

Výhružně zavrčel a pevněji sevřel jílec svého meče.

Elandra, stojící vedle něj, se rozplakala. „Ach, Gaulte, to ne… to ne!“ vzlykala tiše.

Kaelan bojoval s neodolatelnou chutí vyběhnout tryskem na prostranství, zaútočit na nepřátele a pobít a zničit co nejvíc madrunských divochů. Pak se stáhl za roh, opřel se zády o zeď a těžce dýchal ve snaze potlačit splynutí. Podlehnout žalu a vzteku, nechat se vtáhnout do bojového šílenství, znamenalo jistou smrt.

Neměl v úmyslu být mezi poraženými, nebo dokonce zabitými.

„Je po všem,“ zašeptala Elandra nevěřícně. „Nemáme šanci.“

„To není pravda,“ oponoval jí. Když se pokusila zaprotestovat, přitiskl jí prst na rty. „Psst. Žádné dohady. Musíme si pospíšit.“

Když ji zatahal za ruku, vzepřela se. „Zemřu, jestli budu muset ještě utíkat.“

Kaelan ztratil trpělivost. „Pokud nepoběžíte, zemřete stejně. Tak pojďte!“

„Kam ale půjdeme?“

Prstem ukázal na temné a tiché siluety chrámů na vzdáleném konci prostranství. Rabování je ještě nezasáhlo; možná, že pověrčiví Madrunové se jim prozatím raději vyhýbali. Kaelan věděl, že se pod chrámy nacházejí podzemní komnaty, přinejmenším pod Gaultovým chrámem. Tam mohli nalézt útočiště. Když nic jiného, získají alespoň trochu času na promyšlení dalšího postupu.

Císařovna přikývla a zanechala protestů.

Běželi chráněni stínem zdi a zastavili pokaždé, když zpozorovali další skupinu Madrunů. Stále více divochů se oddělovalo od hlavní potyčky, jelikož dychtili po drancování a plenění. Mnoho z nich neslo louče a prostranstvím se rozléhal chechot a hlasitý hovor vedený v jejich rodném jazyce.

Bohatství, které na ně čekalo uvnitř paláce, je zcela očividně zbavovalo rozumu, ačkoliv stále bylo vidět některé Madruny s dýkami, jak zohavují těla padlých strážců. Každou chvíli se Kaelan pokusil zastínit císařovně výhled, aby ji uchránil před pohledem na konané zvěrstvo, ale to bylo nemožné. Elandra nevydala jediný zvuk, dokonce ani nevzlykala. Když pohlédl na její tvář rýsující se v šeru, viděl pouze světlou skvrnu jejího obličeje.

Plížili se dál, tak rychle, jak se jen odvážili, a nadále se snažili využívat ubohého krytu zdi. Temnota byla jejich spojencem. Čím dál byli od paláce, tím méně je osvětlovala záře pochodní a plamenů šlehajících z paláce.

Kaelan si v duchu přál, aby měl k dispozici armádu. Kdyby tak dokázal dát myšlenkou povel císařským jednotkám roztroušeným po obrovském území císařství. Kdyby tak dokázal zkroutit čas a prostor podle své vůle a přivést je sem − okamžitě.

Klidně by zaprodal duši ďáblu, jen kdyby získal početní převahu nad madrunskými divochy a mohl je rozdrtit. Bohužel, hlavní síla armády byla daleko odtud a ve městě přebývala pouze Císařská garda. Teď leželi vojáci slavné elitní jednotky v tratolišti krve.

Taková hloupost, pomyslel si Kaelan. To slovo mu tepalo v hlavě jako tlukot srdce. Hloupost. Hloupost.

Jenže on nebyl hlavním velitelem armády, on nebyl zodpovědný za rozmístění jednotek, on nebyl ten, kdo odmítl přivést více vojáků do hlavního města.

Křik mužů a žen, ozývající se z dálky, jasně vypovídal o páchaných krutostech. Odolal nutkání ohlédnout se, ale císařovna se zastavila a pohlédla přes rameno.

„Služebnictvo,“ šeptla bolestně. „Dvořané. Mé dámy…“

„Neohlížejte se,“ nabádal ji a zatahal ji za ruku. „Pospěšte.“

Cesta kolem obvodu zdí jim trvala dlouho. Čím dále se dostali, tím zranitelnější si Kaelan připadal. Jeho podvědomí ho nabádalo k ostražitosti. Cítil nebezpečí, které číhalo v temnotách, nebezpečí nepocházející z jejich světa, nebezpečí, které se nedalo porazit mečem ani silou. Pokusil se potlačit své děsivé představy. Poprvé po mnoha letech toužil mít po ruce ochranný klíč. Tma halila jeho i císařovnu, ale nebyla přítel.

Potichu se modlil a pokračoval v běhu, odmítaje se nechat zastavit strachem.

Konečně se před nimi objevily siluety jednotlivých chrámů, tiché a neosvětlené, nedotčené bojem na drahé straně prostranství. Aby dosáhli Gaultova chrámu, budou muset přeběhnout přes otevřený prostor. Zaváhal, zmítaný mezi neúprosně ubíhajícím časem a naléhavým pocitem opatrnosti.

Elandra, stojící vedle něj, klesla na kolena a lapala po dechu. Její raka ani na chvilku neopouštěla jeho dlaň. „Penestriánský chrám je nejblíže,“ zašeptala.

„Jsou v něm podzemní komnaty, určené k tajným obřadům?“

Přikývla. „Ano.“

Zamyslel se. Zneklidňovala ho myšlenka na vniknutí do svatyně určené pouze pro ženy. Nevěděl nic o Penestriánkách, jen že jejich řád byl považován téměř za nezákonný. Kulty uctívající Matku zemi byly velmi staré a primitivní. Zachvěl se, ale nezaváhal.

„Půjdeme tam,“ řekl.

Srdce cítil až v krku. Rozhlédl se, vyvedl ji z úkrytu a pádil přes otevřené prostranství. Na obloze se náhle roztrhly mraky a kužel měsíčního světla ozářil schodiště. Kaelan bral schody po dvou a v jeho závěsu cupitala drobnými krůčky císařovna.

Dosáhli vrcholu schodiště, proběhli sloupořadím a Kaelan se hnal vstupní halou do spásné inkoustové tmy za oltářem. Máchnutím paže mrštil císařovnu do stínu, přikrčil se vedle ní a přitiskl potem zmáčenou tvář k hrubému kamennému povrchu oltáře. Dýchal přerývaně a vzduch mu chrastil v plicích. Císařovna se schoulila do klubíčka, obličej vmáčkla do sukně, ale stejně slyšel její tlumené vzlykání a unavené oddechování.

Ostražitě naslouchal, smysly zjitřené, ale nezaslechl jediný zvuk, který by naznačoval jejich odhalení nebo pronásledování.

Dokázali to.

Vydechl úlevou a opřel se hlavou o chladný kámen. Je načase vymyslet plán. Jak dlouho se mohou skrývat?

Byla zde šance, že se jim podaří uniknout odhalení, zvláště když pod chrámem bylo nesčetně míst, kde se mohli ukrýt a Madrunové byli navíc velmi pověrčiví.

Jenže k čemu jim to bylo? Jak dlouho mohou vydržet bez jídla a vody? Kaelan věděl, že dokáže vydržet několik dní, ale byla zde císařovna. Pokud zemřou hlady někde v podzemí, čeho tím dosáhnou, kromě toho, že nezemřou v madrunských rukou?

Silou vůle potlačil poraženecké myšlenky. Jeho cílem bylo udržet tuto ženu živou a zdravou a zatím se mu to dařilo. Když budou bohové milosrdní, snad najde způsob, jak se odtud dostat. Každá další minuta na svobodě zvyšovala jejich naději na přežití.

Když konečně nabral dech, dotkl se jemně její paže. „Pojďme.“

Vyškrábala se na nohy, ačkoliv trochu zakolísala. Podepřel ji a nechal ji, aby ho vedla ke vchodu do chrámu.

Masivní dřevěné dveře jim blokovaly cestu dovnitř. I když použil veškerou sílu, nehnul s nimi ani o píď. Nedokázal se smířit s tím, že by ho dokázal zastavit pouhý zámek. Prsty přejížděl po kovovém povrchu, rozhodnutý otevřít jej císařovninou dýkou.

Náhlý žár ožehl konečky jeho prstů.

Zadržel výkřik a ucukl nikou.

„Co se stalo?“ zeptala se Elandra. „Něco není v pořádku?“

S pochmurným výrazem znovu napřáhl ruku a opět ji stáhl, odpuzený prudkým žárem.

Opatrně a s respektem ustoupil vzad a foukal si na bolavé prsty.

„Co se děje?“ dožadovala se Elandra vysvětlení.

„Ten zámek je chráněný kouzlem,“ odvětil a třepal prsty. Ačkoliv v nich stále cítil bolest, neměl žádné popáleniny. „Nemůžeme vstoupit.“

Elandra se hlasitě nadechla. „Dokonce i tady, tak blízko paláce, se sestry obávají znesvěcení posvátného místa. Z císařova rozkazu nesmí být tento chrám otevřený, takže vždy, když odejdou, zamknou za sebou a sešlou na zámek ochranné kouzlo. To je špatné…“

„To je špatné pro nás,“ přerušil ji rozzlobeně. „Je nám odepřeno najít zde útočiště.“

„Pak tedy půjdeme do Gaultova chrámu,“ odsekla. „Tam jsou Vindikanti. Určitě tam bude otevřeno, tedy pokud nejsou kněží zbabělci a nezamkli se uvnitř.“

Kaelan zalétl myšlenkami k Vindikantům, zvláště pak k Sienovi, který byl jedním ze zrádců. „Nemyslím si, že nám poskytnou pomoc.“

„Kam tedy půjdeme?“ dožadovala se. „Do císařských pokladnic? Ty brzy vyrabují. Kněží jsou naše jediná naděje.“

„Sienovi se nedá věřit.“

„Nikomu se nedá věřit,“ odvětila, otočila se a začala sestupovat po schodech.

Měsíční světlo jasně ozářilo její postavu, ale ona si toho ani nevšimla. Kaelan zaklel, rozběhl se a strhl ji ke straně schodiště.

„Opatrně,“ zašeptal zuřivě.

Elandra ztuhla v jeho náručí, ale neplýtvala dechem na zbytečné dohady.

Společně spěchali k majestátnímu chrámu, který se tyčil do výše oproti temné obloze. Kolem něj se rozprostíraly obytné budovy a školicí místnosti. Kaelan zvažoval oběhnutí chrámu a vniknutí dovnitř přes obytné budovy, ale Elandra stále běžela dva kroky před ním.

Přizvedla okraj sukně a neohroženě stoupala po schodišti. Kaelan ji následoval, i když ve vzduchu cítil potíže. Věděl, že mohou vběhnout do pasti, ale bohužel neměl žádný jiný plán.

Na vrcholu schodiště ji předběhl, natáhl ruku, aby se před něj nemohla prodrat a přistoupil ke dveřím.

Zámek na dveřích vypadal obyčejně, bez kouzelné ochrany. Kaelan zarazil špičku dýky do klíčové dírky. Stiletto by bylo lepší, ale to u sebe neměl.

Shrbil se nad zámkem a podle citu se ho snažil otevřít. Po spáncích se mu řinul pot, když v tom na rameni ucítil ruku císařovny.

Bylo to tiché varování. Zareagoval, aniž by ztrácel čas rozhlížením. Pozvedl meč, narovnal se a prudce se otočil, čekající v obranném postoji.

Měsíční světlo jasně osvětlovalo mramorové schodiště, jehož světlý povrch stříbrně zářil. Po schodech letěly vzhůru stíny mužů, jenže za těmi stíny nebyl nikdo, kdo by je vrhal.

Kaelanovi ztuhla krev v žilách. S rostoucím zděšením zíral na blížící se postavy. Narovnal se do plné výšky a málem mu vypadl meč z náhle ochablých prstů. Ačkoliv mu císařovna popsala stíny již předtím, nic z jejího vyprávění ho nemohlo připravit na tu hrůzu, když je viděl přicházet, rychle a v tichosti.

Opatrně o krok ustoupil, ukryl se hlouběji ve stínu dveřního rámu a pozvedl meč.

Císařovna, narozdíl od něj, neustoupila. Trhnutím rozvázala živůtek svých šatů a vytáhla cosi uvázaného na tkanici kolem jejího krku. „Pospěš si s tím zámkem,“ řekla tiše. „Pokusím se je zadržet.“

Udiveně na ni zíral a v duchu přemítal, jaký druh talismanu může držet v ruce. „Vy máte ochranný klíč?“

„Co by to mělo být?“ otázala se, pak ukázala na stíny. „Pospěš si! Meč je ti k ničemu. Povídám, snaž se co nejrychleji otevřít dveře.“

Jenže Kaelanovi bylo zcela jasné, že dveře je před stíny neochrání. I když se jim nakrásně podaří dostat dovnitř, ty příšerné bytosti jim budou neustále v patách. Nedobrovolně se zachvěl a připravil se k nadcházejícímu boji.

Na Elandřině dlani se znenadání objevilo zlatavé světlo. Pozorně se zadíval a zjistil, že císařovna drží velký, precizně vybroušený drahokam, ze kterého vycházela podivná záře. Kaelan byl ohromený, protože netušil, že by císařovna mohla disponovat tajnými silami.

Elandřina tvář, ozářená světlem vycházejícím z její dlaně, měla odhodlaný výraz. Pozvedla ruku, aby záře drahokamu osvětlila větší prostor a letící stíny prudce zastavily a stáhly se ze světla, jako by je pálilo.

Kaelan cítil, jak se z jeho amuletového váčku ukrývajícího spojené smaragdy šíří po jeho hrudi teplo. Už dříve mu dávaly podobná varování a chránily ho. Teď s úžasem sledoval, že císařovna drží v ruce podobný drahokam. Dokonce věděla, jak využít jeho schopností. Ačkoliv on sám už dlouhou dobu znal kouzelné schopnosti smaragdů, které dokázaly tajit svůj pravý tvar a hodnotu před ostatními lidmi, nikdy ho nenapadlo, že by drahokamy mohly vládnout takovou silou. Měl je u sebe po celá léta jako symbol naděje, jako památku na svou malou sestru. Možná, že se daly využít i k jiným věcem.

Stíny prolétly kolem něj a Elandra se chvatně otočila, aby zlatavé světlo ozařovalo i Kaelana. Svůj drahokam používala přesně jako ochranný klíč. Jeho světlo jim drželo stíny od těla, i když Kaelan cítil vzrůstající nebezpečí. Stíny byly zlomyslné, rozzuřené a odhodlané ulovit svou kořist. Vyzařovala z nich jediná, primitivní touha − zabíjet, zabíjet, zabíjet.

Teplo vycházející ze smaragdů ukrytých pod krunýřem sílilo a stávalo se téměř nesnesitelným. Kaelan podlehl pokušení vytáhnout smaragdy a připojit jejich sílu k síle Elandřina drahokamu. Už už tahal za tkanici kolem krku, když koutkem oka zachytil pohyb.

Hluboce se ponořil do odloučení a uskočil stranou rychleji než blesk.

Vržená dýka prolétla se zasvištěním vzduchem přesně místem, kde ještě před zlomkem vteřiny stál, zabodla se do dveří a její ostří vibrovalo ve dřevě.

„Co to…“ vyjekla Elandra.

V úleku spustila paže, kruh světla se zmenšil, a v tom okamžiku na ni jeden stín skočil.

Se zaječením padla na záda.

Kaelan ji objal a přitáhl k sobě, i když se bránila a kopala ve snaze odrazit útok stínu. Zdálo se, že je stín obtočený kolem jejího krku. Kaelan slyšel její chrčivý dech.

Vstoupil do splynutí, ale nenašel nic, s čím by se mohl spojit. Stín neměl žádnou hmotnou podstatu, žádnou vlastní vůli. Kaelan zachytil pouze slabou stopu čehosi… stopu důvěrně známého člověka, kterého přesto nedokázal rozpoznat. Bylo to stejné, jako sledovat odraz na vodní hladině, nejasný a rozmazaný. Naplněn zklamáním, rozhodl se spojit se zdrojem stínu…

Náhle byl vtažen do vlny bouřících emocí, nenávisti, chtíče a zvrhlosti. Kaelan na okamžik ztratil svou vůli, přemožený běsnícím živlem. Byl stále více vtahován… stával se… byl jedním z…

„Ne!“ vykřikl, vstoupil do odloučení a přerušil spojení.

V hlavě se mu rozlehlo vysoké zapištění, výkřik smrtelné agónie, který jím projel jako nůž. Osvobozený od moci, která ovládala stín a snažila se ovládnout i jeho samotného, se Kaelan s náhlým lupnutím probral.

Zjistil, že klečí na vrcholu chrámového schodiště. Koupal se ve stříbrném měsíčním svitu, stejně jako jeho meč ležící opodál. Císařovna ležela bezvládně na schodišti a nejevila žádné známky života.

Kapitola 20

Kaelan horečně přitiskl prsty na Elandřino hrdlo a snažil se nahmatat puls, což se mu nakonec podařilo. Oddechl si úlevou, zdvihl její bezvládné tělo do náručí a odnesl ji do stínu.

Přes přehlídkové prostranství se blížila skupina Madrunů s pochodněmi v rukou. Jejich pozornost upoutaly výkřiky a záblesky světla, a tak teď spěchali obdivuhodnou rychlostí k chrámu a cestou se k nim přidávali další ozbrojenci. Bude to trvat pouhou chvilku, než dorazí ke schodišti a dokončí, co stíny započaly.

Kaelan položil Elandru vedle dveří a natáhl se pro meč. Pak si náhle vzpomněl na neznámého útočníka, který po něm hodil dýku.

Zatajil dech, sevřel pevně rukojeť dýky a vytrhl ji ze dřeva. Pomocí splynutí se spojil se zbraní, aby zjistil, kdo byl jejím majitelem a kdo ji po něm mrštil.

Agel.

Z toho poznání se mu zvedl žaludek, ale rychle ukončil spojení a chvatně se rozhlédl kolem, aniž by ztrácel čas citovými výlevy. Zhluboka nasál vzduch a v duchu si roztřídil okolní pachy. Vrhl rychlý pohled na blížící se Madruny, a pak se rozběhl na pravou stranu, odkud přilétla dýka.

Na rohu vstupní haly chrámu nalezl úzké schůdky vedoucí dolů k postranním dveřím. U jejich paty se krčil muž ve světlém rouchu a snažil si zavázat přetrženou tkanici u boty.

Agel.

Kaelanovo srdce zkamenělo. Popadl meč a řítil se dolů po schodech.

Agel vystartoval k útěku, ale překážela mu přetržená tkanice. Udělal jen pár kroků, než ho Kaelan dostihl a plnou vahou srazil k zemi.

Agel vyjekl a zůstal nehybně ležet. Kaelan vyskočil na nohy, popadl bratrance za roucho a trhnutím jej postavil. Pak s ním zatřásl, jako když pes třepe krysou.

„Pusť nás dovnitř!“ procedil skrze zuby.

Agel cosi zasténal. Jeho tělo se bezmocně pohupovalo v Kaelanově sevření.

„Ať se usmažíš v pekle, jestli nás nepustíš do chrámu, Agele!“

V tu chvíli měl sto chutí bratrance uškrtit. Vztek v něm vřel jako láva a kromě toho neměl co ztratit, nic, o co by se musel strachovat.

Jako by to Agel vycítil, mlčky vytáhl z kapsy velký kovový klíč.

Kaelan po něm chňapl, pak se otočil a táhl svého bratrance za sebou do schodů.

Madrunové byli méně než padesát kroků od hlavního obřadního schodiště. Když ho spatřili, zařvali a rozběhli se.

Kaelan překročil Elandřino bezvládné tělo, vrazil klíč do zámku a otočil s ním. Masivní dveře se se skřípěním otevřely.

Postrčil Agela dovnitř a zvedl dívku do náručí. Její hlava bezmocně visela přes jeho paži a dlouhé vlasy splývaly k zemi jako záclona. Kaelan s ní vešel do chrámu, opřel si ji o rameno, zavřel dveře a opět je zamkl. Vedle dveří byla o stěnu opřená těžká závora, a tak ji zasunul do držáků jako další zábranu.

Těžká rána dopadla na dveře, až uskočil leknutím. Další rány a kopance otřásaly dveřmi a byly slyšet zlostné výkřiky běsnících nepřátel.

Na stojanu poblíž dveří stála lampa a mdlým světlem osvětlovala okolní prostor. Kaelan se rozhlédl, aby zjistil, že stojí v úzké vstupní hale, na jejíž druhé straně na něj zíval otevřený vchod. Vzduch byl cítit plísní a špínou. V dálce zaslechl podivné zvuky, až mu naskočila husí kůže.

Agel se mezitím probral z omráčení a znovu stál vzpřímeně. Jeho oči si strnule prohlížely Kaelana, dokonce i když se z venku ozývaly další rány a kopance.

„Dveře je dlouho nezadrží,“ pronesl Agel.

„Dokonce ani ochranné kouzlo?“

„O takových věcech nic nevím.“

Kaelan se nehodlal dohadovat. „Veď nás dolů, do úkrytu kněžích.“

Agel se vzdorně zamračil. „Zde nenajdeš útočiště, kacíři.“

Poslední střípky úcty k bratranci se rozpadly na prach. Takže Agel vstoupil do řad rouhačů. Jeho léčitelské roucho bylo zahanbeno, jeho pobožnost byla jen falešné pozlátko.

„Lháři,“ vyhrkl Kaelan ochraptěle. „To ty jsi pil krev prokletých.“

Agel zamrkal, jako by ho Kaelanova znalost překvapila.

„Patříš k Sienovi,“ obvinil ho Kaelan. „Přiznej to!“

Agel sklopil hlavu.

Kaelanovi se srdce svíralo žalem, ale nenechal se jím unášet. Teď nebyl čas zúčtovat s Agelem, dokonce ani nehodlal rozebírat bratrancův pokus o vraždu. Místo toho se pronikavě zadíval do Agelových ostražitých očí. „Ve jménu císařovny, poskytni jí pomoc, kterou mě odmítáš.“

„Císařovna tady nemá žádnou moc,“ odsekl Agel.

„Co je to tady?“ vmísil se do hovoru hluboký hlas.

Kaelan se rychle otočil směrem ke vchodu na druhé straně haly.

Stál tam Sien a jeho hluboce posazené oči se v panujícím příšeří nebezpečně blýskaly. Jeho žluté roucho bylo pryč a kněz měl na sobě těžký cestovní plášť a pod ním tuniku a kožené kamaše.

Při spatření Kaelana se zarazil, chvíli zmateně zíral, a pak se zamračil. „Přivedl jsi k nám nepřítele,“ řekl. „Hlupáku! Copak jsi je nemohl vodit kolem dost dlouho, abychom…“

Kaelan zvedl dívku na úroveň knězových očí. „Žádám pomoc pro císařovnu.“

Sien se ještě více zachmuřil. „Císařovna,“ pravil, jako by Elandru nemohl poznat.

„U velkého Gaulta!“ zvolal Kaelan rozhořčeně. „Císařovna! Svrchovaná vládkyně císařství.“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Sien rozladěně. „Její příchod je, ehm, nečekaný. Tím se mění mnoho věcí…“ zmlkl v půlce věty. Zdálo se, že se konečně vzpamatoval. Lehce se uklonil a pokynul ke dveřím za svými zády. „Tudy.“

Kaelan bez zaváhání vykročil kupředu. Za vchodem klesalo dolů do podzemí příkré schodiště. Pod sebou viděl matné světlo, a tak sestupoval tak rychle, jak mu to jen jeho břímě dovolovalo. Za sebou slyšel tiché mumlání, jako by Sien dával Agelovi kázání.

Musel jsem zešílet, že jsem sem vstoupil, pomyslel si Kaelan, ale zahnal pochyby do pozadí své mysli. Neměl jinou možnost. S Madruny se nedalo vyjednávat nebo po nich dokonce vyžadovat civilizované zacházení s Elandrou. Zcela jistě by ji znásilnili a pak zabili. Při tom pomyšlení nevědomky křečovitě sevřel její bezvládné tělo.

Nezklame ji, přísahal si v duchu, zatímco stále sestupoval dolů. Nezklame.

Na konci schodiště se zastavil a s obavami se rozhlédl. To místo bylo nevýrazné a čistě zametené. Kromě lucerny visící na háku neviděl žádné vybavení. Z místnosti vedly troje dveře, všechny však byly zavřené. Zápach rozkladu a smrti zde byl mnohem výraznější.

Mohl si namlouvat, že se jedná o zápach spojený s krvavými oběťmi bohům, že vnitřnosti sloužící k věštění musí být někde proprány a očištěny, a že mrtvoly zvířat musí být někde rozporcovány, aby chudí mohli dostat svůj příděl.

Jeho instinkty mu však napovídaly, že v tom pachu bylo víc než jen to. Pod zdánlivě neposkvrněnou rouškou se skrývalo cosi mnohem temnějšího, cosi, co by nechtěl zažít nebo poznat.

Ztěžka polkl, částečně připraven vycouvat, ale Sien se k němu připojil, přistoupil ke dveřím s vyřezanými tvářemi bezejmenných duchů a trhnutím je otevřel dokořán.

„Tudy. Je zraněná?“

„Nemám tušení,“ odvětil Kaelan a prošel dveřmi.

Zjistil, že se nachází v úzké chodbě, osvětlené pouze světlem z lucerny ve vstupní místnosti. Když Sien zavřel dveře, chodba se ponořila do mrazivě tmy.

„Čekej,“ přikázal Sien a o chvilku později se objevilo matné světlo, které se šířilo a zahánělo temnotu.

Záře vycházející ze Sienovy levé dlaně byla sice matná, ale k osvětlení chodby postačovala.

Kaelanovo srdce zběsile tlouklo. Znovu polkl, ale v hrdle měl stále sucho.

„Málem jste přišli pozdě,“ poznamenal kněz. „Už brzo odjedou, nebo tak měli aspoň v úmyslu, než jsi sem přivedl Madruny. Teď možná nebude ani možnost odjet. Tady dole nejsme tak dobře schovaní, jak bychom měli být.“

„Co tím míníte?“ zeptal se Kaelan rychle a vrhl na kněze přísný pohled. „Císař je tady?“

„Samozřejmě.“

Kaelan zamrkal. Byl příliš ohromen svým štěstím, aby se zmohl na slovo.

Teď byla řada na Sienovi, aby svraštil udiveně čelo. „Copak to nebyl ten důvod, proč jsi ji sem přinesl?“

Zmatený Kaelan uhnul pohledem. „Ano. Jen jsem myslel… že jdeme příliš pozdě.“

„Málem ano. Pokud je zraněná, bude lepší, když ji prohlédnu. Anebo Agel. Nebylo by vhodné, aby ji císař viděl v takovém stavu.“

Kaelan neochotně zastavil. Poklekl a jemně opřel dívku o své koleno, zatímco ji Sien prohlížel.

Vypadala tak mladě a zranitelně. Dokonce i pod nánosem špíny a sazí byla okouzlující. Dokázal by na ni hledět po celé hodiny, obdivovat jemnost jejích lícních kostí, široké oblouky obočí i tmavé, dlouhé řasy kontrastující se světlou pletí. Štíhlá a vysoká, ležela v jeho náruči a nevážila víc než pírko. I přes roztrhané šaty a rozcuchané vlasy se dal z linií zápěstí a kotníků rozpoznat její urozený původ, i z dokonalého tvaru dlaně, která celý večer svírala jeho paži s obdivuhodnou silou a odhodláním.

Kaelan se za ní modlil. Bál se, že jí stín způsobil vážná zranění, především na duši.

„Škrtilo ji to,“ řekl tiše. „Nevím…“

„Co to bylo?“ zeptal se Sien.

Teprve v tu chvíli si Kaelan uvědomil, že mluví nahlas. Pohlédl do knězových žlutých očí. Nepopsatelný strach sevřel jeho vnitřnosti, ale podařilo se mu odtrhnout zrak.

„Byl to stín,“ odvětil. „Stín muže, ale nebyl vrhán žádnou živou bytostí.“

Sien se nezdál být překvapený. Stále upřeně hleděl na Kaelana, jako by četl v jeho myšlenkách. „Opravdu?“ otázal se znovu.

V jeho hlase zazníval čistý zájem, nic jiného.

V Kaelanovi vzklíčilo podezření. Zachmuřil se. „Vy…“

„Ten stín nejednal na můj rozkaz,“ prohlásil Sien a pozvedl paži. „Nepokoušej se svalit na mě vinu.“

Jeho poznámka potvrdila Kaelanovo podezření. „Takže vy ho také dokážete ovládat?“ zeptal se. „Dokážete ho oddělit od bytosti, která jej vrhá a přinutit ho poslouchat vaše rozkazy?“

Sien vrhl na císařovnu zamračený pohled a jeho dlaně se vznášely těsně nad jejím tělem. „Z jakého materiálu je ten plášť?“ zeptal se. „Nemohu se jí dotknout.“

„Ten plášť vyrobily Mahiranky,“ oznámil mu Kaelan. Upoutalo ho, že kouzlo pláště dokáže kněze zahnat. Už to bylo znamení, aby Sienovi nedůvěřoval. Ne, že by mu jinak věřil, ale jen to potvrdilo jeho myšlenky. Přál si, aby měla nasazenou kapuci. Možná, že by se jí stín nemohl dotknout.

„Na to, že je tak mladá, je podivuhodně schopná,“ pravil Sien.

„Ano, to je. Ptal jsem se, jestli dokážete oddělit muže od jejich stínů.“

Nezdálo se, že by Siena Kaelanova otázka nějak rozrušila a klidně dál pozoroval císařovnu. „Jsi nevěřící,“ odvětil. „Nemám, co bych ti k tomu řekl.“

„Vypustil jste tu věc na císařovnu?“ trval na svém s rostoucím zděšením Kaelan.

„Ne.“

„Víte, kdo − nebo co − to bylo?“

Sien se na něj znovu pronikavě zadíval. „Zajímavě položená otázka. Jaké je tvé jméno, gardisto?“

Kaelan s překvapením zjistil, že si na něj kněz nepamatuje. „Kaelan E’non.“

„Ach, ano. Byl jsi odmítnutý touto dámou jako možný ochránce. Přesto jsi zde. Velmi zajímavé.“ V Sienově hlase se ozval nepatrný náznak pobavení.

Kaelan si toho všiml a sevřel zlostně rty. „Vy si se mnou pohráváte, lorde Siene,“ pronesl zachmuřeně. „Znáte mě z dřívějška. Často jste mě viděl s mým bývalým pánem.“

„Ano, máš pravdu. Teď, jak vidím, sloužíš císařovně, i když jsi nebyl vybrán jako její ochránce a nenosíš její barvy.“

„Rander Malk je mrtvý,“ řekl Kaelan vyhýbavě. „Zabili ho stíny. Vzpamatuje se?“

Sien na něj upřeně hleděl. „Kolik jsi ochotný zaplatit za její uzdravení?“

Zmatený Kaelan sáhl k opasku. Pokud šlo o zaplacení poplatku za vyléčení…

„Ne,“ řekl Sien, jako by četl Kaelanovy myšlenky. „Schovej si své zlaťáky, hlupáku. Chci znát odpovědi na některé otázky. Odkud pocházíš? Kdo tě zplodil? Proč vždycky sloužíš těm, co jsou odsouzeni k záhubě? Proč nás odmítáš? Proč odmítáš dokonce i svého příbuzného Agela? Jaké tajemné síly ti umožňují bojovat tak, jako nikdo jiný?“

Kaelan hrdě zvedl bradu a jeho oči získaly kovový lesk. „Na takové otázky nemám odpověď.“

Sien se odtáhl od císařovny a povstal. „Potom tedy Jeho Veličenstvo zůstane bez pomoci.“

Rozzuřený Kaelan k němu přiskočil a přitiskl ho prudce ke zdi, až do ní knězova oholená hlava se zaduněním udeřila. Kaelan probodával Siena očima. „Nezajímá mě, jakým odporným stínům sloužíš, tvá povinnost je pomáhat. Okamžitě ošetříš Její Veličenstvo, nebo…“

Sienovy dlouhé prsty se obtočily kolem Kaelanova zápěstí a Kaelan cítil, jak na něj z druhého muže přeskakuje splynutí.

Poprvé v životě zažíval pocit spojení z opačné strany. Splynutí bylo prováděno silnou vůlí, avšak velmi neohrabaně. Připomínalo to vpád, znásilnění a Kaelan cítil, jak se jeho vědomí připravuje vstoupit do splynutí, jako by chtělo posílit spojení.

Vyděšeně se stáhl do sebe a odmítal podlehnout nutkání ke splynutí.

Mohl spojení přerušit pomocí odloučení, ale opatrnost ho nabádala, aby neodhaloval druhou stranu svého nadání, takže musel nečinně snášet Sienův průzkum jeho pocitů, myšlenek, a dokonce i vzpomínek.

Po chvíli se kněz stáhl zpět a z Kaelanovy mysli se vytratil chlad provázející Sienovo slídění. Otřásl se, zpřetrhal poslední nitky spojení a odskočil. Kolena se mu podlamovala slabostí a chtělo se mu zvracet. Polévalo ho horko, které se střídalo s prudkými záchvaty zimnice, jako by se ho zmocnila horečka. Ze všeho nejhorší byl pocit poskvrnění, jako by se vykoupal v kádi se slizem.

Na Sienově tváři se objevil spokojený úsměv. „Děkuji,“ zašeptal kněz. „To bylo velmi poučné.“

Kaelan vytrhl z opasku dýku a přiložil ji k Sienově hrudi, připravený bodnout a zhasnout navždy ten úlisný úšklebek.

„Teď mám v sobě část tvé duše,“ řekl Sien bez bázně. „Pokud ji budeš chtít získat zpět, budeš muset ke mně přijít o své vlastní vůli a požádat o ni.“

„Nikdy,“ vydechl Kaelan chraplavě.

„Však ty přijdeš,“ prohlásil Sien sebejistě. „A výměnou za očištění mi vydáš zbylá tajemství.“

„Nikdy.“

Sien se skřípavě rozchechtal. Jeho hluboké oči zářily šíleným leskem. „Temný bůh po tobě touží. Už o tobě ví. Jsi označený a nemůžeš uniknout před tím, co tě čeká.“

„Lžeš,“ vyhrkl Kaelan vzdorně. Odmítal poslouchat Sienovy řeči, nebo jim dokonce uvěřit. „Vím, komu sloužíš. Jsi přisluhovač temnoty a pekla. Zradil jsi císaře a přivodil zkázu celého města. Za to zaplatíš.“

Sien, rozpřáhl ruce. Jeho rty zůstávaly zvlněny ve výsměšném úšklebku. „Proč ne hned teď? Pomsti se za všechny, kteří dnes v noci zemřeli a sraz mě k zemi. Tím se hodně naučíš.“

Kaelan křečovitě sevřel jílec dýky. V jeho mysli se míhaly obrazy strážců, dvořanů, žen a sluhů, kteří dnes v noci zbytečně zemřeli, a jeho Vztek rostl. Věděl, že ho Sien popichuje, jako by zkoušel hranice jeho trpělivosti. Z celého srdce toužil zabít tohoto odporného kněze, ale neučinil tak, už jen kvůli tomu, že si to Sien přál.

„Ale, no tak,“ řekl Sien naoko zklamaně. „Přece nebudeš váhat. Jsi bývalý šampion arény. Zabil jsi více mužů, než dokážeš spočítat. Smrt kráčí v tvých stopách. Klidně ji můžeš považovat za přítelkyni. Nejsi nakonec jejím nejlepším služebníkem?“

„Ne,“ vypravil Kaelan skrze třesoucí se rty.

„Dokážeš velmi efektivně odebrat život,“ řekl Sien. „Máš pro to nadání. Prozraď mi, jak se nazývá odebírač životů ve tvém jazyce?“

Kaelan na něj mlčky zíral, zmítaný pocitem viny, přesně jak Sien zamýšlel. Hnusil se sám sobě.

„Odeber mi život,“ vysmíval se mu Sien, „a pouč se. Čeká tě tolik věcí. Kromě toho, copak nevyžaduješ odplatu vůči všem svým nepřátelům? Já jsem se s nimi přece spikl, nebo snad ne?“

„Proč nejsi s Tirhinem?“ otázal se Kaelan přiškrceným hlasem. „Proč nejsi tam venku a nevychutnáváš si svůj triumf? Císařství je v troskách…“

„Pche, ani náhodou,“ skočil mu do řeči Sien. „Hlava byla oddělena od těla, ale ani jedna část není mrtvá a mohou znovu srůst, zvláště když se císař chystá uprchnout tajnou cestou do bezpečí. K tomu připočti ještě císařovnu, která nám leží u nohou a může se připojit ke svému manželovi.“ V Sienových žlutých očích se hněvivě zablesklo. „Moje práce není zdaleka dokončena.“

Kaelanovy vnitřnosti sevřela ledová ruka. Sebral veškerou odvahu a zpražil kněze vzdorným pohledem plným pohrdání. „Pokud máš tolik práce,“ pravil, „proč tedy nespěcháš k Tirhinovi a nesnažíš se mu pomoci?“

Sien se zachechtal. „Copak jsi opravdu tak naivní, tak hloupý, a myslíš si, že bych chtěl, aby se princ zmocnil trůnu?“

Kaelan se zamračil na netvora v lidské podobě, jakým se ukázal být nejvyšší kněz. Vždyť to byl právě on, kdo přesvědčil Tirhina, aby se spojil s Madruny. On to byl, kdo nechal prince tenkrát v noci na úpatí hory napospas útoku shyrieas. On to byl, kdo dlouhá léta radil císaři Kostilamovi, a přesto ho zradil.

„Ty chceš úplné zničení říše,“ pronesl Kaelan zvolna. „Chceš zničit úplně všechno, celou císařskou rodinu.“

Sienova tvář se roztáhla v samolibém úsměvu. „Zřejmě jsem v tobě při spojení nechal část své duše,“ řekl uznale. „Tvé vnímání se zlepšilo“

„Nebylo těžké dát si věci dohromady,“ zavrčel Kaelan vztekle.

„Ne, to nebylo. Zvlášť, když jsem ti to usnadnil.“

Slabé zasténání vytrhlo Kaelana z hovoru. Otočil se a sklonil se nad císařovnou, která mírně pohnula rukou.

Znovu zasténala, pozvedla ruku k čelu a otevřela oči. Zdálo se, že neví, kde je; pak se jí ve tváři objevil výraz poznání a oči se jí zalily slzami.

S kašláním se posadila a Kaelan si přál, aby ji mohl obejmout a pevně držet v náručí, jenže se jednalo o císařovnu a on neměl právo nabídnout jí útěchu.

„Jste v bezpečí,“ ujistil ji chvatně. Za řeči vzhlédl k Sienovi, který stál opodál v šeru a v hloubi duše doufal, že kněz mluvil pravdu. „Jsme pod chrámem.“

Císařovna vrhla na Kaelana bázlivý pohled a odhrnula si z tváře neposlušný pramen vlasů. „Ten stín…“

„Už je pryč,“ ujistil ji.

Elandřina ruka šátrala po vyšívaném váčku, který jí visel na krku, a když jej nahmatala, sevřela ho křečovitě mezi prsty, až jí kotníky zbělely. „Zničil jsi tu příšeru?“

Kaelana se zmocnila obava, že císařovna odhalí Sienovi kouzelný drahokam. „Stín je pryč,“ řekl rázně.

Její oči se střetly s jeho očima a zdálo se, že si všimla varování. Svraštila obočí, polkla a odvrátila zrak. Celá se chvěla a pokoušela se vyškrábat na nohy. „On se vrátí.“

„Sem se neodváží,“ prohlásil Sien s úklonou.

Když zaslechla jeho hlas, ztuhla a zalapala po dechu. Kaelan položil svou dlaň na její útlé rameno a jemně stiskl.

Sien přistoupil blíže. „Ani Madrunové nedokáží v nejbližší době prolomit naše zabezpečení. Váš strážce mluvil pravdu, když říkal, že jste v bezpečí. Jste připravená na setkání s císařem?“

Elandra kněze ignorovala a její zrak se upíral na Kaelana. „Pomoz mi na nohy,“ řekla.

Ačkoliv její hlas zněl rozhodně a pánovitě, Kaelan viděl, jak je ve skutečnosti vyděšená. Mlčky uposlechl a trhnutím ji postavil. Chvíli se kymácela na nejistých nohou, pak se narovnala a hrdě pozvedla bradu. V tu chvíli vypadala jako opravdová vládkyně světa, jedině její bledost a křečovitý stisk Kaelanových prstů vypovídaly o něčem jiném.

„Lorde Siene,“ řekla zajíkavě, „říkáte, že můj manžel je nedaleko?“

„Ano, Veličenstvo.“

„Je-je naživu?“

Sienovi se údivem rozšířily oči. „Ovšem, že je naživu. Vaše Veličenstvo nemusí mít strach.“

Nad jejich hlavami se ozvala mohutná rána a přinutila je vzhlédnout ke stropu.

Kaelanovi se stáhlo hrdlo úzkostí a rukou hmátl po jílci dýky. „Madrunové prolomili dveře. Spěchejte, Veličenstvo, pokusím se je zadržet tak dlouho, jak to jen bude možné…“

„Hlupáku!“ vyštěkl Sien dříve, než mohla Elandra odpovědět. „V cestě jim stojí dostatečné překážky, které je zadrží lépe, než bys to kdy dokázal. Nicméně, vydejme se na cestu. Císař nemůže čekat o mnoho déle.“

Při těch slovech ukázal rukou na tmavou chodbu před nimi. Kaelan tasil dýku a vykročil kupředu, smysly zbystřené. Měl podivný pocit, že kráčejí do pasti. Sienovi se nedalo věřit, ať už jim pomáhal nebo ne. Kněz byl mnohem nebezpečnější, než se zdál a temné síly, kterými vládl, z něj dělaly děsivého protivníka. Kaelan kráčel chodbou s Elandrou a knězem v patách a každou chvíli jeho pohled sklouzl na dýku, kterou svíral v dlani. Mohla prostá ocel mrštěná prudce a nečekaně zničit tohoto přisluhovače temného boha? Instinkty mu napovídaly, že by se to každým okamžikem mohl dozvědět. Na čele mu perlil pot, ale snažil se zůstat klidný a připravený na všechno.

„Zastavte,“ řekl Sien.

Kaelan poslechl tak rychle, až do něj Elandra zezadu narazila. Ustoupil stranou a zamumlal krátkou omluvu. Císařovna naklonila hlavu, pronikavě se na něj zadívala, a pak odvrátila zrak.

Kaelan si změřil kněze očima. „Co teď?“ zeptal se podezřívavě.

Sien se pousmál a jeho žluté oči se zlověstně zablýskaly. Pokynul rukou. „Otevři dveře.“

Kaelan žádné neviděl, ale když se obrátil zpět, blokovaly mu cestu dřevěné dveře, které zde předtím zcela jistě nebyly. Užaslý Kaelan si je opatrně prohlížel. Nedokázal říci, zda byly skutečné nebo se jednalo o pouhý přelud, ale neodvažoval se jich dotknout, aby to zjistil.

„Otevři je,“ řekl Sien měkce. „Císař je v jeskyni, na druhé straně dveří.“

Elandra se rozzářila. „On na mě čeká?“

„Ano,“ odvětil Sien. „Dvakrát ho museli zadržet, aby se nevrátil do paláce a nepátral po Jejím Veličenstvu. Velmi se pro vás rmoutil, ale přirozeně nemohl dát v sázku svůj život. Jestliže se nepřátelům podařilo prolomit zvláštní ochranu uvnitř chrámu a dostat se tak daleko, je možné, že budou schopni pronásledovat ho i na tajných cestách.“

„Musím se připojit ke Kostilamovi,“ prohlásila Elandra rozhodným hlasem. Do jejích pohybů se navrátila elegance a sebedůvěra.

Kaelan na ni pohlédl a srdce se mu tetelilo radostí, že uvěřila Sienově úlisné lži. Jeho oči se střetly s knězovýma a mezi nimi probleskla pravda o nočním přepadení, kdy Kaelan viděl císaře, jak odmítl poslat gardisty, aby zachránily Elandru, jelikož nechtěl rozdělit své skrovné síly. Byl si zcela jistý, že císař na Elandru nečekal, že měl na zřeteli jen své bezpečí a že ji ponechal svému osudu stejně jako konkubíny a služebnictvo. Bylo pro ni lepší, že o tom neměla sebemenší potuchy. Kaelan by jí bolestivou pravdu neřekl ani za nic.

Elandra přizvedla okraj sukně, přistoupila ke dveřím a zastavila se před nimi. Pohlédla přes rameno na Kaelana. „Otevři je.“

Na okamžik zaváhal, ale když svraštila hněvivě obočí, postoupil poslušně kupředu. Dveře se otevíraly směrem k nim.

Opatrně, protože netušil, co je opravdu čeká na druhé straně, mávl rukou na císařovnu, aby poodstoupila.

Elandra tak učinila a Kaelan natáhl ruku k petlici.

Těsně předtím, než se jí jeho prsty dotkly, petlice sama odskočila a dveře se rozlétly dokořán.

Kaelan odskočil a ostražitě se přikrčil s dýkou v ruce.

Za dveřmi se nacházela prostorná jeskyně přeplněná lidmi a nervózně frkajícími koňmi. Vzduch byl naplněn zvuky horečnaté aktivity. Na vzdáleném konci jeskyně visel zplihle na tyči císařský prapor a Kaelan poznával i vojáky kolem něj. Úlevně si oddychl.

Ustoupil stranou a Elandra prošla kolem něj, avšak na prahu narazila do neviditelné překážky.

Vylekaně zalapala po dechu a rychle ustoupila.

Kaelan si v duchu vyčinil za svou neopatrnost a okamžitě k ní přiskočil. „Je Vaše Veličenstvo zraněno?“ vyptával se.

Císařovna zavrtěla hlavou, oči stále plné strachu. „Co to, u Gaulta, je?“ zašeptala a prsty sevřela váček s drahokamem.

Kaelan znovu přistoupil ke dveřím. Když natáhl ruku, narazil na neviditelnou bariéru pevnou jako kamenná zeď, která nebyla ani ledová, ani horká, zato byla neprostupná.

Zíral skrz ni a s rostoucím zklamáním pozoroval gardisty, jak sedlají koně a nakládají zásoby. Bohužel nedokázal překonat neviditelnou překážku, aby se k nim mohl připojit.

Nikdo z vojáků nepohlédl jejich směrem. Kaelan nabyl přesvědčení, že je nemohou vidět. Ta myšlenka v něm vzbudila novou obavu. Byli v té jeskyni opravdu gardisté nebo to byla všechno pouhá iluze?

Otočil se čelem k Sienovi. Zmítal jím vztek; celou dobu tušil, že má kněz v záloze nějaký špinavý trik, a teď s ním konečně vyšel na světlo.

„Opatrně, válečníku,“ pravil Sien měkce. „Neudělej chybu, které bys litoval do konce života.“

Kaelan vztekle vycenil zuby a máchl dýkou. „Copak jsi mě před chvíli nežádal, abych tě probodl? Máš krátkou paměť, knězi.“

„Naopak,“ odvětil Sien, „mám výbornou paměť. Vzpomínám si, že jsem se tě ptal, jakou cenu jsi ochotný zaplatit za císařovnino uzdravení.“

Elandra prudce otočila hlavu. „Cože?“

Kaelan cítil, jak v něm vře vztek. Horkost se mu rozlévala vnitřnostmi, spalovala plíce, stoupala do krku a vháněla ruměnec na jeho líce. Zlověstně zíral na Siena; neměl náladu na hrátky.

„Ty jsi ji neuzdravil,“ řekl ochraptěle.

Sien se soucitně pousmál a Kaelan náhle porozuměl, co kněz myslel Elandřiným návratem po bok císaře. Pochopení zapůsobilo jako sprška ledové vody a on zůstal ohromeně stát.

„Ne,“ špitla Elandra zděšeně. Pohledem těkala z jednoho muže na druhého. „To ne.“

Kaelan si jí nevšímal. Zcela se soustředil na kněze, jehož oči se chtivě leskly. Sien si olízl rty a ve vzduchu začpěla spálenina.

„Temná magie!“ vykřikla Elandra varovně. Vrávoravě přiskočila ke Kaelanovi, snad aby ho odstrčila do bezpečí nebo jen aby se mohla chytit jeho ruky.

Kaelan ji mávnutím ruky odhodil stranou a pomalu se přibližoval k Sienovi, balancuje na špičkách. V hlavě mu tepala naléhavá touha probodnout toho starého holohlavého hada, ale držel své emoce na uzdě. Tady bude muset použít mozek, ne sílu. Fyzické napadení nebylo řešením; jestliže na sebe Sien seslal ochranné kouzlo, věděl, že proti němu nemá moc velkou šanci.

„Znovu se tě ptám,“ řekl Sien. „Jakou cenu jsi ochoten zaplatit?“

„Jakou cenu žádáš?“ opáčil Kaelan.

„Ne!“ zvolala Elandra. „Kaelane, já ti to zakazuji. Nevyjednávej s tím zrádcem.“

Kaelan se zamračil − přál si, aby byla zticha. Jenom narušovala jeho koncentraci. Nadále provrtával kněze očima a v hlavě ho tížila myšlenka, jak dokázal ten muž seslat kouzlo na dveře do jeskyně. „Chtěl jsi po mně odpovědi a některé jsi ukradl z mé hlavy. Co si žádáš teď?“

Sien se zachechtal děsivým škodolibým smíchem. „Kdybych tě dokázal vrátit zpátky do minulosti, abys mohl zachránit svého otce, přijal bys tu nabídku?“

Kaelan ztuhl, zmítán mučivými vzpomínkami, a jeho prsty křečovitě sevřely jílec dýky. Neposlouchej ho, varoval ho vnitřní hlas.

„Kdybych tě dokázal vrátit zpátky, abys mohl změnit své rozhodnutí?“ pokračoval Sien jemným, vemlouvavým hlasem. „Jakže se ta dívenka jmenovala? Lea? Chtěl bys vědět, jakým způsobem zemřela v lese?“

Kaelan zavřel oči. „Zmlkni.“

„Kdybych ti umožnil vrátit se zpátky, abys ji mohl zachránit, šel bys?“

Sien otevřel nikdy zcela nezahojenou ránu. Kaelan držel zavřené oči a deroucí se slzy ho pálily pod víčky. Kdyby tak zůstal s ní. Kdyby si tenkrát uvědomil, že jeho povinností bylo chránit Leu. Kdyby si nadutě nemyslel, že dokáže pomoci lidem z tvrze.

„Byl jsem jenom chlapec,“ zašeptal. „Dělal jsem, co jsem mohl.“

„Udělal jsi hroznou chybu,“ prohlásil Sien. „Oprav ji. Vrať se do minulosti a zachraň svou sestru. Zapomeň na ženu, která stojí po tvém boku. Mysli na Leu. Tak moc tě milovala, věřila ti a ty jsi jí slíbil, že se pro ni vrátíš. Proč nechceš splnit svůj slib? Mohu tě poslat zpátky k ní.“

Kaelan se třásl jako osika. Mučivá bolest rvala na kousky jeho srdce. Tak strašlivě to bolelo, a vždycky bude. Kdyby tak mohl napravit své omyly. Kdyby tak mohl změnit směr svého života… taková touha však vedla jen k sebeklamu. Minulost se nedala změnit.

„Je to možné,“ zašeptal Sien. „Věř mi.“

Kaelan se přinutil otevřít oči. Horké slzy mu stékaly po tvářích, a tak se raději otočil ke knězi zády. Ve skrytu duše zadusil pokušení uvěřit Sienovým lžím a snažil se obrnit proti dalším útokům. Už věděl, co bylo Sienovým přáním − chtěl, aby opustil Elandru a zanechal ji samotnou v labyrintu chodeb. Zůstala by zde a bezmocně pozorovala svého manžela a vojáky, bez možnosti připojit se k nim, do té doby, než by ji objevili slídící Madrunové.

Mohl zachránit Elandru nebo mohl uvěřit tomuto prolhanému muži, že je v jeho moci změnit minulost tak, aby se Lea zachránila.

Kaelan v nemohoucném vzteku zatínal volnou ruku v pěst a jeho mohutné tělo se třáslo. Ať už se rozhodne jakkoliv, cena bude vysoká. Jak se má rozhodnout?

„Kaelane,“ zašeptala Elandra.

Pomalu k ní otočil hlavu. Ten okamžik se mu navždy vryl do paměti. Stála tam hrdá a odhodlaná, její bělostná pleť zářila v příšeří společně s odlesky pochodní odrážejících se od jejích kaštanových vlasů a její obličej byl nadpozemsky krásný. Kaelan cítil, jak se v něm zvedá vlna citů, vášeň tak prudká a spalující, že se stěží ovládal. Připadalo mu, jako by náhle vkročil do plamenů, uši měl jako v ohni, oči mu žhnuly v očních důlcích a vzduch mu sežehával plíce. Stál spoutaný kouzlem jejích jiskřících očí a bezmocně přemýšlel o sobě a císařovně.

V Elandřiných očích se zablýskalo a s porozuměním a soucitem opětovala jeho pohled. Z očí jí vytryskly slzy a stékaly po tvářích. Aniž z něj spustila oči, zavrtěla hlavou. „Nedělej…“

„Kaelane.“

Jeho jméno bylo tentokrát vysloveno jiným hlasem, jehož zvuk s ním otřásl do hloubi duše. Odtrhl zrak od Elandry a spatřil Leu, jak klečí na zemi necelé dva kroky od něj.

Dívenka se zimomřivě choulila, objímala se pažemi pod šarlatovým pláštěm a nekontrolovaně se třásla. Její zlaté kadeře, krásné a zářivé jako vždycky, neposlušně vykukovaly zpod kapuce, ale její tvář byla smrtelně bledá, stejně jako její bezkrevné rty. Tmavé kruhy lemovaly její oči, otupělé strádáním. Byla vyhladovělá a promrzlá k smrti. Kaelan cítil ledový vichr dující od ledovce. Jeho síla byla brutální a nemilosrdná.

Lea zafňukala. Třásla se tak silně, až jí zuby drkotaly. Připadalo mu, že tam klečí celou věčnost, zatímco ji bezmocně pozoroval a srdce mu pukalo žalem. Nakonec se přece jen vyškrábala na nohy a pokračovala v chůzi, hlavu skloněnou téměř až k zemi před skučícím větrem.

Kaelan otevřel ústa, ale neozval se jediný zvuk. Cítil ve vzduchu vůni borovic smísenou s pachem strádajícího dítěte, který jakoby předznamenával smrt. Jak dlouho už bloudila zasněženým lesem? Její boty byly roztrhané a prochozené. Potácela se sem a tam, až uvázla v hlubokém sněhu a upadla.

„Kaelane!“ vykřikla a zvedla oči k nebi. „Pomoz mi!“

Její prosba mu rvala srdce. Se zasténáním se rozběhl a napřáhl ruce.

Obraz Ley zmizel, jako by nikdy neexistoval. Zmučeně padl na kolena a rozplakal se.

„Je mi to líto,“ zašeptal. „Promiň mi to.“

„K čemu jsou dobré omluvy?“ ozval se za jeho zády Sienův hlas. „Můžeme se spolu vydat proti proudu času až k tomu osudovému dni v zasněženém lese, kde jsi tehdy opustil jediného člověka, kterého jsi miloval. Zachraň ji, Kaelane. Zdá se, že máš neodolatelné nutkání zachraňovat lidi, jako nějaký pes. Mohl bys zachránit císařovnu, kdyby ses obrátil proti mně a proklál mě dýkou. Mé kouzlo blokující dveře by zmizelo a ona by mohla vstoupit do jeskyně. Proč ale raději nezachráníš jedinou osobu, na které ti opravdu záleží? Proč nezachráníš jedinou osobu, která tě potřebuje? Kdo na tebe spoléhal? Lea. Hezké jméno. Překrásné, drahocenné dítě, Lea.“

Kaelan ztěžka polykal a ohryzek mu zběsile poskakoval v krku. „Nevyslovuj její jméno.“

„Lea.“

Vymrštil se na nohy, v záchvatu zuřivosti se obrátil na kněze a praštil ho pěstí do tváře. Rána odhodila Siena na zeď. „Nevyslovuj její jméno!“

Neviditelná bariéra ve dveřích se náhle rozzářila duhovými barvami, jako bublina na rozžhaveném skle. Postavy vojáků na druhé straně se rozmazaly a téměř zmizely z dohledu.

Sien si z koutku úst otřel pramínek krve a pokýval hlavou. „Hněv je prvním krokem. Udělej další. Poddej se zlosti, Kaelane.“

Kaelan na něj hleděl skrz vražednou mlhu zastírající jeho oči a dýka v jeho dlani zdánlivě ožila. Cítil, jak v něm vřou emoce, cítil volání vycházející ze Siena. Touha po splynutí, po opětovném scelení duše, zmítala jeho tělem. Bylo by tak snadné podlehnout volání, tak jednoduché…

Vstoupil do mrazivé prázdnoty odloučení a nořil se stále dál, jako by vstupoval do horského jezera. Tentokrát se nestaral, jestli se ponoří do odloučení tak hluboko, že se již nebude moci vrátit. Jediné, po čem toužil, bylo ukončit trápení, uniknout vzpomínkám, ukončit pokusy pomáhat jiným, aby odčinil svou vinu. Ponoří se tak hluboko, že na něj Sien nedosáhne.

Před ním se objevila ledová hradba, která ho oddělovala od kněze. Přes její průhledné stěny viděl Siena, jak zběsile gestikuluje a pohybuje rty, ale neslyšel žádné zvuky, žádné zvrácené přesvědčování. Nutkání k návratu zmizelo a z jeho zorného pole zmizela i Elandra. Kolem něj se rozprostírala prázdnota a obklopoval ho neúprosný chlad, který jej uklidňoval a tišil veškeré emoce.

Ve velké dálce, daleko za ledovou stěnou, spatřil sloup mlhy, který se proměnil v rozmazanou postavu muže.

Postava mu pokynula rukou.

Kaelan poznal Bevu a jeho srdce ještě více ochladlo. Nepotřeboval otcův souhlas, kvůli tomu sem nepřišel.

Otočil se zády k oběma mužům, nastavil tvář štiplavému větru a ztěžka kráčel pryč. Ponoří se hluboko do prázdnoty a nikdy se nevrátí. Navždy zmizí ze světa a pro všechny přestane existovat. Konečně uteče před výčitkami svědomí a zodpovědností.

Náhle se před ním objevila vlákna života, která se proplétala v zářivé síti duhových barev a dosahovala až k nebi, kde mizela v šedivých mracích. Kaelan svraštil čelo, zastavil se a ohlédl se zpět.

Viděl Sienův obrys rýsující se v mrazivé mlze. Z kněze zbyl pouhý stín, který stál poblíž vchodu do jeskyně a natahoval k němu ruku. Z každého prstu se táhly pletence vláken a jejich černé provazce tvořily síť v ústí jeskyně.

Kaelan dlouho neváhal, i když věděl, že odloučení je jeho jediným tajemstvím před knězem. Pokud ho použije, Sien se ho pokusí najít a vyrvat mu jeho dar, nebo ho využije k něčemu ďábelskému.

Jenže neexistoval jiný způsob. Nemohl zmizet v prázdnotě. Útěk před sebou samým nebyl možný, protože i zde, hluboko v odloučení, si nesl svou duši s sebou. Pocit viny i ostatní pocity cestovaly s ním jako břímě, které se nedá zahodit.

Sebral tedy síly a odloučil vlákna splétající kouzlo. Ve vchodu do jeskyně vyšlehl plamen a prudkost výbuchu ho odhodila. Ledová hradba se roztříštila a on se nacházel zpět v chodbě. Zalapal po dechu, opřel se o zeď a snažil se získat zpět ztracenou rovnováhu.

Napravo od něj stála Elandra a užasle na něj zírala, ruce přitisknuté na ústa. Její oči byly rozšířené strachy a něčím, co nedokázal rozpoznat.

Sien se válel na podlaze, tiše nadával a tiskl si dlaň, jejíž kůže byla zčernalá, jako by sáhl do ohně.

Kaelan se vzpamatoval ze šoku, došel ke vchodu a vstoupil do jeskyně. Tam se zastavil a ohlédl se na Elandru.

Natáhl k ní ruku. „Pojďte. Rychle.“

Zaváhala, ale pak vykročila, i když na něj stále nevěřícně zírala, jako by byl nějaké monstrum. Její první kroky byly nejisté, ale pak se rozběhla, chytla se jeho napřažené ruky a Kaelan ji vtáhl do jeskyně.

Rozlehlý prostor vyplňoval hluk spěchajících lidí a nervózních zvířat. Bylo zde mnohem méně vojáků, než Kaelan doufal. Uboze málo, ale o to se v tu chvíli nestaral.

Ulehčeně se usmál na Elandru, které z očí jako zázrakem zmizel strach, a ta jeho úsměv opětovala. Pak její úsměv pohasl a na tváři se jí objevil ustaraný výraz. Stiskla mu ruku. „Tvá sestra − Lea − co to o ní Sien říkal…“

„Lhal,“ prohlásil Kaelan. Snažil se, aby jeho hlas zněl bezstarostně. „Už na to nemyslete.“

Hledala jeho oči. „Jsi si jistý? Já…“

„Císařovna!“ zvolal kdosi. „Podívejte se! To je přece Její Veličenstvo. Ona žije!“

Elandra nedokončila, co chtěla říci. Pustila Kaelanovu ruku a nervózně svraštila obočí.

Uklonil se jí. „Jděte za svým manželem, Veličenstvo, ať vidí, že jste v pořádku.“

Po tváři se jí přehnala bouře citů. Nakonec se znovu usmála. „Děkuji ti,“ řekla vřele. „Nikdy nezapomenu, co jsi pro mě vykonal.“

Pak se rozběhla mezi hemžící se vojáky, kde narazila na seržanta Baltera, který rozzářeně zasalutoval a vedl ji k císařské zástavě.

Kaelan ji ještě chvíli pozoroval a u srdce ho hřálo vědomí, že tentokrát se rozhodl správně. Tentokrát neselhal a bezchybně splnil svou povinnost.

„Kaelane E’none.“

Vylekaně se otočil a napjatě hleděl na Siena, který stál na druhé straně dveří a měřil si ho pohledem.

Kněz si stále držel popálenou dlaň a v jeho doširoka otevřených očích se zračil úžas. „Ty jsi zmizel,“ řekl. Natáhl paži, ale zase ji stáhl, aniž by se Kaelana dotkl. „Na okamžik, když jsem s tebou hovořil, jsi prostě zmizel. Kde jsi byl? Jak se ti podařilo prolomit Belothovu moc a zrušit kouzlo?“

Kaelan hleděl bez hnutí na kněze a v jeho tváři se nepohnul jediný sval. „Všechny odpovědi už sis ode mě vzal. Další už nedostaneš.“

V Sienově kožovité tváři vystřídal úžas vztek. „Ty drzý hlupáku! Pohybuješ se v oblastech, o kterých nemáš vůbec ponětí. Ty…“

„Už je mimo tvůj dosah,“ vpadl mu Kaelan do řeči. „Ať už jsi pokroutil Kostilamovu mysl tak, že na ni zapomněl, kouzlo přestalo účinkovat. Je zpátky tam, kam patří, navzdory tvým intrikám, stínům, nájezdníkům a kouzlům.“

Sienova tvář se zkroutila zuřivostí. Pozvedl popálenou ruku, jako by se připravoval seslat na Kaelana kouzlo. „Ty…“

Kaelan na něj skočil, popadl ho za popálenou dlaň a vší silou ji stiskl.

Sien vydal přiškrcený výkřik plný utrpení a bezmocně se schoulil u Kaelanových nohou.

Kaelan uvolnil sevření a hleděl na kněze bez slitování. „Schovej si svá kouzla na Madruny,“ zavrčel nemilosrdně. „Zamaskuj znovu vchod, aby nikdy nemohli objevit tuhle jeskyni. Pak neobjeví ani tajné stezky a nebudou moci následovat Kostilama na jeho cestě.“

Sien, který ztěžka oddechoval, oči přivřené bolestí, vzhlédl. „Ty se opovažuješ mi poroučet?“

„Ano, opovažuji,“ řekl Kaelan chladně. „Mohl jsem ukončit tvůj život stejně lehce, jako jsem odstranil kouzlo. Vzpomeň si, že jsi mě nazval odebíračem. Vzpomeň si, jak ses mi posmíval, že se mi líbí odebírat životy. Tak a teď si pořádně promysli naši novou dohodu. Ty uzavřeš tuhle jeskyni tak, že si ti divoši ani nevšimnou, že zde nějaká jeskyně je a já tě nechám žít. Buď to uděláš, nebo tě zničím.“

Sienovu tvář zkroutil nenávistný úšklebek. „To nedokážeš!“ zachraptěl vychloubačně. „Ne dokud sloužím temnotě.“

„Dokážeš teď čerpat sílu z temnoty?“ posmíval se mu Kaelan. „Cítíš ji v sobě stejně silnou a mocnou, jako byla před chvílí? Dokud je tvé spojení s temnotou přerušené, jsi jen obyčejný člověk, nic víc.“

Sienův škleb se ještě prohloubil. Nakonec váhavě přikývl. „Tak dobře, udělám, co říkáš. Zbývá mi dost síly, abych mohl seslat kouzlo, které požaduješ. Ale pamatuj si, Traurane, že tohle není naše poslední setkání. Až obnovím spojení s mým pánem, zničím tě. Je mi jedno, jak daleko se schováš. Já si tě najdu. Mám v sobě část tvé duše a ta mě k tobě dovede, ať už budeš kdekoliv − na zemi nebo v jiném světě.“

Kaelan naslouchal jeho výhrůžkám beze strachu. Zamyslel se nad budoucím setkáním a věděl, že ho jen uvítá. Právě teď, i když ze srdce toužil ukončit Sienův život jednou provždy, nebyl bohužel ten správný okamžik, jelikož potřebovali, aby kněz pomocí své temné magie zmátl Madruny jdoucí po jejich stopě.

Pohlédl Sienovi zpříma do očí a neuhnul pohledem, dokud kněz nesklopil hlavu. Sienovy tváře zbrunátněly a kněz se chystal něco říci, ale Kaelana už to nezajímalo. Bylo načase vyhledat císaře, připojit se k ostatním gardistům a oddaně císaři sloužit.

Museli přece obnovit císařství.

Kaelan se otočil zády ke klečícímu knězi a odkráčel pryč.

Deborah Chester

VÁLKA STÍNU

/Shadow War/

překlad (c) 2006 Radek Mandovec

ilustrace na obálce (c) 2006 Tomáš Polčic

odpovědný redaktor Robert Pilch

české vydání (c) 2006 Václav Soukup − Wales

Veškerá práva vyhrazena.

Vydalo nakladatelství Václav Soukup − Wales

jako svou 140. publikaci.

Doporučená maloobchodní cena: 239,−

Cena Klubu čtenářů SF: 207,−

ISBN 80-86939-34-0