Rubínový trůn (1) - Vlada stinu

I of Rubínový trůn

Chester Deborah

Značky: Fantasy

Fantasyttt

První kniha trilogie Rubínový trůn.

Kaelan E'non… …syn nejmocnějšího léčitele v zemi je přirozeně předurčen jít v otcových stopách. Až na to, že Kaelana léčení nezajímá. Cítí spalující touhu po něčem hrdinštějším – a ovládá magii, které nerozumí… Elandra Albain… …narodila se jako služka v otcově domě. Její sestra, lady Bixia, je předurčena k velikosti. Ale také Elandra má své vlastní předurčení… Vindinkantští věštci… …znovu a znovu věští budoucnost, ale poprvé v miléniu se znamení následníka trůnu neobjevuje. Nebesa jsou němá; bohové neposílají žádnou odpověď. Všichni jsou z nejasných výjevů budoucnosti vyděšení – znamená to, že přichází konec světa?

Podivné zjevení

„Elandro Albain,“ zašeptal tichý hlas v temnotě.

Elandra sebou zamlela a posadila se. Obklopilo ji tajuplné zelené světlo a spatřila sama sebe, jak sedí neoděna na kamenné lavici a chvěje se zimou. Náhle se v jejím snu zjevila postava, vysoký stín se širokými rameny a svalnatýma nohama, který se k ní brodil skrze fosforeskující mlhu.

Muž kráčel ladně a jeho kroky byly rázné, jako kroky válečníka. Snažila se spatřit profil jeho tváře a hlavy. Uvidět ho zřetelněji… pohlédnout mu do očí… cítit na kůži dotek jeho prstů…

Srdce jí plesalo a pukalo touhou. Věděla, kdo to je, znala ho skrze oceán času. Patřil jen jí, stejně jako ona patřila jemu. Vzdálenost mezi nimi byla v mžiku překonána. Stáli proti sobě se zatajeným dechem, obestřeni podivnými stíny.

„Elandro,“ zašeptal. Jeho hlas rozechvěl její nitro jako úder zvonu. „Našel jsem tě, má jediná lásko.“

Deborah Chester

v nakladatelství Wales

Trilogie Rubínový trůn

1. Vláda stínů

2. Válka stínu *)

3. Království světla *)

*) Vyjde v roce 2006

DEBORAH CHESTER

Vláda

stínů

Deborah Chester

REIGN OF SHADOWS

Copyright © 1996 by Deborah Chester

Czech translation © 2006 by Radek Mandovec

from Ace Books 1st edition, June 1996

Cover illustration © 2006 by Tomáš Polčic

Czech Edition © 2006 by Václav Soukup − Wales

All Rights Reserved

ISBN 80-86939-13-8

Prolog

V dávných dobách se zrodil mocný válečník Kostilam. Silou svých paží a lstivostí se zmocnil trůnu a prohlásil se císařem. Milovaný bohy, vedl svá vojska proti provinciím a za použití prosté síly, lsti nebo zničujícími nájezdy si je podmanil. Nakonec byly všechny provincie porobeny a on stanul jako císař nad sjednocenou zemí. Jeden za druhým, dobrovolně nebo pod nátlakem, složili váleční lordi Kostilamovi přísahu věčné věrnosti.

Když přišel čas oženit se, vybral si za nevěstu rusovlasou, nezkrotnou krásku, které kolovala v žilách krev válečníků. Kostilam a Fauvina vládli moudře a čestně. Vydali zákony spravedlivé a nestranné pro všechen lid. Náboženství vzkvétalo a sjednotilo se do dvou kultů podporovaných státem − Vindikantů a Penestriánek − balancujících v dokonalé harmonii.

I díky tomu mladé císařství vzkvétalo. Pomocí diplomacie a spojenectví se jeho hranice rozšiřovaly. Když bylo císařství napadeno, ubránilo se a nepřítele zahnalo. Fauvina porodila dva syny a bohové jim dali požehnání, aby vyrostli v silné a poctivé muže.

Jak roky ubíhaly, Kostilamova ctižádost stále rostla. Považoval svou práci za nedokončenou a sny nenaplněné. Jeho netrpěliví, hašteřiví synové mysleli jen na tělesné požitky a nezajímali se o vladařské povinnosti. Nakonec Kostilam zosnoval děsivý plán. Obrátil se na síly temnot a požádal je o nesmrtelnost. Strašlivá dohoda byla zpečetěna a Kostilamovi byl slíben život trvající tisíc let. Fauvina dohodu neuzavřela a zemřela v den, který jí byl předpovězen. Její duše byla odevzdána úrodné půdě, z které vzešla.

Z obavy o trůn povraždil Kostilam každou následující generaci synů. Sám žil dál, živý z moci a slávy, lačný nových úspěchů. Stavěl impozantní pomníky, které měly svědčit o jeho nehynoucí slávě. Jelikož měl závazek k bohům stínů, obrátil se Kostilam proti světlu a stavěl chrámy temnoty. Už nadále netoleroval své nepřátele. Ti, kteří promluvili proti němu, byli zničeni a když se Penestriánky odvážily veřejně kritizovat nespravedlnost jeho vlády, byly potupeny a vyloučeny z rady. Závist kráčela ulicemi měst. Korupce bujela v soudních síních. Došlo to tak daleko, že muži přestali dodržovat zákony a následovali pouze rozmarnou vůli svého císaře. Stal se legendou, pro poddané polobůh, mocnější než kterýkoliv jiný smrtelník.

Ale proroctví bývají neomylná a bohové na dohodu nezapomněli. Kostilam počal žít své poslední století. Zbývající roky života ubývají jako posledních pár mincí v marnotratníkově peněžence. Kostilam již zapomněl jak chutná porážka, dokonce i teď bojuje proti svému osudu. Přesto bohové stínů zůstávají hluší k jeho prosbám. Znovu a znovu vindikanští věštci věští budoucnost, ale poprvé v miléniu se jeho znamení neobjevuje. Neobjevuje se ani znamení jediného žijícího syna. Nebesa jsou němá; bohové neposílají žádnou odpověď. I věštci jsou z nejasných výjevů budoucnosti vyplašení.

Celé císařství s obavami čeká, zda svět skončí s Kostilamem. Nepřátelé intrikují a krouží, a jak slunce císařství zapadá, stávají se odvážnějšími. Bohové stínů, vypuštění do světa díky toleranci Kostilamovy vlády, zasévají do srdcí a duší mužů rozvrat a beznaděj. Přesto Kostilamovi poddaní stále doufají v následníka. Mnoho se jich modlí k bohům světla; další posílají své prosby k bohům temnoty. Všichni hledají vodítka, která odhalí zakladatele nové dynastie.

Kdo − nebo co − přijde?

Část první

Kapitola první

Slunce, které zapadalo za močály, bylo již jen rudou koulí klesající mezi stromy. Mraky se hnaly po bleděmodré obloze, pozlacená břicha otočená k západu, a odrážely poslední paprsky slunečního světla k promrzlé zemi.

Po ukončení večerního vyučování kráčela řada noviců tiše a vážně přes nádvoří Rišeholdu, proslulé školy lékařského umění. Zástup nováčků vedl starší, neohrabaný chlapec v dlouhém, světle modrém rouchu učedníka. Na úplném konci řady se loudal Kaelan E’non a ostražitě se rozhlížel po dohlížitelích. Nenápadně se zpožďoval, dokud nemohl udělat krok stranou za hromadu sudů s jablečným moštem poblíž zdi.

Vypadalo to, že si jeho zmizení nikdo nevšiml. Kaelan se radostně zašklebil, přikrčil se ve svém úkrytu a netrpělivě čekal, až se dvorek vyprázdní. Kamenná zeď ho studila do zad a on neměl plášť ani rukavice. Zhluboka se nadechl, zastrčil ruce do širokých rukávů špinavého novického roucha a pocítil uspokojení. Tohle byla svoboda, drobné okamžiky naprosté volnosti, ukradené při každém útěku z jednotvárnosti školního života.

Zdálo se mu, že dnes večer služebnictvo končí se svými povinnostmi pomaleji než obvykle. Zaposlouchal se do rytmického zvuku pochodu, který přicházel z cesty venku za zdí. Netrpělivě bubnoval prsty o kolena a v duchu pobízel služebnictvo k většímu spěchu.

Konečně bylo nádvoří zameteno od slámy, bahna a listí. Ženy chvátaly sebrat prádlo a káry s košíky na jablka byly úhledně narovnány podél zdi. Dokonce i lano ze studny muselo být stočeno kolem rumpálu. Nic nesmělo zůstat nedodělané nebo neuklizené, aby nepřitahovalo pozornost poťouchlých duchů větru, kteří se proháněli nocí.

Zvedal se lehký vánek a profukoval dokonce i do Kaelanovy skrýše. Ledový vzduch voněl borovicemi a sliboval sníh.

Kaelan se otřásl zimou, ale nevěnoval tomu pozornost. Služebnictvo posbíralo poslední nástroje a zamířilo k hlavní budově. Na věži počal vyzvánět Quarl zvon první ze svých devíti úderů a vyzýval všechny obyvatele Rišeholdu k návratu do bezpečí.

Zvuk zvonu přinutil Kaelan ještě více se přikrčit.

Každý teď bude chvátat, aby byl včas uvnitř. To byla nejlepší část dne. Kromě toho, pokud jeho nepřítomnost nebyla dosud zjištěna, bylo nepravděpodobné, že by se tak stalo. Zůstával tak často po škole, že si ani ostatní novicové nevšimli, pokud se nezúčastnil večerního mytí.

Musel být uvnitř při setmění a ukázat se u stolu při večeři. Dohlížitelé při jídle přepočítali žáky a překontrolovali novice v posteli před zhasnutím světel. Pravidla byla přísná, ale právě železná pravidelnost mu umožňovala vyhnout se většině toho, čemu se vyhnout chtěl. Musel jen zvolit tu pravou chvíli.

Jako právě teď.

Vyřítil se zpoza sudů s jablečným moštem a uháněl ke schodům, které vedly na hradby. Běžel sehnutý podél cimbuří, dokud nedosáhl shora otevřené strážní věže poblíž hlavní brány.

Uvnitř kruhu z cihel ho nikdo z nádvoří nemohl zahlédnout.

Kaelan se vítězoslavně zašklebil a vyskočil na vrchol svažující se zdi. Položil se na ni břichem, zatímco špičkami prstů se sotva dotýkal země.

Z výšky měl přenádherný výhled na okolní močály a lesy. O močálech, plných ponurých mlh, se říkalo, že poskytují útočiště duchům větru i ďábelskému potěru bohů stínů. Bylo to tajemné a zapovězené místo. Dokonce i v podvečer bylo možné zahlédnout zlověstnou mlhu zvedající se nad močály, shora pozlacenou zapadajícím sluncem. Dozlatova zbarvená obloha byla protkána proužky korálu a indiga. Nad hlavou letěly husy v nerovné formaci ve tvaru V. Dokonce zaslechl i smutné zakejhání. Vítr ho nemilosrdně štípal do nezakrytých uší a sfoukával mu vlasy do očí, ale Kaelan to nevnímal.

Byl tu kvůli vojákům.

Celý den musel dávat pozor na hodinách a plnit své školní povinnosti, zatímco se z dálky ozýval rytmický dusot nohou po císařské cestě, která vedla kolem Rišeholdu. Všichni chlapci si o tom šuškali − císařské jednotky pochodovaly domů z pohraničních válek.

Žádný z mistrů nepustil žáky ze třídy ani na pár minut, aby mohli spatřit pochodující armádu. Rišehold lpěl na svém stereotypu, ať se dělo, co se dělo. Kaelan se ale jako jediný ze všech studentů odmítal vzdát takové příležitosti.

Konečně mohl sledovat pochodující vojáky a byl to pohled, který stál rozhodně za to. I za to riziko, že zůstane venku po zakázané hodině.

Slábnoucí sluneční světlo se odráželo od vyleštěných hrotů kopí. Vojáků bylo tolik, že by je Kaelan nedokázal ani spočítat.

Čelist mu poklesla údivem už jen nad pouhou velikostí armády. Vojáci pochodovali po cestě, vždy deset mužů vedle sebe. Zástup se táhl v obou směrech tak daleko, kam jen oko dohlédlo. Nikdy v životě neviděl tolik mužů. A takhle už pochodovali kolem celý den.

Kaelanovi se úžasem tajil dech. Musela to být celá východní armáda − nejméně tři legie, možná i víc. Osmnáct tisíc ozbrojených mužů, spolu s důstojníky. Síla větší, než kolik obyvatel čítala celá populace blízkého Menče. Kaelan zíral na pochodující vojáky a zvolna klesal na mysli. Byla snad válka u konce? Co si pamatoval, jeho snem vždy bylo připojit se k armádě a stát se válečníkem ve službách císaře. Právě teď císařství válčilo proti barbarským Madrunům, kteří nájezdy sužovali obyvatelstvo východní hranice císařství. Kaelan zaťal ruce v pěst. Válka musí trvat do té doby, než se on stane její součástí.

Ale válka přece nemohla skončit. Pokud by císařství zvítězilo, zvony by bily na oslavu vítězství. Vlajkonoši na koních nesli stále vlajky a znaky jednotlivých regimentů, takže se nemohlo jednat ani o porážku. Tito muži se jen vraceli domů, aby mohli být nahrazeni čerstvými jednotkami, ačkoliv k východu touhle cestou nikdo nepochodoval.

Ale stejně, ta možnost vidět celou armádu − i když malou − ale celou a opravdovou… Kaelan se vyklonil dál přes okraj zdi a hltal každý detail mužů, kteří byli jeho hrdiny.

Váleční veteráni, tiší a zachmuření, vypadali opotřebovaní a unavení válkou. Šourali se kolem tvrze, potažení krustou ze zmrzlého bahna. Někteří z nich měli zakrvácené obvazy, ale nebylo jich mnoho. Znal armádní pravidla a věděl, že zranění byli oddělováni od zdravých jednotek.

Všichni pěšáci měli zrezivělé krunýře a přes ně přehozené rozedrané pláště. Jen málokterý byl oholen. Kromě dlouhých kopí byl každý ozbrojen dvěma standardními armádními dýkami se zubatou čepelí, skoro stejně dlouhou jako Kaelanova paže. Jako další prošel regiment lučištníků, kteří byli oděni do tunik barvy císařské rudé a zimních kožešinových kamaší. Tito muži byli vysocí a většinou plavovlasí. Dlouhé luky měli přehozené přes rameno a každý nesl čtyři toulce.

Na důstojníky a jezdectvo byl nicméně mnohem okázalejší pohled. Pod červenými plášti se blýskaly vyleštěné kyrysy a pokrývky pod sedly byly z leopardí kůže. Nohy obuty do bot s ostruhami byly obrněny kovovými chrániči kolen a holení. Chrániče loktů byly opatřeny ošklivě vyhlížejícími bodci. Pod kyrysy měli jezdci drátěné košile. Na řemíncích u sedel se jim houpaly helmy a na opascích měli zavěšeny válečné sekyry a ostnaté kyje. Tvarované meče měly jílce zakřivené pro jednoruční boj. Vedle robustních obrněných válečných ořů vypadali obyčejní koně jako poníci.

Dusot kopyt cválajících ořů na kamenité cestě duněl jako nepřetržité burácení hromu, nádherný zvuk, který způsobil, že Kaelanovo srdce tlouklo rychleji.

V tu chvíli by dal všechno za to, aby se k nim mohl připojit.

„Kaelane! Tady jsi.“

Polekaný Kaelan sklouzl ze zdi a otočil se.

Na zlomek sekundy viděl pouze dlouhé roucho učedníka a otráveně si uvědomil, že další důtka visí ve vzduchu. Potom hoch vystoupil ze stínu.

Kaelan si oddychl úlevou. „Oh, to jsi ty. Vítej, bratranče Ageli.“ Černovlasý a modrooký Agel byl štíhlý, pohledný chlapec, který vždycky vypadal čistě a upraveně, narozdíl od Kaelana, jenž ve svém rouchu i spal. Nikdy nepoužíval roucho k utírání prachu ve své komůrce. Nikdy mu nesloužilo ani jako provizorní brašna na vycházkách k uschování ukradených jablek nebo sýra.

Agel se, oproti Kaelanovi, který vyrůstal na venkovské usedlosti, narodil ve městě. Jeho otec byl obchodník a bohatý muž. Díky tomu měl Agel takovou úroveň znalostí o světě, kterou mu Kaelan vždycky záviděl. Agel byl rozvážný a dobře se choval ve společnosti dospělých. Ti si o něm mysleli, že není schopný rošťáren, které vymýšlel. Když se pousmál, měl ve tváři dva malé dolíčky a okouzlující třpyt v očích. Dokázal přemluvit každou kuchařku k přidání zvláštní porce jídla pro dospívajícího chlapce.

Ale v tu chvíli se neusmíval. Zamračeně stál s rukama v bok. „Jsi snad hluchý?“ zeptal se. „Quarl zvon už dnes zvonil.“

Kaelanem projelo zklamání. Původně si myslel, že Agel přišel, aby sdílel tyhle chvíle s ním jako za starých časů.

„Copak jsi neslyšel zvon?“

„Jo, slyšel,“ odvětil Kaelan s pokrčením ramen. „No a co?“

Agel překvapeně zamrkal. „Ty moc dobře víš…“

„Opatrně! Měl bys raději běžet zpátky do budovy, dřív než dostaneš černý puntík a pokazíš si ten svůj perfektní záznam.“

Agel se ještě víc zakabonil. „Byl jsem nahoře v poschodí ve studovně, když jsem tě spatřil, jak se plížíš pryč. Přišel jsem, abych tě přivedl zpět, než se úplně zničíš. Nemůžeš riskovat další…“

„Nech toho,“ zašklebil se Kaelan a mávl rukou na Agela. „Jdeš právě včas. Pojď se honem podívat.“

Agel potřásl nesouhlasně hlavou, ale Kaelan ho popadl za roucho a přitáhl ho k sobě na zeď.

„Jen se na ně podívej!“ vykřikl vzrušeně Kaelan. „Viděl jsi v životě něco takového?“

Agel letmo pohlédl na pochodující vojáky a okamžitě odvrátil zrak. „Pravděpodobně cestou podpálí a vydrancují Menč.“

„Ne, to neudělají!“ odvětil Kaelan, zklamaný Agelovou reakcí. „Jsou to hrdinové. Vždycky jsem snil o tom, že jednou uvidím velikou armádu.“

„No, tak jsi ji viděl. Pojď, než nás tady chytí dohlížitelé.“

Kaelan si povzdechl. Jeho bratranec býval zábavný společník, stále připravený provést jakoukoliv neplechu a dychtivý zúčastnit se každého dobrodružství. Ale od chvíle, co nastoupili do Rišeholdu studovat léčitelství, se z Agela stal hlupák. Vypadalo to, jako by smysl pro humor a zábavu odevzdal u brány při imatrikulační přísaze. Od té doby postoupil z novice na učedníka a byl ještě nafoukanější než kdykoliv předtím.

Kaelan zahákl lokty o vršek zdi a otočil se zády k Agelovi. „No tak si teda jdi. Sedni si v hale a poslušně dlabej dušené maso, zatímco mistr Umal povede další nudnou přednášku o filozofii. Já tady zůstanu, dokud nebude příliš velká tma, než abych něco viděl.“

„Ty ses zbláznil!“ pravil nazlobeně Agel. „Je to příliš nebezpečné, zvláště teď v zimě. Duchové větru…“

„Staré hloupé pověry,“ odvětil Kaelan tvrdohlavě a dál upřeně hleděl na pochodující armádu.

Agel ho plácl přes záda. Kaelan sebou škubl a otočil se. „Neopovažuj se!“

„Ještě máš pořád modřiny od posledního výprasku, který ti uštědřili dohlížitelé,“ pravil Agel a nazlobeně na něj hleděl. „Proč se nikdy nepoučíš?“

„A co se mám naučit?“ odsekl rozhněvaně Kaelan. „Založit ruce za zády a procvičovat odloučení tak dlouho, až z toho budu šilhat? Recitovat pasáže, které jsou tak nudné, že je nedokážu odříkat, aniž bych se ubránil zívání. Jaký to má všechno smysl?“

„Však ty víš,“ opáčil nesouhlasně Agel. „Nebo možná nevíš. Od té doby, co jsme přišli do Rišeholdu, se chováš jako malé děcko.“

„Nenávidím to tu!“ vykřikl Kaelan. „Ty sis dříve taky stěžoval.“

„Jo, jenže já jsem postoupil do vyšší třídy, kdežto ty ne. Jsi úplně poslední v hodnocení i ve třídě noviců. Děláš jen ostudu, bratranče! Dokonce jsi dostal akademickou zkušební lhůtu. Pokud znovu selžeš, bude to znamenat konec tvých studií.“

„To by bylo jen dobře,“ prohlásil zatvrzele Kaelan. Nesnášel takové poučování. „Aspoň budu konečně volný.“

„Jak můžeš takhle mluvit? Rišehold nabízí ten nej lepší výcvik v celém císařství. Být léčitelem s takovou reputací, ty…“

Kaelan se zamračil. „Jenže já nechci být léčitel.“

„Nesmysl. Jasně, že chceš.“

„Nechci!“

„Jenže musíš!“

„Proč?“ vyhrkl Kaelan. „Jen kvůli tomu, že jím je můj otec?“

„Přesně tak.“

Kaelan plivl opovržlivě přes zeď jako starý voják. Agel nesouhlasně přimhouřil oči.

„To nemyslíš vážně,“ řekl. „Je načase, abys dospěl a začal se podle toho chovat.“

Kaelan si povzdychl. Příští měsíc mu bude sedmnáct, což znamenalo, že mu stále chyběl jeden rok k tomu, aby mohl odporovat svému otci. Rok mu chyběl k tomu, aby se mohl svobodně rozhodnout, kde chce bydlet. Rok od opuštění školy a přerušení učení. Rok od svobodného rozhodování o svém vlastním životě.

„Nemusíš mě poučovat, úplně mi to stačí od mistrů,“ odvětil rozhořčeně.

Agel ho zpražil pohledem. „Snažil jsem se tě nechat jít vlastní cestou, ale jak bych se mohl považovat za přítele a příbuzného, když bych tě nechal zahodit takovou šanci. Tohle místo je tak neposkvrněné, tak výjimečné. Je to…“

„Tohle místo mě dusí!“

V Agelově tváři se objevil výraz naprostého ohromení. „Už od dětství jsi věděl, že tady budeš studovat a že půjdeš v otcových stopách. Proč jsi neprotestoval dřív, pokud jsi sem opravdu nechtěl nastoupit?“

„Já jsem protestoval. Vždyť to víš.“

Agel potřásl nesouhlasně hlavou. „Pokud jsi opravdu chtěl jít jinou cestou, měl jsi na tom trvat. Já jsem to udělal a můj otec mě vyslechl. Jinak bych teď pracoval ve směnárně místo studia zde.“

Kaelan nemohl uvěřit tomu, co Agel říkal. Vypadalo to, jako by Agel úplně zapomněl na letní návštěvy E’nonholdu. „Přece znáš Bevu. Slyší jen to, co chce slyšet. Nic z toho, co jsem mu řekl, pro něj neznamenalo ani to nejmenší.“

„Vůbec mě nepřekvapuje, že tě ignoroval, jestliže jsi mu řekl, že se chceš stát vojákem.“

Kaelan se ohradil. „Co je špatného na tom být vojákem?“

Agel na něj opovržlivě pohlédl. „Strávit celý život trmácením se stovky mil a ještě být tyranizován. A kvůli čemu? Abys byl nakonec probodnut kopím nějakého potetovaného barbara s holým zadkem?“

„Viděl bych svět,“ vyslovil svůj sen Kaelan a upřel zrak na zástup v šeru pochodujících vojáků. V dáli zazněla trumpeta. Zachvěl se při tom hlubokém a teskném zvuku. „Sloužil bych císaři. Získal bych slávu a…“

„Více slávy a cti při maření lidských životů než při jejich zachraňování?“ Agel byl opravdu zděšen. „Myslel jsem, že z těch pošetilostí jednou vyrosteš, ale ono je to ještě horší.“ Rozhodil ruce a rozhoupal tím široké rukávy svého roucha. „Nacházíme se v místě zcela zasvěceném záchraně lidských životů a jediné, na co dokážeš myslet, je zabíjení. Takové zneuctění…“

„Oh, zmlkni,“ zavrčel Kaelan. „Mluvíš jako mistr Hierst. Tak to přece vůbec není. Všechno překroutíš.“

„Já všechno překroutím? Nepřekrucuješ to náhodou ty? Jak můžeš velebit povolání, které je zasvěceno krveprolévání? Dobře, je to ve jménu císaře,“ dodal pohrdavě, když se Kaelan pokusil zaprotestovat. „A to tě snad v něčem ospravedlňuje?“

„Opatrně,“ varoval ho Kaelan. „Nejsi daleko od zrady.“

Agel si odfrkl. „Tvůj otec zasvětil život pomáhání lidem, zmírňování bolesti a zachraňování lidských životů, kdykoliv je to třeba. Uctívá bohy, kteří ho obdařili darem léčitelství. A co budeš uctívat ty? Krveprolévání a drancování?“

Kaelanovi zaplály tváře. Nikdy neslyšel Agela mluvit s takovým opovržením. „Mluvíš jako bys uctíval mnohem víc mého otce než císaře.“

„Strýček Beva je hoden obdivu,“ odpověděl Agel. „A tvého nejvíce.“

„Jenže já nejsem jako on!“ vykřikl Kaelan. „A nikdy nebudu. Myslel jsem, že mi rozumíš. Teď ale mluvíš jako každý jiný.“

„Jenže já jsem dospěl,“ odvětil chladně Agel. „Kdežto ty ne.“

Agelovo viditelné opovržení jej zraňovalo. Kaelan se na něj pronikavě zadíval a tiše pronesl: „Býval jsi na mé straně.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl vyrovnaně.

„Jsem pořád na tvé straně. Kdybych o tebe neměl starost, tak bych tady teď nebyl. Snažím se tě uchránit od dalšího výprasku, i když tím sám riskuji důtku.“

Kaelan si odfrkl. Agelovo pohrdání bolelo tak, že by se nejraději rozesmál. „Bývaly doby, kdy ses nestaral o nějakou důtku.“

„To máš pravdu,“ odvětil Agel s lítostí v hlase. „Dřív bych se asi nestaral. Vytratil bych se s tebou a zůstali bychom venku, dokud bychom nepromrzli na kost. Z nějakých duchů větru bychom si nic nedělali.“

Kaelan se rozesmál. „Jo, tak to by se mi líbilo.“

„Jenže dnes už mám dost rozumu na to, abych věděl, že je to hloupost,“ pokračoval tichým hlasem Agel. „Narozdíl od tebe přemýšlím o své budoucnosti a o tom, jak strávím svůj život. A už nejsem malý kluk. Chci být léčitel, protože touto činností můžu být lidem prospěšný. Aspoň něco tím splatím světu. Obdivuju strýčka Bevu víc, než kohokoliv jiného a jsem mu vděčný za to, že mi tak laskavě pomohl se sem přihlásit. Strašně moc jsem se musel snažit, abych dokázal, že na studium tady mám, kdežto ty − u tebe je to dědičné právo. Proto mě dokáže naštvat, když vidím, jak zahazuješ takovou příležitost.“

„A mě zase dokáže naštvat, když se nedokážeš podívat na celou věc z mého pohledu,“ odvětil Kaelan. „Nejsem Beva a nikdy jím nebudu, i když si to všichni přejí. Celý život se pohybuju v jeho stínu a musím poslouchat řeči o jeho talentu, nadání, úspěchu a slávě. Mám toho plné zuby!“

„Ty na něj žárlíš?“ otázal se udiveně Agel.

„Ne, nežárlím! Jen už mám dost věčného srovnávání s otcem. Jako kdyby se mu někdo mohl vyrovnat.“

„Vždyť je taky nejlepší léčitel v celé Trau.“

Kaelan unaveně zavřel oči.

„A víc než to. Jeho sláva sahá daleko za hranice naší provincie,“ horlivě pokračoval Agel. „Kdyby chtěl, mohl by jít k císařskému dvoru. Jistě by byl jmenován dvorním léči…“

„Po ničem takovém otec nikdy netoužil. Jediné, co ho zajímá, je život v odloučení,“ opáčil trpce Kaelan. „Žádná sláva. Žádné bohatství.“

„Je to skvělý muž.“

„Je chladný a bezcitný!“ vybuchl Kaelan. „Zatraceně, proč ho vlastně najednou tak obdivuješ? Dřív sis taky myslel, že je chladný jako…“

„To ano, ale od té doby, co tady studuju, jsem pochopil, co znamená odloučení.“ Agel schoval ruce v širokých rukávech roucha a přikrčil se na ochranu před večerním chladem. Již se skoro úplně setmělo a vojáky na cestě bylo už jen slyšet. Pochodovali ve večerním tichu − císařova úderná síla, tak skutečná a vzrušující. „Je to životní cesta,“ doplnil Agel. „Je to naprosté naplnění.“

Kaelan zakoulel očima. Všechen hněv se v něm vzedmul proti ustavičnému opakování stejných argumentů. „To pro mě není.“

„Musíš se naučit přijímat odloučení, pokud chceš léčit.“

„Jenže já nechci léčit,“ odvětil popuzeně Kaelan. „Proč to nedokážeš pochopit?“

„Protože máš nadání.“

„Teď mluvíš o mém otci, ne o mně!“

„Jenže ty máš také ten dar. V žilách ti koluje otcova krev. Prověřil tě a řekl, že jsi schopen odloučení. Moc dobře si to pamatuju.“

„To, že jsem schopen odloučení, ještě neznamená, že je to můj osud,“ řekl Kaelan. „Vím, že se nám to tady snaží vtlouct do hlavy, ale nesmíš všemu věřit.“

„Učí nás, jak jít správnou cestou,“ opáčil Agel.

„Jenže to není jediná cesta,“ přel se dál Kaelan. Viděl, že s Agelem jeho námitka vůbec nepohnula a s povzdechem tedy dodal. „K čemu je to vlastně užitečné? Místo dalšího vztekání jsi úplně ochladl, právě tak, jako naši mistři. Stává se z tebe to samé, co z mého otce.“

Úsměv rozjasnil Agelovu tvář. „Vážně?“ zeptal se potěšeně. „Opravdu si to myslíš?“

Kaelanovi byl v tu chvíli odporný. Bez jediného slova se protlačil kolem Agela a zamířil po schodišti dolů na nádvoří.

Agel ho následoval a v tichosti spěchali zpět do hlavního sálu.

Ve večerním šeru vypadalo ztichlé nádvoří tajuplně a opuštěně. Z úzkých oken budov se linulo teplé světlo a vzduch byl provoněn kouřem z rašeliny. Stále vanul studený vítr a sfoukával poprašek starého sněhu dolů ze střech.

Nikdo nesměl být na nádvoří po posledním úderu Quarl zvonu. Všichni obyvatelé tvrze museli být uvnitř před soumrakem, pod záštitou ochranných klíčů. Tyto klíče bránily duchům větru, kteří lovili za dlouhých zimních večerů, vniknutí do budovy. Kaelan na duchy větru nevěřil. Podle něj to byla jen důmyslná cesta k nastolení přísného zákazu vycházení.

Zdálo se mu, že všechno v Rišeholdu bylo umrtveno nekonečnou řadou nařízení. Život zde byl vlastně pomalou smrtí. Kaelan z hloubi duše nenáviděl vysoké kamenné zdi, klid, pořádek i činnost, která se opakovala se železnou pravidelností. Doma vždycky nějak dokázal utéci před svými poručníky. Když cválal na koni po ledovci, měl pocit naprosté volnosti. Ledový vichr mu hvízdal v uších a koňská hříva ho šlehala do obličeje. Pohled z vrcholků hor s blankytným nebem nad hlavou byl naprosto úchvatný. A noční rej duchů světla byl prostě úžasný.

To byl panečku život.

Ale tady, v bažinatých nížinách, byla zima deštivá a ponurá, zatímco léto horké a zamořené obtížným hmyzem. Krásné dny byly zbytečně promrhány ve stísněných prostorách tříd. Radost ze života, touha po poznání i vášeň byly potlačeny na úkor odloučení, které znamenalo naprostý chlad, rezervovanost, izolovanost a bezcitnost. Pokud šlo o Kaelana, odloučení znamenalo totéž co smrt.

Kaelan zaklonil hlavu a pohlédl na oblohu plnou hvězd. Z celého srdce toužil po svobodě. Ale bylo by to jen mrhání časem poslat pro písaře a napsat otci další dopis, ve kterém by žádal o propuštění. Beva E’non chtěl mít ze svého jediného syna léčitele, a proto z Kaelana bude léčitel. Konec diskuse.

Smiř se s tím, snažil se přesvědčit sám sebe Kaelan. Štěrk jim skřípal pod nohama, než doběhli na dlažební kostky. Měl by se chovat podle otcových představ.

Ale jakkoliv se snažil soustředit na vyučování i dělat domácí úkoly, cítil, že něco není v pořádku. Nikdy nebyl pilným studentem. V hloubi duše mu hlodala otázka, jakým léčitelem by asi tak mohl být. Jak by on mohl někoho léčit? Jak by jen mohl dosáhnout naprostého odloučení, potřebného k odstranění bolesti a utrpení z těl otcových pacientů?

Z temnoty postranního dvorku se náhle vynořil stín. Dohlížitel byl oblečen v dlouhé, blankytně modré roucho a tvář měl ukrytou pod velkou kápí. V ruce nesl dlouhou tisovou hůl, na které byly vyřezány čtyři tváře duchů větru. Levou ruku měl vysoko zdviženou a nad dlaní se mu vznášela bleděmodrá záře. Zahlédl chlapce a na chvíli se zastavil. Potom zamířil přímo k nim.

Zaskočený Kaelan zastavil tak náhle, že do něj zezadu narazil rozběhnutý Agel.

Agel při pohledu na dohlížitele hlasitě vydechl. „Dobrotivý Gaulte, smiluj se nad námi.“

Kaelan k němu otočil hlavu a zašeptal. „Utíkej. Proběhni chodbou okolo stájí a vklouzni do studentského sálu postranními dveřmi. Touhle dobou jsou vždycky otevřené pro mistra Mygara.“

Agel byl zjevně velmi rozrušený. „Ale dohlížitel…“

„Zmlkni a padej! Mám už tolik kázeňských prohřešků, že mi jeden navíc neuškodí. Tak už jdi.“

Kaelan postrčením vybídl Agela k útěku. Agel sklopil hlavu a šoural se pryč, pak se znenadání rozběhl a zmizel z dohledu.

Dohlížitel se otočil za prchajícím chlapcem, ale Kaelan mu zastoupil cestu.

„Bylo mi dovoleno zdržovat se venku i po posledním úderu Quarl zvonu,“ zalhal nahlas.

Dohlížitelé se nedokázali soustředit na dva objekty najednou a většinou se zaměřili na ten, ke kterému byli blíž. Tohle zjištění už mnohokrát pomohlo Kaelanovi se jim vyhnout. Jenže tentokrát si ho dohlížitel nevšímal a stále se díval do míst, kde zmizel Agel.

Znervóznělý Kaelan mu musel znovu zastoupit cestu, než se dohlížitel konečně otočil a ukázal na něj svou holí.

Kaelan opatrně ustupoval. Tisová hůl dokázala udeřit rychlostí blesku a vynutit si tak dodržování pravidel Rišeholdu. Ještě měl po těle modřiny, které to dokazovaly.

„Mistr Mygar mě posílá se vzkazem, a proto mě propustil z večerního cvičení,“ vyhrkl prudce. „Mám se u něj hlásit po večeři.“

Dohlížitel, jehož tvář se ztrácela v hluboké kápi, na Kaelana zíral v ponurém tichu. Natáhl levou ruku a seslal na Kaelana kouzlo pravdy.

Tomu pokleslo srdce, ale věděl, že nesmí ustoupit.

Světlo mu zahalilo hlavu a počalo se pomalu šířit směrem dolů. Kaelan napětím ani nedýchal a snažil se udržet na mysli svoji lež. K tomu si dopomáhal představou starého mistra Mygara s bezzubými dásněmi v jídlem poskvrněném rouchu.

Světlemodré světlo ho obklopovalo mihotavou září. Zpočátku zůstávala jeho barva nezměněna. To znamenalo, že vyslýchaný mluví pravdu. Kaelan zadoufal, že by nakonec přece jen mohl vyklouznout bez výprasku.

Pak světlo zbledlo a modrá se změnila v nezdravou žlutou.

Kaelan polkl a v duchu se smířil s výsledkem. Stejně to znamenalo jen pár pádných ran a noc bez večeře. Do jeho záznamů přibude další černý křížek a zítra absolvuje trestné cvičení u mistra Mygara kvůli lhaní. Sice to bylo nepříjemné, ale ne zase tak hrozné, aby se to nedalo vydržet.

Dohlížitel opět natáhl levou ruku. Světlo se u Kaelanových nohou shluklo v malou kouli a vrátilo se zpět na dohlížitelovu dlaň. Ten mávl holí a naznačil Kaelanovi, aby šel.

Kaelan na okamžik uvěřil tomu, že bude propuštěn bez potrestání. Radostně se zašklebil a rozběhl se kolem dohlížitele. Slabé zasvištění prořízlo vzduch a vyvedlo ho z omylu.

Rána dopadla na záda takovou silou, že ho až srazila na kolena. Zatmělo se mu před očima a na chvíli viděl jen rudé a černé skvrny. Marně se pokoušel popadnout dech a záda měl v jednom ohni.

V bolestné agonii padl dlaněmi na zem.

Hůl znovu dopadla na jeho záda a přimáčkla ho k dlažebním kostkám. Chladný kámen mu rozdíral tvář, ale byla to jen nepatrná bolest v porovnání s nesmírnou bolestí v zádech. Dusil se kašlem, neschopný popadnout dech.

Když už ho zachvacovala panika, podařilo se mu konečně nabrat dech. Zhluboka se nadechl, ještě jednou a ještě, ačkoliv každý nádech cítil v zádech jako bodnutí dýkou. Nedokázal se zvednout a tak ležel dál na zemi. S námahou zadržoval slzy, příliš hrdý na to, aby dal dohlížiteli najevo, jak moc ho to bolí.

Dohlížitel tiše kroužil kolem něj. Ležící Kaelan pozoroval jeho nohy, které se nedotýkaly země, ale vznášely se těsně nad ní. Kaelan ztěžka polkl a zavřel oči. Vsadil se s jedním novicem, že se dohlížitelé chodidly nedotýkají povrchu. To, že měl pravdu a že vyhrál Ojerovo čtvrtletní kapesné, se mu najednou nezdálo podstatné. Byl příliš vyčerpaný a prochladlý. Jediné, co ho zajímalo bylo, aby to už měl za sebou. Za okamžik, až se postaví na nohy, bude odveden bez večeře do své komůrky. V tu chvíli mu bylo úplně jedno, že bude o hladu.

Špička dohlížitelovy hole udeřila o dlažbu sotva palec od jeho nosu. Polekaný Kaelan s trhnutím otevřel oči.

Dohlížitel se k němu sklonil. Světlo pravdy sjelo po holi dolů a ta teď výhružně zářila do tmy. Kaelan měl pocit, že se na něj vyřezané tváře duchů větra šklebí.

Úlekem zalapal po dechu a trhavým pohybem se posadil. Bolestí sebou škubl.

„Nebojíš se duchů větra a vysmíváš se všem pravidlům, zajištujícím ochranu proti nim,“ pravil dohlížitel dutým, nepřirozeným hlasem. „Bude ti tedy umožněno se s duchy setkat.“

„Ne,“ zvolal neklidně Kaelan. Zvedl ruce a vyškrábal se na kolena. „Už jsem se dostatečně poučil. Opravdu. Prosím, nedělejte…“

„Jenom další lži,“ odvětil přísně dohlížitel. Zvedl do výše zářící hůl a zakroužil s ní nad hlavou.

Náhlý závan větra zavířil kolem Kaelana a setřásl mu sníh z límce za krk. Otřásl se zimou.

„Dnes v noci se setkáš s duchy větra. Poučíš se.“

Dohlížitel se ke Kaelanovi otočil zády a chtěl odejít, ale ten v návalu zoufalství chňapl po vlajícím lemu dohlížitelova roucha.

Látka sálala spalujícím žárem. Kaelan s výkřikem pustil roucho a třepal popálenými prsty.

„Nemůžete mě nechat venku přes noc,“ zaprotestoval. „Umrzl bych tady.“

„Pak bude aspoň lekce poučná.“ Dohlížitel se otočil a bez jediného ohlédnutí se vzdaloval klouzavým pohybem. Kaelan zůstal klečet na studené dlažbě.

Kapitola druhá

Než se Kaelanovi podařilo postavit na nohy, dohlížitel zmizel z dohledu. Potácivě se vydal za ním.

Při každém kroku mu levým kolenem projela ostrá bolest. Cítil, jak mu po noze stéká krev. Také kalhoty měl rozervané.

Projela jím nová vlna vzteku, ale dokázal jej potlačit. Snažil se dobelhat ke dveřím do haly předtím, než je dohlížitel zamkne. Nehodlal strávit celou noc venku. Neměli žádné právo ho tady zamknout.

Se supěním se probelhal kolem hlavního vchodu. Masivní dřevěné dveře s vyřezávanými vzory byly zavřeny na závoru s posledním úderem Quarl zvonu. Ani se nepokoušel dostat dovnitř touhle cestou. Místo toho kulhal k postranním dvířkům, kam předtím poslal i Agela.

Byly zamčeny.

Vší silou zabral za kliku, pak zaklel a v bezmocném vzteku kopl do dveří.

Zkusil, jestli není otevřená spižírna. Se stejným výsledkem.

Zkusil tedy vrata u stájí, ale zástrčka držela pevně. Zlehka zaklepal na dveře, ale nikdo mu nepřišel otevřít.

Stodoly, přístřešek na seno i moštárna byly také zavřeny a zajištěny. Do křídla, v kterém bydleli sloužící, neměl přístup a tak jedinou možností, jak se dostat do části budovy, kde nocovali studenti, bylo přes halu.

Jediné co zbývalo, byl domek stařešiny Sobny, přilepený k nízké zdi zahrádky… ten však nepřicházel v úvahu. Tam by těžko hledal útočiště.

Zůstal stát, obklopen ponurou a mrazivou temnotou. Vítr pronikal skrz roucho a studil po celém těle. Zastrčil zimou prokřehlé ruce do podpaží a pokusil si přetáhnout roucho přes hlavu, aby ochránil citlivé uši před mrazem. Moc to ale nepomohlo.

Musí mě pustit dovnitř, ujišťoval se. „Přece mě tady nenechají zmrznout. Jak by to vysvětlili mému otci?“

V duchu si představil otce, přísného a zachmuřeného, jak stojí ve studovně stařešiny Sobny. Stařešina by si pravděpodobně hladil vousy a potřásal hlavou.

„S tím chlapcem byly pořád jen problémy. Byl nedbalý a neposlušný. Obcházel pravidla, navržená pro ochranu žáků, jak se dalo. Nikdo si ani nevšiml, že vyklouzl ven. Chudák, prostě umrzl. Nešťastná náhoda.“

V Kaelanovi se opět zvedla vlna hněvu, prudká a divoká. Nehodlal zůstat venku na mrazu. Přece nepřijde o uši a prsty kvůli omrzlinám. Přemýšlel, zda by se neměl ponížit, zabušit na dveře a prosit o odpuštění. Snažili se ho donutit k poslušnosti.

Jenže to se jim nepodaří.

Zuřivě obcházel ošetřovnu a učebny. Všechna okna byla pevně zavřena a dveře zamčeny.

Nebylo místo, kde by se mohl skrýt.

Vítr teď vanul mnohem silněji. Bičoval jeho šaty a sfoukával mu vlasy do očí. Pronikal až do morku kostí a přinutil ho hledat úkryt v rohu nádvoří. Vítr se proháněl okapy budov a vydávaný zvuk připomínal nářek malého dítěte. Jednu chvíli se mu zdálo, že zahlédl rozmazaný obrys zformovaný ze vzduchu. Natahoval po něm dlouhé drápy, aby ho roztrhal.

„Ne!“ vykřikl a vrhl se zpět na otevřené prostranství.

Nehodlal se vzdát a nemínil ani prosit za odpuštění. Byla tu ještě jiná cesta k záchraně, po které toužil už dlouho.

Kulhal k hlavní bráně. Ke zdvižení tlustého trámu, který zajišťoval vrata, bylo zapotřebí čtyř mužů. Byla tady však postranní dvířka, také zajištěná petlicí. Ochranný klíč v zámku zářil mdlým světlem.

Ve dne byl jen hrubě kovaným trojúhelníkem z bronzu. Ale v noci se jeho síly probouzely a ochraňovaly před stvořeními temnot. Klíč chránil i proti duchům větru a jiným nepopsatelným příšerám, které se plížily po zemském povrchu ve stále větším množství. Ochranné klíče, vykované v magických kovárnách tajemných kočovníků z kmene Chovenů, bylo možné nalézt nejen na všech větších statcích po celém Trau, ale byly i ve dveřích těch nej špinavějších proutěných chatrčí.

K manipulaci s těmito klíči bylo zapotřebí speciálních rukavic, ale ty byly uschovány ve strážním domku pod dozorem strážce. Ten pravděpodobně zrovna večeřel a nenechal by se vyrušit nějakým klepáním na dveře.

Záblesk bleděmodrého světla v dálce přiměl Kaelana vzhlédnout. Na hradbách spatřil dohlížitele plujícího vzduchem.

Kaelan na něj začal křičet a mávat, ale ten se jeho směrem ani nepodíval. Dosáhl rohu hradeb, pak začal sestupovat po schodech dolů, až zmizel z dohledu mezi pracovními přístřešky.

Zoufalství může mít mnoho tváří. Kaelan se utvrdil v rozhodnutí, že raději stráví noc venku, než aby běžel za dohlížitelem a prosil o milost. Raději přijde o ruku, poté co se dotkne ochranného klíče, než aby snášel další bití. Pokud šlo o něj, všichni obyvatelé Rišeholdu mu mohli být ukradení.

Rozhlédl se po nádvoří, ale žádné nářadí se nikde nepovalovalo.

V okolí nebylo nic, co by mohl použít k vypáčení ochranného klíče ze dveří.

Jakmile se Kaelan přiblížil ke dveřím, matné světlo klíče přešlo v oslepující jas. Kov začal vibrovat takovou silou, až vibrace pronikaly do mozku.

Kaelan ustoupil o krok a odhodlaně se zamračil. Za bránou byla naděje a svoboda. Mohl by vstoupit do armády a jednou provždy opustit Trau.

Ačkoliv Kaelan trávil většinu času ve škole sněním, dostal pár lekcí v odloučení od svého otce doma v E’nonholdu. Ani trestná cvičení pod vedením mistra Mygara nebyla úplně zbytečná.

Kaelan se narovnal, zavřel oči a snažil se soustředit. První, čeho se musel zbavit, byl vztek. Představil si truhlu se zámkem. Vložil do ní svůj vztek a zavřel víko. Představil si další truhlici, do které uschoval pochyby, strach, hlad i starosti.

Bylo mnohem těžší to celé provést venku v mrazivé zimě, než ve třídě pod cynickým dohledem mistra Mygara. Kaelan cítil své váhání. Pramínek potu mu stékal po skráni a on namáhavě dýchal.

Soustřeď se, poručil si v duchu. Pořádně se soustřeď.

Na pomíjivý okamžik pocítil, jak jím prochází narůstající vlna chladu. Chladu, který uvnitř spálil a odstranil vše. Nacházel se v místě naprosté izolace, kde se zastavil čas. Na pár vteřin mohl spatřit…

Teď.

Natáhl ruku a vytrhl ochranný klíč ze zámku. Po dlani se mu rozléval nesmírný žár, ale bolest nepřicházela. Odhodil klíč stranou. Ten zazvonil a roztočil se na dlažebních kostkách, předtím než pohasl.

Kaelanem se rozlila vlna jásavé radosti. Slyšel sám sebe křičet; pak se svět náhle vrátil do normálních kolejí. Zaklopýtal a ramenem udeřil do dveří. Pak zvedl závoru. Vrátka se rozlétla s hlasitým skřípěním zamrzlých pantů a on jimi vrávoravě prošel ven.

Strašně ho bolela ruka, ale kupodivu neměl žádnou popáleninu.

S úžasem zíral na to, co provedl, ale neměl čas o tom přemýšlet. Místo toho se otočil a posměšně zamával temným hradbám, které se tyčily nad ním.

Konečně byl volný.

Se smíchem vstoupil na hladkou, dlážděnou cestu a zamířil poklusem na západ. Hořel netrpělivostí, aby dostihl armádu, kterou stále slyšel pochodovat v dáli před sebou, a mohl se k ní přidat.

* * *

Vzdor a nahromaděný vztek mu sice pomohly v útěku z tvrze, ale pochodovat po ztemnělé cestě hladový a promrzlý na kost bylo něco úplně jiného.

Kaelan zatnul zuby na obranu proti strachu a raději se moc nerozhlížel nalevo ani napravo. Les obklopoval cestu zlověstným tichem. Občas zaslechl v dálce vytí, zřejmě vlčí, ale mohlo patřit i nějaké strašlivější bestii. Stále zrychloval. Odmítal sice běžet, ale šel tak rychle, že sotva popadal dech. Jak se jen mohl zadní voj armády vzdálit tak rychle? Celý den slyšel pochodovat kolem vojáky; teď však v lese panovalo děsivé ticho.

Zdálo se mu, že v lese zahlédl blýskající se oči. Strachem mu vyschlo v krku a srdce se mu rozbušilo leknutím. Pak ten slabý záblesk zmizel.

Kaelan se ujišťoval, že to zřejmě byla jen halucinace.

Lesknoucí se oči se znovu objevily mezi stromy, teď již mnohem zřetelnější, ale stále ještě daleko. Zaslechl tichý zvuk, který připomínal ozvěnu smíchu a ucítil vůni vařeného jídla. S úlevou zastavil uprostřed cesty. Světla před ním patřila vojenskému táboru. Tak je přece jen našel.

Bylo těžké uvěřit, že splnění jeho životního snu bylo na dosah. Konečně si bude žít, jak on bude chtít. Jediné, co musí udělat, aby ho přijali do armády, je lhát o věku. Spoléhal na to, že je vysoký a široký v ramenou. Doufal, že přesvědčí důstojníky, že už je dost starý pro službu v armádě.

Otřel si dlaně do krátkého novického roucha a v rychlosti si zkusil předříkat to, co jim řekne. Potom se narovnal a kráčel k táboru.

Znenadání se před ním zjevila postava a srazila ho k zemi.

Zpola omráčen si Kaelan pomalu uvědomoval pevné a tvrdé svaly i odporný zápach, který vycházel z postavy. To, co ho drželo, byl plíživec a vítězoslavně vrčel.

Strach zmobilizoval v Kaelanovi všechny síly. Křičel, co mu síly stačily a divoce bušil do stvoření, aby ho ze sebe setřásl.

Zdálo se, že kladený odpor bestii ještě víc vzrušil. Držela Kaelana pod sebou a trhala na cáry jeho roucho. Zápach vycházející z plíživce byl odporný. Kaelan přestal křičet a rozkašlal se. Neměl u sebe nic, co by se dalo použít jako zbraň. Ani hloupou krabičku na uhlí nebo křesadlo. Plíživci byli zbabělá stvoření, která se živila na mršinách nebo přepadala tuláky. Ačkoliv byli zuřiví, nechali se snadno zastrašit ohněm nebo nějakou zbraní.

Kaelan si s lítostí vzpomněl na nůž ukrytý v šatníku v jeho komůrce. Koupil ho za solidní cenu minulý rok od válečníka z kmene Neiků. Samozřejmě, že to bylo zakázané mít ve škole zbraň. Ale dařilo se mu ji ukrývat před dohlížiteli při pravidelných prohlídkách studentských pokojů. Co by jen dal za to, mít teď ten nůž u sebe.

Nechat se takhle hloupě chytit. Na široké, dlážděné císařské cestě s hlubokými příkopy se cítil naprosto bezpečně. Ani ve snu by ho nenapadlo, že by mohl nějaký plíživec přijít tak blízko k tvrzi nebo nedalekému městu.

Plíživec očichal Kaelanův krk a chrčivě se zasmál. Znělo to téměř jako lidský smích.

Vyděšený Kaelan vrazil bestii prst do oka.

Zrůda sebou trhla a zavyla. To umožnilo Kaelanovi vymanit se ze sevření. Vyškrábal se na nohy, kopnutím srazil plíživce na zem a utíkal pryč.

Ječící bestie se vrhla za ním a začala ho zběsile pronásledovat. Kaelan věděl, že pokud ho příšera dostihne, roztrhá ho nebo odvleče jako úlovek ke své tlupě.

Plíživci byli hrůzostrašná stvoření, zpola lidská, zpola zvířecí. Dospělí jedinci dosahovali lidské výšky. Kráčeli vzpřímeně nebo se pohybovali po čtyřech. Tváři vévodil skobovitý nos a tlama plná ostrých zubů. Tato stvoření vyhlížela polointeligentně a byla určitě prohnaná. Plíživci měli kůži většinou skvrnitou a posetou bradavicemi. Dlouhé, stříbřitě bílé vlasy jim splývaly na ramena v zacuchaných loknách, plných větviček a ostnatých plodů. Říkalo se, že jsou to zplozenci pekel. Nejčastěji číhali na okrajích polí nebo se ukrývali v horských průsmycích. Dávali přednost čerstvému masu, ale nepohrdli ani mršinou. Dokonce byli schopni požírat se navzájem, když byli velmi hladoví.

Na jaře se stávali odvážnějšími a přepadávali dívky pracující na polích. Pokud znásilněné děvče nezabili vesničané, zpravidla si dívka sama vzala život, aby neporodila zrůdu.

Venkované zabíjeli plíživce při každé příležitosti. Kdykoliv se nějaké bestie zatoulaly příliš blízko k vesnici, utvořili muži lovecké skupiny a obklíčili je. Potom je zahnali na útes a přinutili skočit dolů. Přesto počet těchto brutálních stvoření každým rokem vzrůstal. Stahovali se do Trau z jiných oblastí.

Kaelanovi úplně stačila zrůda, která mu byla v patách. Funící příšera s ním snadno udržovala krok. Kaelan běžel, co mu síly stačily. Máchal rukama i nohama a snažil se udržet malý náskok, který měl před obludou.

V rozříznutém koleni ho nejprve začalo bodat, pak bolet. Běžel dál, bez ohledu na bodavou bolest, která se každým dalším krokem zvyšovala.

Plíživec už byl těsně za ním. Vrčel a funěl vzrušením. Skočil po Kaelanovi a sekl po něm drápy. Dotek drápů na zádech přiměl Kaelana vrhnout se dopředu.

Plíživec s vytím znovu zaútočil.

Znenadání vypověděla Kaelanovi zraněná noha službu a on dopadl tvrdě na zem. Plíživec mu s vítězoslavným řevem skočil na záda.

Přimáčklý k zemi jeho váhou, Kaelan cítil, jak se mu bestie sápe po krku, aby mu zlomila vaz. Zachvátil ho strach a snažil se stvoření setřást, ale byl pevně přitisknut k zemi.

Plíživec znovu zavřeštěl. Vítězoslavný řev přešel v nepřirozený, pronikavý zvuk, který náhle ustal.

Bestie se zaduněním přepadla přes Kaelana a zůstala bez hnutí ležet.

Kaelan rozrušeně dýchal, stále naplněn hrůzou předchozích okamžiků. Zpočátku ani nechápal, co se vlastně stalo.

Pak zaslechl hlasy a dusot běžících nohou. Oslepilo ho světlo lucerny.

Úlevou se mu až zatočila hlava a zavolal. „Pomozte mi! Sundejte ze mě tu bestii.“

Vojáci ho obklopili a odvalili z něj tělo mrtvého plíživce. Kaelan se posadil a spatřil násadu oštěpu, která trčela z plíživcových zad. Jeden z vojáků oštěp vytrhl. Ze špičky kapala krev tmavě zelené barvy.

Odporný zápach se vznášel z otevřené rány a přinutil muže s oštěpem ustoupit. Svraštil nos odporem.

„To kopí můžeš zlámat a zahodit,“ poradil mu jeden z mužů těžko srozumitelnou linguštinou. „Stejně z něj nikdy nesmyješ ten odpornej smrad.“

Majitel kopí se zašklebil a zaklel k válečnému bohu Faureovi. Zlomil kopí přes koleno a zbytky odhodil do příkopu.

Kaelan se vyškrábal na nohy. „To byla parádní trefa, pane,“ pronesl hlasem plným obdivu bezvadnou linguštinou. „A na to, jaká je tma, přímo skvělá. Děkuji vám za záchranu života.“

Čtyři vojáci si vyměnili pohledy a hlasitě se rozhřehtali.

Kaelan, který nechápal, čemu se smějí, na ně jen beze slova zíral. Spalovala ho touha vstoupit do armády. Jen stěží mohl uvěřit, že jeho sen se stává skutečností. Již teď se považoval za člena družiny. Dokázal přežít nebezpečí a byl zachráněn. Pásl se očima na jejich zbroji a dlouhých dýkách, které se leskly ve světle lucerny. Zjizvené tváře potetované pohanskými symboly propůjčovaly vojákům divoký a surový vzhled, ale jemu to vůbec nevadilo. Pro něj to byli hrdinové.

„Myslel jsem, že se Traurané bojí tmy,“ řekl nejvyšší z mužů. Byl snědý a na tváři měl zlověstně vyhlížející pohanské tetování. Dlouhé vlasy, spletené do copů, mu padaly na ramena. Na čele mu je přidržoval kožený řemínek. V uchu měl zlatou náušnici. „Padne tma a všichni se zabarikádují uvnitř jako krysy v dírách.“

„Nebojíme se tmy,“ odvětil vážně Kaelan. „V noci ale přicházejí duchové větru.“

Dva vojáci se posměšně zašklebili, ale třetí se bojácně rozhlédl a prsty sevřel amulet, který mu visel kolem krku.

Potetovaný válečník si Kaelana chvíli prohlížel a pak pokrčil rameny. „Mazej domů, kluku. Nemáme čas se s tebou zdržovat, jasný?“

„Ale já bych se k vám chtěl připojit,“ pravil Kaelan.

Vojáci se znovu rozesmáli. Pobaveně do sebe šťouchali lokty a potřásali hlavami.

Kaelan se radostně zakřenil. Snažil se stát v pozoru a vytáhnout se co nejvíc do výšky. „Jsem silný a požadovaného věku jsem už taky dosáhl,“ prohlásil.

„Jo, velkej seš,“ souhlasil potetovaný muž.

Další z vojáků se k němu naklonil. „Nejlíp uděláme, když ho vezmem k seržantovi.“

Třetí muž ho plácl do ramene. „Seš blbej? Ten kluk je uprchlík. Seržant ho nevezme ani náhodou.“

„Prosím,“ úzkostlivě zašeptal Kaelan. „Vždycky jsem chtěl být vojákem.“

Potetovaný válečník si ho stále pozorně prohlížel. „Dobře oblečenej. Dobrý šaty. Teplý a kvalitně ušitý. Seš z města?“

„Myslíte z Menče? Ano, jsem,“ zalhal Kaelan. Nechtěl, aby se dozvěděli, že utekl ze školy. Prudkým trhnutím rozerval zbytky roucha a odhodil je.

„Na vstup do armády potřebuješ peníze,“ prohlásil potetovaný válečník. Mnul si zamyšleně ucho, ve kterém měl náušnici. Tmavé oči mu planuly nad zubatým symbolem temné bohyně Mael, který měl vytetovaný na tváři. „Sedm set dukátů.“

Kaelanovi pokleslo srdce. To bylo celé jmění. V kapse měl jen pár měďáků.

„Pche,“ vyprskl další opovržlivě. „Tolik se požaduje, pokud chceš být důstojníkem. Tenhle přerostlej kluk tolik peněz nepotřebuje.“

„Jak to, že ne? Je přece z dobrý rodiny.“

„Vezmem ho k seržantovi,“ pravil muž s lucernou a odplivl si těsně vedle Kaelanovy nohy. Ten mimoděk uskočil stranou.

„Seržant ho nepřijme.“

Kaelan se zamračeně snažil pochopit, o čem se to vlastně dohadují. Dívali se na něj způsobem, který se mu vůbec nezamlouval. Během hádky se vojáci rozestoupili kolem něj a on teď stál uprostřed kruhu. Nervózně polkl. Cítil se najednou zranitelný a opuštěný.

„Přece musí být něco, co by mi pomohlo ke vstupu do armády,“ hlesl nervózně, nespouštěje oči z jejich tváří. „Věk na to mám a sílu na to, abych zvládl pochod, taky.“

„Jo, sílu na to, abys řval jako malý dítě, když tě bude honit plíživec, tu teda máš.“

Muži se znovu rozchechtali. Kaelan se zastyděl za svůj strach, ale snažil se to nedat najevo.

„Kolik máš u sebe?“ zeptal se znenadání potetovaný válečník.

„Pane?“

„Kolik peněz máš u sebe?“

Kaelan se rozhlédl po okolních tvářích. „No, mám − moc ne.“

„Nemůžeš vstoupit bez zaplacení,“ zavrčel potetovanec nevrle. Udělal krok kupředu. Kaelan se před ním přikrčil. „Dej je sem.“

Kaelan zavrtěl hlavou. „Nemám žádné…“

Popadli ho za nohy a zvedli do výšky, i když se bránil. Hrubé ruce ho prohledaly a otočily mu kapsy naruby. Skrovný zbytek kapesného se vysypal na cestu a blýskal se v záři lucerny.

Vojáci zklamaně zakleli a pustili ho na zem. Jeden z nich do něj kopl.

„To je všechno, co má?“

„Nuzota!“

„Faure ať mu vyrve játra!“

„Zatraceně!“

Znovu ho někdo nakopl. Kaelan ležel schoulený tváří k zemi. Dlaně měl zaťaté v pěst a snažil se nerozplakat.

„Vstaň,“ vyštěkl potetovanec.

Kaelan se ztěžka vyškrábal na všechny čtyři. Válečník zaklel, popadl jej za košili a trhnutím ho postavil na nohy.

„Kde ve městě bydlíš?“ zeptal se.

Kaelan na něj vyděšeně zíral. „Tohle nejsou ruce pracujícího člověka, kluku. Táta je bohatej?“

Kaelan ztěžka polkl. Potřásl nesouhlasně hlavou.

„Nechte ho bejt,“ zvolal další. „Pojďme si radši najít lepší zábavu.“

„Co takhle navštívit tu pěknou usedlost, kousek zpátky po cestě? Vsadim se, že by se tam dalo něco najít.“

„Ne!“ vykřikl mimoděk Kaelan. Polilo ho horko při vzpomínce na branku, kterou nechal tak nedbale otevřenou. Tetovaný válečník se pousmál. „Takže seš školák, co?“

Jeho oči byly děsivé a nedovolovaly Kaelanovi uhnout před jeho upřeným pohledem. Obscénní postava, kterou měl vyrytou do tváře, se při každém pohybu čelisti hýbala. Kaelan od tetování nemohl odtrhnout zrak.

„Ano, pane,“ vypravil ze sebe Kaelan.

„Myslel jsem si to. Měl jsi na sobě takový roztomilý roucho, který ti sotva zakrejvalo zadek.“

Všichni se opět rozesmáli a ruměnec studu se rozlil po Kaelanově tváři. Cítil se strašně ponížený.

„O jakou školu se jedná? A nechci slyšet žádný další lži.“

„Je to škola lékařského umění,“ odvětil Kaelan.

Vojáci zklamaně zahučeli.

„Na takovým místě těžko najdem truhly s penězi.“

Potetovaný válečník přimhouřil oči. „Pořád by ses chtěl dát k nám?“

Kaelan zaváhal a pak opatrně přikývl.

Za jeho zády se někdo zahihňal, ale potetovaný voják se ani nepousmál.

„Nejseš dost dobrej,“ prohlásil úsečně hlasem plným opovržení. „U nás nejni místo pro takovýho zbabělce.“

Kaelan couvl. „Nejsem zbabě…“

„Ale seš!“ přerušil ho voják hromovým hlasem. „Navíc ještě chvastoun a hlupák. Nedokážeš ani pořádně plnit své povinnosti ve škole. Jak teda chceš plnit svý povinnosti v císařský armádě? No pověz!“

Znenadání udeřil Kaelana do tváře hřbetem ruky.

Kaelan se zapotácel a upadl na zem. V hlavě mu hučelo a měl co dělat, aby neomdlel.

„Uprchlík a ještě k tomu lže!“ zařval voják. „Nevložil bych svůj život do rukou takový špíny, jako seš ty. Myslim, že bys zdrhnul ze svýho místa při prvním útoku.“

„Ale…“

„Drž hubu! Padej zpátky, odkud jsi přišel.“

Kaelan se vyškrábal na nohy, plný nového vzdoru. „Já bych neutekl. Já…“

Voják ho znovu udeřil. Kaelanovi se zdálo, že se mu hlava rozskočí bolestí. Zalapal po dechu a přitiskl si ruku na ústa. Byl rád, že se tentokrát udržel na nohou.

„Nech ho bejt,“ vybídl potetovance jeden z vojáků. „Pojďme radši hledat město. Tam se dá najít lepší kořist, než je tenhle kluk.“

„Měli bysme mu zavřít hubu,“ varoval další.

Kaelan nenacházel v jejich očích žádné slitování. Polekaně ustoupil a protáhl se mezi vojáky ven z kruhu.

„Zbabělče!“ posmíval se mu jeden voják.

„Maminčin mazánek!“ přidal se druhý. Zuby se jim v záři lucerny leskly.

„Utíkej chlapečku. Utíkej kmamince.“

Muž s tetováním na tváři vytáhl kopí a zkusmo je potěžkal v ruce. Přimhouřil oči a přeměřil si Kaelana. Pak se hrozivě pousmál.

Kaelanovi strachy ztuhla krev v žilách. Na okamžik jen bezmocně zíral, jako králík před hadem. Potom se zprudka otočil a pádil pryč.

Vítr mu hvízdal v uších a světlo lucerny se rychle zmenšovalo. Utíkal do tmy a studený vítr ho šlehal do obličeje, jako by ho chtěl zpomalit. V hlavě se mu vynořila myšlenka na plíživce s kopím v zádech a na vlastní nechráněná záda.

Vojáci za ním ho hlasitě povzbuzovali, smáli se a uzavírali mezi sebou sázky.

Kaelan se uklidňoval, že se ho pokouší pouze vystrašit. Ostatně, proč by mu chtěli vrazit kopí do zad jen tak pro zábavu? Vždyť mu předtím zachránili život.

Zavrávoral na zraněné noze a ohlédl se zpět právě ve chvíli, kdy voják hodil kopí.

To letělo vzduchem v dokonalém oblouku. Příliš pozdě se Kaelan pokusil zrychlit. Kličkoval ve snaze vyhnout se letícímu kopí.

Příliš pozdě.

Kopí ho s omračující silou zasáhlo do ramene. Spalující bolest se mu rozlila po zádech. Váha kopí ho srazila k zemi. V divokých kotrmelcích sletěl z cesty a zapadl do příkopu na jejím okraji.

Kutálel se přes klacky, křoví a další zbytky, které zde zůstaly po čištění náspů. Kutálel se dál, zámotek plný modřin, neschopný zastavit svůj pád. Záda měl v jednom ohni, nesnesitelná bolest ho doháněla k šílenství.

S heknutím dopadl na dno příkopu. Ochromený bolestí klesl do kaluže stojaté vody a bahna. Voda byla ledová. Se zasténáním se pokusil zvednout, ale nebylo to v jeho silách.

Znovu zasténal strašlivou bolestí. Začala ho obklopovat temnota. Zaslechl kvapný dusot nohou a pak se kolem něj rozprostřela naprostá prázdnota.

Kapitola třetí

Kaelana probudil paprsek slunečního světla, který zaléval jeho lůžko zlatem. Vzduch byl vlahý a voněl bylinami. Pomalu otevřel oči a několikrát zamrkal, než si uvědomil, kde se vlastně nachází. Místnost voněla jako ošetřovna ve škole. Kolem lůžka byla natažena plenta, která mu znemožňovala porozhlédnout se po zbytku místnosti.

Cítil se podivně omámený a letargický. Byl přikryt vlněnou dekou a vedle postele stála na podstavci malá pánev se žhavým uhlím, která v místnosti udržovala příjemné teplo.

„Tak už ses probral.“

Hlas ho vylekal. Kaelan nepatrně pozvedl hlavu. Shledal i tak nepatrný pohyb nesmírně vyčerpávajícím. „Agele,“ zašeptal slabým hlasem a pousmál se na bratrance.

Agelův výraz tváře však zůstával vážný. Rukávy roucha měl vykasány nad lokty a v ruce nesl tác s několika předměty, který položil na stolek u Kaelanova lůžka. Pramen tmavých vlasů měl spadlý do čela a jeho modré oči byly studené jako voda v horské tůni.

Beze slova začal připravovat věci na podnose − balíček obvazů, kelímek s mastí a bronzové nůžky.

Kaelan se pokusil vybavit, co se přihodilo. Svraštil čelo a usilovně se snažil rozpomenout na události posledních hodin, ale jeho vzpomínky byly mlhavé a zmatené. „Jak jsem se sem dostal?“ zeptal se. „Co se vlastně stalo?“

„Posaď se, prosím,“ pravil Agel chladně. „Pomohu ti, pokud jsi příliš zesláblý.“

Kaelan se pomalu posadil. Cítil se velmi unaveně. Palčivá bolest mu projela zády s takovou silou, až zatajil dech. Bolest otevřela tajné dveře v jeho mysli a najednou si naprosto zřetelně vybavil svůj pokus o vstup do armády, i vojáky, kteří ho okradli, probodli a nechali ležet v příkopu s kopím v zádech.

Mezitím ho Agel počal svlékat. Kaelan se snažil zachytit jeho pohled. „Už si vzpomínám,“ řekl. „Ti vojáci se mě pokusili zabít.“

Agelovy ruce zručně pokračovaly v činnosti.

„Jak jsem se dostal zpátky?“ otázal se Kaelan.

Agel neodpověděl.

Kaelan si povzdechl. Pak sebou trhl. Agel okamžitě přestal se svlékáním a mokrou houbou namočil místo, kde se oděv přilepil ke kůži.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl Kaelan.

Agel uhnul očima před jeho upřeným pohledem a dál mlčel.

Za plentou se ozvaly kroky a přiměly oba chlapce vzhlédnout. Vstoupil mistr Grigori s rukama ukrytýma v rukávech. Jeho bílé roucho bylo poseto skvrnami od krve. V očích měl výraz mrazivé prázdnoty odloučení.

Agel ustoupil stranou a mistr Grigori mlčky prohlédl Kaelanova zranění. Z jeho prstů vyzařovalo teplo, jak se dotýkaly Kaelanových zad. Jemně přejížděl po kůži. Pohyb rukou přerušil pokaždé, když sebou Kaelan škubl. Dotyk prstů zbavoval bolesti a zanechával po sobě jen jemné pálení. Kaelanem prostupoval pocit uzdravování. Již teď se cítil silnější.

Konečně mistr Grigori ustoupil od lůžka. „To by mělo stačit,“ prohlásil s pohledem upřeným na Agela. „Rána je zacelena a během jednoho nebo dvou dnů se zahojí. Obvaž mu to, aby se rána znovu neotevřela a pak zařiď jeho propuštění z ošetřovny.“

„Ano,“ přikývl Agel.

„Děkuji vám, mistře Grigori,“ řekl Kaelan, ale léčitel se k němu obrátil zády a odcházel, aniž by mu věnoval jediný pohled.

„Hmm, takže se jedná o léčbu v naprosté tichosti?“ zamumlal Kaelan vztekle.

Agel ho beze slova obvázal, rychle a úhledně. „Tvé šaty jsou v koši na prádlo,“ pronesl a ukázal k nohám postele.

Kaelan zlostně odhodil přikrývku a začal prohrabávat koš. Vyndal z něj čistou košili, kamaše a novické roucho. Byly to jeho věci, přinesené z jeho komůrky.

Zatímco se oblékal, svlékl Agel z postele povlečení a odnesl je pryč. Když se vrátil, rukávy roucha již shrnuté, Kaelan byl ustrojen.

V tichosti opustili ošetřovnu a zamířili přes nádvoří k hlavnímu sálu. Bylo pozdní odpoledne a vzduch byl prosycen zlatými paprsky. Služebnictvo peklo chléb ve velkých venkovních pecích. Vůně pečeného chleba byla omamující. Kaelan zavřel oči a nasával vůni.

„Já snad hlady omdlím,“ prohlásil. „Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

Agel vedle něj kráčel rovnoměrným krokem, aniž by na Kaelana pohlédl nebo mu odpověděl na otázku.

V Kaelanovi znovu vzplanul vztek. Sebral z košíku jablko a začal ho žvýkat. Vstoupili do ztichlé haly plné stínů, s klenutým stropem vznášejícím se vysoko nad jejich hlavami.

Novicové připravovali dlouhé stoly a lavice k večeři. Byla to součást jejich večerních povinností. Několik z nich vzhlédlo a s otevřenou pusou a očima plnýma úžasu hledělo na Kaelana. Jiní se zamračili a odvrátili hlavu.

U vchodu do studentských ubikací stál dohlížitel. Kaelan mimoděk napjal svaly, ale dohlížitel je nechal projít bez jediné otázky. Vyšli po širokém schodišti do čtvrtého patra a prošli ztichlou chodbou. Agel strčil do dveří a Kaelan vešel do své komůrky.

Agel za ním začal zavírat dveře, ale Kaelan jej uchopil za roucho a vtáhl ho dovnitř. Zabouchl dveře s třesknutím, které se rozlehlo po celé chodbě. Uvnitř v pokojíku uvolnil Kaelan sevření a postavil se zády ke dveřím.

„Teď můžeš mluvit,“ pobídl Agela se zlostným pohledem. „Jak jsem byl nalezen? Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

Agel sevřel odmítavě rty, ale Kaelan k němu přistoupil a popadl ho za ruku. Agel se mu vytrhl a oba se dlouze měřili ohnivými pohledy, nozdry rozšířené.

„Mluv!“ vyštěkl Kaelan.

„Je to zakázané.“

Kaelan si opovržlivě odfrkl a ustoupil. „Takže teď se mě každý bude stranit. Dokonce i ty.“

Agelova tvář zbělela vztekem. „To, co jsi provedl, je neomluvitelné.“

Kaelan pokrčil rameny. Ten pohyb mu způsobil slabé bodnutí v rameni. „Tak jsem utekl. No a co? Cokoliv bylo lepší než umrznout.“

„Dokonce ani teď se nestydíš za svůj čin,“ podivil se Agel a zděšeně pohlédl na Kaelana. „Myslel jsem, že tě dobře znám. Ale jak vidím, tvoje laskavé srdce a slušné vychování jsou pryč.“ Potřásl hlavou a zamířil kolem Kaelana ke dveřím. „Už není nic, co bych ti chtěl říct.“

„Počkej!“ zvolal Kaelan a pokusil se ho zadržet.

Agel ho tvrdě přirazil ke zdi.

Svět kolem se proměnil v pavučinu žlutých a šedých vláken, utkaných z bolesti. Kaelan se opřel o zeď a ztěžka oddychoval. Snažil se nedat najevo, jak moc to bolí. Výraz pohrdání v Agelově tváři jej však bolel mnohem víc.

„Agele,“ zaprosil.

Bratranec odvrátil oči. „Zostudil jsi svého otce,“ zašeptal s námahou polykaje. „Zostudil jsi i mě. Nemůžu ti odpustit. Nikdo nemůže.“

„Ale…“

Agel trhnutím otevřel dveře a vyběhl na chodbu. Zanechal Kaelana v komůrce, příliš zkopmělého a ohromeného, než aby ho následoval. Kaelan si promnul tváře a pomalu se narovnal. Agel určitě jen přeháněl, jako všichni v Rišeholdu. To, že se pokusil utéct, byl sice větší kázeňský prohřešek než obvykle, ale nebyla to přece žádná pohroma.

Slabý šelest ho přiměl zvednout hlavu. Uviděl dohlížitele, jak stojí ve dveřích.

Kaelan se ostražitě napřímil. „Co mi chcete?“ otázal se zprudka.

Dohlížitel neodpověděl, jen zavřel dveře a zastrčil západku. Zvuk zamykaných dveří Kaelana pobouřil. Hryzal si vztekle ret a pomalu přecházel po malé místnosti. Pak sebou hodil na lůžko. Je mi jedno, jaký trest si pro mě vymyslí, říkal si. Jakmile se naskytne příležitost, uprchne znovu. A tentokrát bude pořádně připraven.

* * *

Ráno se Kaelan probudil do naprostého ticha. Zvon, který obvykle ohlašoval svítání, dnes nezvonil. Naslouchal dlouho, tělo uvyklé železnému režimu Rišeholdu.

Ticho. Žádné známky činnosti na nádvoří. Nebyly slyšet ani kroky ospalých chlapců, šourajících se do umýváren. Nezazněl ani zvon svolávající obyvatele tvrze. Ve vzduchu se nevznášela obvyklá vůně připravované snídaně.

Kaelan vstal, oblékl se a začal hladově rázovat po místnosti. Svaly měl ztuhlé a všechno ho bolelo, ale když se protáhl, necítil ve zraněném rameni žádnou strnulost.

Trvající ticho ho znervózňovalo. Co asi tak dělali dohlížitelé? Trestali snad všechny chlapce za jeho porušení kázně?

V Kaelanovi se vzedmula nelibost a vzdor a ještě více se zatvrdil. Jestli si myslí, že ho přinutí kát se, tak to se tedy mýlí. Kaelan se nechal přesvědčit, ale nesnášel, pokud ho někdo nutil. Čím víc se ho budou snažit zlomit, tím víc jim bude vzdorovat.

Zaslechl z chodby váhavé vrzání pantů zvolna otevíraných dveří. Chlapci se pomalu trousili na chodbu. Potichu a s obavami se vyptávali, co se děje.

Kaelan pohrdavě poslouchal u dveří. Žádné zvonění, pomyslel si. Bez zvonu, který by jim ohlásil, co mají dělat, byli novicové bezmocní a tupí jako stádo ovcí.

To bylo přesně to, co chtěli mistři, aby se z nich stalo. Ale on se nikdy nestane hlupákem, slepě poslušným rozkazů. Mechanické učení, krutost a strach byly nástroji líných učitelů. Nechtěli, aby si novicové pěstovali vlastní úsudek. Zvídaví žáci byli považováni za nebezpečné. Místo toho se mistři snažili vychovat z žáků poslušné opice, tiché a uctivé. Opice schopné léčit jen jednoduché případy a naprosto bezradné při jakékoliv neobvyklé chorobě či zranění.

Nenáviděl je, všechny je nenáviděl.

„Pozor! Dohlížitel přichází!“ vykřikl někdo varovně.

Hlasy a kroky ozývající se z chodby ztichly, jako by žáky někdo zmrazil na místě. Kaelan přitiskl ucho ke škvíře u dveří.

„Žádné zvonění. Žádná snídaně,“ pronesl do ticha dohlížitel dutým, nepřirozeným hlasem.

Žáci začali zděšeně protestovat.

„Ticho!“ přikázal dohlížitel a všichni okamžitě zmlkli. „Dnes nebude žádné vyučování. Vyčkáte ve svých pokojích na další pokyny. To je pro tuto chvíli vše.“

Z chodby se počalo ozývat práskání zavíraných dveří. Kaelan zaslechl šramotit západku u svých dveří, a tak od nich odstoupil právě ve chvíli, kdy se rozlétly.

Na chodbě stáli dva dohlížitelé, tváře ukryté v blankytně modrých kápích.

Jeden z nich pokynul Kaelanovi vyřezávanou holí. „Pojď.“

Kaelan stál ostražitě na místě, očekávaje výprask a nenaznačil ani pohybem, že by chtěl poslechnout.

„Byl jsi povolán ke stařešinovi. Pojď.“

Kaelanovi vyschlo v ústech a na chvíli se ho zmocnil strach. Se stařešinou mluvil vlastně jen jednou, a to hned první den při zápisu. Stařešina Sobna měl bílý vous, oči jako horské ledovce a tichý hlas, hebký jako padající sníh. Tenkrát měl krátkou řeč na uvítanou syna mistra Bevy. Kaelan, který se chtěl za každou cenu vyhnout protěžování, mu řekl samé nepatřičné věci. Od té doby nebral Sobna jeho přítomnost na vědomí.

Kaelan se narovnal a v duchu se ujistil, že není čeho se obávat. Neexistoval žádný trest, který by už někdy nepodstoupil. Možná, že ho vyloučí ze školy. Naděje zhasla stejně rychle, jako vzplanula. Za celou dobu trvání Rišeholdu nebyl nikdo vysvlečen z řádového roucha. To by musel nejspíš otrávit mistra nebo něco takového.

Chráněný vzdorem jako pláštěm, Kaelan vykročil na chodbu následován tichými průvodci.

Byl to divný pocit kráčet po schodišti tak tichém a prázdném v tuto ranní hodinu. Vzduch voněl kouřem z rašeliny a leštidlem na dřevo. Dokonce ani služebnictvo nebylo nikde vidět.

Kaelan se rozhlédl. „Je někdo zadržován na studentských ubikacích?“

„Všichni,“ odvětil dohlížitel po levém boku.

Druhý dohlížitel klouzal po jeho pravém boku se stoickým klidem. Hůl měl nataženou před sebe, jako by s ní chtěl Kaelana řídit.

„Ale proč?“ zeptal se Kaelan. Nikdy v životě by si nepomyslel, že bude vděčný za to, že může mluvit s dohlížiteli, ale pořád lepší než nic. „Co se děje?“

Dohlížitel na levé straně se k němu lehce natočil. „Nikdo nesmí pohlédnout na hříšníka.“

„Ale…“

Dohlížitel na pravé straně zvedl ruku. „Zmlkni.“

Kráčeli dál. Zastavili pouze na chvíli, než dohlížitelé odemkli dveře budovy, aniž by se jich při tom dotkli. Venku se znovu zastavili a Kaelan zaslechl zvuk zástrčky zapadající na své místo bez dohlížitelova dotyku. Úlekem se zachvěl. Byl čím dál nervóznější.

Pohlédl k ocelově šedé obloze, a poté na sněhem pokrytou zahradu a nádvoří. Vzduch byl nehybný, ani závan větru nenarušil to ticho. Z nádvoří byl smeten čerstvý sníh, který napadl přes noc. Ale vypadalo to spíš jako podvečer než ráno, jelikož nikde nebyla ani noha.

Já jsem prostě zmizel, pomyslel si se zachvěním, které nemělo žádnou spojitost se zimou pronikající skrz vlněné roucho. Můžou si se mnou dělat, co chtějí a nikdo se nic nedozví.

Stěží zaplašil obavy a snažil se načerpat sílu z hněvu, který v něm bouřil. Tohle místo se živilo strachem. Používalo ho jako nástroj − zbraň vhodnou k donucení studentů k poslušnosti. Nebyl zde prostor pro radost nebo vlastní názor. Sny a touhy byly potlačeny každodenní, mysl otupující dřinou, výhružkami a tresty.

Kaelan se snažil ovládnout svůj strach. Stál přece tváří v tvář vojákům, plíživcům a odvážně se vydal vstříc neznámému. Riskoval dokonce setkání s duchy větru. Přesto mu ticho, které nyní vládlo, připadalo mnohem horší. Aby načerpal odvahu, vrátil se v myšlenkách domů, do E’nonholdu, který v jeho zářil mysli jako záchranný maják. Vzpomínal na doby nevázané volnosti, kdy na svém koníkovi pádil údolím nahoru k Vodopádům a šplhal na vrcholek ledovce. Vzpomínal na ledový vichr, který mu sfoukával vlasy z čela, a na péřovou hebkost sněhových vloček, usazených na řasách. Vzpomínal na sokolnictví − jeho vlastní způsob sokolnictví, ne na ten krvavý sport pěstovaný lordy. Natáhnout a spojit mysl s tím velkým dravcem. Cítit vítr čechrající peří na křídlech. Cítit lehkost ptačího těla plachtícího na vzdušných proudech s očima ostražitýma. Vrhnout se dolů v střemhlavém letu, kdy se země blíží rychlostí blesku. Pak těsně před dopadem vystoupat do výšin, zadýchaný zakázanou radostí s pocitem chvilkového splynutí se zemí a opětovného rozdělení.

Oh, splynutí. Tak odlišné od odloučení. Tak zábavné, a přesto přísně zakázané. K ovládnutí této techniky byla zapotřebí dlouhá léta tréninku v řádu Vindikantů. Kaelan nevěděl, jak to dělá a ani se o to nezajímal. Splynutí se mu zdálo stejně přirozené jako dýchání, zatímco odloučení bylo tak namáhavé.

Nacházeli se zrovna poblíž vstupní brány. V zámku postranních dvířek chyběl ochranný klíč. Na chvilku v něm zahlodal pocit viny, ale okamžik poté se musel kousnout do rtu, aby se škodolibě nezašklebil. Co si teď asi o mně myslí mistr Mygar? Kdo říkal, že nemohu dosáhnout odloučení? Dokážu to, pokud musím. A taky jsem to dokázal.

S navráceným sebevědomím vstoupil Kaelan do stařešinova domu. Vchod byl obložen sukovitým dřevem karpasiánského ořešáku, velmi vzácného a dováženého za velké peníze. Povrch dřeva nezdobily žádné řezby. Jedinou ozdobou byly překrásně vyvedené letokruhy. Velké olejové lampy z prostého stříbra rovnoměrně osvětlovaly místnost a podporovaly slabý svit ranního slunce, který sem pronikal úzkými okny.

Starý sluha oblečený v prosté tunice žlutohnědé barvy s úzkým pruhem tmavé kožešiny na límci a manžetách stál u dveří, aby je přijal. Modré oči v hladce oholené tváři bezvýrazně hleděly na Kaelana.

Sluha je mlčky vedl vzhůru po schodišti. Lampy, které visely na zdech, jim osvětlovaly cestu.

Ve druhém poschodí byl vzduch prosycen těžkým pachem mokré vlny, stalých koberců a rozdrceného brutnáku lékařského. Panovalo zde stejně tíživé ticho jako v celé tvrzi. Kaelanova chodidla neslyšně našlapovala na koberec, který byl natažen po celé chodbě. Zdálo se, že jediný slyšitelný zvuk byl tlukot jeho srdce. Hlasité tuc-tuc sílilo každým krokem a stále se zrychlovalo.

Polkl, ale v krku měl stále sucho. Jeho sebedůvěra zakolísala, ale přesto se vzchopil a kráčel dál s hlavou vzpřímenou. Byl přece syn mistra léčitele, který neměl v celé zemi sobě rovného, a ne někdo, koho mohou lehce vystrašit.

Sluha zlehka zaklepal na masivní dveře na úplném konci chodby. Nikdo se neozval, přesto sluha otevřel dveře a ustoupil stranou. Kaelan vstoupil do místnosti a dveře se za ním tiše zavřely. Sluha a dohlížitelé zůstali stát venku.

Stařešina seděl za stolem a psal cosi na pergamen. Ani nezvedl oči, když Kaelan vstoupil.

Kaelan si povzdechl a počal si prohlížet místnost. Zdi byly čistě bíle omítnuty, bez jakékoliv okrasné malby. Studené severní světlo pronikalo do místnosti skrze velká okna a dodávalo jejímu vzhledu ještě ponuřejší výraz. V malém krbu syčel a praskal skromný ohýnek, který byl příliš malý na to, aby dokázal místnost pořádně vyhřát.

Stůl, u kterého stařešina seděl, byl vyroben z prostého jedlového dřeva. Na jedné straně desky byly narovnány svitky pergamenu. Kalamář, stojící na stole, byl vyroben z rohu kozorožce, stejně jako pero. Na druhé straně stolu stál malý trojhran, symbol odloučení, a doplňoval tak symetrické rozložení věcí na stole.

Posléze ustal zvuk pera škrábajícího na pergamen. Stařešina si přečetl, co právě napsal. Posypal inkoust pískem, aby ho osušil, poté setřásl zrnka do malé nádobky a sroloval pergamen.

Teprve pak upřel pohled na Kaelana. Povytáhl obočí a Kaelan přistoupil blíže.

Stařešina byl hubený, bělovlasý muž. Měl bílé roucho, které symbolizovalo jeho hodnost stejně jako úroveň schopností. Zkřivená tvář, připomínající srpek měsíce, byla zakončena špičatou bradou zvýrazněnou krátkou bílou bradkou. Kůži měl velmi bledou, téměř průsvitnou. Na spáncích mu pulsovaly žíly.

Říkalo se, že člověk jdoucí cestou odloučení během svého života postupně bledne. Nejstarší následovníci odloučení prý byli téměř průhlední. Také se povídalo, že když umírali, zářili jako paprsky světla. Jejich záře pomalu slábla, až pohasla při úplném odloučení od života.

„Neodpověděl jsi na mou otázku, novici Kaelane E’none,“ řekl stařešina nespokojeně.

Kaelan zamrkal překvapením a uvědomil si, že nic neslyšel. Zrudl. „Prosím za prominutí,“ vykoktal ze sebe. „Neslyšel jsem vás.“

„Zdá se mi, že je tvým zvykem žít s nesoustředěnou myslí.“

Kaelan sklopil zrak. Na to se nedalo nic namítat.

„Od chvíle, co ses stal žákem této školy, jsi nám způsobil velmi mnoho problémů.“

Kaelan zůstával stát se sklopenou hlavou. Zatím to neprobíhalo tak špatně.

Stařešina mávl tenkou, bledou rukou nad hromádkou pergamenů. „Tohle jsou svitky popisující různá provinění, přestupky a chyby. Sepsali je mistři, kteří tě učili.“

Kaelan zvedl oči. „Počítám, že jich je pěkná fůra.“

Stařešinův výraz ještě více zpřísněl. „Tohle není nic k pobavení, novici Kaelane.“

Kaelan rychle změnil výraz. „Ne, pane.“

„Ani nic, na co bys měl být pyšný.“

„Ne, pane.“

„Pocházíš z jedné z nejlepších rodin v celé Trau. Byl jsi vychován podle principů harmonie a dokonalosti. Odmalička ti byly vštěpovány základy odloučení. Doma jsi mohl sledovat použití odloučení v praxi. Měl jsi na své straně výhodu soukromých učitelů. Nikdy jsi nezažil nouzi nebo hlad. Je to pravda?“

Kaelan neklidně přešlápl. Tohle nebylo příjemné. „Ano, to je pravda, stařešino Sobno.“

Harmonie a dokonalost, pomyslel si trpce. Ano… pokud nedělal žádný hluk, na nic se neptal, neběhal nebo neskákal, nesnažil se být samostatný a nesnažil se najít odlišné odpovědi. Soukromí učitelé byli věznitelé, stále dokola mumlající to samé. Měli patronát nad jeho výukou a běželi se podělit s Bevou o každý pokrok v učení. Drmolící pošetilci. Ne, Kaelan nikdy nepoznal doma nedostatek, pokud se touha po lásce a porozumění za nedostatek nepovažovala.

Cítil, jak se v něm vzdouvají emoce. Oči ho pálily zadržovanými slzami. Usilovně se snažil nerozplakat.

„Proč jsi utekl?“

Kaelan zvedl hlavu, ale neodpověděl.

„Zacházeli jsme tady s tebou špatně, novici Kaelane?“

Kaelan otevřel pusu, ale včas polkl ostrá slova, která se mu drala na jazyk.

Když neodpovídal, pohlédl mu stařešina zpříma do očí. „Zase jsi neslyšel moji otázku?“

„Ne, slyšel jsem ji,“ odvětil Kaelan.

„Tak odpověz. Zacházeli jsme tu s tebou zle?“

Kaelan zaťal čelist. Už nebylo cesty zpět. „Myslím si, že ano.“

„Tak ty myslíš. Ty si nejsi jistý?“

Do pekla s ním. Kaelan zrudl. „Jsem si jistý,“ odsekl.

„Prosím pokračuj.“

„Však vy víte,“ pravil Kaelan, snaže se potlačit vztek. „Máte to zřejmě někde v seznamu.“

„Jsi drzý, novici Kaelane. Čekám, že mi odpovíš na mou otázku.“

„Proč?“ vybuchl Kaelan. „Vždyť znáte odpověď. Cokoliv řeknu, nepřinese žádnou změnu. Svůj názor jste si už utvořil.“

Stařešinova tvář byla jako vytesána z kamene. „Oh, takže ty dokážeš číst lidské myšlenky, novici Kaelane. Zajímavé. Máš ještě jiné pozoruhodné schopnosti?“

Kaelan kypěl vzteky, když slyšel chladný výsměch v Sobnově hlase, ale mlčel.

„Neschopnost odpovědět na mou otázku ukazuje, že na ni nemáš odpověď. Z toho vyplývá, že sám nevěříš tomu, že bychom s tebou zle zacházeli.“

„Mám vám ukázat modřiny?“ odsekl Kaelan.

Stařešina pozvedl obočí. „Byl jsi potrestán vždy, novici Kaelane, když ses provinil proti pravidlům. Musel ses chovat dle řádu, který napomáhá studiu, bezpochyby poprvé v životě. Bránil ses, jako se zpočátku brání každé divoké a nezkrocené zvíře. Jenže ses nenaučil nic.“

Kaelan zíral upřeně na podlahu. V uších mu hřměla slova, která nechtěl slyšet.

„Jsme velmi trpěliví,“ pokračoval stařešina, „ale i trpělivost má své meze. Kvůli tvému otci jsme byli ochotni pokračovat v úsilí tě vycvičit. Dokonce jsme byli ochotni dovolit ti zůstat ve třídě noviců i napotřetí, i když je to proti řádu školy.“

Kaelan na něj ohromeně pohlédl. Mohl si domyslet, že ho nevyhodí. Znovu v něm vzkypěl vztek. „Zase vám uteču.“

„To nebude nutné.“

Kaelan zatajil dech. Svitla mu naděje.

„Klukovské lotroviny a vzpurnost jsou otravné, ale nic víc. Ohrožení tvrze je ale něco zcela jiného.“

Kaelan si vzpomněl na zničený ochranný klíč a sklopil oči. Nechtěl nikoho uvrhnout v nebezpečí.

„Jak se ti povedlo odstranit klíč?“

Kaelan se zamračil a setrval v mlčení.

Stařešina povstal od stolu. „Tak jak?“ dožadoval se.

„Já… prostě jsem ho vzal a zahodil.“

Po Sobnově tváři přelétl výraz zděšení. Pak zmizel, oči opět bez výrazu. „To je nemožné.“

Kaelan pokrčil rameny. „Věřte si, čemu chcete.“

Dveře za ním se otevřely a dovnitř vpluli dohlížitelé. Kaelan se ohlédl a nervózně přešlápl z nohy na nohu. Vůbec se mu nelíbila představa dohlížitelů stojících za jeho zády se světlem pravdy na dlani.

„Jak jsi odstranil ochranný klíč?“ zopakoval otázku stařešina.

V tónu jeho hlasu bylo něco děsivého, něco, co přimělo Kaelana odpovědět. Hodil po dohlížitelích ošklivý pohled, zamračil se a ukryl ruce do rukávů. „Vstoupil jsem do odloučení a vytrhl klíč ze dveří. Chtěl jsem se jen dostat pryč.“

„Dotek klíče ti nezpůsobil žádné zranění?“

Kaelan potřásl zamítavě hlavou. „Ruku jsem měl v jednom ohni, ale ve skutečnosti na ní nebyla ani stopa po popálení. Tak by mělo odloučení fungovat, ne? Alespoň jednou jsem to provedl správně.“

Stařešina uhnul očima. „Nezdá se, že bys svého činu litoval.“

„Oh. Dobře, nechtěl jsem zanechat tvrz nechráněnou. Mohli přijít vojáci a vyrabovat to tu. Ale nepřišli.“ Při těch slovech vzhlédl s otázkou v očích.

„Ne, nepřišli,“ potvrdil ztěžka stařešina. „Není zde nic cenného, co by jim za to stálo.“

Kaelan pokývl. „Takže je všechno vyřešeno. Až na…“ Zmlkl při vzpomínce.

„Ano, až na skutečnost, že jsi byl napaden a málem zabit.“

„Já…“ Ale nebylo nic, co by mohl říci. Pomyslel na šklebící se vojáky. Okradli ho a potom málem zabili jen tak pro zábavu. Jejich zlomyslný smích mu stále zvonil v uších. Ponížení, živené hanbou, ho spalovalo.

„Byl jsi svěřen do naší péče a my jsme zodpovědní za tvůj život,“ pronesl stařešina přísně. „Nedržíme tě uvnitř hradeb bezdůvodně, ale kvůli tvému bezpečí.“

„Už nejsem malé dítě,“ opáčil Kaelan. „Nepotřebuji…“

„Pomoc?“ doplnil tiše stařešina.

Kaelan se kousl do rtu a zašoupal nohama o podlahu.

„Myslím, že nějakou jsem přece jen potřeboval.“

„Ochranné klíče zde nejsou bezdůvodně. To, jak jsi poskvrnil čistotu odloučení, abys mohl zničit klíč, je velký hřích sám o sobě.“

„Ale…“

„Ale udělal jsi ještě něco mnohem horšího. Zanechal jsi nás nechráněné proti útoku zvenčí, ať už z našeho, nebo jiného světa. Dal jsi všanc naše hrdla a jen díky Gaultově milosrdenství jsme nebyli napadeni.“

Kaelan se zastyděl. „Prosím o odpuštění,“ zamumlal. „Vůbec jsem si to neuvědomil.“

„Utekl jsi, aby ses mohl připojit k armádě,“ pravil stařešina hlasem plným pohrdání. „Toužíš po tom stát se řezníkem, zabijákem, prznitelem. Tohle je pro nás naprosto odporné a neslučitelné s tím, za co bojujeme.“

„Ale já…“

Stařešina ho umlčel pohybem ruky. „Kdybys v tom lese zahynul, co bychom asi tak řekli tvému otci? Jak bychom vysvětlili náš omyl, který způsobil tvou smrt?“

„To nebyla vaše chyba,“ řekl Kaelan. „Sám jsem se rozhodl utéct. Sám jsem riskoval a sám…“

„Zodpovídáme za tvou bezpečnost. Ještě nejsi plnoletý a byl jsi svěřen do naší péče. Dostal jsi nás do neobhajitelné pozice.“

Zahnán do kouta, Kaelan se otočil a ukázal na dohlížitele. „Vaši dohlížitelé mě chtěli nechat zamčeného venku celou noc. Co jsem měl dělat? Nechat se roztrhat duchy větru nebo umrznout? Nejsem hlupák. Nesvalujte všechnu vinu jen na mě. Dohlížitelé nesou stejnou vinu jako já.“

„Nezůstal bys venku celou noc,“ pravil stařešina zamítavě.

„Jak jsem to mohl vědět?“

„Tvá nepřítomnost byla zjištěna při Taul zvonění. Harmonie byla porušena a zavládl zmatek. Služebnictvo se muselo obrnit proti strachu a prohledat kvůli tobě celou tvrz. Dohlížitelé našli otevřená dvířka. To nám hodně napovědělo a díky bystrosti tvého bratrance jsme byli schopni určit i směr, kterým ses vydal.“

Stařešina obešel stůl, tvář staženou do přísné masky. Ukázal prstem na Kaelana. „Muži riskovali životy, aby tě v temném lese našli. Hledali po celou noc, než jsi byl nakonec nalezen, na pokraji smrti následkem zranění a ztráty krve.“

V Kaelanovi zahlodala výčitka. „Nechtěl jsem nikoho vystavit nebezpečí,“ pronesl tiše. „Jen jsem chtěl odsud pryč.“

„Přinesli tě za úsvitu. Mistři Grigori a Hierst vynaložili všechny síly, celou dobu v odloučení, aby zachránili tvůj život. Kdyby tam venku někdo padl za oběť plíživcům nebo něčemu jinému, jak bys asi tak splatil svůj dluh vůči němu?“

„To opravdu nevím,“ pronesl Kaelan utrápeným hlasem. „Je mi to strašně líto.“

„Omluva nestačí.“ Stařešina pokynul dohlížitelům. „Sešlete na něj světlo pravdy.“

Kaelan se nesouhlasně otočil. „Ale já jsem mluvil pravdu. Po celou dobu. Přísahám.“

„Nebudou zkoušet tvoji pravdomluvnost. Budou zkoušet tebe.“

Stařešina kývl na dohlížitele. Ti se pohnuli vpřed a vrhli maličké koule modrého světla na Kaelana. Světlo mu vybuchlo na čele a mihotavě se šířilo od hlavy k nohám. Cestou měnilo barvu. Přecházelo z modré ve žlutou, ze žluté do zelené, poté vybledlo na čistě bílou až zmizelo docela.

„To stačí!“ vykřikl zjevně otřesený stařešina.

Dohlížitelé napřáhli ruce kupředu. Světlo se znovu probudilo k životu a mihotavě blikalo u Kaelanových nohou. Odlepilo se od něj, rozdělilo se na dvě poloviny a zformovalo se zpět do maličkých koulí světla.

„Je rozhodnuto,“ prohlásil stařešina.

„Cože?“ dožadoval se zmatený Kaelan. „Co je rozhodnuto?“

Stařešina mávl rukou a dohlížitelé ustoupili o krok zpět.

„Kaelane E’none, tvá duše je velmi blízko zatracení. Vědomě ses vydal po temné cestě.“

Kaelan šokovaně zalapal po dechu. „Nevydal…“

„Sám jsi přiznal, že jsi použil odloučení k vykonání nesprávné věci. Riskoval jsi bezpečnost tvrze. Záměrně jsi vystavil všechny její obyvatele nebezpečí smrti nebo snad i něčemu strašnějšímu. Tento zločin lze posuzovat jako pokus o vraždu.“

„Ale já jsem nechtěl nic…“

Stařešina pozvedl raku. „Vzpurnost je branou k lidské duši, stejně tak jako poslušnost. Svými činy jsi prokázal, že se stáváš něčím nečistým a zcela cizím tomuto světu.“

„Ne!“

„Nechceme, aby tvá přítomnost ohrožovala ostatní chlapce.“

„Tak dobře!“ odvětil vzpurně Kaelan. „Tak mě nechte jít.“

„Tuto záležitost jsme nechali k posouzení tvému otci,“ pokračoval stařešina, jako by Kaelan neřekl ani slovo. „Požádal nás o tvé očištění.“

Kaelan na něj nevěřícně zíral. Byl zmrazen rostoucími obavami. „Já vám nevěřím,“ procedil skrze strnulé rty.

„Víš, co to znamená očištění?“ otázal se ho stařešina. „To znamená vstoupit do prázdnoty společně s mistry na čtyřicet dní. Čtyřicet dní půstu a odevzdání. Zcela tě oddělí od všeho, vykoření zlo z tvé mysli i duše, a teprve poté ti dovolí navrátit se do těla.“

Před dávnou dobou, ještě jako malé dítě, slyšel Kaelan sluhy, jak se baví o nějakém člověku z jiné tvrze, který byl posedlý. Museli povolat léčitele − ne otce, ale jiné − k očištění toho muže. Když skončili s očistou, z nešťastníka zbyla jen troska. Již nikdy se mu nevrátil zdravý rozum. Léčitelé prohlásili, že posedlost byla tak silná, že ji nedokázali vymýtit. Jiní si šeptali, že byl držen v odloučení příliš dlouho a nemohl být zcela vrácen zpět.

Kaelan se otřásl. Byl si jistý, že není posedlý. Alespoň ne ve smyslu, jak tvrdil stařešina. Nikdy se nepokusil někomu v tvrzi ublížit. Nikdy by její obyvatele vědomě nevystavil nebezpečí. Ano, byl pošetilý a sobecký. Když utíkal, myslel jen na sebe, ale jeho nedbalost nikomu ještě nedovolovala tohle. Představil si mistra Mygara − krutého a bezcitného − jak se mu prochází myslí a mění jeho způsob uvažování…

„Ne!“ vykřikl. „Ani se mě nedotknete, vy ani kdokoliv jiný! Zabijete mě nebo mě doženete k šílenství. Bylo by lepší, kdybyste mě nechali zemřít v příkopu u cesty, než čelit…“

„To stačí,“ pronesl stařešina chladně. „Tvé odmítnutí je dostatečně jasné.“

„Otec vás o tohle nežádal,“ pokračoval Kaelan. „Tomu nevěřím. To by neudělal.“

„Beva E’non byl můj nejlepší žák,“ řekl stařešina hlasem ostrým a ledovým, jako byly rampouchy visící venku ze střechy. „Pokud nebudeme brát ohled na principy odloučení, které nás učí nepovyšovat nikoho nad úroveň druhých, miloval jsem ho jako vlastního syna. Jen kvůli němu, kvůli vzpomínce, jak dychtivě hltal každou lekci, kterou jsem mu dal, ti dávám poslední šanci k vykoupení. Přijmi očištění, Kaelane E’none, a zůstaň s námi, jak si přeje tvůj otec.“

Kaelanovi bušilo srdce. Bez zaváhání pohlédl stařešinovi zpříma do očí. „Nikdy,“ prohlásil. „Nechci tady zůstat. Odmítám vaše obvinění. Odmítám očištění.“

Stařešina na něj chvíli upřeně hleděl. V místnosti zavládlo tísnivé ticho, které rušilo jen syčení ohně v krbu.

„Mistr Beva tě chtěl sám učit doma, ale nebyl jsi poslušný žák. Není pochyb, že otcovská láska zatemnila jindy tak ostré smysly. Poslal tě k nám, plný otcovské pýchy a naděje. Vyjádřil neobyčejný zájem a doufal, že tě budeme schopni naučit to, co on nedokázal. Myslel, že naše disciplína a řád na tebe zapůsobí mnohem víc než jeho vlastní. Ale také jsme selhali.“

Kaelan si byl vědom, že neexistuje způsob, jak by starého muže přesvědčil. „To není Rišeholdem,“ řekl. „To je mnou. Patřím někam jinam, jinému způsobu života. Nebylo mi souzeno stát se léčitelem.“

„Byl jsi zrozen k tomu,“ pronesl stařešina vážným hlasem, „nebýt ničím jiným.“

Čekal na odezvu, ale Kaelan na něj hleděl bez mrknutí oka.

Nakonec stařešina sklonil hlavu. „Tak tedy dobře. Tímto tě vylučuji z Rišeholdu. Již nikdy více nebudeš moci ublížit ostatním novicům svými skutky či příkladem. Nikdy více nebudeš šířit zlo uvnitř těchto zdí. Nikdy více nebudeš moci páchat bezbožné činy, které by narušily zde vládnoucí harmonii. Lituji tvého otce, že má syna jako jsi ty a že se bude muset znovu starat o tvoji výchovu.“

Kaelan si uvědomil, že po celou dobu zadržuje dech. Zhluboka vydechl. Mohl jen stěží uvěřit tomu, co právě slyšel. Zaplavila ho jásavá vlna radosti a úlevy. Takhle tedy proběhlo jeho vyloučení? Stěží zadržel radostný úšklebek.

Stařešina sebral svitky pergamenu ležící na stole a hodil je do ohně. Pergamen vzplál a do vzduchu vzlétly jiskřičky. Zkroutil se do černé spirály, jak se jím dychtivě prokusoval oheň.

Pohlédl na dohlížitele za Kaelanovými zády. „Připravte ho.“

Jeden z dohlížitelů otevřel dveře. Druhý pokynul Kaelanovi. Ten vyběhl ven z komnaty, široký úsměv ve tváři. Radostí málem skákal do vzduchu. Jediné, co ještě musel udělat, bylo sbalit si své věci. Těch moc nebylo. Pár jemných cestovních bot se zimní kožešinovou podšívkou, silný kabát, knihu hudby a flétnu, kresbu od sestry Ley a hladký, jako pěst velký mramorový kámen, který našel v Omšelagu na pobřeží moře, kde stále žila jeho matka. Tyto věci byly odevzdány pokladníkovi při jeho přijetí do Rišeholdu a uzamčeny až do chvíle, kdy opustí tvrz.

Ten den konečně nastal. Ani tomu nemohl uvěřit.

Když vyšel z komnaty stařešiny Sobny, uslyšel zvonění − hluboký, pochmurný zvuk, který nikdy předtím neslyšel.

U schodů na ně opět čekal starý sluha. Ale místo toho, aby je vedl ke dveřím, ukázal na úzkou chodbu.

Kaelanova radostná nálada ochladla. „Co se děje?“ zeptal se podezřívavě. „Kam mě to vedete? Chci si jen vzít své věci a jít.“

Dohlížitelé jej postrkovali chodbou až do malého pokojíku. Uvnitř bylo pouze plechové umyvadlo a židle. Nebylo zde žádné okno, ani ohniště. Pouze malé okénko velikosti lidské tváře, umístněné vysoko ve dveřích, zajišťovalo alespoň slabé osvětlení.

Kaelan přejel místnost pohledem a otočil se zpět. „Ale proč jste mě…“

Jeden z dohlížitelů ho postrčil holí. „Zůstaneš zde, dokud nebudeš připravený.“

„Ne!“ vykřikl Kaelan. „To je podvod! Nebudete mě očišťovat. Slyšíte? Nebudete…“

Dveře se zavřely a místnost se pohroužila do tmy.

Kapitola čtvrtá

Zlověstný zvuk Ouon zvonu se rozléhal ztichlou tvrzí. Jeho hluboký, zvučný hlas se nesl přes nádvoří, ovocný sad a budovy až k zasněženému lesu. Ouon zvon zvonil jen málokdy; byl to zvon oznamující smrt nebo jinou tragédii. Začal zvonit v poledne, zrovna když byl Kaelan odveden od stařešiny, a zvonit nepřestával.

Nebe zůstávalo ocelově šedé. K zemi se tu a tam snášely sněhové vločky. Dohlížitelé přivedli a seřadili studenty na nádvoří. Vše se odehrávalo v ponurém tichu. Vyplašení novicové v krátkých modrých rouchách podupávali a foukali si na ruce ve snaze neprochladnout. Vyšší učedníci, vytáhlí a neohrabaní v dlouhých modrozelených rouchách, vypadali vystrašeně. Tvářili se vážně. Nejpokročilejší studenti − léčitelé − přecházeli kolem řady s nepřítomným výrazem odloučení vepsaným ve tváři. Na sobě měli oblečena šedivá roucha obroubená světlou kožešinou. Sluhové, nervozitou bílí ve tvářích, se shromáždili vzadu za studenty. Dohlížitelé klouzali vzduchem okolo shromážděných, dokud nenastalo naprosté ticho. Nesměl se ozvat jediný zvuk, šelest nebo zakašlání. Pouze slabý šelest padajícího sněhu a tlumené vyzvánění rušilo panující ticho.

Mistři, oblečeni a zahaleni v bílá roucha, obcházeli hradby. Zastavili se v každém rohu opevnění a vyhodili do vzduchu očistnou směs bylin − routu obecnou, yzop a brutnák lékařský. Poté sešli dolů a postavili se na pódium před shromáždění. Jejich postavy byly v padajícím sněhu nezřetelné, tváře jakoby vytesané z kamene, oči prázdné odloučením.

Agel byl vmáčknutý v davu studentů, s loktem jednoho z nich v žebrech a dalším, který mu šlapal na nohy. Snažil se najít uklidňující útočiště v odloučení. Srdce mu však tlouklo příliš rychle a nedostávalo se mu dechu. Poprvé po dlouhých měsících se nedokázal soustředit. Zrovna ve chvíli, kdy to nejvíc potřeboval.

Hlas zvonu připomínal umíráček. Chtělo se mu plakat zlostí a ponížením. Jak mohl Kaelan udělat takovou riskantní a naprosto ztřeštěnou věc? Jak jen mohl dopustit, aby ho hněv ovládl a přemohl zdravý rozum? Agel mu nedokázal odpustit. Cítil se bratrancem podveden. Podveden a oloupen o iluze. Agel si vždycky myslel, že budou po zbytek života spolu, budou se starat o obecné blaho a budou sdílet společné zájmy. Jenže tenhle sen se náhle změnil v pouhý přelud. Jejich přátelství je nadobro konec.

Kaelan zahodil svou šanci. Mezi studenty se šuškalo, že odmítl stařešinovu velkorysou nabídku odpuštění.

Blázen. Agel zaťal ruce, ukryté v širokých rukávech, v pěst. Co teď s Kaelanem bude? Nejméně po dvě desetiletí nebyl nikdo zbaven roucha. Došlo k tomu až teď a zrovna se jednalo o syna Bevy E’nona. To bylo něco neuvěřitelného a neskutečného.

Agelovi se stáhlo hrdlo rozpaky.

Zachránil tě od prohřešku, připomněl mu slabounký hlásek, ale Agel ho vztekle zaplašil. Díky Kaelanovi měl pořád dokonale čistý záznam. Byla to snad nějaká omluva pro Kaelanovo chování?

Pohyb na okraji nádvoří přiměl každého ke zvednutí hlavy. Agel spatřil přicházet bratrance. Kráčel v doprovodu šesti dohlížitelů, kteří měli tváře ukryty pod dlouhou kápí. Na každé straně byli tři. Dohlížitelé kráčející vpředu a vzadu drželi hole křížem přes sebe a vytvářeli tak kolem Kaelana klec.

Chlapec kráčel vzpřímeně, s rovnými zády a hlavou vztyčenou. Byl to urostlý mládenec, vyšší než většina přítomných a stále ještě rostl. Vlasy, které mu vítr sfoukával z čela, připomínaly zralé obilí čeřené větrem. Ve tváři se mu nezračil žádný stud ani lítost. Pronikavé modré oči zářily štěstím.

Agela pálily oči a měl hroznou chuť Kaelana nakopnout.

Copak ten trouba nechápal, co znamenalo vysvlečení z řádového roucha? Pokud byl někdo vyloučen na základě rozhodnutí mistrů, neexistovala žádná cesta zpět.

Agel sledoval, jak bratranec prochází shromážděným davem, který se před ním rozestupoval. Zvon zvonil umíráček, jako by Kaelan zemřel v příkopu. Možná by bylo lepší, kdyby tam opravdu zemřel. Očividně si z nedávného riskantního dobrodružství nevzal žádné ponaučení.

Agelovi se zamlžil zrak. Usilovně se snažil zadržet slzy. Muži nepláčou, a navíc to bylo proti zásadám odloučení. Kromě toho si byl vědom, že ho pozorují dohlížitelé. Od této chvíle bude pod jejich neustálým dozorem. Budou se u něj snažit najít jakýkoliv náznak zla, které objevili v Kaelanovi. I kdyby jej neobjevili, on jim důkaz o své zkaženosti mrštil přímo do tváře. Teď budou mistři klást mnohem větší nároky na Agela, který zůstal jediným dědicem velkého odkazu Bevy E’nona.

Skrytá pýcha se dotkla Agela a ten se mimoděk narovnal. I když byl stále rozladěný z Kaelanova selhání, nemohl si pomoci, aby v tom nespatřil šanci zazářit. Pozornost mistrů se nyní bude upírat k němu. Agel po té výzvě toužil. Chtěl vyniknout, ukázat všem, jak dobrý může být.

Kaelan zrovna míjel Agela, oči upřené přímo před sebe, bez jediného pohledu do tváří studentů, kteří na něj upřeně zírali. Agel ztěžka polkl. Nedoufal, že by se ještě někdy mohli s Kaelanem potkat. A pokud ano, tak to jistě nebude stejné, jako to bývalo − přivítání s plesajícím srdcem.

Jejich osudy, vždycky propletené, se nyní dělily na dvě rozdílné životní cesty. Agel před sebou viděl cestu slávy a úspěchu. Jeho talent podpoří jeho ctižádost. Jednoho dne jeho sláva překoná i slávu strýčka Bevy. Pokud jde o Kaelana, jeho cesta již teď byla trnitá a směřovala k životu plnému zklamání a těžkých časů. Dětství jim skončilo.

* * *

Kaelan kráčel se svým doprovodem přes nádvoří a cítil, jak se mu do zad vpalují pohledy shromážděných studentů. Cítil, jak do něj naráží vlna zvědavosti. Málem se zapotácel, ale povedlo se mu nenechat se pohltit davovou hysterií. Nějak se mu ji povedlo držet od těla. Teď nebyla ta správná chvíle, aby ho ovládlo splynutí.

Vítr byl mrazivě chladný a hnal mu malé vločky sněhu do tváře. Dech se srážel v páru a ta stoupala vzhůru kolem obličeje. Urputně se snažil, aby se neroztřásl zimou. Neměl v úmyslu ukázat jakoukoliv slabost. Jestliže mistři očekávali, že projeví lítost nebo pochybnosti, tak to se přepočítali.

Jediné co cítil, byla nedočkavost, aby už to měl všechno za sebou. Bylo by pro všechny mnohem jednodušší, kdyby mu dohlížitelé prostě předali vak s jeho věcmi a vystrčili ho ven před bránu. Bez povyku, bez shromáždění, bez strašení nováčků.

Ale to ne, museli z toho udělat děsivý zážitek, horší než ve skutečnosti byl. Ještě se prostě museli chopit poslední příležitosti k tomu, aby ho postrašili. Pokoušejí se ho přesvědčit, že se chystají provést očištění, přestože to bylo proti jeho vůli.

Brzy ale tahle hra skončí, a pokud šlo o něj, už se toho nemohl dočkat.

Kaelan došel k podiu a zastavil se. Dohlížitelé se rozestoupili kolem něj. Kaelan pohlédl vzhůru přímo do očí stařešiny Sobny, který tam stál s tváří jako vytesanou z kamene. Cítil, jak ho opět zalévá horká vlna vzdoru. Pousmál se.

Na bledých tvářích stařešiny zaplály dvě rudé skvrny. Sobnovy oči se do něj vpalovaly; pak, jako když práskne dveřmi, se stařešinovi vrátil na tvář výraz odloučení.

Když stařešina pozvedl ruce a začal mluvit, Kaelan uhnul pohledem a vyjádřil tím svou lhostejnost.

Valná většina řeči byla vedena starým jazykem, který se již v souladu s vyhláškou vydanou císařem nepoužíval. Kaelan nerozuměl jedinému slovu, a i když stařešina přeskočil zpět do úředního jazyka, Kaelan ho poslouchal jen na půl ucha.

Bez peněz, které mu vzali vojáci, neměl šanci vydat se vlastní cestou. Musí jít domů. Cestou domů bude mít dostatek času vymyslet si pro otce přijatelné vysvětlení.

Celý život se před ním náhle s neomezenými možnostmi rozprostíral.

„Kaelane E’none,“ pravil hlasitě stařešina a vytrhl ho ze zamyšlení, „jaká je tvá odpověď?“

Celé shromáždění ztichlo, jako by každý zadržoval dech, aby slyšel Kaelanovu odpověď. Dokonce ustalo i vyzvánění zvonu. Kaelan neměl ani potuchy, na co se ho stařešina ptal.

Tohle bylo ještě horší, než být přistižen při snění ve třídě.

Zrozpačitěl. Málem začal koktat nějakou odpověď, ale zarazil se. Tohle nebylo vyučování. Už nemusel dělat nic, co po něm chtěli tito muži.

Naplněn vzdorem vzhlédl na stařešinu a zřetelně pronesl: „Nemám nic, co bych k tomu řekl.“

Slyšel, jak někteří studenti, stojící za ním, zalapali po dechu a i někteří z mistrů vypadali znepokojeně. Jen výraz stařešiny zůstal nezměněn. Pokývl hlavou, ustoupil stranou a pokynul mistrům.

Jeden po druhém přistupovali mistři ke Kaelanovi a krátce se dotkli jeho levého ramene.

„Souhlasím,“ prohlásil každý.

Poslední k němu přikulhal starý mistr Mygar, celý shrbený, s rouchem špinavým a zapáchajícím. Jeho ochromené rty se pohybovaly, jako by si pro sebe něco mumlal. Krvavé oči na něj zíraly stejně zlomyslně jako vždycky.

Nedotkl se Kaelanova ramene jen konečky prstů jako ostatní. Popadl ho a pevně sevřel.

„Casna,“ zašeptal.

Ve starém jazyce tohle slovo znamenalo označení pro »ďábla«.

„Zničíš svět,“ zašeptal stařec a koulel při tom očima. „Jsi ďábel v lidské podobě.“

Temnota, která do Kaelana proudila skrze dotek starého mistra, ho spalovala a znečišťovala zároveň. Taková nenávist, taková zkaženost… prohnilost, která vydávala odporný zápach v duši.

Kaelan se vytrhl ze starcova sevření. Stál tam šokovaný a třásl se po celém těle. Lepkavý pot mu vyrazil po těle a chvilku si připadal jako nemocný. Zíral na mistra Mygara. Jak se černý červ Mygarových emocí proplétal Kaelanovými žilami, starcovo maso se rozplynulo. Vybělená lebka na něj civěla a temnota − živoucí, hrůzostrašná temnota − se kroutila a pulsovala uvnitř kostí a jiskřila v očních důlcích.

Poděšen tím, co mu přineslo bezděčné splynutí, Kaelan zoufale hledal uvnitř sebe nitky dobra a harmonie. Počal z nich tkát pavučinu kolem červa temnoty, až sebou ta bestie konečně přestala házet a nehybně ležela, zakuklená v zámotku, který kolem ní utkal. Pak červ vybledl a zmizel, jako popel odvátý z duše.

Stál tam zpocený, s podlamujícími se koleny. Nakonec se mu podařilo znovu nabrat dech.

Mygar na něj zíral s rozšířenýma očima. „Casna,“ znovu zašeptal a pak se stáhl. „Souhlasím,“ pronesl hlasitě, aby ho slyšelo celé shromáždění.

Stařešina Sobna opět stanul před Kaelanem. Prsty se dotkly Kaelanova ramene a ten ucukl. Žádné další emoce ale necítil.

„A já také souhlasím,“ pronesl stařešina monotónně. „Již nejsi oprávněn ke studiu lékařského umění tady, ani kdekoliv jinde v císařství.“

Kaelan překvapeně zamrkal. Neočekával tak rozsáhlé omezení. Stejně ale nevěřil, že by takové omezení dokázali prosadit. Rišeholdští mistři mohli být slavní, ale nevládli světu.

„Nikdy více neoblékneš modré roucho určené pro výcvik. Nikdy již nevkročíš na toto nádvoří. Nikdy nepoužiješ umění, které ses zde naučil. Naše způsoby a výsady jsou pro tebe od nynějška zakázané.“

Stařešina pozvedl ruce. „Poklekni, abychom tě mohli vysvléknout z roucha.“

Dva dohlížitelé natáhli ruce ke Kaelanovi, aby ho přiměli pokleknout.

„Ne!“ zvolal Kaelan. Jeho hlas se nesl po celém nádvoří. „Nikdy před vámi nepokleknu, před nikým z vás! Tady je.“ Serval ze sebe novické roucho a mrštil jím na zem pod nohy stařešiny Sobny. „Sám jsem se zbavil roucha. A teď mě nechte odejít z tohoto místa.“

Navzdory příkazu mlčet se z davu začal ozývat šepot. Mistři byli evidentně šokováni a dokonce i stařešina neudržel odloučení pod návalem čerstvého vzteku.

Se zuřivým pomrkáváním a pevně sevřenými rty ukázal stařešina mlčky na hlavní bránu.

Křídla brány se rozlétla. Shromáždění dohlížitelé se rozestoupili a Kaelan mezi nimi prošel s hlavou zdviženou. Namáhavě dýchal a jen stěží potlačoval svou nedočkavost.

Zvon začal znovu vyzvánět a jeho ponurý zvuk se nesl krajinou.

Kaelan prošel bránou s hlavou vztyčenou a na chvíli se zastavil, aby se ohlédl. Rád by se ještě rozloučil s Agelem, jenže vrata se za ním s hlasitým zaduněním zabouchla. Ouon zvon přestal zvonit. Pro Rišehold přestal existovat.

Přímo se vznášel lehkostí. Vymrštil paže vzhůru k nebi, vykřikl úlevou a dávivě se rozesmál. Počal dokolečka tancovat a kopat do sněhu. Zdálo se mu, že dokáže létat.

„Jsem volný. Já jsem volný!“ volal pořád dokola. V tu chvíli mu bylo jedno, že nemá ani peníze, ani plášť, ani cestovní boty. Už mu nikdo nepřijde na pomoc, pokud se dostane znovu do nesnází. Ale o to se teď nestaral.

Nabral do hrsti sníh a vyhodil ho nad sebe do vzduchu. Sníh se mu sypal zpět do tváře a on rozradostněně křičel. „Jsem volný!“

„Kaelane.“

Kaelan, překvapený tichým oslovením, spustil ruce k tělu a otočil se.

Z křoví vystoupil muž zahalený do bílé kožešiny. Vedl za uzdu dva bílé, huňaté horské poníky. U sedla jednoho z nich byla připevněna hůl s kulatou léčitelskou lucernou.

Muž byl vysoké postavy a pohledné tváře. Z kožešinové kapuce vyčuhovaly prameny hnědých vlasů a lemovaly tvář, která bezvýrazně hleděla na Kaelana. Pouze šedé oči byly naplněny tak bezútěšným zklamáním, jaké Kaelan ještě nikdy nespatřil.

Na pár vteřin bylo vše, co tížilo srdce tohoto muže, odhaleno chlapci − celoživotní naděje, ambice a plány obrácené v prach. Sen o přátelství, o spolupráci ve službách společného cíle − to vše teď leželo v ruinách.

Kaelan se zajíkavě nadechl. Předchozí pocit lehkosti pominul. Stejně tak zmizel pocit radosti a úlevy, který se v něm rozvinul jako válečná zástava. Opět z něj byl jen hoch pykající za své rošťáctví, malý a plný lítosti, čekající se sklopenou hlavou na pokárání.

„Ach, otče,“ špitl sotva slyšitelným hlasem.

Beva E’non ovládl bolest a zavřel ji na závoru za branou své vůle. Bez jediného slova se otočil ke Kaelanovi zády a nasedl na poníka. Kulatá lucerna poskakovala a houpala se, jak se usazoval v sedle.

Pohlédl dolů na Kaelana a mlčky mu podal otěže druhého poníka.

Kaelan je stejně tak mlčky přijal. Přes sedlo byla přehozena vlněná halena a plášť. Kaelan z nich sklepal sníh a honem si je oblékl, vděčný za teplo. Na chvíli zaváhal. Nesnášel způsob, jakým byl vyzvednut. Nenáviděl i to být stále chlapcem v mužském těle. Nakonec se ale vyšplhal do studeného a mrazem ztvrdlého sedla. Bylo to jeho vlastní sedlo, jen třmeny mu připadaly oproti jeho poslední návštěvě domova zkrácené. Pohlédl na otcova vzpřímená záda. Bílá kožešina činila Bevu v zasněžené krajině téměř neviditelným.

Otec se vždy snažil splynout s okolím. Nikdy nevyčníval ani nechtěl být viděn či slyšen. Tento vnitřní klid, tiché způsoby, vzhled a způsob mluvy mu jen přidávaly k již tak velké záhadnosti.

Jenže tohle všechno Kaelanovi znemožňovalo navázat s otcem vřelý vztah.

Horší bylo, že Kaelan neočekával, že otec již bude o všem zpraven. Ještě méně čekal, že si ho přijde vyzvednout. Beva musel vyslechnout celý obřad. Každý člověk v Trau se brzy dozví o Kaelanově veřejném zostuzení. Všichni to budou považovat za první selhání slavného léčitele.

Jak mohl něco vysvětlit, když měl před sebou jen otcova neústupná záda?

Kaelan si povzdechl. Pohlédl přes rameno na majestátní zdi Rišeholdu. Stále necítil žádné výčitky svědomí. Jeho cesta vedla jinudy, i když si zatím nebyl jistý, jaký povede život. Možná, že to Beva konečně pochopí a přijme.

Zamračený Kaelan pobídl poníka patami a následoval otce k domovu.

Kapitola pátá

K večeru začalo sněžit hustěji, k zemi se snášely velké, mokré vločky. Kaelan shodil z hlavy kapuci a začal prohledávat sedlové vaky, dokud nenašel rukavice. Nohy mu mrzly v tenkých kožených botách, ale nevznesl jedinou námitku. Snažil se soustředit na obrazce tepla a pohody a tím zahřát promrzlé prsty. Bohužel to moc nezabíralo.

Beva stočil koně na císařskou cestu, následován Kaelanem. Mlčky cválali po prázdném pruhu kamenné dlažby. Dusot kopyt se odrážel od lesních stěn lemujících cestu po obou stranách. Projeli kolem místa, kde došlo ke Kaelanovu přepadení. Kaelan si uvědomil, že nevědomky zadržuje dech. Dnes zde nebyla ani stopa po plíživcích. Dokonce i mrtvola zabitého plíživce byla, zřejmě vlky, odvlečena pryč. Vojáci už byli samozřejmě dávno ti tam. Na jejich průchod poukazovaly pouze čerstvé mýtiny kolem cesty se zčernalými zbytky ohnišť a s roztřepenými pahýly pokácených stromů, čnícími ze země.

Zhruba po jedné míli začal les řídnout a měnit se v močál. Císařská cesta se zde zvedala nad okolní terén. Veřejná cesta, jejíž povrch byl tvořen zmrzlým bahnem, se od ní oddělovala. Vedla po kraji močálu a stáčela se k jihu směrem na Menč. V místě křižovatky stál oblouk obřích rozměrů z dovezené žuly. Přestože byl oblouk prost jakýchkoliv ornamentů či výzdoby, působil cizokrajně. Zrnitý kámen jako by vypovídal o cizích zemích, cizích zvycích a vyzýval cestovatele k jejich hledání. Do paty oblouku byla vyryta podivná písmena, vysoká a špičatá, cizokrajná stejně jako kámen sám.

Oblouk se tyčil do výšky okolních stromů a klenul se přes císařskou cestu jako svědectví jednoho z největších císařových úspěchů. Cesty křižovaly císařství po celé délce i šířce a činily tak přístupným každý kout. Co se týkalo oblouku samotného, tyčil se zde ve své impozantní velikosti jako monument císařské moci a rozpínavosti jeho říše. Kdyby stál tenhle oblouk na okraji nějakého velkého města, jako například Omšelagu, císařská vojska by u něj držela hlídku.

Beva přitáhl pod obloukem otěže a nechal poníky odpočinout. Pozorně si prohlížel les i oblohu. Zdálo se, že se mu moc nechce vyrazit na otevřené prostranství močálu.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Kaelan. Vzpomněl si přitom na přízračné bytosti, které prý sídlily v bažině.

„Musíme jet tryskem,“ pravil Beva. „Nemůžeme si dovolit dlouho setrvat na otevřeném prostranství. Pojďme.“

„Ale…“

Beva pobídl koně a ten sjel po krátkém náspu z dlážděné cesty na hrubou stezku vedoucí k severu. Kaelan ho následoval mnohem opatrněji. Podivoval se nad tím, že otec nerozsvítil léčitelskou lucernu, která se houpala na holi u sedla. Obyčejně to byl signál všem zlodějům, že se jedná o dobrotivého muže, který má jako své poslání rozdávat milosrdenství a nemá tedy u sebe žádné peníze. Většina banditů lucernu respektovala a Beva nebyl za celé ty roky ani jednou přepaden. Kaelanovi vůbec nedávalo smysl, proč nerozsvítil lucernu zvláště v tuto chvíli. Jedině, že by se bál nadpozemských sil.

Kaelan si přitáhl plášť pevně k tělu a popohnal svého poníka, aby otce dohonil. Jeli tryskem a pára stoupala v bílých oblacích z koňských tlam. Z vodní hladiny vzlétly s polekaným kejháním husy, vylekané cválajícími koňmi. Cesta se místy nořila do břečky napůl zmrzlého sněhu. Poníci skákali a bořili se do ní. Od kopyt jim odstřikovaly spršky vody.

Beva nikdy nejel tak rychle jako teď, ale Kaelan si rychlou jízdu užíval. Rychlost, jakou jeli, byla povznášející. Pocit záhadného nebezpečí dodával dobrodružství zvláštní příchuť. Přistihl se, že pozoruje krajinu a nebe stejně ostražitě jako otec. Smysly měl opojené chladivým vzduchem volné přírody, která mu ve škole tak chyběla. Vzduch byl průzračně čirý a voněl po borovicích a jedlích. Ta vůně přehlušovala zápach bažiny. Sníh ho studil ve tváři a slepoval mu řasy. Bylo to skvělé.

Konečně se před nimi začal klikatit okraj lesa. Beva vjel do krytu stromů a lesního podrostu. Přitáhl otěže a zastavil poníka pod rozložitými větvemi modřínu. Kaelan zastavil vedle něj a dovolil frkajícímu koníkovi sklonit hlavu. Srdce mu prudce bušilo a sotva popadal dech. Obě zvířata byla zalitá potem. Pára stoupala z mokré kůže do chladného vzduchu.

Les byl kolem nich tichý, jen sníh s jemným šustěním padal skrz větve. Občas se z oblohy ozvalo kavčí zakrákorání.

Beva konečně zamrkal. Zdál se spokojen se svým pozorováním.

„Co se děje?“ zeptal se tiše Kaelan. „Vrátíme se na cestu?“

„Ne. Je to příliš nebezpečné. Musíme zůstat v lese, kde se dá ukrýt.“

„Ale takhle nám to potrvá domů dvakrát tak dlouho.“

„Lepší být živý než rychlý,“ opáčil Beva a upravil si rukavice.

„Pokud se obáváš lupičů, rozsviť lucernu.“

Beva potřásl zamítavě hlavou. „Světlo by jenom přitahovalo pozornost. Musíme být velmi opatrní.“

„Opatrní před čím?“ otázal se zmatený Kaelan. „Proč máš takový strach z lupičů?“

„Nemám strach z lupičů.“

Kaelan čekal na vysvětlení, ale otec se snažil očima proniknout temným lesem. Rty měl pevně sevřené a vypadal ustaraně.

„Nemohu ti pomoci, když nevím, o co se jedná,“ pravil Kaelan nespokojeně. „Proč takové tajnosti?“

Beva po něm střelil pohledem, tvář nečitelnou. Zaváhal a pak pravil: „Císařská vojska se stahují z východní hranice.“

„Ano,“ odvětil Kaelan netrpělivě. „To samozřejmě vím. Nemáš strach z nich, že? Co se mi přihodilo, byla jen…“

Beva na něj upřeně hleděl. „Některé pomocné jednotky jsou složeny z Thyzarénů. Když zrovna neslouží císaři, provádějí nájezdy − občas až k severnímu okraji císařství.“

Kaelan zůstal zírat s otevřenou pusou. Instinktivně se schoval dál mezi větvemi. „Thyzarénové!“

Hlava se mu zatočila, když si uvědomil význam otcových slov. Thyzarénové byli horší než ďáblové. Povídalo se, že útočí z nebe na obrovských létajících monstrech plivajících oheň. Byli to nelítostní divoši, kteří plenili a drancovali. Za celý Kaelanův život se v Trau žádný neobjevil.

„Ale…“

„Rychlý a nečekaný nájezd,“ prohlásil Beva ponuře. „To, že je císař používá proti nepřátelům, je jedna věc, ale neměl by jim dát možnost k nájezdům na mírumilovné a věrné poddané.“

„Ale proč by na nás útočili? Jsi si jistý, že to není jen historka k oživení zimních večerů?“ zeptal se Kaelan a uštěpačně se zasmál.

„Viděl jsem jejich práci,“ řekl Beva. „Zatím byly vypáleny dvě tvrze a jedna vesnice. Obyvatelé byli povražděni nebo uneseni. Hrstka, která přežila, není ani schopna pohřbít mrtvé, aby nepřitahovali vlky.“ Sešpulil při tom lehce rty. To dělal vždy, když ztrácel trpělivost.

Kaelan se zastyděl za to, že se předtím smál. „Ale armáda se už přesunula dál, ne? Když jsem viděl vojáky, pochodovali a nezastavovali se ani kvůli doplnění zásob nebo plenění. Copak by je Thyzarénové nenásledovali?“

„Kdo může s určitostí říct, co takoví divoši udělají?“ zeptal se Beva. „Trau se připojila k císařství, aby získala ochranu, a ne aby byla drancována jen tak pro zábavu.“

„Až se dostaneme domů, budeme muset otevřít zbrojnici,“ prohlásil Kaelan. „Musíme být připraveni na boj, pokud to bude potřeba. Vzal jsi s sebou nějaké zbraně na naši obranu?“

Beva na něj hleděl se zjevnou nelibostí. „Představa boje ti evidentně přináší potěšení.“

„No, myslím, že bychom se měli bránit, pokud…“

Beva otočil poníka a bez jediného slova vjel mezi stromy.

Kaelan se zamračil. Jasné odmítnutí ho zabolelo jako rána dohlížitelovy hole. Jeho mínění zřejmě nestálo ani za vyslechnutí. Pro otce stále zůstával dítětem bez rozumu. Rozhořčený Kaelan setrvával na místě. Musel poníkovi přitáhnout otěže, aby mu zabránil v následování otcova koníka.

Nakonec neochotně pobídl poníka patami.

Vztekle zíral na otce, který odmítal stanout tváří v tvář realitě. Beva by neobešel pravidla ani o malinký kousíček, a to ani v případě, že by to bylo ku prospěchu věci. Jak jen mohl cestovat lesem neozbrojený a nepřipravený, když v téhle oblasti hrozilo reálné nebezpečí od nájezdníků? Jak jen mohl Beva spoléhat na vnitřní harmonii, na odloučení, když měli co do činění s barbary, kteří pravděpodobně nikdy v životě neslyšeli o tak osvícené filozofii?

Možná, že Beva nebyl tak moudrý, jak si vždycky myslel. Možná, že Beva nevěděl vše. Možná, že se Beva dopouštěl omylů jako každý jiný. Zrovna teď dělal pár chyb téměř jistě.

Když otce konečně dohnal, pohlédl na jeho přísnou tvář. „Mrzí mě, že máš o mně tak nízké mínění a že nechceš slyšet, co ti musím říct.“

Beva skryl bradu ještě více pod kapuci. „Ale o člověku vypovídají činy, ne slova.“

Kaelan se zamračil a snažil se udržet hněv na uzdě. „Ať už schvaluješ boj nebo ne, nic to nemění na skutečnosti, že můžeme být donuceni bránit naši tvrz. Jak jinak se můžeme bránit?“

„Máme ochranné klíče.“

Užaslý Kaelan nemohl uvěřit vlastním uším. „Ty nestačí!“

Beva se na něj otočil. „Patří ke starým cestám, to je pravda. I když je neschvaluji, fungují dobře. Jednou, až se všichni lidé dají na cestu odloučení, nebudeme potřebovat žádné ochranné klíče nebo zbraně.“

„Jenže ta doba ještě nenastala,“ vyhrkl Kaelan netrpělivě. „Do té doby musíme být připraveni a schopni ubránit náš majetek.“

Beva si povzdychl. „Doufal jsem, že by ve škole mohli zkrotit tvou divokost, tu touhu po něčem vzrušujícím, po věcech vymykajících se normálu. Proč nedokážeš pochopit, že vzrušení znamená nebezpečí a že nebezpečí ničí vše, co je dobré a harmonické a zanechá za sebou jen zmatek a škodu?“

„Ale otče, pokud se dostaneme do nebezpečí, co uděláme? To se necháme jen tak zničit?“

„Tím, že obdivuješ nebezpečí, ho jen přivoláváš. Varoval jsem tě, chlapče.“

Kaelan se zamračil. „Takže ty tvrdíš, že Thyzarénové jsou moje chyba a že já jsem ten, kdo je sem přivedl?“

„Vzdor otevírá bránu temnotě,“ prohlásil Beva. „A když více srdcí odmítá harmonii, temnota roste.“

Kaelan bouchl pěstí do sedlové hrušky. „Tomu nevěřím,“ zamumlal vztekle.

„Stařešina Sobna mi řekl, že jsi utekl z Rišeholdu pod pláštěm noci, využívaje tmu jako spojence. Při své cestě za vzrušením jsi našel jenom nebezpečí, není-liž pravda?“ Bevův hlas byl chladný a zamítavý, bez špetky zájmu. „Uvrhl jsi ostatní v nebezpečí. Vojáci, které tak obdivuješ, prokázali svoji surovost tím, že tě napadli. Copak tě tahle lekce nepoučila? Boj vede zase jen k dalšímu boji, stejně jako válka plodí zase jenom další válku.“

„Jak se může člověk něčemu naučit, když nehledá…“

„Hledání má probíhat v nitru, ne vně. Už ti to opakuji poněkolikáté.“

Kaelan svraštil obočí. „Ale sedět a meditovat… to já nedokážu.“

„Proč ne?“

„Prostě to nedokážu.“

„Míníš tím, že nechceš a nebudeš.“

„No dobře, jak chceš, tak tedy nebudu!“ prohlásil Kaelan tvrdohlavě. „Chci cestovat, poznat jiné země, zažít pořádné dobrodružství. Chci vidět svět a všechny jeho divy a ne zůstat zavřený někde v tvrzi s rukama ukrytýma v rukávech.“

„Tvá cesta světem musí sledovat stezku tvého nitra,“ pravil Beva s výčitkou v hlase. „Proč se tolik bráníš pravdě?“

Kaelan ukázal za sebe. „A co císařská cesta, která prochází celým světem?“

„Ta vede člověka ke špatnosti a hříchu. To je to, po čem toužíš.“

„Chtěl bych jen vidět, jak žijí ostatní lidé. Už mě nebaví jen poslouchat staré příběhy, které nemusejí být pravdivé. Jak mohu rozeznat pravdu od lži, když to neuvidím na vlastní oči?“

Beva sklonil hlavu. „Žádná změna,“ zašeptal, jakoby pro sebe. „Tolik měsíců mimo tvrz a ani trochu ses nezměnil.“

Kaelan cítil, jak v něm roste vztek. „To máš pravdu, otče,“ řekl. „Mistři mi z hlavy nedokázali vytlouct mé sny. Ani to, že mě nechali hladovět, jim nepomohlo. A teď budu žít tak, jak si přeji já. Pokoušel jsem se ti vysvětlit, že nechci být léčitel, ale ty jsi mě vůbec neposlouchal.“

„Pro tebe neexistuje žádná jiná cesta,“ opáčil Beva se stejnou neústupností. „Prověřil jsem tě a spatřil jsem v tobě talent.“

„Ne, ty jsi jen viděl to, co jsi vidět chtěl,“ řekl Kaelan hněvivě. „Nikdy tě nezajímalo, co bych chtěl já sám. Vždycky jsi měl jen vlastní plán, vlastní přání a vlastní představu, jak by měl můj život vypadat. Nikdy ti nešlo o to, co bych si přál.“

„Bylo ti souzeno stát se léčitelem,“ odvětil Beva. „Stejně jako to bylo souzeno mně. Koluje v tobě má krev. Máš v sobě mé schopnosti, které čekají na výcvik a vedení.“

„No tak to skončilo,“ prohlásil Kaelan s pokrčením ramen. „Už žádný výcvik.“

„Jak pyšně to říkáš. Přicházíš domů zbaven roucha s vyzváněním Ouon zvonu v zádech. To znamená, že jsi mrtvý, chlapče, mrtvý pro všechny léčitele. Již nikdy nemůžeš vstoupit do našich řad. Jsi navždy vyloučen. Takto si mě vážíš? Takhle projevuje syn vděčnost svému otci? Jak se teď mám chovat před kolegy? Jak jen můžu ukázat na svého syna a cítit přitom otcovskou pýchu?“

Kaelan se zamračil. Celý život se otec vyhýbal citovým projevům. Tím víc ho teď vyvedlo z míry jeho přiznání. Kaelanovi poskočilo srdce. „Ty necítíš žádnou pýchu,“ odvětil chladně. „Sám říkáš, že pýcha je klamný cit, kterého bychom se měli vyvarovat.“

Bevova tvář zaplála jasnou červení. Ruce v rukavicích křečovitě sevřely otěže. „Otcovská pýcha,“ pronesl tiše, „spočívá v poznání, že jsem jako otec zplodil silného a čestného syna, hocha, který má talent a mysl ostrou jako břitva. Hocha, ve kterém mohu vidět sebe sama a který dokáže ještě víc než já. Hocha, který ještě více splyne s obrazcem harmonie, který po niterní cestě dojde ještě dál. To je otcovská pýcha.“

„Jediné, co dokážeš vidět, jsi ty sám!“ vykřikl Kaelan. „Jediné, co tě zajímá, jsi ty. Copak jsi toho nedokázal dost? Jsi nejlepší léčitel v celé Trau. Cožpak ti to nestačí? Proč musíš ještě žít skrz mě, ovládat mě?“

„Ty…“

„Proč nemůžu být sám sebou? Proč nemůžu žít vlastní život? Kráčet svou vlastní cestou? Proč musí být všechno po tvém?“

„Protože moje cesta je nejlepší.“

„Možná pro tebe, ale ne pro mě! Ale to skončilo. Už si to, otče, uvědom. Nikdy ze mě nebude léčitel.“

„Jakmile budeš očištěn, všechno se změní,“ prohlásil Beva.

Kaelan na něj šokovaně hleděl. Z tváří mu zmizela veškerá krev. „To už jsem jednou odmítl,“ zašeptal.

„Už jsem doma učinil příslušná opatření,“ pokračoval Beva, jako by ho neslyšel. „Bylo by lepší, kdyby očištění provedli mistři, ale udělám, co se dá. Jakmile se zotavíš, začnu tě cvičit osobně.“

„Ne,“ řekl Kaelan.

„Samozřejmě, že touhle cestou nikdy nebudeš schopen dosáhnout úrovně mistrů. Konec konců, Ouon zvon už ti odzvonil verdikt. Ale až s tebou skončím, budeš schopný zastávat funkci mého pomocníka a zapomeneš na všechny pošetilé sny o vstupu do armády.“

„Řekl jsem ne,“ zopakoval Kaelan.

Beva se na něj ani nepodíval, ani nedal najevo, že by ho slyšel.

Kaelan trhl otěžemi a zastavil. Po několika krocích Beva zastavil a ohlédl se.

„Nejedu s tebou domů,“ prohlásil Kaelan. „Nepojedu, abych prošel očištěním. To bych byl raději unesen Thyzarény, než podstoupil očištění.“

„Tvůj strach jen dokazuje lásku k temnotě, ukrytou uvnitř tebe,“ pravil Beva. „Proč by ses jinak bál osvícení?“

„Chceš mě odloučit od všeho,“ pronesl Kaelan. Zděšeně hleděl na otce. „Ty bys byl schopný provést to vlastnímu synovi.“

„Udělám, co je nutné k tvé záchraně,“ řekl Beva.

„Zničíš mě!“

„Zničím jen stíny uvnitř tebe.“

„Stíny jsou v tobě!“ vybuchl Kaelan. „Nechceš, abych nalezl pravdu. Chceš, abych poslušně klusal ve tvých stopách, slepě oddaný principům, které jsou stejně hloupé, jako jsou nespravedlivé…“

Beva ho uhodil hřbetem ruky do tváře. Nepřipravený Kaelan spadl ze sedla a rozplácl se do sněhu.

Chvíli ležel, omráčený víc úžasem než úderem. Otec ho nikdy předtím neuhodil. Nikdy. Otec nevěřil v násilí. Vždycky tvrdil, že ruce jsou boží dar určený k léčení, ne k ubližování.

Beva ho musel nenávidět za to, že byl vyloučen z Rišeholdu. Kaelan kypěl zlobou. Strávil celý život duševně rozerván. Miloval otce a zoufale si přál splnit jeho vysoké nároky, ale zároveň toužil vydat se vlastní cestou. Nyní se podivoval, proč se vůbec kdy snažil získat náklonnost tohoto muže.

Nad korunami stromů kroužily na obloze kavky a chraplavě krákaly. Poníci netrpělivě pohazovali udidly a podupávali.

„Vstaň,“ pravil Beva nakonec. Z hlasu se mu vytratil zlobný tón. Teď zněl dutě a cize. „Vylez zpátky na koně. Máme před sebou dlouhou cestu.“

Kaelan se postavil na nohy a oklepal si z šatů sníh. Nic z toho, co musel podstoupit ve škole, nebylo tak ponižující. Dokonce ani to, jak s ním zacházeli, se s tímhle nedalo srovnat. Hlavu měl v jednom ohni; zbytek těla byl chladný a jakoby oddělený.

„Já s tebou nepojedu,“ prohlásil.

„Nebuď pošetilý. Utekl jsi ze školy bez dostatečné přípravy a hned jsi přišel k úrazu. Jak dlouho myslíš, že bys tady venku vydržel?“

„Nepůjdu,“ opakoval Kaelan. Odmítal uznat, že otec má pravdu. „Nepůjdu domů, abych prošel očištěním. To neudělám.“

Bevovi se zúžily zorničky. Jejich pohledy se střetly − Bevův chladný a Kaelanův planoucí. Byl to Beva, kdo nakonec uhnul očima.

„Nasedni na koně,“ pravil hlasem pevným jako skála. „Tuhle záležitost vyřešíme, až budeme doma.“

Kaelan se vyšvihl do sedla, rozzlobený, že nemá jinou možnost. Pokračovali beze slova v jízdě po dlouhé hodiny až do úplné tmy. Utábořili se v ledové jeskyni na úpatí Vodopádů. Vzduch v sobě měl mrazivou vůni ledovce nacházejícího se nad nimi, blýskal se venku, za okrajem lesa. Zelená, růžová a žlutá rozjasňovaly noční oblohu oslnivými barvami. Kaelan ležel zachumlán do pláště u ústí jeskyně, daleko od tepla malého ohýnku, který rozdělal jeho otec. Třásl se zimou, ale byl okouzlen tím pohledem.

„Kaelane,“ pronesl nakonec jeho otec a prolomil tím panující ticho. „Pojď zpátky k ohni. Už ses dostatečně vynadíval na hrátky duchů světla.“

Kaelan neodpověděl a ani se nehnul.

„Kaelane!“ řekl otec ostře. „Pojď sem.“

Kaelan ho ignoroval a nadále upíral oči na tu nebeskou nádheru. Bylo to čarokrásné, jako by bohové poodhalili roušku mezi nebem a zemí, jen aby se smrtelníci mohli pokochat pohledem na podivuhodný svět ležící mimo jejich dosah.

„Duchové světla mohou omámit tvé smysly a vylákat tě ven, pokud nebudeš opatrný. Nepokoušej duchy větru.“

Kaelan si pro sebe odfrkl. Věděl, že záře nemá nic společného se zlomyslností, která se nesla po větru během zimních měsíců. Otec také nevěřil starým pověrám, ať už říkal cokoliv.

Ale otcova poznámka narušila jeho soustředění a potěšení z překrásného obrazu opadlo. Vrátil se k ohni.

Ten byl tak malý, že nevydával téměř žádné teplo. Ledové jeskyně se táhly hluboko do nitra Vodopádů. Tábořili uvnitř dlouhé jeskyně, s ústím připomínajícím tunel, která byla tvořena spíš kamením než ledem. Rozdělat oheň hlouběji v jeskyni by způsobilo tání ledových stěn a mohl by se zbortit strop. Ale tady byli v bezpečí, schováni dostatečně hluboko uvnitř hory, aby unikli odhalení nějakou příšerou slídící ve tmě. Větve navršené ve vchodu do jeskyně zakrývaly záblesky ohně.

Poníci ustájení dál v jeskyni, za ohništěm a rozloženými přikrývkami, neklidně přešlapovali. Jejich chundelatá těla vydávala teplo, které napomáhalo ohni vyhřát stísněný prostor jeskyně. Seshora kapala voda z několika málo rampouchů, které visely ze stropu. Kaelan změnil místo, aby se vyhnul kapkám. Už byl po jídle; byl příliš hladový, aby dokázal odolat porci, kterou mu otec nabídl.

Beva, jako vždy, snědl pouze krajíček chleba se sýrem. A to ještě chléb jen uždiboval, převaloval každé sousto v ústech a zbývající kus vždy odložil stranou. Pozorně si prohlížel Kaelana, který předstíral nezájem.

Kaelan sesbíral hrstku oblázků, které pak po jednom házel na protější zeď.

„Nikdy ses nenaučil stát si za svým,“ řekl konečně Beva. „Tvá vůle je jako řeka, která si vybírá nejsnadnější cestu. Přesto, stejně jako řeka, odmítáš změnu a nechceš dovolit, aby byl změněn směr toku, který následuješ. Tohle není správná cesta, synu.“

Nebyla to omluva. Beva se ho prostě jako obvykle jen znovu pokoušel přesvědčit o své pravdě. Kaelana to zklamání bolelo, ale ani to nebylo vlastně nic nového. Pokračoval v házení kamínků na zeď.

„Také mi bylo řečeno, že jsi použil odloučení k odstranění ochranného klíče ze zámku branky,“ pokračoval Beva tiše. „To mi, víc než cokoliv jiného, ukazuje sílu tvého talentu. Kdyby ses podvolil a sledoval správnou cestu, překonal bys vše, co jsem dokázal.“

Kaelan se zamračil, ale nadále odmítal pohlédnout na Bevu. Nelíbilo se mu to, co zaslechl v otcově hlasu. Byl to snad obdiv? Nebo závist? Kaelan se zachvěl, ale neřekl nic.

Jediné, po čem vždy toužil, byla láska, otevřené jednání a svoboda. Jediné, čeho se mu kdy dostalo, byla chladná izolovanost, přednášky, hádanky a lekce filozofie. Nyní se nebyl jistý, co si otec vůbec přál. Jediné, co věděl jistě bylo, že rána, kterou mu otec uštědřil, mezi nimi zničila něco důležitého a nezbytného.

Beva mluvil dál, ale Kaelan ho nevnímal. Byl zaneprázdněn plánováním dalšího postupu. Jakmile dorazí do E’nonholdu, přesvědčí starého Farnse o nezbytnosti otevření zbrojnice. Vezme si zbraně, zásobu potravin a vhodné šaty. Pokud to bude nutné, vloupe se do otcova trezoru a vezme si, co mu jako dědici právem náleží. Navštíví svou malou sestru a řádně se s ní rozloučí, předtím než odjede.

„Kaelane,“ oslovil ho znovu Beva, tentokrát dostatečně hlasitě na to, aby přerušil jeho myšlenky.

Kaelan vzhlédl s prázdným a chladným výrazem ve tváři.

Beva si povzdechl. „Tak tedy dobrá. Jestliže se mnou nehodláš diskutovat, přeji ti dobrou noc.“

Kaelanovi stále silně bušilo srdce potlačovaným hněvem. Pohlédl otci do očí. Uvědomil si, co všechno chybělo a navždy bude chybět jejich vztahu otce se synem. Otec v něm zadusil všechnu lásku. Mezi nimi byl konec.

„Dobrou noc,“ odpověděl a otočil se na druhý bok.

Kapitola šestá

Za šedivého úsvitu strhli tábor a ve vší opatrnosti opustili jeskyni, ve které nocovali. Během noci hustě sněžilo a poníci se proto museli prodírat vysokými závějemi. Sníh už nepadal, ale jak stoupali příkrou cestou vzhůru k horskému sedlu, nořili se postupně do těžkých šedých mraků, až všude kolem byla jen hustá mlha.

Kaelan sotva viděl otcova záda, ačkoliv jeho poník šel těsně za otcovým. Bílí poníci a Bevův bílý kožešinový plášť působili v nastalém šeru strašidelně. Kolem nich se strmě zvedaly skalní stěny s vyčnívajícími kameny. Cesta byla čím dál tím příkřejší a zrádnější.

Ve studeném vzduchu mlha namrzala a halila okolní svět do pláště tenkého ledu. Kdykoliv se Kaelan pohnul, vrstvička ledu na šatech se roztříštila a spadla na zem jako sklo.

Kolem poledne se nacházeli již velmi vysoko, přímo ve Vodopádech, a přestože kolem panovalo příšeří, nádhera tohoto klidného, zmrzlého světa přiměla Kaelana k užaslému zalapání po dechu.

Mocný vodopád, který dal horám jméno, byl zmrzlý. Ohromné kusy ledu visely vysoko nad zemí. Během teplých letních měsíců hřměl vodopád silou, která byla slyšet na míle daleko, ale teď byl jeho hlas utišen. Vypadalo to, jako by bohové řeku začarovali, zastavili její tok a dočasně ji zbavili povinností až do jarního tání, kdy se znovu divoce požene korytem, studená a prudká, se stoupajícím mlžným oparem malujícím ve vzduchu duhu.

Stoupali po cestě, která se vinula podél zmrzlé řeky. Pak změnili směr a podjeli pod ohromnou tabulí zmrzlé vody. Kaelan natáhl ruku a pro štěstí přejel po povrchu prstem. Takhle už to dělal od dětství, když mu matka řekla o požehnání Vodopádové řeky. Byla to ona, kdo poprvé namočil buclaté dětské prstíky do ledové vody řeky. Byla to ona, kdo mu řekl, že otcem řeky je majestátní ledovec rozkládající se vysoko nad nimi, až na vrcholku světa, a z toho důvodu voda v řece bude vždycky studená. Byla to ona, kdo mu vyprávěl legendy a pověsti z prastarých časů. Příběhy plné hrdinů a dobrodružství se mu usadily v hlavě a do krve mu přešla touha po dobrodružství. Jeho matka milovala smích a život. Dokonce i teď, ačkoliv na ni měl už jen mlhavé vzpomínky, ji stále viděl sedět na skále, zalitou slunečními paprsky se sukní doširoka rozprostřenou kolem sebe a s dlouhým zlatavým copem houpajícím se přes pravé rameno. Tvář měla veselou a laskavou.

Byla sluncem v jeho životě, zatímco otec měsícem. Byla utišujícím dotykem milující ruky po otcových výčitkách. Řídila domácí práce v tvrzi, vznášela se všude kolem, vždy s písní na rtech.

Bylo mu osm, když zemřela při porodu Ley. Zármutek už ho přešel, utišen časem, ale stále mu chyběla.

Návrat domů už nikdy nebyl takový, jako když na ně čekala u krbu s přivítáním.

Stále dodržovali nejvyšší opatrnost a jeli po nejhorších možných cestách, aby byli co nejvíce skryti před zraky možných nepřátel. Celý den projížděli pohořím. Minuli další, menší vodopády, také zamrzlé. Přírodní prameny tryskající na jaře ze skal nyní spaly v objetí zimy.

Kaelan cestou zahlédl vysoko ve skalách skupinu plíživců. Pozorovali je přes skalní průrvu. Ale byli příliš daleko, než aby jim od nich hrozilo nebezpečí.

Za soumraku Beva s Kaelanem sestupovali do hustého borového lesa na náhorní plošině. Kaelana už od sedla bolel zadek a byl unavený. Poraněné rameno pulsovalo bolestí a s každým hraničním kamenem, který minuli, se víc a víc těšil domů.

Konečně se les rozestoupil a před nimi se tyčily hradby z bílého vápence. Vzduchem se vinuly tenké spirály rašelinového kouře − jeho vůně vábila a nesla v sobě příslib útulnosti a tepla. Unavení poníci poznali, že jsou doma a přidali do kroku. Kaelan by nechal svého koníka přejít v trysk, kdyby nejel v otcově společnosti.

Strážný, starý Farns, na ně zavolal z hradeb a Beva mu odpověděl. Jeho vážný, pevný hlas se nedal nepoznat. Během chvíle byla vrata otevřena a Kaelan se náhle nalézal v houfu známých, dychtivých tváří.

Farns stál stranou, ruce zabalené v silných a nemotorných ochranných rukavicích. Držel v nich ochranný klíč.

„Právě včas, mistře Bevo,“ pronesl se slyšitelnou úlevou v drsném hlase. „Už je skoro tma.“

Kaelan neslyšel otcovu odpověď. Brána byla uzavřena a zamčena. Starý Farns znovu nastavil ochranný klíč. Obyvatelé tvrze obklopili Kaelana, plácali ho po zádech, ptali se na různé věci a z tváří jim vyzařovala radost, že ho opět vidí.

Naplnil ho pocit štěstí. Služebnictvo bylo evidentně potěšeno jeho návratem. Možná, že ještě nevěděli důvod, proč je zpátky doma, ale i kdyby ho věděli, bylo by jim to jedno. Kaelan se radostně šklebil na všechny strany, potěšený přivítáním. Bylo příjemné být opět doma, v bezpečí a milován.

„Vezmu vás dovnitř k ohni,“ pravila Anya, hospodářka tvrze. Kyprá a mateřsky laskavá, štěbetala kolem Kaelana a Bevy. „Jste oba unavení a promrzlí na kost. Tohle počasí není vhodné k cestování.“

„Nějaké problémy?“ zeptal se Beva.

Starý Farns zavrtěl hlavou a pak vzhlédl, aby prostudoval noční oblohu. „Bude zase padat sníh. Očekáváme sněhovou bouři, podle větrů, které vanou od ledovce.“

„Dobře,“ řekl Beva úsečně a podal léčitelskou soupravu a sedlové vaky svému asistentovi.

Gunder byl vychrtlý a nemluvný oddaný věřící v odloučení. Do E’nonholdu přišel před lety k Bevovi do učení, ale neměl dostatek talentu, aby se mohl stát léčitelem. Zdálo se, že je smířený se svým osudem a spokojený s tím, že zde může zůstat napořád. Pokorně sloužil Bevovi ve všem, co mu bylo dovoleno.

„Jsou zde Neikové,“ zašeptal. „Jeden má zlomenou nohu a potřebuje pomoc.“

Beva pokývl hlavou. „Za chvíli se mu budu věnovat.“

Gunder sklonil plešatící hlavu a odkráčel, ramena nahrbená proti větru.

„Možná jsme udělali chybu,“ pravil starý Farns a dál větřil. „Nesesbírali jsme dostatečné množství rašeliny.“

„Pak tedy budeme muset vydržet zimu,“ opáčil Beva. Z tónu hlasu byla cítit únava. „Od nynějška zakazuji výjezdy z tvrze do té doby, než budeme vědět, že je armáda daleko za hranicemi Trau. Je to jasné?“

Aniž by čekal na odpověď, otočil se a odcházel pryč.

Služebnictvo si nejprve vyměnilo pohledy plné úžasu a pak ho za nervózního brebentění následovalo dovnitř. Anya chytla Kaelana za ruku a přitáhla ho do náruče. Pozvedla mu rukou bradu, jako to dělávala, když byl ještě malý.

„Pořád rosteš,“ konstatovala. „Už teď jsi o hlavu a půl vyšší než starý Farns. Vsadím se, že máš takový hlad, že bys klidně okusoval zdi.“

Kaelan se usmál a souhlasně přikývl. „Snědl bych cokoliv, co máš v kuchyni.“

Anya se zasmála. „Je tam dušená zvěřina a čerstvě upečený chléb. Dále tam mám letošní sýr, rozpečená jablka a dokonce tam mám i koláče se sezamovým semínkem, tedy pokud se k nim nedostala jistá slečna.“

„Lea,“ vydechl Kaelan a upřel toužebný pohled na prostý dům čtvercového půdorysu, z jehož oken zářilo světlo. „Je vzhůru?“

„Jestli je vzhůru?“ odfrkla si Anya. „Chtěla bych ji vidět ležet v posteli, když ví, že se každou chvílí objevíš doma.“

„Kaelane! Kaelane!“

Slabý hlásek vykřikoval jeho jméno. Lea vyběhla ze dveří, prolétla kolem otce a ostatních s rukama roztaženýma a připravenýma na objetí jediné osoby.

Přiřítila se k němu a narazila mu do nohou. Pevně se k němu přitiskla. „Kaelane, Kaelane,“ opakovala pořád dokola.

Srdce se mu svíralo dojetím. Kaelan přidřepl a sevřel ji v náručí tak, až se bál, že ji zlomí. Její právě umyté blonďaté vlasy voněly po rozmarýnu a levanduli. Byla drobná, jemná a sladká. Tak moc ji miloval, že se v něm až všechno svíralo radostí, že ji může zase hýčkat na svých pažích.

„Chyběla jsi mi, maličká,“ zašeptal.

„Ty jsi mi chyběl ještě víc!“ vyhrkla.

Zasmál se a vyhodil ji do vzduchu. Pištěla radostí. Až v tu chvíli si všiml, že vyběhla ven do sněhu jen v noční košilce, na nohou tenké plátěné střevíčky.

„Hloupá holka,“ řekl. Předstíral, že ji hubuje. „Tady venku zmrzneš na rampouch.“

Za stálého vyhazování a lechtání ji nesl zpět do domu, kde byl vzduch horký jako v peci a krásně voněl jídlem a čistotou. Kaelan se krátce zastavil na prahu, jen aby ponořil prsty do nádržky Harmonie, která byla postavena ve výklenku ve zdi. Pak vstoupil dovnitř s Leou radostně se kroutící v jeho rukách a pištící škádlivé protesty, jak ji líbal a lechtal.

Jejich šťastné hlasy se rozléhaly mezi zdmi a Kaelan koutkem oka zahlédl, jak sebou Beva trhl. Vzkypěla v něm zlost, ale potlačil ji, jelikož si nepřál, aby cokoliv kazilo radost ze setkání s Leou.

Nakonec ji postavil na zem, ale ona se ho pořád držela jako klíště, chichotala se a její kulatá tvář byla rozzářena vnitřním štěstím, které se nedalo uhasit.

Kaelanovi spadl kámen ze srdce, když viděl, že se otec nepokusí utlumit její veselí.

„Mám pro tebe překvapení,“ řekla. „Chceš ho vidět?“

„Kaelane, vykoupej se a zahřej si pořádně nohy,“ řekl Beva přísně. „Anya ti připravila koupel.“

„Ano, otče.“

Lea ho stále tahala za rukáv. „Pojď se podívat na to překvapení.“

„Hned půjdu,“ přikývl Kaelan. „Jsem úplně promrzlý. Nechceš, abych dostal rýmu, že ne?“

Lea sešpulila rty a dupla malou nožkou. „Jestli se budeš koupat, tak ti to zabere celou věčnost. Pak budeš mít ještě hlad a budeš jíst další věčnost. Nedovolí mi na tebe tak dlouho čekat. Pojď hned, než budu muset jíst spát.“

„No tak dobře,“ souhlasil se smíchem. „Tak jdu hned.“

Lea se zazubila a táhla ho za rukáv napříč pokojem. Když došli ke dveřím, Beva povstal od ohně, kde si sundával boty. „Leo,“ řekl, „to mi dnes ani nepopřeješ dobrou noc?“

Zastavila se, čelo svraštěné zamyšlením. Najednou se k němu rozběhla a pevně ho objala. „Jsem šťastná, že jsi doma, otče. Jsem ráda, že jsi přivedl Kaelana zpátky k nám. Dobrou noc.“

Beva krátce polaskal její zlaté kadeře. „Dobrou noc, maličká.“

Pak se vrátila zpět ke Kaelanovi, vzala ho za ruku a za neustálého poskakování ho vedla pryč. Její ustavičné brebentění ho rozesmívalo. Když opouštěli pokoj, ani se na otce nepodíval. Beva mohl dávat vinu pouze sám sobě a své bezcitnosti, že mu Lea popřála tak úsečně.

Její pokojík byl malý a prostě zařízený. Měl čtvercový půdorys, stejně jako všechny místnosti v domě. Lea mu ale vtiskla svou vlastní pečeť a zaplnila ho vysušenými květinami nasbíranými minulý podzim, ptačími hnízdy, náhrdelníky z dřevěných korálků, pokroucenými klacíky s hrubou kůrou a provizorním stanem vytvořeným ze staré kůže pověšené mezi židlí a truhlou se šaty.

Po čtyřech vlezla dovnitř a pokynula mu, aby ji následoval. Kaelanovy unavené, prostydlé klouby zavrzaly, jak si klekl a vplazil se za ní do stanu. Byl příliš velký a hlavou narážel do přehozené kůže. Navíc mu Lea, přitom jak se otáčela, vrazila loket mezi žebra.

„Tohle má být to překvapení?“ zeptal se.

„Ne, hlupáku.“ Byla zaneprázdněna prohledáváním sbírky hadrových panenek, které jí ze zbytků ušily laskavé ruce Anyi, s kostěnými knoflíky místo očí a s vlasy z roztrhané šály. „Obávám se, že budeme muset vzbudit panenky. Přijeli jste tak pozdě, že jsem je musela uložit ke spánku.“

Kaelan si v duchu představil, jak zdraví a líbá každou panenku nebo něco takového. Zívl a promnul si strnulou šíji. Na tohle byl příliš unaven.

„Tady to je!“ vykřikla Lea triumfálně. Vytáhla úzkou, plochou krabici a položila mu ji na klín. „Musela jsem to schovat, jak vidíš, a nechala jsem na stráži mé panenky. Nikdo by nikdy nehledal pod jejich postelí.“

„Ne, to teda určitě ne,“ souhlasil Kaelan vážně. Zvedl krabici do výšky a v duchu si povzdechl. Přemýšlel, co asi tak najde uvnitř, jestli sušené červy nebo barevný písek. „Co tam tedy ukrýváš?“

V příšeří se v Leině tváři blýskaly kulaté oči. Byla vzrušením celá rozechvělá. „Otevři to,“ zašeptala.

Opatrně odklopil malou západku a otevřel víko. Devět kamínků leželo na hromádce uvnitř, každý o velikosti palce. Snažil se potlačit povzdechnutí.

„Velmi hezké,“ pronesl bez zájmu a chtěl odložit krabici. Odlesk z lampy se zelenavě zatřpytil na jednom kamínku. Kaelan svraštil obočí a vyndal jeden z nich ven. Přimhouřil pravé oko, aby na něj lépe viděl a podržel ho proti světlu.

Kamínek měl ostré hrany a jeho zelený povrch byl na omak drsný. Byl si však jistý, že by se dal vybrousit. Rychle vzal další kamínek, pak další až prozkoumal všechny.

Vzrušením se mu rozbušilo srdce a najednou nemohl popadnout dech. Pohlédl na Leu, která k němu vzhlížela. „Jsou tyhle kamínky to, co si myslím, že jsou?“

„Chtěla jsem se tě zeptat na to samé,“ řekla. „Ostatně, ty bys to měl vědět. Jsou to smaragdy, Kaelane?“

Držel kameny v dlani a vážil je. „Myslím, že jsou.“

Lea se zachichotala a opřela se mu o ruku. „Jsou cenné?“

Nevěděl. Byly určitě dost velké na to, aby byly neobyčejně cenné. „Velký Gaulte,“ zašeptal a v tu chvíli mu bylo jedno, že kleje v její přítomnosti. „Leo, kde jsi je našla?“

„Zítra ti to místo ukážu,“ řekla. „Pořád jsem se modlila, aby ses vrátil domů. A teď jsi konečně tady. Možná mám nadání k ovlivňování životních osudů.“

Vyprskl smíchy. „Kde jsi tohle slyšela?“

„Sama jsem si to vymyslela. Nesměj se mi.“

Rychle zvážněl. „Nikdy bych se ti nesmál.“

„Ale smál. Tvé oči se pořád smějí.“

Zašilhal očima a sešpulil pusu do strašného úšklebku.

Lea se smála, až se zajíkala. Uštědřila mu štulec. „Hlupáku!“

Vložil smaragdy zpátky do krabice a nejistými prsty přiklopil víko. Tyhle kameny představovaly celé jmění.

Víc než dost, aby si mohl koupit vstup do armády.

Ta myšlenka přišla nečekaně a on ji honem zapudil. Nebude krást poklad své malé sestře, ale možná, že by sám mohl najít pár drahokamů.

„Kde jsi je našla?“ zeptal se.

„V ledových jeskyních. Kde jinde?“

„Neměla by sis hrát na takových místech,“ pokáral ji automaticky. „Zvláště ne v zimě.“

Občas si v ledových jeskyních vybudovali doupě plíživci. A některé z jeskyní, obzvláště ty starší, zpívaly. Někteří tvrdili, že ty zvuky vyluzuje vítr vanoucí trhlinami v ledu. Pověrčivější věřili, že to zpívají duchové země, aby nalákali neopatrné. V každém případě se z jeskyní linula melodie průzračná jako křišťál, uhrančivá natolik, aby vtáhla posluchače hlouběji do nitra jeskyní, až nedokázal najít cestu zpět.

Kaelan při svém dospívání prolezl všechny možné jeskyně. Nechal se zlákat kouzlem zpívajících jeskyní a jen tak tak nalezl cestu zpět. Jednou byl málem napaden plíživcem. Mnohokrát se stěží dostal ven, párkrát se na něj i provalil strop, ale nic z toho ho neodradilo od dalších návštěv. Ale tady šlo o Leu a to bylo něco jiného. Měl o ni starost.

„Ledové jeskyně nejsou bezpečné,“ pravil přísně. „Musíš být opatrná, maličká.“

„To jsem vždycky,“ opáčila, aniž by se nějak starala o jeho varování. „Když jsi tak chytrý, dokážeš uhodnout, o kterou ledovou jeskyni se jedná?“

Její drzost ho rozesmála. „Jsou jich tam stovky.“

Souhlasně přikývla. „Ale jen v jedné jsou smaragdy.“

„Ukážeš mi ji?“

„Jo, ukážu, ale až zítra. Přeju si, abys našel tolik smaragdů, jako jsem našla já. Pokud se ti to nepodaří, tak se s tebou rozdělím o ty své.“

„Jsi velmi šlechetná dáma,“ řekl a uklonil se. Jeho láska k tomuto sladkému dítěti ještě vzrostla. Ani si neuvědomovala, co pro něj a pro jeho budoucnost ta nabídka znamená.

Přejel rukou láskyplně po víku krabice, podal ji zpět Lee a sledoval, jak ji ukrývá pod panenkami. Bylo to bláznovství myslet si, že tam může být v bezpečí, ale přesto jí tu krabici nevezme a nezavře ji v Bevově trezoru.

Ze všech nalezených drahokamů se, podle zákona, musel odevzdat desátek císařskému výběrčímu daní, jako ze všech ostatních příjmů. Kaelan nehodlal říci sestřičce o tom, že musí odevzdat část svého pokladu císaři − muži na druhém konci země, kterého v životě neviděli. Pokud by se o smaragdech dozvěděl Beva, zachoval by se podle zákona a odevzdal by bez protestu desetinu pokladu. Bude lepší kameny nechat v dětských rukou. Lea je neztratí.

„To bylo moudré, že jsi je ukryla,“ řekl Kaelan. „Máš teď pro sebe pěkné věno, sestřičko.“

„Jo, to mám,“ odvětila hlasem, který v sobě na chvíli nesl nádech dospělosti. „Což je moc dobře, protože otec takovým věcem vůbec nevěnuje pozornost.“

Kaelan se zašklebil. „Tak si myslím, že jsi poslouchala řeči dospělých. Kdo ti napovídal takové věci? Anya?“

Lea přikývla. „Říká mi toho hodně, i když si to někdy ani neuvědomuje. Říká, že ženy musejí v téhle tvrzi plné vetchých starců držet pohromadě.“

„To má pravdu.“

„Jenže ty nejsi starý a vrátil ses zpět. Hrozně jsi mi chyběl.“

„Také se mi po tobě moc stýskalo,“ řekl a hladil ji při tom po vlasech.

Její ručka se mu vkradla do dlaně a pevně ji stiskla. „To bylo špatné místo, ta tvoje škola, že jo?“

Přikývl.

Povzdechla si. „Věděla jsem to. Každou noc jsem na tebe před spaním myslela. A občas se mi zdálo, jak utíkáš a utíkáš. V tom snu poletovaly tmou příšery a honily tě. A byli tam muži s dlouhými klacky a chtěli ti ublížit…“

„Huš,“ přerušil ji a přitiskl k sobě v pevném objetí. „Huš, maličká. Nemluv o tom.“

„Ale já měla o tebe takový strach…“

„Jsem v pořádku,“ konejšil ji. Cítil, jak se v jeho objetí chvěje.

Byli si vždycky blíž, než by si kdo pomyslel. Nepředpokládalo se, že by žena mohla mít nadání, a proto nebyly cvičeny. Ale Kaelan věděl, že Lea má dar. Často dokázala uhodnout, co chtěl říci ještě předtím, než promluvil. Pokud si něco velmi přála, nejednou se přihodilo, že se ta věc stala. A někdy dokázala předvídat budoucnost. Varoval ji, aby svůj dar skrývala. Ačkoliv Lea byla jako sluníčko a plná dobroty, její nadání by mohlo být pověrčivými cizinci špatně vykládáno. Bylo důležité, aby se už od raného dětství naučila opatrnosti. Kromě toho se očekávalo, že za rok nebo dva odloží panenky a začne nosit závoj. Začne být cvičena v domácích pracích. Pak přijdou zásnuby, případně sňatek.

Kaelan se modlil, aby si vzala slušného muže, který jí dovolí zpívat a smát se, a který bude vidět její nadání v pravém světle a nebude s ní zacházet krutě. Ke starosti o ni se přidala i úzkost. V hloubi duše věděl, že by zde měl zůstat a dohlédnout na ni. Otec by se jí nemusel dostatečně věnovat.

Lea se vymanila z objetí a odstrčila ho. „Moc mě mačkáš,“ pravila zadýchaně.

„Promiň,“ řekl.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se. „Vrátil ses domů změněný. Nedokážu říct, co máš na srdci.“

„Tak je to správné,“ opáčil. Snažil se, aby jeho hlas zněl žertovně.

„Proč ses přede mnou uzavřel? Vždycky jsem v tobě dokázala číst. Ted jsi ale stejně upjatý a obezřetný jako otec.“

Poslední věc, kterou by si přál, byla jakákoliv podobnost s Bevou. Kaelan sebou vztekle zamlel a vyplazil se ze stanu.

Lea ho starostlivě následovala. „Kaelane, co se děje? Co jsem řekla špatného?“

„Nic.“

Oči se jí rozšířily údivem. „Ty ses pohádal s otcem. Kaelane, to nesmíš.“

Ústa mu zkřivil trpký úsměv. „Příliš pozdě. Už se stalo.“

Vymrštila ruce a objala ho kolem pasu. „Takhle, prosím tě, nemluv. Nechci, aby ses s ním hádal.“ Po tváři jí tekly slzy. „Nechci, abys odešel. Prosím!“

„Neopustím tě, maličká,“ řekl a objal ji.

Při těch slovech cítil se hrozně. Nerad jí lhal. Hrdlo se mu sevřelo. „V mém srdci budeš stále se mnou.“

Zvedla velké, uslzené oči a podívala se na něj. „Nechci, abys odešel.“

„Ještě jsem neodešel…“

„Kaelane!“

Povzdechl si. Snažil se najít vysvětlení, ale žádné nenacházel. „Měla bys být v posteli.“

Svraštila obočí a dupla nožkou. „Nechovej se ke mně jako k malému děcku! Zatajuješ mi některé věci. To se mi nelíbí.“

Zvedl ji ze země a uložil do postele. Pak urovnal péřovou přikrývku.

Snažila se odkopat. „Můžu tě přinutit zůstat, když si to budu hodně přát.“

„Jdi spát.“

„Ty a otec se musíte…“

„Jediné, co já i otec chceme právě v tuto chvíli, je pořádně se najíst,“ skočil jí do řeči, aby ji ukonejšil. „Pokud nepůjdeš hned spát, nemůžeme jít zítra hledat smaragdy.“

Nepřestávala se mračit, ale oči se jí klížily. „Zítra zjistím, co přede mnou skrýváš,“ zamumlala ospale. „Přinutím tě, abys mi slíbil, že zůstaneš.“

Políbil ji na čelo a stáhl lampu tak, že jen malé světýlko plápolalo pod nástěnným obrazem bohyně Merit, ochránkyně malých dětí. Zaváhal ve dveřích, naplněn lítostí, ale pak je za sebou neslyšně zavřel a odešel dříve, než by ho přinutila ve všem se jí podvolit.

Kapitola sedmá

Večeře probíhala v tichosti, Kaelan s otcem v červenavé záři kuchyňského ohně nabírali lžícemi Anyinu hustou omáčku s kousky dušeného masa. Kuchyně sloužila jako společenská místnost. Byla centrem celého domu a její velký krb nikdy nevychladl. Okolo dlouhých stolů z čistě vyhlazeného borového dřeva, ošoupaného častým používáním, byl dostatek místa, aby se zde mohli shromáždit všichni obyvatelé tvrze.

Surva, Anyina matka, pracovala v rohu na tkalcovském stavu. Rytmické klapání člunku působilo v nastalém tichu jako ukolébavka. Starý Farns vyřezával ze dřeva. Hobliny se mu ve spirálách obtáčely kolem velkých, sukovitých rukou. Gunder zamračeně studoval soupis drcených bylin k doplnění lékárenských zásob. Čeledín Raul si přinesl sedlo, aby ho naolejoval a pronikavý pach kůže se mísil s vůní dušeného masa a horkého chleba. Anya poletovala kolem Kaelana a Bevy, v ruce velkou dřevěnou naběračku, připravená přidat jim další porci masa, zatímco mladý kuchyňský pomocník Tisa drhnul měděné hrnce říčním pískem, až se blýskaly.

Na první pohled to vypadalo jako spokojená domácnost. Ačkoliv Kaelan umíral zvědavostí a toužil dozvědět se vše, co se v tvrzi přihodilo během jeho nepřítomnosti, nedovolil si porušit ticho. Beva nikomu nepovoloval hovořit při jídle. Tvrdil, že to zhoršuje trávení.

Posléze Beva odsunul svou misku a pokynul hlavou směrem k Anyině žemlovce a koláčům. Gunder měl připraven seznam bylin a předložil mu jej k odsouhlasení.

Kaelan jedl dál, i když bylo neslušné pokračovat v jídle, když otec dojedl.

„Tak je to dobře,“ zašeptala Anya a postrčila před něj třetí porci žemlovky. „Jsi celý pohublý. Sněz, kolik budeš chtít.“

Zašklebil se na ni a hlasitě přežvykoval. Beva se na něj zamračil, ale Kaelan dělal, jako by si toho nevšiml.

Konečně Beva vstal a odešel. Zdálo se, že se všem ulevilo. S pocitem uspokojení odstrčil Kaelan talíř stranou a připojil se k Farnsovi.

Starý strážný se pousmál a pokračoval ve vyřezávání. „Je dobré mít zase doma celou rodinu, živou a zdravou,“ řekl.

Kaelan toužil vypovědět všechny své potíže do chápajících uší starého muže, ale nemohl přede všemi. „Potřebuji s tebou mluvit,“ pravil tiše.

Starý Farns moudře pokýval hlavou. „Mluv. Máme čas, dokud mistr s Gunderem provádí prohlídku na ošetřovně.“

„Tady to nejde. Musím s tebou mluvit o samotě.“

Farns si povzdechl. „Tak dobře.“

Odložil řezbářský nůž a kus dřeva. Pak toporně vstal od stolu a narovnal se. Vyšli z kuchyně vyprovázeni zvědavými zraky ostatních.

Hned, jak byli na chodbě, z doslechu zvídavých uší, popadl Kaelan Farnse za rukáv. „Zbrojnice,“ řekl naléhavě. „Potřebuji od ní klíč.“

Starý Farns se zamračil a potřásl hlavou. „Dneska už je příliš pozdě, abys začínal s takovými nesmysly, mladý pane.“

„Musím mít ten klíč,“ trval na svém Kaelan.

„K ničemu ti nebude. Dnes v noci nepřijdou žádní Thyzarénové, aby nám podpálili naše postele.“

„Prosím.“

Staříkův pohled byl pevný.

Kaelan si povzdechl. „Je to moc důležité. Potřebuji…“

Farns pozvedl mozolnatou ruku. „Dnes v noci nejsou žádné zbraně potřeba, je to jasné, mladý pane?“

„Ale…“

„Pravidla jsou pravidla. Ten klíč ti nemůžu dát. Ne dnes.“

Zklamání zaplavilo Kaelanovo nitro. „Chci svůj luk, šípy a dýku. Řekl jsi, že dáš na mé věci pozor. Já…“

„Jo, to jsem řekl,“ řekl starý Farns a hleděl přitom stranou. Pak se zamračil. „Ale ne dnes v noci.“

„Ale já je potřebuji. Jednou ti řeknu, co se stalo…“

„Dnes už je příliš pozdě, chlapče. Je mi líto, ale musím postupovat podle mistrových pravidel, zvlášť když je doma. Moc dobře to víš.“

„Jo, to vím.“

„Takže tě teď nemůžu vzít do zbrojnice. A kromě toho, už je příliš velká tma na to jít ven.“

„Nežádám tě, abys šel se mnou,“ odvětil Kaelan netrpělivě. „Jen mi dej ten klíč. Otec o tom nemusí nic vědět.“

Starý Farns pozdvihl jedno obočí. „Zdá se mi, že jsi měl poslední dobou víc než dost nepříjemností, mladý pane, a počítám, že si nechceš přidělat další. Navíc si tvůj otec nepřeje, aby ses potloukal kolem zbrojnice.“

„Jasně, že si to nepřeje,“ zvolal Kaelan rozčileně. „Nikdy si to nepřál, ale potřebuji si vzít své zbraně. Vzal jsem si sebou do školy dýku, ale neměl jsem příležitost si ji odnést domů.“

Starý Farns chrochtavě zamlaskal a potřásl hlavou. „To jsi celý ty. Nedbalý jako vždycky.“

„To bylo jinak. Vyloučili mě.“

Farns zamrkal.

Když už musel s pravdou ven, pokračoval ve svém přiznání. „Ano, byl jsem zbaven řádového roucha. Už se tam nemůžu vrátit.“

Ve starcově tváři se objevil soucit. „To je zlé, mladý pane. To je strašná hanba pro celou rodinu.“

„Já vím, ale… prostě už se stalo. Stalo se,“ řekl Kaelan a zakabonil se. „V každém případě je na mě otec rozzlobený. Chce mě očistit.“

„Oh, to ne!“ vykřikl Farns, poté se rozhlédl a ztišil hlas. „To není pro tebe, chlapče. To je příliš krutý způsob, jak se vypořádat s touhou po dobrodružství, která ti koluje v žilách.“

„Musím odejít předtím, než mě k tomu přinutí,“ pronesl Kaelan ponuře. „Rozumíš mi, že ano? Věříš mi?“

„Ale jo, jasně, že ti věřím,“ řekl pomalu starý Farns, jakoby zmateně. „Snad si to rozmyslí. Většinou nebývá tak krutý.“

Koutek Kaelanových úst stále bolel od rány, kterou mu Beva uštědřil. „Je rozhodnutý,“ prohlásil Kaelan. „A svůj názor nezmění. Ne v tomhle případě. Je rozhodnutý ze mě vycvičit léčitele a je mu jedno jak. Nedokážu ho přesvědčit, že to není to, co bych chtěl já.“

„Počítám, že otcové se moc nestarají o to, co si přejí jejich synové,“ pravil starý Farns. „Po celý život se každý otec snaží usměrňovat svého syna.“

„To je mi fuk,“ prohlásil Kaelan neústupně. „Chci si žít vlastním způsobem života, a taky tak budu žít.“

„Jste tvrdohlaví, oba dva,“ konstatoval Farns. „Už od začátku jste spolu zápasili jako dva losí samci. Bylo by to ještě horší, nebýt tvé zbožné matky.“

„Nikdy se to nezlepší. Farnsi, prosím. Musím odejít. Dokud jsem nezletilý, může si se mnou dělat, co chce. A já nemůžu podstoupit očištění. Já nechci!“ Kaelan si povzdechl. „Musím vyrazit do světa na vlastní pěst, dokud mám ještě šanci.“

Farns ho popadl za rameno. „Svět není vhodné místo pro mladé, ještě nedospělé kluky. Kolem se válčí a panují těžké časy. Je zima a není moc jídla, kromě toho, které schraňují poctiví lidé. Teď nemůžeš odejít.“

„Musím. Copak to nechápeš? Pokud tady budu okounět, tak mě jen přinutí podstoupit…“

„Huš,“ pravil Farns varovně a pohlédl mu přes rameno.

Chodbou k nim přicházela Anya. „Vy dva, o čem si to tu šuškáte?“ zeptala se. „Kaelane, voda na koupání je ohřátá a čeká jen na tebe. Měl by sis pospíšit, než zase vychladne.“

„Ano, tak dobře. Děkuji ti,“ řekl Kaelan. Vrhl na Farnse prosebný pohled. „Jen nech ten klíč ležet pod mými dveřmi,“ zašeptal. „Nikdo o tom nemusí vědět.“

Farns jen potřásl hlavou. „To nemůžu udělat. Je mi líto, ale nejde to. Nebylo by to správné. Musíš nad tím ještě zapřemýšlet. Není kam spěchat.“

Kaelan ale věděl, že nemá moc času. Farnsova představa přemýšlení znamenala prosedět celou zimu až do jarního tání. To už bude pozdě.

Sevřel Farnsovi zápěstí. „Prosím. Kvůli mně…“

Farns na něj ustaraně pohlédl a pak sklopil zrak. „Snažím se dělat to, co je správné,“ řekl s omluvou v hlase. „To, co chceš, správné není. Teď jdi a vykoupej se. Ráno bude všechno vypadat veseleji.“

Kaelan se otočil a zklamaně se šoural pryč. Beze slova minul Anyu, která po něm vrhala zvědavé pohledy. Ráno bude mít méně času než kdy předtím. Otec se nedá ničím obměkčit. Jakmile Beva vyřídí resty a ošetří pacienty, kteří přišli během jeho krátké nepřítomnosti, začne s meditacemi, aby byl připraven provést očištění. Kaelan si spočítal, že má zhruba tři dny svobodného rozhodování, než očištění podstoupí a stane se z něj poslušná kreatura motající se kolem a vykonávající Bevovy příkazy jako nějaký prosťáček.

Kaelan se při té představě otřásl. To nemohl vydržet. Jen kvůli tomu, že měl nadání, mu Beva nemohl diktovat, jak ho využít. Kaelana nezajímalo, že podle tradice měl otec právo se rozhodnout, čím bude jeho syn. Neměl v úmyslu řídit se tímto pravidlem. Nechtěl a ani nemohl.

Jiskřička naděje ukrytá někde v koutku duše se během koupele neodbytně drala na povrch. Když se vykoupal a otřel do sucha, přikryl měděnou vanu víkem a spěchal v pyžamu do svého pokoje.

Pod dveřmi neležel žádný klíč.

Naděje pohasla. Starý Farns se většinou nechal obměkčit. Ale tentokrát ne. Dokonce ani proto, aby ho uchránil od očištění.

Kaelan se snažil potlačit nepřátelství vůči starému Farnsovi. Strážný se musel řídit zákony svého pána a nepodléhat citům. Byl to Beva, kdo ho zaměstnával a kterému byl oddaný.

To znamenalo, že se Kaelan musel spolehnout jen a jen na sebe. Bez dalšího váhání svlékl pyžamo a znovu se ustrojil.

Počkal, až dům ztichne a obyvatelé se uloží ke spánku. Stál přikrčen u dveří s lampou otočenou tak, aby její světlo nebylo vidět pode dveřmi. Slyšel otce, jak prochází chodbou a jak se o několik minut později vrací zpátky. Vždycky předtím, než šel spát, kontroloval všechny dveře a okna, zda jsou zajištěny. Když se zavřely dveře Bevova pokoje, potlačil Kaelan netrpělivost a čekal ještě další hodinu ve tmě.

Zíval a chtělo se mu spát, ale nahněván sám na sebe se přinutil k bdělosti. Byl by pěkný hlupák, kdyby promeškal takovou příležitost jen kvůli tomu, že ho přemohla únava.

Věděl, že otec před spaním medituje. Kaelan nechtěl riskovat, že bude chycen, a tak si každou chvíli mnul oči, vymýšlel plán a snažil se překonat únavu.

Konečně nastal čas. Oblékl si plášť a vyklouzl z pokojíku. Dával při tom pozor, aby zavírané dveře nezaskřípaly.

Potichu, jako duch, prošel chodbou. V kuchyni se zastavil a počkal, až si oči přivyknou matné záři žhavého uhlí v krbu. Vše bylo uklizeno na své místo. Starý Farns měl řezbářské náčiní uschované pod lavicí u stěny v truhličce z borového dřeva.

Kaelan ji otevřel, vyndal z ní paličku a dvě pořádná dláta a strčil si je do kapes.

Nejrychlejší cesta ven vedla dveřmi v zadní části domu, chodbou kolem pokojů služebnictva. Ale tato možnost s sebou nesla riziko, že ho někdo uslyší.

Místo toho se tedy vydal do přední části. Potichu se kradl přijímacím pokojem. Komnata, kde byli přijímáni hosté, mu naháněla strach. Ta místnost měla strohý vzhled a nikdy na něj nepůsobila přívětivě. Ani když ještě žila jeho matka, která se starala o to, aby na stole byly vždy čerstvé květiny.

Na obou stranách malé předsíně byly dvojité dveře. Vnitřní dveře sloužily za chladných měsíců jako izolace. Kaelan sevřel západku a snažil se ji zasunout tak pomalu a tiše, jak jen to šlo.

Dveře pod nárazem větru lehce zadrnčely. Cítil, jak kolem něj dovnitř proniká studený vzduch. Bylo by snazší vrátit se do vyhřáté postele, ale byl pevně rozhodnutý nenechat se zastavit ledovou a zasněženou nocí.

Něco se Kaelanovi zlehka otřelo o kotníky. Zalapal po dechu a srdce mu poskočilo leknutím. Otočil se a uviděl zelené kočičí oči upírající se na něj v němé otázce.

„Ty,“ zašeptal s úlevou.

Kočka se mu opřela hlavou o nohu a s předením se o ni začala třít. Pak se otočila a zírala na dveře.

„Jdi pryč,“ řekl. „Nemůžeš ven. Ještě mě prozradíš.“

Kočka neustoupila. Když uvolnil západku vnitřních dveří, prosmekla se mu mezi nohama ještě předtím, než ji dokázal zadržet. Kaelan v duchu zaklel a poslepu prohledával předsíňku. Hlavou narazil do plášťů visících na věšáku. Nakonec se mu podařilo kočku chytit.

Zvedl ji do výšky, i když se zuřivě bránila, a strčil ji zpátky do přijímací komnaty. Vběhla zpátky do předsíně dřív, než stačil přibouchnout dveře a rozhněvaně zamňoukala.

„Psst!“

Rozzlobeně švihala ocasem sem tam a usadila se před venkovními dveřmi.

Kaelan si povzdechl. Rozhodl se upustit od souboje s kočičí vůlí. Kromě toho měl před sebou větší problémy, než kočku na lovu. Pohlédl na ochranný klíč, který byl zavěšen na venkovních dveřích. Byl aktivován a zářil.

Venku zavyl poryv větru a opřel se do domu. Kaelan se zachvěl.

Vytáhl z kapsy dláto a natáhl se ke dveřím ve snaze vypáčit ochranný klíč. Ten byl tak rozžhavený, že ho málem popálil, aniž by se ho dotkl.

Zatnul zuby a dotkl se ho dlátem. Vzduch naplnil odporný zápach a dláto mu vylétlo z ruky. Narazilo do zdi a s rachotem dopadlo na podlahu.

Kaelan zůstal chvíli nehybně stát a naslouchal. V domě však nadále panoval klid a nikdo ani nezačal zjišťovat, co se stalo. Sehnul se pro dláto a zjistil, že silná ocelová čepel je roztavená a zkroucená. Dláto bylo zcela zničené.

Kaelanovi pokleslo srdce. Jak tohle vysvětlí Farnsovi?

Nebude mu nic vysvětlovat. Dláto hodí do studny a nikdo ho nenajde. Žádné vysvětlování. Žádné lži. Nic takového.

Ochranný klíč musí být odstraněn, jinak se ven nedostane. Pokud by čekal do svítání, mohl by být spatřen a otec by se o tom dozvěděl.

Připadal si jako ve vězení. Kaelanovi se protivil strach, který nutil lidi zamykat se každou noc uvnitř. Prostě bude muset odstranit klíč stejným způsobem, jako to udělal v Rišeholdu.

Jenže vstoupit do odloučení, když nebyl zoufalý a rozhněvaný, se mu nedařilo. Nemohl se soustředit a marně hledal záchytný bod.

S povzdechem se opřel o zeď. Kočka se mu proplétala mezi nohama a snažila se chytit vlastní ocas.

Musel to udělat. Nic jiného mu nezbývalo.

Zašklebil se a zavřel oči. V duchu se soustředil na ochranný klíč. Namířil na něj všechny myšlenky, strach i zklamaní. To vše na něj nenávistně mrštil s toužebným přáním utopit ho v moři věcí, kterým musel čelit. Kdyby tak mohl najít střed… vytvořil z ochranného klíče středobod a čekal, až se všechno kolem začalo točit a uhánět skrz něj v pokrouceném stavu odloučení.

Když ucítil, jak jím prochází spalující mráz, otevřel oči a sáhl po klíči.

Poté, co se ho dotkl, klíč pohasl. Tentokrát necítil žádný žár, který by mu mohl popálit ruku. Přesto klíč takřka ihned upustil. Ten zapadl do hromady plášťů, které Kaelan nakupil na podlaze, aniž by cokoliv zapálil. Kaelan poklekl k hromádce a opatrně zvedl trojhranný kus kovu.

Opatrnost však byla zbytečná. Klíč mu ležel v dlani, tichý a chladný. Jeho kouzlo vyprchalo.

Kaelan doufal, že ho úplně nezničil. Uschoval ho v kapse a pak otevřel dveře. Kočka vyběhla ven a on se najednou ocitl v temnotě bičován větrem a sněhovými vločkami. Vítr vyl a pronikal pod šaty.

Polekaně si přitáhl plášť k tělu, ale stejně už byl promrzlý na kost. V tomhle počasí nemohl prodlévat dlouho venku. Zamžoural proti sněhu, který se mu sypal do tváře a rozběhl se kolem domu a pak dál přes nádvoří. Místy zapadal do závějí a jen doufal, že neztratil směr.

Zbrojnice byla ve skutečnosti druhou spižírnou, malá kamenná místnost částečně zapuštěná v zemi. Obyčejně byla naplněna až ke stropu sudy nasoleného masa, kostkami ledu přikrytými slámou a připravenými pro letní měsíce, košíky brambor a na trámech byly pověšeny svazky cibule. Na jedné stěně byly v řadě zavěšeny zrezivělé meče, několik dlouhých luků se zpřetrhanými tětivami, hnijící toulce se šípy a stojan s kopími. Zbraně, zanedbané a rozpadající se, byly pokryty pavučinami a vrstvou prachu. Pokaždé, když mu bylo dovoleno vstoupit dovnitř, prosil starého Farnse, aby ho nechal zbraně vyleštit a vyměnit hnijící kůži. Ale Farns vždycky odmítl.

Částečně kryt úzkou dveřní římsou zacloumal petlicí. Nepovolila. S větrem kvílícím za zády vytáhl zbývající dláto a paličku a vyzvedl dveře z pantů.

Otevřel dveře a vpadl dovnitř. Na chvíli se zastavil, aby získal zpět ztracenou rovnováhu. Vzduch byl zatuchlý, ne zrovna příjemný a byl cítit po cibuli.

Vytáhl z kapsy křesadlo a zapálil lucernu visící na háku u dveří. Kolem něj se rozlilo světlo a zaplašilo stíny.

Místnost byla prázdná.

Kaelan zůstal stát s otevřenou pusou a šokovaně zíral. Pozvedl lucernu výš, jako by se tím nějak mohl změnit pohled na prázdnou místnost, čistě vymetenou od stropu až k podlaze. Sudy a košíky byly pryč. Hřeby, na kterých dříve visely zbraně, vyčnívaly opuštěně ze zdi.

„Proč?“ zašeptal. Pociťoval lehkou závrat. „Oh, otče, proč?“

Proč byly všechny zbraně odstraněny? Proč byla místnost vyklizena?

Užaslý a zmatený Kaelan se otočil kolem vlastní osy, neschopný uvěřit tomu, co viděl. Nebylo divu, že mu starý Farns nechtěl dát klíč.

V hlavě se mu vyrojila řada otázek, ale nemusel dlouho přemýšlet, aby dokázal uhodnout, že místnost byla vyklizena z otcova příkazu. Beva odmítal zbraně. Zcela věřil v nenásilnou cestu. Jako kdyby se všechny světové problémy daly odstranit tím, že všichni budou chladní a neosobní. Kaelan zasupěl. Byl snad otec tak krátkozraký, nebo byl prostě jen tak naivní?

Projela jím vlna opovržení. Vztekle sfoukl lucernu a pověsil ji zpátky na hák. Vyšel ven do zuřící bouře a nasadil dveře zpět. Byla taková zima, že až lapal po dechu. Poprvé v životě považoval otce za hlupáka. Kvůli Bevově víře byli všichni obyvatelé tvrze vystaveni nebezpečí. I když to vypadalo, že hrozba nájezdu Thyzarénů skončila, v budoucnu jistě budou hrozit jiná nebezpečí. Zanechat tvrz bezbrannou bylo tak pošetilé, že tomu ani nedokázal uvěřit. Otec určitě zbraně jen přesunul na jiné místo. Jistě je nevyhodil jako nějaké smetí.

Kaelan kráčel nakloněn proti větru a jeho vztek rostl každým krokem. Zapadl do závěje, a když se škrábal ven, vítr ho mrštil zpět. Sklonil se tedy níž a probojovával se dál.

Zpola oslepen narazil do postavy zabalené do pláště s kapucí. Postava ho chytila za ruce, i když se snažil vykroutit.

„Chlapče!“ zakřičela osoba. „Zbláznil ses?“

Kaelan zašilhal do mužovi tváře. „Farnsi?“

Stisk na rukách ještě zesílil. „Jo já. Nevím, kdo z nás dvou je větší hlupák, být teď venku, já nebo ty? Pojď domů, ty jeden kluku bláznivý!“

Měl spoustu otázek, ale bylo zhola nemožné se na něco zeptat ve vánici, která zuřila kolem. Kaelan se zapřel ramenem o Farnse a společně se probojovávali zpět do domu.

Kolem nich burácel a ječel vítr. Kaelanovi se zdálo, že v jekotu vichřice zaslechl naříkavě sténání. Zmocnil se ho strach, ale zaplašil ho a soustředil se na to, aby se dostal pod střechu předtím, než zmrzne.

Ozvalo se další zaječení a tentokrát už to nemohl považovat za halucinaci. Farns se klopýtavě zastavil, něco zakřičel a Kaelan zvedl zrak, aby uviděl, jak se před nimi zhmotňuje bílá postava. Její tělo vířilo ve vzduchu a měnilo tvar.

Nakonec zůstalo protáhlé tělo zakončené cáry mlhy a nicoty. Farns pozvedl ruce. Kaelan stál jako vrostlý do země, neschopný pohybu nebo myšlenky.

Postavě se zformoval obličej, bílý jako lebka. Tvář, která bude Kaelana strašit ve snech po zbytek života. Tvář plná tesáků a úzká jako had. Oči žhnoucí jako žhavé uhlíky na něj náhle pohlédly. Duch větru znovu zaječel a ten příšerný zvuk v sobě nesl nějakým zvláštním způsobem i jeho jméno.

Duch rozpřáhl dlouhé bílé pařáty a rozlétl se na něj. Pohltil ho dřív, než stačil začít utíkat.

Byl všude kolem něj, vířící a nehmatatelný. Pronikal pod šaty, klouzal po kůži a spaloval ho chladem. Kaelan do sebe zběsile bušil, šílený strachem, ve snaze se ducha zbavit.

Jenže jak zápasit s větrem? Démon ho měl ve své moci. Cítil, jak mu pařáty drásají rameno a znovu vykřikl.

„Kaelane!“ zakřičel starý Farns a sevřel mu ruku.

Kolem nich zuřila vichřice. Kaelan se svalil na zem a cítil, jak je tažen. Pak bylo jeho tělo, navzdory Farnsově zoufalé snaze, zvednuto do výše vzdušným proudem.

Strach ho úplně ochromil. Uvědomil si, že je duchem odnášen pryč jako kořist.

Jekot démona přehlušoval jeho vlastní křik.

Bránil se a bojoval. Pažemi tloukl do vzduchu, ale zasáhl jen Farnse.

„Pomoz mi!“ zakřičel. „Farnsi, doběhni pro…“

V tom okamžiku do boje vpadl druhý duch větru, který rotoval kolem své osy jako miniaturní tornádo. Popadl Farnse a odtrhl ho od Kaelana. Křik starého muže zazněl do noci a Kaelan viděl jeho postavu uvnitř bílého, vířícího sloupce.

„Ne!“ zakřičel. „To ne! Farnsi!“

Bojoval ze všech sil, ale nebylo nic, za co by mohl ducha popadnout. Najednou rukou udeřil do něčeho pevného… sloupek. Uvědomil si, že je blízko stájí a že narazil do zábradlí, ke kterému byli uvazováni koně při hřebelcování. Kaelan se vší silou držel sloupku, zatímco ho duch bičoval větrem a drásal pařáty.

„Kaaaaeeelaaaannnneee!“ křičel duch.

Vykřikoval jeho jméno pořád dokola, pulsoval mu v hlavě, vyplňoval jeho mysl a přiváděl ho na pokraj bezvědomí.

Zalykal se strachy a křečovitě se držel sloupku, ale sil mu rychle ubývalo. Poryv větru s ním trhl tak silně, že se pustil. Opět byl tažen a jeho tělo poskakovalo po nerovné dlažbě. Najednou pod sebou uslyšel nějaké cinknutí.

Byl to ochranný klíč, který měl stále v kapse.

Stočil se na stranu, a přestože ho démon nadále drásal pařáty, sáhl do kapsy a vytáhl klíč.

Klíč byl stále studený a neaktivní. Zmocnila se ho panika. Proč neožil?! Proč kouzlo klíče nefungovalo tak, jak mělo?

„Kaaaaeelaaannne!“

Duch větru ho zvedl ze země. Zjistil, že se vznáší ve vzduchu. Plášť mu ulétl, šaty bičované větrem se trhaly na cáry a vlasy mu vlály kolem hlavy, jako by se měly každou chvíli vytrhnout z kůže. Tvář démona se zhmotnila přímo před ním, jen několik stop od obličeje. Byl tak blízko, že vdechoval mrazivé smrtící výpary, které démon vyfukoval.

Kašlal a dávil se strachy. Srdce mu zběsile bušilo, až se bál, že mu prorazí hrudník.

Démon triumfálně zaječel. Oči mu žhnuly rudě a chřtán se otvíral víc a víc, až jediné, co Kaelan viděl, byl točící se vzdušný vír. A on byl do něj vtahován.

Zachvátila ho panika. Třesoucíma se rukama pozvedl klíč a uvědomil si, že porušil jeho kouzlo. Vyslal k bohům prosbu o smilování a instinktivně vstoupil do splynutí. Vlil zpět do klíče žár a oheň, všechnu jeho omračující sílu.

Klíč začal žhnout a vzplanul světlem, které se prokusovalo tělem větrného ducha.

Démon zaječel a pustil Kaelana.

Ten se zaduněním dopadl na zem a upustil klíč. Zvuk kovu zvonícího o dlažbu zazněl jasně a hlasitě a přehlušil démonův jekot. Duch se stáhl zpět, rozpadl se na cáry mlhy a pak zcela zmizel ve sněhovém víru.

Klíč jasně zářil a osvětloval celé nádvoří. Přisál se ke Kaelanovi a čerpal z něj sílu.

Cítil děsivou sílu klíče. Bylo to jako vdechovat oheň. Kaelan plál a zmíral tou silou. Zdálo se, že každou chvíli vybuchne. Žádný smrtelník neměl mít takové pocity.

Prohnul se v zádech a vykřikl. I přes vlastní křik slyšel Farnsovo volání o pomoc.

Spalován žárem se Kaelan obrátil na zemi na záda a spatřil druhého ducha, jak stále burácí pár yardů od něj. Mlhavě si vzpomněl, že Farns byl tímto duchem polapen.

Kaelan věděl, že se musí pokusit o starcovu záchranu. Farns byl venku jen kvůli němu. Byla to jeho chyba…jeho chyba.

Se zasténáním se natáhl a zvedl klíč. Bolest spalovala jeho dlaň, postupně zachvacovala celou paži, až nakonec s třesknutím vlétla do srdce. Zdálo se mu, že se rozpadá.

Napůl v bezvědomí, spjat s klíčem v nějakém záhadném spojení, se vyškrábal na nohy. Udělal několik vrávoravých kroků a pak se na vratkých nohou rozběhl. Vrazil klíč, který držel v natažené ruce, přímo doprostřed bílého víru.

Zbylý duch větra strašlivě zaječel a zmizel, jako by nikdy neexistoval. Na nádvoří se náhle rozhostilo naprosté ticho a klid. Jen pár sněhových vloček se snášelo k zemi a zářilo v oslnivém zlatém světle ochranného klíče, který Kaelan stále držel nad hlavou.

Nedokázal uvolnit sevření, nemohl se oddělit od klíče. Splynutí bylo dokonalé. Kaelan se rozpouštěl, začínal žhnout a zářit…

Zoufale se pokusil naposled vstoupit do odloučení. Chlad se srazil s žárem a jeho tělem se prohnal výbuch. Cítil se odhozen stranou a padal a padal; pak zaslechl, jak klíč se zazvoněním dopadl na zem. Rozpadl se na kusy. Kaelan dopadl do hromady nádherně chladivého sněhu. Byl příliš zesláblý na to, aby zvedl hlavu nebo aby se staral o okolní dění.

Obyvatelé tvrze se shlukli kolem něj a horečnatě blábolili. Pak ho za ramena popadly silné ruce a pomohly mu vstát. „Synu,“ pronesl hlas zřetelně.

Kaelan neviděl nic. Svět stále zůstával vírem barev, světel a stínů. Bolest byla všude kolem, prosakovala do podvědomí a proháněla se po těle.

„Farns,“ zašeptal slabým, zlomeným hlasem. Bolest byla přehlušena pocitem viny. „Starý Farns…“

„Kaelane,“ řekl otec naléhavě. „Synu, odpověz mi. Kaelane!“

Kaelana ale obklopila tma. Uhasila dokonce i světlo z pochodní a svítilen. Nepokusil se ji překonat a propadl se do ní.

Kapitola osmá

Po tři dny Kaelan nepromluvil.

Otec ho přivedl zpět k životu. Jeho léčitelské schopnosti utišily horečku, zahojily rány, odstranily modřiny způsobené duchem větru a zchladily spálenou dlaň, jenže Kaelan setrvával v podivné letargii. Uvědomoval si okolní prostředí, ale přesto byl podivně vzdálen.

Na prostě zařízené ošetřovně panoval klid a příjemné teplo. Celá se skládala z otcovy studovny, přijímací místnosti a maličkého oddělení se zabedněnými okny a řadou lůžek.

Vedle Kaelana ležel na jedné straně zraněný válečník z kmene Neika a na druhé Farns. Farns byl naživu, ale v bezvědomí. Neika a jeho bratr − divokého vzhledu s dlouhými copy a zabalený do kožešin − vedli tichý, bázlivý hovor. Kaelan je ignoroval, ignoroval všechno. Byl si vědom okolní činnosti, ale nejevil o ni žádný zájem, ani neodpovídal.

Lea, tvář staženou starostí, ho často navštěvovala. Švitořila a hladila ho po čele. Urovnávala mu přikrývku a snažila se mu kožešinový oblek přitáhnout těsněji k tělu. Ukazovala mu panenky a nosila pití, kterého se ani nedotkl.

Viděl ji, ale přesto byla podivně vzdálená. Její hlas byl velmi tichý, téměř neslyšitelný. Necítil nic, když ho hladila prstíky po tváři.

Po chvíli ji někdo z dospělých jemně odehnal od lůžka.

Beva přicházel každou hodinu. S pohledem upřeným do Kaelanových očí mu měnil obvazy a mazal mastí ránu na dlani. Pak mu vždy vpravil do hrdla přesně odměřenou dávku tmavé tekutiny.

Anya, zahalená šálou, stála u Famsova lůžka a držela staříka za ruku. Oči však měla jen pro Kaelana. „Pane,“ řekla tiše, „je nějaká naděje?“

„Samozřejmě, že je,“ odvětil Beva rázně. Vyhrnul Kaelanovi rukáv a zkontroloval tep.

„Ale říká se, že když se člověk dostane do spárů ducha větru, tak pokud nezemře, přijde o rozum. Stal se snad z našeho sladkého chlapce blázen, dobrotivý pane?“

Kaelanovi se najednou slabostí rozklepala kolena. Třas se rozléval dál do těla. Unaveně zavřel oči. Pak ucítil na čele dotek otcovy teplé, suché dlaně. Záchvat třesavky zmizel a Kaelan si oddychl úlevou.

„Není šílený,“ prohlásil Beva.

„Chvála bohům,“ řekla Anya a otřela si oči do šály. „Tak proč s námi nemluví? Proč vypadá, jako by byl někde velmi daleko odtud?“

Beva vyměnil Kaelanovy přikrývky. „Anyo, je v hlubokém odloučení. To je jediná cesta, jak uzdravit duši i mysl po tom, co se přihodilo. Až bude připraven, vrátí se zpět mezi nás.“

Pokusila se o úsměv, ale bez velkého úspěchu. „A Farns?“ zašeptala, hladíc starcovy šedivé vlasy.

Beva se zamyslel a na chvilku znejistěl. „Starý Farns se k nám připojí, až bude moci.“

Anya přikývla a znovu si otřela oči. Odešla po své práci, ale Beva setrval s pohledem upřeným na Kaelana.

V Bevových očí se zračilo znepokojení, které jako by vyvracelo vše, co právě řekl.

Kaelan odvrátil zrak. Nepromluvil.

* * *

Probudily ho sluneční paprsky, které ho hřály na tváři. Zamlel sebou a otevřel oči, jen aby je v oslňujícím slunečním světle zase hned přimhouřil. Posunul si polštář a rozhlédl se kolem.

Válečník se zlomenou nohou byl pryč. Starý Farns spal. Jeho hruď se pod pokrývkou zvedala a klesala.

Zatemnění ve vnitřních oknech bylo vytaženo. Kolem okrajů vnějšího zatemnění pronikaly dovnitř sluneční paprsky. Všude panovalo ticho a klid.

Kaelan odhodil přikrývku a slezl z postele. Nohy se mu třásly a vypovídaly poslušnost, ale podařilo se mu dobelhat k oknu. Odsunul západky okenic, otevřel je a rozhlédl se po nádvoří.

Sníh se třpytil ve slunečních paprscích. V rohu dvora byly nahrnuty velké hromady sněhu. Lea, zabalená do červené šály, poskakovala kolem a válela sněhové koule velké jako ona sama. Kaelan se při pohledu na ni pousmál.

Za cestou byla prohrnuta uzounká cestička ke stájím. Uviděl Raula, jak rozbíjí a vyhazuje kusy ledu ze žlabu. Ty se tříštily o dlažbu a klouzaly dál po nádvoří.

„Oh!“ řekl hlas za Kaelanovými zády. „Ty jsi vzhůru.“

Kaelan se otočil a spatřil Gundera, který stál ve dveřích jako vyplašený zajíc. Vždy nervózní Gunder zčervenal jako řepa a přispěchal ke Kaelanovi.

„Tvé oči už nejsou nepříčetné,“ řekl Gunder. „Cítíš se lépe?“

„Mám hrozný hlad,“ odpověděl Kaelan. Měl sucho v krku a jeho hlas zněl jako skřípot zrezivělých pantů. „Je Anya ještě v kuchyni?“ zeptal se, když kráčel zpět k lůžku. Chvíli se cítil dobře, pak mu ale nohy zničehonic vypověděly poslušnost.

Gunder ho stačil chytit dřív, než upadl. „Pomalu,“ řekl. Jeho dlouhé prsty sevřely Kaelanovo rameno a on ho trhnutím postavil, zatímco očima zkoumavě hleděl na Kaelana. „Hmm.“

„Co se tady děje?“ zeptal se Beva ostře. Vstoupil do místnosti bez zaklepání. „Proč je otevřené okno? Proudí sem studený vzduch.“

Gunder rychle ustoupil od Kaelana a ukryl ruce v rukávech. Zíral upřeně na podlahu. „Mistře Bevo, myslím, že mu je lépe,“ pronesl nesměle. „Promluvil.“

„Aha.“ Beva zabouchl okno. Otřel si ruce do šatů a pozvedl Kaelanovi bradu, aby se mu mohl podívat do očí. Kaelan se odtáhl. „Už mám dost postrkování. Mám hlad.“

Bevovu tvář rozzářil ojedinělý úsměv. Pak pohlédl přes rameno na Gundera. „Děkuji ti, Gundere. Jdi a vyřiď Neikovi, že tu nohu ještě nesmí příliš zatěžovat.“

Gunder odkvačil z místnosti. Něco si mumlal, ale příliš potichu, než aby se dalo zaslechnout co.

Beva se obrátil na Kaelana. „Tvé odloučení je u konce. Jsem rád, že ti je lépe.“

Kaelan byl zmatený. Zřídkakdy viděl otce projevit city. Nevěděl, jak má zareagovat.

„Mám hlad,“ zopakoval.

Beva se pousmál a přikývl. „Velmi dobře. Chlapci ve vývinu myslí jen na jídlo, ale je pravda, že jsi nejedl tři dny. Teď se nech přikrýt a za chvíli přinese Anya jídlo.“

Kaelan se zamračil. Pak udělal vratký krok směrem od postele. „Proč nemůžu jít do kuchyně? Jsem v pořádku.“

Pokusil se jít, ale když dospěl k patě postele, byl zcela vyčerpán. Otec ho podepřel. Kaelan mu byl za tu pomoc vděčný. Beva ho přiměl k tomu, aby se posadil.

„Nesmíš se vysilovat,“ řekl Beva přísně. „Na procházku nemáš dost sil. Musíš to zkoušet postupně.“

Zatímco šel otec zavolat na hospodyni, Kaelan si prohlédl starého Farnse. Staříkovy tváře byly propadlé a oproti bílému polštáři šedé. Měl mělký, zrychlený dech a chrčel při každém nádechu.

„Co se stalo starému Farnsovi? Je také nemocný?“

Beva se vrátil do místnosti, oči pozorné a podivně nedočkavé. „Copak si nic nepamatuješ?“

„Co bych si měl pamatovat? Nevypadá dobře. Ale uzdraví se, že ano?“

„Možná,“ odvětil Beva a stále ho bedlivě pozoroval. „Zima je pro staré muže těžkým obdobím. Venku ho zastihla sněhová bouře, když řezal rašelinu do zásoby. Je pošetilý a tvrdohlavý, náš Farns.“

Kaelan potlačil zívnutí a pohlédl na obvázanou dlaň. „Co se mi stalo? Řízl jsem se?“

„Omrzl jsi,“ odvětil Beva. Natáhl ruku a pohladil Kaelana po vlasech. „Tvá ruka se brzy zahojí.“

Kaelan se pokusil nadzvednout obvaz a podívat se po něj. „Bolí to, když ohnu zápěstí.“

Jak mluvil, zahýbal s rukou. Vzniklá bolest uvedla jeho myšlenky do pohybu. Sněhová bouře… ano, vzpomněl si na to, že byl v noci venku a že se snažil dostat zpět do domu. Farns tam byl s ním…

„Kaelane!“ pravil otec prudce.

Kaelan k němu vzhlédl.

„Myslím, že by sis měl lehnout a odpočinout si.“

Beva mu zatlačil na rameno, ale Kaelan jeho ruku netrpělivě setřásl.

„Nejsem unavený. Ani nejsem nemocný. Nebo snad jsem?“

„Byl jsi nemocný. Měl by sis odpočinout. Připravím lektvar, který ti pomůže usnout.“

„Ne!“ oponoval Kaelan. „Nechci nic takového. Cítím se dobře.“

Ve skutečnosti se cítil divně − prázdný a jakoby zbavený důležité části svého myšlení. Proč by on a Farns řezali v noci rašelinu, navíc ve sněhové bouři? Byli chyceni prudkou změnou počasí? Ne… pamatoval si tmu a zdi ohraničující nádvoří. Velmi spěchali. Byli vystrašeni.

Kaelan se zprudka nadechl a pohlédl vyděšeně na starého Farnse. „Duchové větru,“ zašeptal.

„Ne!“ pronesl Beva důrazně a naléhavě zakroutil hlavou. „Ne, Kaelane. Mýlíš se. Žádní duchové větru.“

Kaelan zíral na obvázanou ruku. Bolest mu připomínala události z té noci.

„Poslouchej mě,“ řekl Beva ostře. Jeho hlas byl jako pavučina, která Kaelana obklopila a vtahovala do sebe. „Máš omrzlou dlaň. Zapomněl sis rukavice a zůstal jsi venku příliš dlouho. Báli jsme se, že ti namrzly i plíce, ale dostal ses z toho.“

Beva mluvil dál, ale Kaelan si připadal, jako by plul na slovech. Cizí, přesvědčivá slova. Místnost se kolem něj scvrkla a dál se zmenšovala a vzdalovala. Cítil chladný proud odloučení, který ho odtrhával od všeho kromě otcova hlasu.

Kaelan napřáhl ruku a udeřil jí náhodně o čelo postele.

Bolest vystřelila z dlaně do mozku a on si vzpomněl na to, jak držel ochranný klíč. Vítr ječel kolem něj, téměř jako živá bytost.

Byla to živá bytost. A klíč ho pálil v dlani, spaloval v něm život…

„Ne!“ vykřikl a vytrhl se z otcova hypnotického sevření. Zachvátila ho panika. Tělo mu zalil studený pot a srdce zběsile bušilo. Uvědomil si, že stojí na nohou. Ruce zaťaté v pěst držel zvednuté před sebou, jako by se snažil odvrátit útok. „Ne! Dej to pryč! Dej to pryč!“

„Kaelane!“ Otec ho popadl za ramena a pořádně s ním zatřásl.

„Jsi v bezpečí. Zůstaň v odloučení a budeš v bezpečí. Poslechni mě, Kaelane. Zůstaň v odloučení.“

Kaelan zavřel oči a cítil, jak zděšení ustupuje. Otec z něj odstraňoval strach, odstraňoval i vzpomínky, jednu za druhou.

Z velké dálky uslyšel suchý a nudný hlas mistra Umala, který vedl přednášky v Rišeholdu: „Opusťte vzpomínky, jednu po druhé. Až budou všechny pryč, pak i vědomosti odejdou, jedna část za druhou, dokud nezůstane holá prázdnota. Jediné, co zbude, je prázdná nádoba, očištěná a čekající na své naplnění.“

Kaelan zamrkal a pokusil se soustředit. Cítil se, jako by se točil na řetězu, uvězněn otcovým hlasem. Zmenšoval se a ztrácel všechny své znalosti s každým slovem, které Beva pronesl. Přicházel o všechny vzpomínky.

„Ne,“ zakňoural ve snaze vymanit se. „Já nechci…“

„Důvěřuj mi,“ pravil Beva. Držel Kaelanovu hlavu v dlaních. Očima se vpíjel do Kaelanových a pronikal hluboko do jeho mysli. „Následuj mě do odloučení a učiním tě hodným života…“

„Ne!“

Kaelan sebou trhl vzad a vymanil se z otcova sevření. Namáhavě lapal po dechu a celý se třásl. Uhnul, když po něm Beva sáhl a potácel se po ošetřovně na vratkých nohou, od postele k posteli, ve snaze dosáhnout dveří.

Beva ho dohonil. „Stůj! Nemáš dost síly k…“

Kaelan se k němu otočil. „Ne!“ zakřičel. „To ty mi odebíráš sílu. Jdi ode mě.“

Beva se zastavil, bílý ve tváři. Upřeně na sebe hleděli.

Kaelan sevřel bolavou ruku v pěst a bušil s ní do levé dlaně, znovu a znovu. Bolest mu pomáhala zpřetrhat děsivé pavučiny chladu, které kolem něj natáhl otec.

„Držel jsem v ruce ochranný klíč,“ zašeptal ve snaze na všechno si vzpomenout. „Zmocnil se mě duch větru. Druhý duch chytil Farnse. Vytáhl jsem z kapsy klíč a ten se probudil k životu.“

Projela jím vlna horka. Paže začala pulsovat bolestí. „Použil jsem klíč k zahnání duchů,“ řekl Kaelan.

Tělem mu probíhaly záchvěvy a náhle si vše vybavoval ostře a jasně. Prázdnota uvnitř zmizela a byl zase sám sebou.

Zadýchaný a zmáčený potem zvedl zrak a pohlédl na otce. Usídlila se v něm hrozivá jistota. „Pokusil ses mě očistit,“ zašeptal. „Když jsem byl zraněn a nemohl jsem se bránit, pokusil ses mě přivést do odloučení a udělat ze mě prostodu… prostoduchého…“ Rozkašlal se. Ani nedokázal dokončit tu hroznou myšlenku.

Beva ustoupil a narovnal se. V bílém rouchu působil velmi přísně. Jeho oči byly jako úlomky skály. „Udělal jsem chybu, že jsem se o to pokusil sám,“ prohlásil s viditelným zklamáním. „Máš větší sílu, než jsem předpokládal.“

Kaelan byl zdrcen. Beva se dokonce ani nenamáhal popřít svůj čin. „Proč mě tak strašně nenávidíš?“ zeptal se.

„Nenávidím?“ pravil Beva a překvapeně zamrkal. „To není pravda.“

„Chtěl jsi mě zničit.“

„Jestliže nebudeš odvrácen ze stezky, kterou kráčíš, stane se z tebe hříšník. Snažím se tě zachránit, chlapče. Nebraň se.“

Kaelanovi se rozšířily zorničky. Vzpomínal na to, jak držel v ruce ochranný klíč. Vzpomínal, jak ho probudil k životu. Použil ho a řídil, navzdory jeho strašlivé moci.

Znovu se roztřásl. „Normální lidé umírají, když se dotknou ochranného klíče. Co jsem tedy já?“

Beva na něj upřel chladný pohled, ve kterém nebyla sympatie, ani soucit. „Říká se, že na západě existují lidé, kteří kráčejí po obou stezkách. Používají odloučení nebo splynutí, jak se jim hodí, a neberou žádný ohled na obrazce harmonie. Také se povídá, že to ve skutečnosti nejsou lidé, že jim v žilách koluje krev démonů a proto vládnou nečistými silami. Na západě jsou vítáni, jejich zlo je využíváno samotným císařem i jeho dvorem plným bezbožníků. Mnoho mužů vstupuje do řádu Vindikantů a zdokonaluje se v ovládání temného umění.“

Kaelan poslouchal s rostoucím zděšením. Nechtěl uvěřit tomu, co říkal otec. „Ale já nejsem jako oni.“

„Možná, že jsi. Nebo se staneš jedním z nich.“ Bevův nesmlouvavý tón byl jako pohlavek.

Kaelan se zamračil. Chtěl tu myšlenku zavrhnout. Chtěl, aby ji odmítl i jeho otec. „Ale já jsem tvůj syn. V žilách mi koluje tvá krev. Nejsem démon! Jen kvůli tomu, že tě neposlechnu…“

„Vzpurnost je jednou z bran k temné cestě,“ zadeklamoval Beva nemilosrdně. Ukázal směrem k Farnsovu nehybnému tělu. „Ohrozil jsi život mého strážného, muže, který je mi dlouhá léta oddán. Pravděpodobně zemře šílený, a to kvůli tobě. Kam jsi ho vedl, Kaelane?“

„Nikam,“ odvětil Kaelan, vyděšený z dalšího obvinění. „Jen jsem si chtěl vzít můj luk ze zbroj…“

„Zbraně jsou nástrojem zkázy,“ prohlásil Beva. „Dal jsem je všechny zničit…“

„Jo, to jsem si všiml,“ vpadl mu Kaelan rozzlobeně do řeči. „Tato tvrz je nyní zranitelná a bezbranná proti komukoli, kdo by ji chtěl přepadnout. Jak můžeš být tak nezodpovědný? Thyzarénové na nějaké obrazce harmonie nevěří. Pokud sem přijdou, zaženeme je holýma rukama?“

„Bohové stojí při nás, protože se ubíráme cestou dobra,“ pravil Beva.

„Bohové stojí při tom, kdo dokáže bránit svůj život a majetek,“ vyhrkl Kaelan s odporem.

Beva svraštil čelo. „Neúctu nebudu ve svém domě tolerovat.“

„Tak dobře. Hodlám opustit tvůj dům.“

Beva trhl hlavou. S obavou hleděl na Kaelana.

„Jo přesně tak. Odcházím,“ oznámil mu Kaelan.

„Ale ty jsi můj syn,“ řekl Beva. „Tvé místo je tady, vedle mě.“

Zármutek, hněv a rozčarování, to vše se mísilo v Kaelanově nitru. „Až půjdu dnes večer spát, pokusíš se mě zase očistit? Udělat ze mě tupého, poslušného otroka? Už jsi mě dokonce nazval démonem. Jako by ti nestačilo urážet moji matku, navíc ti na mně vůbec nezáleží. Proč bys mě tu chtěl?“

„Jsi můj syn.“

„K čertu s tvojí pýchou!“ zakřičel na něj Kaelan. „Nechci být tvým synem! Nechci s tebou mít nic společného!“

Beva zbrunátněl v obličeji. „Ještě nejsi plnoletý. Musíš mě poslouchat. Musíš nastoupit do učení, které ti určím. Na mé straně je zákon. Pokud odejdeš, mohu tě zavolat zpět. A já to udělám.“

„Zavrhni mě! Zapomeň na mě! Agel je ten, kdo chce být léčitel a pracovat s tebou. Prostě mě nech být, protože já se nikdy nepodvolím. Nikdy! Už mě nikdy neoklameš.“

Kaelan se otočil a belhal se pryč. Než však stihl udělat dva kroky, otec za ním zavolal.

„Nemůžeš odejít.“

„Tak mě sleduj,“ zamumlal Kaelan kypící vztekem.

„Nemůžeš odejít! Můj synu, pokud nepotlačíš vztek, který tě ovládá… pokud se nenaučíš následovat vnitřní stezku, stane se z tebe něco, na co se děsím pomyslet.“

Kaelan se zastavil a ohlédl. „Co to bude?“ zeptal se s úmyslnou drzostí. „Svobodný muž?“

„Ne, stane se z tebe sluha temnoty. Něco děsivého. Synu, číhá to v tobě. Roste v tobě zvrácené zlo. Musí být zastaveno. Musíš být zachráněn. Pokud to nedokážeš potlačit, nech mě tě očistit…“

„Ne!“ zvolal Kaelan vylekaně. Odvrátil se od otce. Fanatismus planoucí v Bevových očí mu naháněl větší strach než cokoliv jiného. „Nepřibližuj se ke mně! Nevěřím ti. Já ti… nedůvěřuju.“

Hlas se mu zlomil v půlce věty a on vyběhl z místnosti. Nohy mu začaly vypovídat poslušnost dřív, než dosáhl průchodu spojujícího ošetřovnu s domem. Potácel se dál na zesláblých, vratkých nohou. Po tváři mu stékaly slzy.

V Bevovi nebyl kousek citu. Nikdy nebyl.

S námahou zadržoval vzlykání, které ho pálilo v krku. Vlastní otec ho označil za zrůdu s démonickou krví v žilách, a to vše jen kvůli tomu, že slepě neposlouchal jeho přání.

Bylo to nespravedlivé, jako všechno v životě. Snažil se zapudit sebelítost. Taková cesta vedla ke slabosti a on by mohl zjistit, že se plazí zpět jako chvějící se pes, ochotný podstoupit jakékoliv zneužívání, které na něm chtěl Beva provést, výměnou za to, že bude vzat na vědomí.

Neexistoval způsob, jak otce potěšit. Nikdy se mu to nepovedlo. Nikdy se to nepodařilo.

A teď… a teď… znovu se rozvzlykal a setřel si slzy z tváře. Domníval se, že otec z něj měl spíš strach.

Strach, žádná láska.

Ovládání, žádný soucit.

Nenávist, žádné porozumění.

Proč?

Ta otázka ho mučila, vpalovala se mu hluboko a nesmazatelně do duše.

Kdyby byl podvržené dítě, nebo dokonce sirotek záhadného původu, kterého by rodiče adoptovali, tak by to dění kolem sebe chápal. Jenže Beva během svých cest neučinil žádný osudový objev malého dítěte. Ani zde v tvrzi nedošlo k neočekávanému nalezení malého děcka před branou, zanechaného tam duchy. Nedošlo ani k tajnému obchodu s nezletilým chlapcem s kmenem Chovenů, který v letních měsících cestoval přes Vodopády.

Kaelan přišel na svět stejně jako Lea, v posteli, ve které otec dodnes spal. Patřil k rodu E’nonů a dokázal vyjmenovat dvanáct generací svých předků. V žilách mu nekolovala ani kapka cizí krve, nic, co by mohlo podporovat otcovo kruté obvinění. Nikdy se mu nestalo, že by nějaký jasnovidec v Menči či Omšelagu zavrhl jeho osud. Přesto třikrát držel v ruce ochranný klíč a byl stále naživu.

Co to mělo znamenat?

Co značil Lein mimořádný talent?

Beva měl víc, než jen průměrné nadání k léčení. Jaké schopnosti měla jeho žena? Jaké dědictví předali svým dětem?

Nebo to všechno bylo jen známkou Bevova rostoucího šílenství? Nezavedly ho jeho vlastní schopnosti a víra příliš daleko? Lidé ho považovali za moudrého a laskavého. Proč nemohl ukázat svou moudrost a laskavost vlastnímu synovi? Proč musel být tak krutý a neústupný? Co vůbec chtěl?

Něco, co mu Kaelan nemohl dát.

Kaelan zabouchl dveře a v bezpečí svého pokojíku se svezl na podlahu.

Tam se, obklopen tichými stíny, rozvzlykal.

Kapitola devátá

Následující den přinesl Kaelanovi šanci na útěk.

Tvrz navštívili cizinci − válečníci kmene Neika si přišli vyzvednout své dva druhy. Byli oděni do kožešin a každý měl za opaskem sekyru. Dlouhé plavé vlasy měli kolem spánků spletené do copánků. Pára jim zamrzala v hustých knírech. Z očí jim vyzařovala nespoutaná volnost. Neikové ostražitě vstoupili na nádvoří, neklidní uvnitř prostoru ohraničeného zdmi. Stáli v hloučku na dvoře, palci přejížděli po ostří sekyr a mumlali si pod vousy. Konečně vyšli jejich spolubojovníci z ošetřovny − jeden se je rozběhl přivítat, druhý se širokým úsměvem ve tváři kulhal za ním.

Válečníci radostně výskali a poplácávali své druhy po zádech. Sesedli se do velkého kruhu na nádvoří a začali vážně rozmlouvat. K podtržení vážnosti používali znakovou řeč.

Všichni obyvatelé tvrze, kromě Gundera a Bevy, vyklouzli pod nějakou záminkou na nádvoří a sledovali nově příchozí.

Neikové během zimy kočovali za soby, kteří se stěhovali přes ledovec. Také káceli stromy a dřevo prodávali do měst řemeslníkům. Občas, když byl špatný rok a sobů bylo velmi málo, Neikové řezali rašelinu a měnili ji v tvrzi za jídlo. V létě sekali led, balili ho do luční trávy a sváželi ho na velkých smycích tažených soby přes Vodopády do blízkých měst.

Vysocí a svalnatí Neikové vypadali divoce. Ve skutečnosti však většinou byli velmi nesmělí. Zřídkakdy mezi sebou bojovali a útočili jen v případě napadení jejich rodin nebo stád.

Tito muži přišli z E’raumholdu, kde pobývali a čekali, až se uzdraví kamarádova zraněná noha. Nyní byli zpět. Podařilo se jim prodat všechny bobří kožešiny a sobí kůže. A navíc dostali zakázku na dovezení klád na stavbu nové stodoly na E’raumholdu. Překotně mluvili, tváře zrudlé vidinou zisku a v rozmáchlých gestech mávali rukama.

Když k nim přišla Anya s podnosem plným jablečných koláčů, přijali je se zdráhavou radostí.

Kaelan se k nim opatrně přiblížil a vzal si od Anyi nabízený koláč.

„Zaslechli jste něco o nájezdech?“ zeptal se jich.

Nejstarší muž ve skupině zvedl hlavu. „Ne,“ zavrčel. „My cestovat celý měsíc po řece nahoru a dolů. Žádní nájezdníci. Žádná stopa po nich co byl vypálen E’ferhold.“

Anya a Kaelan si vyměnili pohledy. Hospodyni se evidentně ulevilo. Usmála se, sebrala prázdný tác a odcházela zpět k domu.

„Po Thyzarénech tedy nikde ani stopa?“ trval na svém Kaelan. „To znamená, že armáda je pryč?“

„Um,“ zamumlal Neika s pusou plnou koláče. „Řeči v E’raumhold být toho plné. To zlé, říkají. Nedobré nechat vojsko plenit vlastní provincie. Být další válka, pokud armáda neodejde.“

Kaelan špicoval uši. Snažil se skrýt rozrušení a jakoby bez zájmu se zeptal, „Takže armáda je stále v Trau?“

„Um. To být říkáno. Armáda tábořit blízko Omšelagu. Čekat na lodě. Příliš mnoho bojovníků čekat. Moc potíží.“

Neikové si vyměnili vážné pohledy a mumlali si pod vousy.

„My přebývat daleko od měst. Pro nás žádná potíž. Řeči říkat nájezdníci nedočkaví jít. Když přijít tání, oni vzít své draky domů líhnout mladé. Mít velkou slavnost po tání. Dělit svůj lup. Nechat množit draky a sami se také množit.“

Rozhlédl se kolem sebe očima stejně divokýma jako okolní lesy a setřepal si z kníru drobky z koláče.

Z domu vyšel Beva, štíhlý a vysoký, v bílém rouchu bez jediné skvrnky. Šedé oči se studeně leskly.

Válečníci povstali v nervózní vážnosti.

Beva napřáhl ruku s malým váčkem. Poraněný muž ho od něj opatrně převzal. „Uvař z toho slabý čaj a pij šálek před každým jídlem. Noha se hojí dobře, ale tohle zabrání horečce.“

„Um.“ Válečník, který odpovídal na Kaelanovi otázky, sáhl do váčku s penězi a pár jich vyndal ven.

Beva je přijal, aniž by hnul brvou. „Zbavil jsem ho bolesti, ale noha se zahojí rychleji, pokud ji alespoň příští týden nebude moc namáhat.“ Zvedl levou ruku s prsty široce roztaženými. „Tolik dní.“

Válečník pokýval hlavou a Beva odkráčel zpět do domu.

„My jít,“ řekl Neika.

Téměř naráz se všichni otočili a vykročili k bráně. Copy jim poletovaly kolem širokých ramen.

Kaelan se rozběhl za nimi. „Počkejte!“ zvolal. „Chci obchodovat.“

Smích zahlaholil nad jejich hlavami. Zuby se jim blýskaly ve slunečních paprscích.

„Žádný obchod,“ prohlásil válečník dobrosrdečně. „Všechno zboží prodané. My jít zpátky do tábora.“

„Počkejte. Prosím.“ Kaelan napjatě pohlédl do válečníkových modrých očí. „Kolik chcete za sekyru?“

Neika se rázem přestal smát. Položil ruku v ochranném gestu na čepel sekyry a zamračil se. „Sekyra je požehnána. Žádný prodej, nikdy.“

Kaelan zvedl omluvně ruku. „Promiňte. To jsem nevěděl. A co dýka?“

Muž na něj zamyšleně hleděl s hlavou nakloněnou na jednu stranu. „K čemu léčitel potřebovat válečnou dýku?“

„Nejsem léčitel.“ Kaelan pohlédl přes rameno k domu. „Můj otec s tím nemá nic společného. Ta dýka je pro mě.“

„Malý válečník.“ Neika se rozesmál a řekl něco v rodné řeči. Ta poznámka rozesmála i zbylé bojovníky.

Kaelanovi to připomnělo, jak se mu smáli vojáci, když ho obklíčili. Zlost ho jen utvrdila a přísahal si, že se stane válečníkem, kterému se už nikdo nikdy nebude smát. Ale v tuhle chvíli potřeboval zbraň, pokud chtěl uskutečnit svůj plán.

„Co vám mohu nabídnout?“ trval na svém. „Co z mého majetku by se Neikům nejvíc hodilo?“

„Ty už jsi někdy obchodoval s mým lidem. To je dobře,“ pokýval muž hlavou a dřepl si.

Kaelan si k němu přisedl, zatímco ostatní trpělivě stáli kolem. Kaelanovo srdce se rozbušilo vzrušením. Snažil se být zdvořilý, a nechal velkého muže přemýšlet.

Lea k němu přiběhla, nápadná ve svém šarlatovém vlněném plášti. „Kaelane!“ zvolala a lokty si razila cestu mezi válečníky. „Tak jdeš? Slíbil jsi…“

Kaelan se zamračil a zavrtěl hlavou. Lea toho nedbala a posadila se vedle něj. „Slíbil jsi mi to,“ řekla naléhavě.

„Hned,“ řekl jí. „Počkej, až vyřídím tuhle záležitost.“

„Co tu děláš?“

„Huš.“

Válečník vedle něj vytáhl z opasku dlouhou dýku a položil ji opatrně na dlažbu mezi ně. Dýka měla bronzové ostří zdobené složitou rytinou, místy obroušenou. Jílec byl ve tvaru kříže, dlouhý a zužující se, zakončený kulatou mosaznou hlavicí. Byl omotán jemným drátem. Dýka vypadala velmi starobyle a vůbec nepřipomínala zbraně Neiků.

„Chceš měnit za tohle?“ zeptal se Neika.

Kaelan přikývl.

Lea, sedící po jeho boku, strnula. Zmáčkl jí ruku na znamení, aby byla zticha.

„Ty dát… léky za tuto dýku.“

Kaelan na něj vrhl vyděšený pohled. „Ale to nemohu…“ Nedokončil větu a zamyslel se nad požadavkem. Skříňky, ve kterých otec uchovával byliny, byly zamčené. Nikdo kromě Gundera se k nim nesměl přiblížit. Kaelan si vzpomněl, co mu chtěl otec provést a zatvrdil se.

Přikývl. „Ano.“

„Ach.“ Neika, spokojený s odpovědí, se zhoupl v kolenou a povstal. Dýku nechal ležet na dlažbě.

„Ale Kaelane…“

Kaelan vrhl na Leu zamračený pohled. „Nic neříkej. Tohle je moje věc.“

„Ale je to špatná věc…“

„Leo, buď budeš zticha, nebo s tebou nikam nepůjdu.“

Zatvářila se uraženě a odpochodovala pryč.

Díval se, jak odchází. Bylo mu líto, že k ní musel být tak krutý, ale zrovna teď se mu její přítomnost nehodila.

Zvedl ze země dýku, několikrát ji otočil v dlani a prsty přejel po čepeli. Nevyrovnala se té, kterou musel nechat v Rišeholdu, ale musela stačit.

Podal ji válečníkovi a řekl, „Přinesu léky, jakmile to bude…“

„Ty nechat. My učinit dohodu. My odcházet mimo zdi.“

Kaelan se usmál, potěšen mužovou důvěrou, a rychle schoval nůž pod tuniku. „Počkejte, přinesu vám léky tak brzo, jak to jen bude…“

„Tam venku být borovice s kmenem tvaru vidlice,“ řekl Neika. „Čtyřicet kroků od brány. Ty znát ten strom?“

V dětství na něj Kaelan šplhal téměř každý den. „Samozřejmě, že vím, o který strom se jedná.“

„Ty zanechat tam balíček před soumrakem. My vzít.“

„Souhlasím.“

Válečníci se seskupili a vyrazili k bráně. Raul jim otevřel vrata.

Kaelan stál na sluncem zalitém nádvoří a nadýmal se pýchou. Jednali s ním jako s dospělým mužem. Jediné, co teď musel vymyslet bylo, jak se vloupat do skladiště na ošetřovně, aniž by ho Gunder načapal.

Z myšlenek ho vyrušilo zatahání za rukáv. Lea se vrátila a zírala na něj se zřetelným nesouhlasem v očích. „Proč jsi chtěl ten příšerný starý nůž?“

„Potřebuji ho.“ Kaelan si odkašlal. „Každý muž potřebuje nůž.“

„Zase se přede mnou skrýváš. Věříš Neikům, ale mně ne. A navíc nedodržíš slib.“

Sklonil se a chytil ji za ramena. „Samozřejmě, že dodržím slib. Potřebuji… chci jít s tebou do ledových jeskyní. Půjdeme dnes odpoledne.“

Leina tvář se rozzářila. „Opravdu?“

„Opravdu. Řekni Anyě, že si vezmeme oběd s sebou. Budeme potřebovat hodně jídla, protože mám hlad jako vlk.“

„Ano, vyřídím jí to. Oh, Kaelane, už se nemůžu dočkat. Proč nemůžeme jít hned teď?“

„Protože ještě musím zařídit pár věcí. Tak utíkej a buď připravená.“

Snažil se, jak nejvíc mohl, aby jeho hlas zněl nedbale, ale Lea se nedala tak lehko oklamat.

Přestala poskakovat a popadla ho za ruce. „Nebudeš s sebou brát tu dýku, viď? Slibuješ?“

Potřásl zamítavě hlavou. „Hodlám ji nosit všude s sebou. Od nynějška je mou součástí.“

„To neříkej!“ vykřikla úzkostlivě. „Je to špatná věc, já to cítím. Před dlouhou dobou zabíjela. Čepel je poskvrněna…“

„Nech toho,“ ohradil se prudce a vytrhl se z jejího sevření. „Tohle si vymýšlíš.“

„Nic si nevymýšlím!“ Dupla nohou. „Nechceš mě poslouchat, protože jsi rozhněvaný na otce. Změnil ses. Od té doby, co tě poranil duch větru, jsi jiný.“

Zamračil se. „Dospěl jsem, to je všechno.“

Zakroutila hlavou. „Jen se ti snažím pomoci. Zahoď ten nůž.“

„Potřebuji ho.“

„Ale je to zlá věc…“

„Podívej,“ prohlásil netrpělivě, „ať už byla ta dýka v minulosti použita k čemukoliv, nemá to nic společného s tím, k čemu ji použiju já. Pamatuješ si na ten váček, který pro tebe ušila Anya, abys v něm mohla ukrývat své poklady?“

Lea neochotně přikývla.

„Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že bys potřebovala koženou šňůrku, aby sis ten váček mohla pověsit na krk?“

Znovu přikývla.

„Tak teď ti takovou šňůrku můžu uříznout. Nože můžou být použity pro dobré účely.“

Její tvář se na chvíli rozjasnila a pak znovu zakabonila. „Ale budeš kvůli té věci muset krást, abys za ni mohl zaplatit. To je taky špatná věc.“

Vždycky se dokázala trefit do bolavého místa. Kaelan si přál, aby neviděla jeho vyjednávání s Neiky.

„Mýlíš se,“ prohlásil. „Mám nějaké peníze. Dám je do otcovy pokladničky a zaplatím tak, co jsem si vzal. Je to tak správně?“

Zamyslela se. „Myslím, že ano. Ale neměl by ses ho zeptat?“

„Ne. Hlavně se o tom nikomu nezmiňuj. Je to můj obchod a taky mé tajemství. Musíš o něm mlčet. Slib mi to.“

Nejdříve se tvářila neústupně, ale nakonec přikývla. „Slibuji.“

„Dobře. Tak už upaluj. Předtím, než si půjdeme hrát, musím ještě zařídit pár věcí.“

Pelášila pryč, až za ní její jasný plášť vlál. Kaelan si odfrkl a poklepal na dýku. Opravdu smůla. Ale jinak každým úspěšně dokončeným krokem svého plánu pracoval na vlastním štěstí.

* * *

Ukrást lektvary bylo překvapivě snadné. Jediné, co musel udělat, bylo počkat, až Beva odejde z domu a potom dojít do pracovny, kde Gunder psal pilně recepty na pergamen. Řekl mu, že s ním Beva chce mluvit a ať hned přijde za ním.

Poslušný Gunder odkvapil pryč. Na stole zanechal rozházené pergameny a pero ještě vlhké od inkoustu.

Většina skříněk byla zamčena. Zpod tuniky vytáhl kožený tlumok a rychle provedl výběr. Bral malé flakónky až ze zadních řad, kde je snad nikdo nebude postrádat.

Vybral prosté lektvary na léčbu běžných onemocnění jako je horečka, bolest zubů, odstranění bradavic, roztok na vyčištění ran a pár mastiček. Některých lektvarů bylo pomálu, jako by Gunder a Beva byli zaměstnáni jinými záležitostmi. Kaelanovi to bylo jedno. Ostražitě se rozhlížel pro případ, že by se jeden z nich vrátil. Snažil si co nejvíc pospíšit. Když byl tlumok dostatečně plný, zavázal ho a přehodil si ho přes rameno.

Aby dostál svému slovu, zastavil se u pokladničky a pokusil se zvednout víko. Bylo zamčeno. Kaelan se zašklebil. Gunder vše pečlivě střežil. Jako by někdo chtěl v tvrzi krást.

Ta myšlenka mu přišla znenadání na mysl a ucítil pokušení. Lepší mít peníze v hrsti než věřit, že bude obdarován duchy země.

Kaelan zaváhal a palcem přejel po těžkém, kovovými pásky pobitém víku. Přemýšlel, že by mohl truhlu otevřít dýkou.

Zvuk blížících se kroků ho přiměl vzhlédnout.

Potichu zaklel, vyběhl z místnosti a ukryl se za otevřenými dveřmi právě včas, aby se vyhnul Gunderovu návratu. Škvírou pod dveřním závěsem viděl otcova asistenta, jak vrtí hlavou, zjevně zmatený.

Kaelan na něj vrhl zlostný pohled. Kdyby byl Gunder pryč jen o pět minut déle, mohl mít Kaelan plné kapsy peněz. Ano, měl bys plné kapsy a taky by ses stal opravdovým zlodějem, zašeptal mu v hlavě vyčítavý hlas.

Potichu se odkradl pryč. O necelou půlhodinu později naplnil druhý tlumok teplým oblečením, svými nejteplejšími cestovními botami s kožešinovou podšívkou, křesadlem a ocílkou, malým hrncem na vaření ukradeným z kuchyně a kusem sušeného masa ze špižírny. Naposledy se rozhlédl po svém malém, skrovně zařízeném pokojíku. Už teď cítil palčivý stesk po domově.

Rozhněvaně zatlačil ten pocit do pozadí. Teď nebyl čas na měkkosrdcatost.

Z malé šperkovnice, vyrobené z růžového dřeva, která patřila matce, vytáhl kulaté bronzové zrcátko. Matka ho koupila před mnoha lety od Chovenů. Bylo začarované a na přání vykouzlilo podobu kohokoliv.

Máma, pomyslel si Kaelan a sledoval, jak se mlžný povrch zrcátka pomalu rozjasňuje. Její tvář − tak krásná a laskavá − se na něj předtím, než zase zmizela, krátce usmála. Zhluboka se nadechl a strčil zrcátko do kapsy. Nechtěl nikdy zapomenout ani na jednu z nich, matku nebo malou Leu, dva lidi, které miloval nade vše. Druhým předmětem ve šperkovnici byl starý medailon bohyně Merit. Její kulatá tvář ve tvaru slunce byla vyražena do ošoupaného kovu. Jako malý chlapec nosil medailon na šňůrce kolem krku.

S krátkou, tajnou modlitbou, kterou žádal bohyni o ochranu, si ho navlékl kolem krku. Zpola uklidněn a zpola vyveden z míry políbil medailon a schoval ho pod tuniku. Dokud byla matka naživu, nikdy by mu nedovolila opustit tvrz bez medailonu na krku. Když nastupoval na Rišehold, zanechal ho doma, jelikož už se cítil být příliš dospělý na nošení takové tretky. Teď už ale věděl své.

Přes svůj běžný oděv si navlékl kožešinou lemovanou tuniku. Dýku měl strčenou za opaskem a ukrytou pod šaty. Tentokrát si nezapomněl vzít rukavice, které zastrčil do kapsy prostorného kožešinového pláště. Urovnal záhyby pláště kolem ramen a okolo těla tak, aby nebyly vidět balíčky, a vyšel ven. Srdce mu bilo jako o závod a v krku měl sucho.

Tentokrát se mu útěk podaří.

Kapitola desátá

Lea na něj čekala u brány. Poskakovala nedočkavostí. U nohou jí ležel košík s jídlem, nahoře přikrytý jídelní miskou.

Když uviděla Kaelana přicházet, začala ho máváním pobízet ke spěchu.

Nehodlal kvůli ní běžet a riskovat, že si někdo všimne, co má schované pod pláštěm. Kaelan se cítil rozpačitě, když šel přes nádvoří. Zastavil se u sudu s jablky, dvě vyndal a schoval je do kapsy na později.

„Trvalo ti to celou věčnost,“ obvinila ho. „Než tam dojdeme, bude skoro tma.“

„Nepřeháněj. Máme moře času.“

Pohlédl přes ni na Raula, který čekal, aby jim otevřel bránu.

„Buďte opatrní,“ varoval je Raul. „Nevzdalujte se příliš daleko od tvrze. Podle toho, co říkali Neikové, není na potulování po lese vhodná doba.“

„Budeme opatrní,“ ubezpečil ho Kaelan.

„A ať jste zpátky před setměním.“

Kaelanovi proběhlo tělem nedobrovolné zachvění. Pokud vše půjde podle plánu, nikdy se nevrátí. Zamračil se. Přál si, aby se s Raulem mohl rozloučit. Raul ho naučil jezdit na koni, sedlal mu poníka a za dlouhých zimních večerů mu ukazoval, jak olejovat a opravovat sedlové cvočky.

Kaelan by se rád rozloučil se všemi obyvateli tvrze. Anya mu nikdy neodpustí, že odešel bez rozloučení. Pokud se jednalo o starého Farnse, který ležel na ošetřovně, stále v bezvědomí… Kousl se do rtu a rychle prošel branou dřív, než mohl ztratit nervy.

„Počkej!“ zavolala na něj Lea. Těžký košík s jídlem vláčela za sebou. Zvedla ho a zase postavila. Málem rozsypala jeho obsah na zem. „Pomoz mi s tím.“

Kaelan se nezastavil. „Chtěla jsi piknik. Tak si to nes.“

„Kaelane!“

Tentokrát se ohlédl a při pohledu na ni, jak táhne košík, který ryl brázdu do sněhu, se musel rozesmát. Raul zavřel se zamáváním bránu a Kaelanovi se sevřelo srdce.

Také zamával, ale vrata už byla zavřená a Raul ho nemohl vidět.

Kaelana začalo pálit v očích, ale obrnil se proti smutku a rozběhl se zpět k Lee. Podal jí tlumok s medikamenty a sám zvedl koš s jídlem. Aby měl volnou ruku, přehodil si plášť přes levé rameno.

Když došli k určenému stromu, vzal od Ley tlumok pro Neiky a vmáčkl ho do rozsochy stromu. Pak zvedl kapuci Leina pláště a zavázal jí tkanice. Na nohou měla boty s kožešinovou podšívkou a na rukou rukavice. Vypadala jako mrňavý šotek, jak vzrušeně poskakovala a plácala rukama.

Přál si, aby ji mohl vzít s sebou, ale bohužel to nešlo.

Zatahala ho za ruku. „Tak už pojď, Kaelane. Pojď honem!“

Okraj lesa se před nimi klikatil jako tmavě zelená čára vzdálená sto yardů od hradeb. Sníh byl oslnivě bílý a zářil ve slunečním svitu.

„Kdo dřív doběhne k tamhletomu modřínu,“ řekl a ukázal na strom.

Se zavýsknutím se mu vytrhla a běžela, co jí síly stačily. Sníh byl hluboký a musela se brodit. Kaelan jí nechal náskok a pak se také rozběhl. Batoh a vrstva těžkého oděvu ho zpomalovala, ale přesto ji lehce dohonil. Držel se v těsném závěsu za ní a kdykoliv zpomalila, snažil se ji naoko předběhnout. Lea pelášila, nožky se jí míhaly a Kaelan ji nechal doběhnout k modřínu první.

Skočil za ní do podrostu, chytil ji za cíp pláště a mrštil s ní do měkké náruče větví blízké jedle. Sníh se rozlétl na všechny strany a Lea se se smíchem odrazila od větví.

„Porazila jsem tě! Porazila!“ chlubila se.

Dech se srážel v páru a stoupal Kaelanovi kolem obličeje. „Jo, porazila. Aby ne, když musím táhnout všechny naše věci jako nějaký nákladní mezek.“

Rozesmála se. „Nechápu, proč jsme toho sebou museli brát tak moc. Nebudeme mít ani hlad předtím, než…“

„Honem mi pojď ukázat tu jeskyni,“ změnil téma hovoru. „Nemáme na to celý den.“

Vedla ho jiným směrem, než očekával, do té části lesa, kde nikdy při svých průzkumech neobjevil žádnou ledovou jeskyni.

Lea za zlověstného praskání ledu přešla přes potok. Kaelan jej raději přeskočil, než aby se svou váhou pokoušel štěstí.

Podlezla padlý kmen stromu, který ležel přes mělkou roklinu, a ukázala prstem. „Tam nahoře. Vidíš?“

Kaelan se narovnal a vytřepal si větvičky z vlasů. Stoupl si vedle ní a spatřil před sebou ústí jeskyně. Vchod byl ukryt ve vysokém břehu zamrzlého potoka, v místě, kde ze země trčely kameny obrostlé mechem a tvořily pahrbek zarostlý křovím a mrtvými výhonky rostlin. Narozdíl od většiny ledových jeskyní, které měly kamenný vchod i tunel vedoucí do ledu, tahle byla pokrytá ledem až k ústí. Ukrytá ve stínu břehu, vypadala jeskyně temně a chladně.

Kaelanovi se rozbušilo srdce. „Zůstaň tady,“ zašeptal.

Lea se kolem něj protlačila dopředu. „Je to moje jeskyně. Ukážu ti…“

„Ne. Nejdřív se rozhlédnu. Ty tady počkáš, dokud ti neřeknu, že je to bezpečné.“

Zírala na něj. „Je to bezpečné…“

„Plíživci,“ pronesl varovným hlasem a Lea ustoupila.

Opatrně se vydal vpřed. Ve sněhové pokrývce se pohyboval úplně tiše. Zavětřil, ale necítil žádný zápach, který by ukazoval na doupě. Zastavil se, aby sebral tlustý klacek a zkusmo se s ním ohnal. Když dosáhl ústí jeskyně, uviděl, že roztátý led vytéká před ústí jeskyně a zde znovu zamrzá. Vypadalo to jako vyplazený jazyk. Smysly ve střehu, Kaelan se na chvíli zastavil a snažil se očima proniknout tmou, jestli uvnitř nečíhá nějaké zvíře nebo démon. Dokonce se odvážil použít splynutí.

Nic.

Připlížil se k ústí jeskyně a zíral dovnitř. Vzduch proudící z jeskyně byl vlhký a studený. Po pachu nějakého zvířete v něm nebylo ani stopy. Strčil dovnitř klacek a udeřil do ledem pokryté stěny jeskyně.

Nic se nepohnulo, ani na něj nevyskočilo. Uklidněný Kaelan kývl na Leu, která přiskotačila s košem v ruce.

„Říkala jsem ti, že je to tu bezpečné,“ řekla a vklouzla dovnitř.

Její nedostatek opatrnosti ho rozčílil. Sundal si plášť a batoh a následoval ji. „Leo, měl bych jít první…“

„Huš,“ mávla na něj rozčileně. „Vyplašíš je.“

„Koho?“

„Duchy země. Buď zticha, aby poznali, že jsem tady.“

Přikrčil se tedy u ústí jeskyně a zastrčil ruce do podpaží, aby je zahřál. Možná si neměl sundávat plášť.

Jeskyně byla tichá, ponurá a studená. Vnitřek byl celý pokryt ledovou krustou. Dokonce i na stropě byla vrstva ledu.

Lea lezla opatrně dál. Vážila každý krok, aby se vyhnula uklouznutí a pádu.

„Je to v pořádku,“ řekla konečně. „Jsme zde vítáni. Tak pojď.“

Vydrápal se nahoru, přičemž na kluzkém povrchu málem upadl. Následoval ji a rukama se opíral o zeď, aby nespadl. Čím byli hlouběji v jeskyni, tím víc se chodba zvyšovala, až mohla Lea kráčet vzpřímeně. Kaelan musel jít pořád sehnutý a hlavou narážel do zledovatělého stropu.

„Nesmíme jít příliš daleko,“ varoval ji. „Nevzal jsem sebou svítilnu.“

„Hlupáčku,“ řekla netrpělivě. „Byla jsem tady už mockrát.“

Povzdechl si a vzdal se pokusů o zodpovědné vystupování. Lea nestála o to, aby ji neustále napomínal.

„Jak daleko je to ke smaragdům?“ zeptal se.

„Huš. Ty smaragdy jsou dárek. Nemůžeš je vymáhat.“

Bylo těžké je nevymáhat, když je tak nutně potřeboval. Rozhlédl se kolem sebe a přemýšlel, jak by se asi tak měl dovolávat duchů země.

„Tak dobře, budeme je hledat, nebo budeme…“

Zastavila se a podívala se na něj přes rameno. „Přestaň se pořád vyptávat. Musíme tady vydržet nějakou dobu, aby měli čas se rozhodnout, jestli nás obdarují nebo ne. Děláš všechno jen těžší.“

Po jejím pokárání jen zakoulel očima. „Už jsem zticha.“

„Tak dobře.“

Došli do malé jeskyně, velké jako Lein pokojík. Strop byl stále příliš nízký na to, aby Kaelan mohl stát vzpřímeně, a visely z něj rampouchy. Některé z nich dosahovaly až na dno jeskyně. Nad jejich tvary se musel udiveně pousmát. Jeskyňka byla osvětlená, ačkoliv nikde okolo neviděl žádný jiný otvor vedoucí na povrch.

„No není hezká?“ zeptala se Lea s rozzářenou tváří. „Jeskyně samotná je poklad. Tuhle nádheru vytvořili duchové země a ledu.“

Pokyvoval hlavou a sdílel její nadšení. Nebylo divu, že ji duchové země obdarovali drahocennými kameny. Kdo jiný by dokázal ocenit přirozenou krásu tohoto místa, než dítě jako Lea?

„Tohle je můj palác,“ oznámila mu. Vstoupila do světa snů a představ. Vybájila si celý příběh, povídala mu o imaginárních místnostech ležících dál v jeskyni. Taky mu vyprávěla, kde spí její strážní, kde pracují sluhové, kde stojí stáje a kolik vlastní krásných hřebců. Popisovala nádherné bělouše, kteří dokázali létat a odnést ji kamkoliv v její zemi.

Už dříve nasbírala kamínky a větvičky a z kusů kůry udělala poháry a talířky. Teď je vytáhla zpoza kusu ledu a prostřela je před Kaelanem. Hrála si na uvítací hostinu.

„Počkej,“ řekl jí Kaelan. „Přinesli jsme si jídlo. Proč tedy něco nesníme? Nemusíme jen předstírat, že jíme.“

Její rozzářená tvář pohasla. „To jídlo si vezmeš s sebou, až nás opustíš,“ řekla smutně.

Srdce mu poskočilo. Uvědomil si, že mohl předpokládat, že tak důležité tajemství před ní neutají. „Je mi to líto,“ zašeptal. Přitáhl ji do náruče a pevně objal. „Nechci tě opustit.“

„Vezmi mě s sebou.“

Povzdechl si a odstrčil ji. „To nemůžu.“

„Proč nemůžeš? Ty mě nemiluješ?“

Snažil se ovládnout své city. „Samozřejmě, že tě miluji,“ prohlásil.

V jejích očích spatřil pochybnosti. Zalekl se. Jak to má vysvětlit? „Leo, nemá to nic společného s tím, jak moc tě miluji. Když tě vezmu s sebou, otec nás bude muset jít hledat. Podle zákona mu patříš až do okamžiku tvé svatby.“

Pohodila hlavou. „Nehodlám se vdávat.“

„I přesto, odcházím daleko. Bude to těžká a nebezpečná cesta.“

„Chceš vstoupit do armády,“ řekla a oči jí zaplavily slzy. „Kvůli tomu jsi získal od Neiků dýku, která zabíjela lidi. Chceš také zabíjet.“

Rozzlobeně se od ní odvrátil. „Teď mluvíš stejně jako otec.“

„Je to špatná věc, Kaelane. Moc dobře to víš. Bylo nám vštěpováno vážit si života a uctívat ho.“

„Já vím,“ řekl s pohledem upřeným do země. Povzdechl si. „Já vím.“

Rozhostilo se ticho. Byl za ně vděčný, jelikož jí nedokázal vysvětlit své pocity. Bylo to, jako by na něj volal celý svět a táhl ho k bráně vedoucí za dobrodružstvím a poznáním. Ta síla ho ovládala a nedalo se jí odolat.

„Budu se za tebe modlit,“ řekla Lea nakonec. V tu chvíli mluvila jako dospělá. Zpod šatů vytáhla malý váček. Šňůrku, na které visel, přetáhla přes hlavu. „Budeš potřebovat peníze, a protože jsi nevyloupil otcovu pokladničku, i když jsi chtěl, dám ti moje smaragdy.“

„Ne!“ vyhrkl zprudka. Když uviděl výraz její tváře, změnil tón hlasu. „Děkuji, ale ty kameny jsou tvoje. Nemůžu si je vzít.“

„Ale já chci, aby sis je vzal.“

„Ne,“ řekl jemně, navlékl jí šňůrku zpět na krk a poklepal na malý váček. „Jednoho dne je budeš potřebovat.“

„Ani jeden z tisíce nenarazí na takový poklad. Ty smaragdy jsou drahocenný dar. Musíš je uctít tím, že si je necháš pro sebe. Nejsou určeny pro mě. Jak můžeš vědět, že jsem chtěl ukrást peníze z pokladničky?“

Zašklebila se na něj. Ten dotaz odvedl její pozornost, přesně jak zamýšlel. „Přede mnou nic neutajíš!“

Chytil ji za ruce a pevně je sevřel. „Ale ty nesmíš prozradit mé tajemství, slibuješ? Nikomu nepovíš, kterým směrem jsem odešel, i kdybys to tušila.“

Její modré oči ztmavly zármutkem. Pomalu přikývla. „Nechci, abys odešel. Řekl jsi, že mě nikdy neopustíš.“

„Musím.“ Její smutek se ho hluboce dotkl. Políbil její dlaně.

Na spojené ruce kanuly Leiny slzy. Byly horké na studené kůži.

„Je mi to líto, maličká,“ řekl. „Ten slib nemůžu splnit.“

Zachvěla se a narovnala.

„Je ti zima?“

Přikývla a otřela si oči hřbetem ruky. „Byli jsme tu už dost dlouho. Pokud nám chtějí dát nějaké smaragdy, měli na to dostatek času. Pozorně se dívej, až půjdeme zpátky.“

Navzdory pochybám v něm narůstalo vzrušení. Pochyboval sice, že je hoden daru od duchů, ale možná, že to s tím nemělo nic společného. Následoval ji zpět ke vchodu, oči pozorně upřené na podlahu.

Dorazili k ústí jeskyně, aniž by cokoliv našel. Smutně potřásl hlavou a dřepl si na zem. „No, alespoň jsme to zkusili,“ pokusil se skrýt zklamání. Do hledání smaragdů vkládal příliš velké naděje. „Lituji, že jsme sem nemohli přijít dřív, když měli duchové země rozdávačnou náladu.“

„Musejí být k tobě hodní,“ řekla rozmrzele. V jejím hlase se ozývalo zklamání. Dupla nožkou. „Jsi můj bratr. Musejí tě mít rádi stejně, jako mají rádi mě.“

„Leo, musíme jít. Musím tě odvést domů, a pak vyrazit na cestu.“

„Ještě ne.“ Předklonila se a začala kolem něj kroužit. Pak zamířila zpátky do jeskyně. „Přece to nevzdáš tak lehce.“

Čekal. Věděl, že tohle byl jen její způsob, jak ho tu udržet co nejdéle.

Prohledala jeskyni, ale vrátila se s prázdnou. S povzdechem se o něj opřela, vyčerpaná hledáním. „Možná je to moje chyba. Neměla jsem s sebou brát mé kameny. Duchové si zřejmě myslí, že jsem lakomá.“

„Ne, oni vědí, proč ses vrátila,“ řekl jemně a pohladil ji po vlasech.

„Pojďme se ještě jednou podívat.“

„Leo, to není správné.“

„Prosím.“

„Leo…“

„Prosím. Naposledy se podíváme.“

„Tak dobře,“ souhlasil, aby ji rozveselil. „Ale potom už opravdu musíme jít.“

Světlo dopadalo do jeskyně pod jiným úhlem, než když sem přišli. Viděl mnohem lépe a věděl, že slunce je na obloze o něco níž. Brzy budou muset jít. Nechtěl způsobit potíže ani sobě, ani Lee. Musel dohlédnout na to, aby se bezpečně vrátila do tvrze. Pak bude muset jít velmi rychle, aby byla mezi ním a tvrzí co největší vzdálenost dříve, než padne tma. Bude muset přenocovat v některé z ledových jeskyní.

Když dosáhl malé postranní jeskyňky, zdálo se mu, že chodba je najednou nějaká menší. Zamračeně se zastavil a pohlédl zpět. Vzduch byl náhle podivně teplý a voněl sladkou vůní rozkvetlých květin. Kaelan se zachvěl. Cítil, jak se ho dotýká a prochází jím něco prastarého.

Polekal se, vzpomněl si na hrůzu způsobenou duchy větru, ale tohle bylo něco zcela odlišného. Ten pocit byl zvláštní, nikoliv nepříjemný. Necítil žádnou zlomyslnost, jen mír.

Pak vůně vyprchala a vzduch byl opět studený.

Kaelan zavrávoral, jako kdyby ho někdo pustil ze sevření. Zamrkal a otřásl se. Chtěl okamžitě pryč.

Prudce se otočil, přitom ztratil rovnováhu a se žuchnutím upadl na zem. Při pádu si vyrazil dech. Ležel tam chviličku omráčený a snažil se nadechnout.

Jak se zvedal na ruce a na kolena, zavadil prsty o něco tvrdého.

Sklouzlo to dál po ledu.

Kaelanovi se zastavilo srdce. Na chvíli se neodvažoval pohnout, pak začal lézt po čtyřech a rukama poslepu prohledával dno jeskyně.

Našel jeden kámen, hrubý a hranatý jako ten Lein. O kus dál nalezl druhý. Ten byl menší, velký asi jako nehet malíčku, ale vyhlazený.

Znovu a znovu je obracel v dlani. Nemohl uvěřit svému štěstí. Takhle se to nemohlo přihodit. Prostě nemohlo.

Přesto se to tak přihodilo.

Leino šťastné znamení se přeneslo i na něj. Sevřel kameny v dlani a plazil se vpřed. Snažil se nekřičet radostí.

Lea čekala venku. Když se vyštrachal z jeskyně, její tvář se rozzářila. „Ty jsi nějaké našel!“

„Ano, našel!“ Ukázal jí je.

Sehnuli se nad kamínky a podrželi je proti světlu, které sem pronikalo skrze stromy.

„Smaragdy,“ konstatoval s uspokojením. Chtělo se mu zpívat a tancovat. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Duchové tě mají rádi, stejně jako mě,“ řekla a začala skotačit kolem něj. „Podívej, jak je ten malý hezký.“

„Je vyhlazený, vybroušený téměř jako klenot,“ pravil udiveně. „Zázrak.“

„Mimořádný dárek.“

V záchvatu velkorysosti natáhl rozevřenou dlaň. „Ty jsi dneska nenašla žádný drahokam. Vezmi si jeden z nich. Ten, který se ti víc líbí.“

Sešpulila ústa do tvaru malého »O« a rychle potřásla hlavou. „To nemůžu. Jsou tvoje.“

„Ne, jeden pro každého z nás.“

„Ale já mám vlastní, Kaelane,“ prohlásila. „Devět je dokonalé číslo. Tyhle si nech pro sebe. Musíš si je nechat. Jsou určeny pro tebe.“

Začal protestovat, ale Lea mu přitiskla ukazováček na rty. „Tvoří pár, stejně jako my. Tohle je neobyčejný den, Kaelane. Tímto nálezem ti bylo požehnáno. Nenech se zaslepit hněvem natolik, abys zapomněl, čím jsi zde byl obdarován. Věř, že tady je dobro, a že ty jsi čestný právě tak, jako jsi byl čestný po celý dnešní den.“

Slunce svítilo skrz stromy a utvářelo kolem ní zářící plášť. Její slova jako by vibrovala ve vzduchu.

Kaelanovi se téměř zastavilo srdce. Cítil se ponížen tímto dítětem, které bylo i přes svůj nízký věk tak moudré.

Znenadání před ní poklekl.

Položila ruku na smaragdy. „Jeden smaragd jsi ty a druhý já. Teď máš něco, co ti bude vždy připomínat nás dva.“

Její laskavost působila jako balzám. Za tenhle čin ji miloval tak, až se mu zdálo, že mu pukne srdce. Nějak se mu podařilo udržet emoce na uzdě. „Jak jen mám poděkovat duchům země?“ zašeptal.

Usmála se a ručkou se dotkla jeho tváře. „Oni vědí.“

Vzal její ruce do dlaní a sevřel je. „Tak tedy vyjádřím své díky tobě. Děkuji, že jsi mě sem přivedla, maličká. Pokud mi duchové země projevili náklonnost, tak jen díky tobě.“

„Teď na mě nemůžeš zapomenout, ať budeš jakkoliv daleko od domova.“

Políbil ji na čelo. „Nikdy na tebe nezapomenu,“ řekl hlasem sevřeným dojetím. „Přísahám.“

Vytáhla z kapsy malý hadrový pytlík a podala mu ho. „Tady je váček na drahokamy. Přemluvila jsem Anyu, aby ušila dva váčky, protože jsem věděla, že taky najdeš poklad.“

S úsměvem strčil smaragdy do pytlíku. Pověsil si ho kolem krku a ukryl pod tuniku. Na jeho hrudi se drahokamy zdály být malé a hrbolaté, maličké talismany sourozenecké lásky.

Přitáhl ji k sobě a pevně ji objal. „Miluji tě, moje malá sestřičko.“

Také ho objala, křehká a maličká v jeho rukou.

Plakala. „Oh, Kaelane…“

Tichým lesem se rozlehl zvuk vzdáleného hromu. Kaelan se zamračil a pomalu se napřímil. Otočil hlavu a bedlivě naslouchal.

Ozval se další zvuk, řinčivý ryk, jaký nikdy v životě neslyšel. Dech se mu zatajil úzkostí.

Srdce se mu rozbušilo. To ne, pomyslel si. To nemůže být pravda.

Znovu se ozval řev, děsivý a tajuplný, ohlašující pohromu, tentokrát o něco blíže. Nikdy předtím ten zvuk neslyšel, přesto věděl, co znamená. Staré příběhy, vyprávěné u krbu, mu vytanuly na mysl.

„To ne,“ řekl nahlas.

Lea stojící vedle něj vzhlédla k nebi. „Co je to za zvuk?“

Kaelan se probral k životu. Chytil ji za ramena a otočil k ústí jeskyně. „Vrať se do jeskyně. Ukryj se tam a nevycházej ven.“

Zmateně na něj hleděla. Nezdálo se, že by ho chtěla poslechnout. „Ale proč…“

Popadl ji za ruku a rozběhl se zpátky k jeskyni. Zvedl košík s jídlem a hodil ho do jeskyně spolu s pláštěm a vakem. „Honem!“ řekl hlasem chvějícím se strachem. „Na nic se mě neptej. Prostě udělej, co jsem ti řekl!“

Strkal ji před sebou do nitra jeskyně. V tom chvatu Lea klopýtla a upadla. Nakrabatila tvář a do očí jí vyhrkly slzy. „Co se děje?“

Znovu se ozval dračí řev. Kaelana zachvátila panika. Náhlý poryv větru k němu zanesl pach kouře.

„Dobrotivý Gaulte, copak to neslyšíš?“ zakřičel na ni. „Nájezdníci přepadli tvrz. Musím jim pomoci…“

Lee se rozšířily oči. „Thyzarénové?“

„Přesně tak.“ Snažil se ze sebe servat těžkou zimní halenu. Zmuchlal ji do klubka, hodil do jeskyně a z opasku vytasil dýku.

„Ne!“ Přiskočila k němu a pevně ho sevřela. „Nechoď. Nesmíš tam jít!“

Snažil se ji odstrčit, ale ona se rozplakala. Kaelan zaváhal, myšlenky roztříštěné. Měl strach jít zpátky do tvrze, strach z toho, co tam najde. Instinkt mu velel uprchnout odtud co nejdál, vzít Leu a ukrýt se hluboko v bezpečí lesa.

Ale copak mohl jen tak opustit obyvatele tvrze, když věděl, že jsou proti útoku naprosto bezbranní? Hradby nemohly draky zadržet.

„Musím jim pomoci,“ řekl a zatřásl s Leou. „Leo, poslouchej mě. Poslouchej! Musíš být statečná. Ukryj se v jeskyni a zůstaň tam, dokud nebude klid. Vrátím se pro tebe.“

Zavrtěla hlavou. „Zabijí každého, kdo se jim…“

„Ne! Pomůžu jim. Budu bojovat, mám zbraň.“ V ochranném gestu zvedl dýku. „Zůstaneš tady. Dokud budeš schovaná, budeš v bezpečí.“

Rty se jí chvěly. Hleděla na něj uslzenýma očima.

„Kaelane, nechoď. Nechoď tam! Už tě nikdy neuvidím!“

Celý se napjal a zaposlouchal se do podivných zvuků. Les ztichl, jakoby vyplašeně. Cítil ve vzduchu strach. Nemohl ztrácet drahocenný čas s vyděšeným děckem.

„Musíš být statečná, maličká. Musím jít na pomoc otci.“

„Já jim taky můžu pomoci!“ vzlykla. Odmítala se pustit jeho rukávu. „Nech mě jít s tebou. Mohu nájezdníky zahnat přáním.“

„Ne, bude lepší, když počkáš tady.“

Při těch slovech se zamyslel. Co zmohl on sám proti divochům? Co když se nebude moci vrátit pro Leu? Jak by mohla přežít bez ochrany noc v lese? Napadne ji jít do E’raumholdu? Nebo zahyne zimou nebo hlady? Anebo ji roztrhají vlci?

Už už podléhal jejímu naléhání, pak ale uslyšel zvon tvrze bít na poplach. Nadechl se. „Jdi do jeskyně.“

„Ale oni zvoní, abychom se vrátili zpět.“

Po celý život jim bylo vtloukáno do hlavy, že jakmile uslyší znít zvon, mají se okamžitě vrátit domů. Lea by se rozběhla k domovu, ale on ji chytil a pevně objal.

„Ne, ty ne.“

„Ale Kaelane, chtějí, abychom se vrátili domů. Musíme…“

Zvedl ji, zamířil s ní do jeskyně a tam ji postavil na zem. Přitiskla se k němu, křičíc jeho jméno, ale on se jí vytrhl.

„Slib mi, že tu zůstaneš,“ pravil přísně. Za žádnou cenu nesměla jít za ním. „Slib mi, že nepůjdeš do tvrze, alespoň ne do té doby, než draci odletí.“

Znovu se rozplakala, oči přilepené na něm. Pomalu, bázlivě přikývla.

„Schovej se a nevycházej ven,“ řekl. „Když ti dojdou zásoby jídla, jdi podle potoka na jih. Sleduj slunce a nemůžeš se ztratit. Takhle se dostaneš do E’raumholdu.“

„Ty se pro mě nevrátíš?“

„Vrátím,“ řekl pevně. „Slibuji, že se pro tebe vrátím. Teď se utíkej schovat.“

Naposledy se dotkl jejích kadeří, pak se otočil a rozběhl.

„Kaelane!“ křičela za ním, ale on se neohlédl. Nesměl ztrácet čas.

Kapitola jedenáctá

Najednou se mu hluboký sníh nezdál být tak hezký a zábavný. Zdržoval ho, a on zatím potřeboval běžet, jak nejrychleji mohl. Brzy ho pálilo na prsou. Od tvrze nebyl příliš daleko, sotva čtvrt míle, ale přesto mu ta vzdálenost připadala nekonečná. Znovu zazněl zvon a pak jeho hlas náhle ustal.

Nevšímal si bolesti na plicích a prodíral se sněhem, dokud nedosáhl okraje lesa. Tam se zastavil, skrytý za větvemi borovic. Párkrát se zhluboka nadechl. Vzduch ho řezal v plicích jako břitva.

Světlé zdi tvrze odrážely sluneční paprsky. Na sever od tvrze se zvedaly hory a vyplňovaly obzor. A nad tím vším, jako z toho nej děsivějšího snu, kroužily černé příšery. Bylo jich příliš mnoho, než aby se daly spočítat. Vzduch byl plný šumu obrovských kožnatých křídel, velkých jako Kaelanova beznaděj. Vítr změnil směr a Kaelan ucítil nasládlý pach spáleniny, který ho přinutil pokrčit nos.

Dlouhé dračí krky byly zakončeny úzkými hlavami opatřenými chocholkou a tlamou plnou ostrých zubů. Dračí těla byla dlouhá a úzká s pařáty přitisknutými k šupinatým břichům.

Draky řídili jezdci, připoutaní v kožených postrojích. Draci troubili a při kroužení kolem tvrze bičovali dlouhými krky vzduch. Jejich rozevřené tlamy dštily oheň a síru. Střechy budov byly v jednom ohni. K nebi stoupal v tmavých sloupcích kouř.

Nájezdníci měli zbraně podobné kopí, ale s krátkou rukojetí, a špička se zubatým ostřím byla dlouhá jako mužská paže − zbraně určené k bodání, ne k házení.

Draci byli v neustálém pohybu, chvílemi se snášeli do tvrze, aby vzápětí zase nabrali výšku. Ostří kopí se zbarvila doruda a Kaelan slyšel výkřiky.

Stále nemohl popadnout dech. Pevně sevřel dýku a cítil, jak ho strach obestírá jako clona.

Vrata tvrze se rozlétla dokořán a Kaelan zahlédl, jak kouř a plameny pohlcují nádvoří.

Odněkud se vyřítili dva zdivočelí poníci. Poplašeně skákali a frkali. Oba byli ošklivě popálení a jednomu se kouřilo z hřívy. Jeden koník se dostal do lesa, ale druhý běžel příliš blízko draka, který právě přistával.

Bestie roztáhla křídla, trhla hlavou a zakousla se poníkovi do krku.

Poník zaržál a padl na kolena. Kopal kolem sebe, přestože mu z krku stříkala karmínová krev a skrápěla okolní sníh. Drak koníkem prudce zatřásl a rozerval mu krk. Pak utrhl kus masa a začal žvýkat.

Mrtvý poník padl bezvládně do sněhu. Ostatní draci přerušili útok a s hladovým řevem se vrhli na mršinu. Roztrhali ji na kusy a hltali kouřící cáry masa, aniž by si všímali jezdců, kteří je bičovali a křičeli na ně rozkazy.

Z pevnosti se ozývaly nové a nové výkřiky. Kaelan nedokázal s jistotou určit, zda šlo o lidský nebo zvířecí nářek. Byl zoufalý a nevěděl, co si počít. Snažil se přijít na něco, co by obyvatelům tvrze pomohlo. Ti byli od doby, co Beva zničil všechny zbraně, zcela bezbranní. Pokud se jednalo o ochranné klíče, ty byly určeny k zahnání zlých duchů, ne k ochraně před fyzickým útokem.

Kaelan se otočil a rozběhl se mezi stromy. Snažil se krýt, jak jen mu to stromy dovolovaly. Oběhl tvrz a dostal se k zadní hradbě. Bylo pravidlem, že všechny stromy a křoviska musely být do určité vzdálenosti od hradeb vymýceny, ale semenáčky stromů vzklíčily a přes léto vyrostly do výšky. Jak starému Farnsovi přibývaly roky, čím dál tím více dříve prováděných prací nechával bez povšimnutí. Raul měl dost a dost vlastní práce a na všechno nestačil.

Díky této nedůslednosti našel Kaelan dostatečně silný mladý stromek, aby po něm mohl vyšplhat. Když vylezl až na špičku, celý kmen se povážlivě rozkýval, ale podařilo se mu odrazit a zachytit se okraje zdi. Chvíli visel a hekal námahou, ale pak vyšvihl nohy na zeď. Při pohledu shora byl krásně viditelným terčem. Věděl, že má jen pár vteřin na to, aby se dostal do tvrze dřív, než ho spatří některý z nájezdníků kroužících kolem.

Zničehonic se před ním objevil drak, křídla přitisknutá k tělu, drápy roztažené, a řítil se na něj. Bestie zařvala a darovala tím Kaelanovi několik zlomků vteřiny. Bez rozmýšlení se vrhl vpřed a dopadl na nízkou střechu spižírny. Obludné pařáty hrábly naprázdno přesně do míst, kde se před pár vteřinami krčil Kaelan.

Drak se vzteklým řevem minul cíl a proletěl kolem. Kaelan se vyškrábal na nohy a vytrhl z opasku dýku.

Další bestie zvrátila hlavu a vypustila z nozder plameny, které se přehnaly přes již hořící doškovou střechu. Vrata stáje se rozlétla a zevnitř se vyvalil oblak kouře. Několik poníků zachvácených panikou běhalo po nádvoří. Ohrožovali obyvatele tvrze, kteří se jim museli vyhýbat, stejně jako útočícím jezdcům. Kaelan slyšel zoufalé ržání zbylých poníků, kteří byli stále uvězněni uvnitř hořící budovy.

Z nebe se snesla další ohnivá sprška a přejela po střeše ošetřovny. Ta však byla břidlicová a oheň nezpůsobil žádnou škodu, kromě řady zčernalých skvrn na jejím povrchu.

Hlavní budova měla také břidlicovou střechu, ale kuchyň přilepená k zadní části domu měla střechu doškovou. Ta teď byla v plamenech. Oblaka kouře a dračí pach naplňovaly vzduch.

Lidé s křikem vybíhali z budov.

Kaelan spatřil Anyu, jak se snaží pomoci starému Survovi, který se sotva belhal.

„Ne!“ křičel a mával na ně rukama. „Zůstaňte uvnitř!“

V té vřavě ho nemohli slyšet. Na nádvoří plném kouře se objevil Beva, snadno viditelný ve svém bílém rouchu. Mával na ženy a křičel na ně něco, čemu ony nevěnovaly pozornost.

Drak proletěl kolem Kaelana, aniž by ho napadl. Pronásledoval jinou kořist.

Byl tak blízko, že Kaelan mohl vidět, jak se na slunci leskne šupinatá kůže. Tak blízko, že mohl spatřit staré válečné rány a řídkou bradku chlupů visících z dolní čelisti a připomínajících vousy. Muž, který seděl obkročmo na drakovi, byl snědé pleti a malé postavy, stěží větší než Lea. Nejdřív si Kaelan myslel, že je to chlapec, ale jezdec se k němu otočil a ukázal stříbrem protkaný plnovous. Nájezdník v širokém úsměvu vycenil zuby. V pohrdavém gestu pozvedl kopí.

Kaelan vzteky zadržel dech a sklouzl ze střechy spižírny dolů. Dopadl na zem a zapotácel se. Rychle se rozhlédl kolem a popadl první ochranný klíč, na který narazil.

Klíč se mu rozzářil v ruce a začal se zahřívat hned, jak se ho dotkl. Kaelan se soustředil ve snaze vyvolat jeho moc. Už jednou dokázal využít tajemnou sílu začarovanou uvnitř kovu k zahnání duchů větru. Třeba ho moc klíče posílí.

Zaťal zuby a snažil se ještě víc soustředit. Po tváři mu stékal pot a ruku měl v jednom ohni.

Cítil, jak v něm něco poskočilo, jako by se nadechl ohně. Znenadání se spojil s klíčem, který ožil a proměnil se v tekutý kov. Začala do něj proudit síla uvězněná uvnitř klíče, až jí byl zcela naplněn. Jeho strach jako mávnutím kouzelného proutku zmizel a jediné, co vnímal, byl hukot chovenské síly, která se zmítala uvnitř jeho těla. Uviděl záblesk ochranného klíče visícího na postranních dveřích hlavní budovy na druhé straně nádvoří. Další záblesk přišel od brány, a další a další, jak se postupně probouzely všechny klíče. Zářily natolik jasně, že jejich světlo bylo viditelné i skrz oblaka černého dýmu.

Kaelan byl jedním z nich, byl součástí pavučiny moci utkané na ochranu tvrze. Křižovala celou tvrz a Kaelan se vznášel v jejím středu propojen splynutím. Zaplavila ho vlna opojení. Chtělo se mu vysmát Thyzarénům a jejich obludám.

Mávaje klíčem i dýkou běžel Kaelan ke schodišti, které vedlo na ochoz. Tam se zastavil a otočil. Šaty mu vlály v poryvech větru způsobených dračími křídly.

Jeden nájezdník se k němu rozletěl, ale Kaelan se mu bez bázně postavil a pozvedl ochranný klíč. „Jsme zde chráněni!“ zakřičel hlubokým hlasem vibrujícím silou. „Nechte nás být! Seberte si své obludy a zmizte odtud.“

Thyzarén na něj užasle zíral.

Kaelanova sebedůvěra vzrostla. Porazil duchy větru a teď vzdoruje nájezdníkům. Jestliže tohle má být jeho osud, pak se mu rád podvolí. Znovu se zasmál.

„Tohohle se obávej!“ zvolal. Celý se koupal v záři ochranného klíče. „Jděte a už se sem nikdy nevracejte.“

Nájezdník na něj stále zíral. Pak zvrátil hlavu a propukl v divoký chechtot.

Mísil se v něm výsměch a opovržení.

Kaelan zamrkal, překvapený tou náhlou změnou. Zaťal zuby a pevněji sevřel klíč, jehož oheň mu proudil v žilách. „Nemůžeš nám ublížit. Jsme chráněni mocí Chovenů,“ křikl divoce. „Zmiz!“

Thyzarén se chechtal dál. Držel se za břicho a klátil se v postroji, až to vypadalo, že z něj vypadne.

„Pohane!“ vykřikl rozhněvaný Kaelan. „Respektuj to, co nedokážeš pochopit. Jsme loajální poddaní císaře, a ne žádní nepřátelé, které můžete oloupit.“

Pokusil se nasměrovat moc klíče na toho chechtajícího se hlupáka, ale místo toho, aby z něj vytryskla spalující síla, bouřila stále silněji uvnitř jeho těla. Ať se jakkoliv snažil, nedokázal sílu zaměřit a vypustit na nájezdníka.

Dole na nádvoří se ozval ženský výkřik. Kaelan se otočil právě včas, aby spatřil Anyu, jak běží jako o život. Sukni měla vysoko zdviženou a její baculaté nohy, napěchované v tlustých vlněných punčochách, se jen míhaly. Nad hlavou jí poletoval drak a vypouštěl malé dávky ohně, kterými ji naháněl sem a tam pro obveselení svého pána. Plamenný jazyk olízl šaty. Vlněná látka se vznítila a náhle měla záda v plamenech. Křičela a panicky se točila dokola. Plameny jí šplhaly po zádech, až zachvátily i její vlasy.

„Ne!“ vykřikl Kaelan. Rozběhl se ke schodům, ale byl příliš daleko, aby jí mohl pomoci.

Beva k ní přiběhl, povalil ji na zem a převaloval ji. Popadl čísi kabát a přehodil ho přes ni ve snaze zadusit plameny.

Kaelanovi se udělalo nevolno. Anya pro něj byla jako druhá matka. Vždycky se o něj starala. Zíral na nehybnou postavu, zabalenou v plášti, a prosil bohy o záchranu jejího života.

Nájezdník vznášející se před ním se znovu rozchechtal. „Bereme si to, co se nám líbí. Pro nás nic neznamenáte,“ řekl posměšně. Jeho linguština měla podivný přízvuk. „Jak nás chceš přinutit odtud odejít, malý kouzelníku?“

Vzteky bez sebe, Kaelan zaútočil na nájezdníka. „Vyženu vás, barbaři, tímhle…“

Drak natočil černou hlavu, aby čelil Kaelanovu útoku. Dračí oči byly krvavě rudé a tvořily ostrý kontrast s černými šupinami. Hřeben na hlavě obludy se naježil a z tlamy kmital úzký rozeklaný jazyk. Horký dech páchnoucí sírou Kaelana málem udusil. Bestie zařvala a vypustila z tlamy oblak dýmu. Mohl si zblízka prohlédnout tesáky a za nimi dvě řady ostrých zubů.

V jedné ruce držel Kaelan ochranný klíč jako štít. Bodl dýkou a zasáhl draka do čenichu. Z rány se vyvalila tmavá a lepkavá krev. Obluda trhla hlavou a zařvala bolestí. Jezdec zakřičel povel, ale drak se v záchvatu zuřivosti ohnal, zasáhl Kaelanovu paži a vyrazil mu z ní ochranný klíč.

Kovový trojhran plachtil vzduchem. Jeho záře během letu pohasla a klíč přistál na dlažbě daleko od nich. Při dopadu se roztříštil na kusy.

Spojení s mocí klíče v Kaelanově hrudi explodovalo. S výkřikem se předklonil. V rychlém sledu se rozletěly na kusy všechny klíče v tvrzi.

Řev raněného draka otřásal zdmi. Jezdec ho sotva udržel na uzdě.

„Svý kouzla si schovej pro démony,“ zakřičel Thyzarén divoce. Měl co dělat, aby se udržel v sedle. „Pitomej Trauráku! Já tě naučím.“

„A já zase rozpářu břicho tvého draka!“ zvolal Kaelan. Krev stékající po čepeli dýky páchla sírou.

„Híí, Kuvare!“ zaječel nájezdník. „Chyť ho.“

Drak zamával křídly a vznesl se nad Kaelana. Pak zaútočil.

Dračí pařáty prohrábly vzduch. Kaelan sehnul hlavu a zaklopýtal. Čelist měl najednou jako v ohni. Zaskučel bolestí. Cítil, jak mu krev stéká po krku a to ho přimělo k odplatě. Tentokrát sekl draka do nohy. Obluda zařvala a zahnala Kaelana do rohu. Bičovaly ho poryvy větru vzniklé máváním obrovských dračích křídel.

Když se drak otáčel, špičkou křídla zavadil o Kaelana a málem ho smetl z ochozu. Od pádu ho zachránilo jen včasné zachycení za hranu ochozu.

Dopadla na něj těžká síť. Zoufale se zmítal a snažil se ji setřást, ale zjistil, že je beznadějně zamotaný.

Thyzarén zkušeně trhl sítí a podrazil mu nohy. Kaelan s heknutím dopadl na zem a začal horečně řezat do sítě dýkou.

Vlákna však byla vyrobena z jakéhosi pevného materiálu, který odolával jeho noži. Pokračoval v marném snažení. Věděl, že nemá šanci, ale byl příliš vystrašen, než aby si to připustil. Další vlákno se roztřepilo. Zacloumal s ním a odtrhl ho.

Drak roztáhl křídla a vzlétl. Mohutná křídla bičovala vzduch. Kaelan ucítil ostré škubnutí. Pak náhle vyletěl k nebi hlavou dolů.

Dýka mu vyklouzla z ruky a vypadla dírou, kterou prořezal v síti.

Kaelan zjistil, že se nachází vysoko nad zemí. Točil se a houpal v síti, která byla připevněna k dračímu postroji.

Škytavě se nadechl a křečovitě se držel sítě. Země se pod ním vzdalovala a Kaelan zíral shora na hořící tvrz. Neustálé otáčení sítě mu způsobilo nevolnost. Zavřel oči a otevřel je, až když ho k tomu přiměl neočekávaný náraz.

Zjistil, že leží na zemi a že drak sedí vedle něj. Křídla měl složená podél těla a balancoval na krátkých podsaditých nohách. Ve vzduchu působil drak vznešeným dojmem, ale na zemi vypadal komicky a nemotorně. Vztekle mrskal ostnatým ocasem. Jak si Kaelan draka prohlížel, ten otočil hlavu a upřel na něj zlé krvavé oči. Hřeben na hlavě se mu naježil. Zasyčel a v otevřené tlamě se mu zablýskaly hrozivé tesáky.

Kaelan se neopovažoval ani nadechnout. Srdce mu bušilo strachem jako splašené, ale odmítal uhnout očima před tím hrůzu nahánějícím pohledem. Ať už měl sloužit jako dračí potrava nebo ne, nehodlal ukázat té přerostlé ještěrce, že má strach.

Thyzarén sesedl, stoupl si mezi Kaelana a obludu a jal se prohlížet zkrvavený čenich bestie. Zatímco mluvil ke zvířeti hlubokým, konejšivým hlasem, vytáhl jakousi mast, která páchla žluklým tukem a něčím těžko identifikovatelným. Potřel ránu mastí a tak dlouho broukal uklidňující melodii, dokud se drak nezačal pohupovat ze strany na stranu. Naježený hřeben se opět vrátil do původní polohy a rudé oči měl drak přivřené. Zjevně byl spokojen.

Kaelan zhnuseně odvrátil hlavu.

Zdálo se, že útok skončil. Další a další jezdci přistávali před hradbami hořící tvrze. Draci se shlukli do změti páchnoucích, strkajících se těl. Největší zájem u nich vzbuzovaly skrovné ostatky mršiny poníka. Nažraní draci vypadali líně a ospale. Zbylé obludy čenichaly ve větru, frkaly a natahovaly krky, ale jezdci je řetězy připoutali daleko od potravy.

Ke Kaelanovi přistoupili dva Thyzarénové, popadli ho a táhli ho po ušlapaném sněhu k ostatním zajatcům schouleným opodál. Kaelan byl stále zamotán v síti a tak jediné, co mohl dělat, bylo vysílat zoufalé pohledy ke svému otci. Beva seděl uprostřed hloučku, chladný a netečný. Raul měl ošklivě popálené rameno. Kaelan se snažil rozkousat síť, která ho svazovala, ale zuby to šlo ještě hůř než nožem.

Brána byla otevřena dokořán a uvnitř tvrze byly vidět šlehající plameny a kouř valící se z trosek E’nonholdu.

Jeho domov. Kaelana pálily oči a snažil se ze všech sil ovládnout emoce. V tu chvíli si přál, aby se dokázal uchýlit do spásného odloučení jako otec. Pak by to aspoň tak strašně nebolelo.

Nabral do hrsti sníh a přimáčkl si jej na čelist. Chlad otupil bolest a přinesl mu úlevu. Viděl, jak mu mezi prsty teče krev a stéká po zápěstí.

Thyzarénové klábosili a smáli se. Odcházeli do tvrze a zase se vraceli s nakradeným lupem. Přitáhli nacpané plachty a hodili je na zem. Nakradené věci se rozsypaly na zem a byly podrobeny prohlídce.

Všechno v tvrzi bylo prozkoumáno. Šaty, svitky i sklenice s bylinami byly rozděleny mezi nájezdníky. Kuchyňské hrnce byly také přineseny. I sudy ze spižírny. Lžíce, sponky, břitvy na holení, inkoust, židle, dokonce i postele byly vytaženy a pohozeny před tvrz. Nájezdníci se prohrabovali v naloupených věcech, s vrčením a dohadováním nabízeli a odmítali věci druhých.

Rozzuřený Kaelan je bezmocně pozoroval. Tohle bylo zhanobení všeho, co kdy poznal. Domov byl vždy místem jistoty a naprostého bezpečí. Pozoroval trosky tvrze a stále tomu nemohl uvěřit. Nikdo nepočítal s tím, že by k něčemu takovému mohlo dojít. U císařských pomocných sborů se nepředpokládalo, že budou vraždit a okrádat občany císařství. Jak mohli armádní velitelé dovolit svobodný pohyb těchto barbarů mezi obyvateli?

Kaelan byl z toho všeho zmatený, rozmrzelý a rozzlobený. Poprvé v životě byla otřesena jeho víra v císařskou spravedlnost. Zaprosil bohy, aby srazili divochy na zem, ale obloha nad ním zůstávala klidná a nevšímavá. Bylo by už dost zlé jen to, kdyby Thyzarénové byli obyčejní lupiči. Jenže se zvířeckou surovostí oni zničili vše, co nepotřebovali.

Bevova pokladnička a trezor byly také nalezeny a vytaženy ven. Muži, kteří je táhli, byli zpocení. Zámky urazili sekáčem a kladivem. Svitky pergamenu − doklady pro císařské úředníky − roztrhali a vyhodili do větru. Nájezdníci začali výskat radostí, když našli mince a shromáždili se kolem nich.

Jejich vůdce je zuřivě zahnal zpátky. Pak sám poklekl nad truhlou, nabral mince do hrsti a nechal je klouzat mezi prsty.

Uvnitř trezoru byla malá kazeta z růžového dřeva, podobná té v Kaelanově pokoji. Obsahovala pár tretek − jantarový náhrdelník, prsten a několik ozdobných vlásenek, které se blýskaly v slábnoucím světle.

Kaelan sebou začal házet. „Ty patřily mé matce, vy psi! Ty vám nepatří. Patří…“

Byl umlčen kopancem do žeber. Zhroutil se do sněhu a snažil se nerozplakat bolestí. Ostatní zajatci, až na Bevu, soucitně hleděli stranou.

Když se Kaelanovi konečně povedlo posadit, ucítil na sobě otcův upřený pohled. Nebyl v něm ani náznak soucitu.

„Otče…“

„Hej ty, zmlkni!“ okřikl ho Thyzarén, který ho zajal. Popadl Kaelana za vlasy a podíval se mu do očí. „Žádné mluvení.“

Kaelan na něj vzdorně hleděl, ale už se s otcem nepokoušel promluvit. Beva byl muž z kamene. Možná ho ani nezajímalo, co se kolem děje. Koneckonců, měl přece odloučení, aby ho utěšilo.

Rozdělené šperky rychle zmizely v opascích několika mužů, kteří byli vybráni. Válečník, který chytil Kaelana, byl jedním z nich. Hodil pohledem po Kaelanovi a zašklebil se na něj. Mezi vousy se zableskly bílé zuby.

Bevovy lektvary byly očichány a vylity na zem. Prázdné sklenice a lahve byly rozmláceny. Kaelan si všiml otcovy svítilny, která stále visela nad bránou, nerozsvícená a zapomenutá. Znamení léčitele bylo obyčejně respektováno i zloději. Nyní visela nad hlavami lupičů jako symbol Bevovy lehkovážné víry ve slušné chování a milosrdenství.

Byl by nějaký rozdíl, kdyby obyvatelé tvrze měli zbraně na svoji obranu? Zřejmě ne.

Kaelan se zamračil a přitáhl si kolena k hrudi. Chtělo se mu křičet, kopat a rvát se − prostě cokoli, jen ne sedět na zemi a přemýšlet nad tím, co se stalo.

Thyzarénové přišli a obstoupili zajatce. Raul se sykavě nadechl. Gunder se třásl a těkal očima sem a tam. Tisa měla tvář zabořenou v dlaních − zřejmě plakala. Anyino ohořelé tělo, zavinuté v Bevově plášti, bylo odtaženo pryč a leželo nehybně vedle léčitele. Ten se jí dotýkal nejjemnějšími možnými dotyky a zbavoval ji utrpení. Tvář měl staženou úsilím.

Jeden nájezdník odstrčil Bevu stranou a sklonil se nad Anyou. Vytáhl nůž a bodl.

Kaelan vyskočil a někdo další vykřikl hrůzou. Kaelan zavřel oči a snažil se najít sílu v nenávisti.

Surva a starý Farns byli vytaženi z trosek a hozeni na zem. Oba byli mrtví.

Kopanci a postrkováním přiměli Thyzarénové zbývající zajatce vstát. Z Kaelana byla sundána sít. Rozhlédl se kolem, ale neviděl jedinou skulinu k útěku.

Beva se pokusil promluvit s nájezdníky, ale jeden z lupičů ho udeřil do tváře. Už se dál nepokoušel prosit o slitování. Z roztrženého koutku úst mu vytékala krev.

„Prodají nás,“ zašeptal Raul koutkem úst. Upřeně zíral do prázdna. Tvář, ukrytou pod vrstvou sazí, měl křídově bílou. „Prodají nás na trhu s otroky.“

Kaelan se na něj nevěřícně podíval. „Ale my jsme se narodili svobodní…“

„Těmhle psům je to úplně jedno.“

„Je to nezákonné. Císař to zakázal.“

Raul si dál vedl svou nehledě na Kaelanovy připomínky. „Prodají nás. Jsme nejmladší a nejsilnější. Dostanou za nás slušný peníze.“ Zamrkal a prohlédl si ostatní. „Aspoň za některý z nás.“

Kaelan se snažil zhluboka dýchat, ale dusil se rostoucím strachem. Nájezdníci zatím prohlíželi každého zajatce a živě diskutovali o jeho osudu. Aspoň, že Lea je v bezpečí, ujišťoval se.

Ale na jak dlouho? Jak dlouho bude čekat? Prozatím měla dostatek jídla a přístřeší. Až jí dojde jídlo, bude schopná dojít podél potoku až k E’raumholdu? Nevěřil tomu. Byla příliš malá na to, aby přežila sama v lese.

Kromě toho, i kdyby se jí podařilo dojít do E’raumholdu, co když je také vypálen?

Kaelan se začal neslyšně modlit. Slíbil jí, že se vrátí, ale nemohl to splnit. Gaulte, odpusť mi, modlil se. Byl si vědom svého selhání.

Tisa se nekontrolovaně rozvzlykala. Muži prohmatali její prsa, prohlédli vlasy a prozkoumali její zuby. Hystericky ječela a snažila se odplazit pryč. Jeden válečník s ní zatřepal, ale to způsobilo její ještě větší záchvat.

Muž zaklel a vytáhl nůž.

„To ne!“ zakřičel Kaelan.

Ale nůž už bodl. Tisa se sesunula k zemi a byla odkopnuta. Její bezvládné tělo se kutálelo po sněhu a zanechávalo za sebou krvavou stopu.

Raul se přisunul blíž ke Kaelanovi. „Hlupáku,“ zašeptal vztekle, oči plné slz. „Ty jeden malej hlupáku.“

Gunder pořád křičel a tak ho dva Thyzarénové popadli za ruce a odtáhli stranou. Vzpouzel se a ječel, než byl sražen k zemi. Plival a divoce sebou mlátil ve sněhu. Jeden nájezdník na něm seděl, zatímco druhý mu svázal ruce a nohy a kolem krku mu připevnil obojek. Gunder chňapal zuby jako zdivočelý pes a téměř se mu podařilo kousnout jednoho z jezdců.

Thyzarén ho se zavrčením uhodil do tváře. Gunder zůstal vyčerpaně ležet ve sněhu a vzlykal. Nával síly zmizel stejně rychle, jako přišel. Trhnutím ho postavili na nohy a odvedli pryč.

„Teď půjde na řadu pán,“ zašeptal Raul.

Kaelanovi se stáhlo hrdlo. Pohlédl na otce a na chvíli viděl jen kostlivce s lebkou vybělenou sluncem. Roucho pleskalo o odkryté kosti. Kaelan se zachvěl zděšením a vidění zmizelo.

Byla mu zima a točila se mu hlava. Nechtěl uvěřit tomu, co viděl. Ať to není pravda, modlil se zoufale. Ať se to nestane.

„Za léčitele dostanou slušnej peníz,“ mumlal Raul.

Kaelan sledoval Thyzaréna, jak kráčí k Bevovi. Raula bral stěží na vědomí. „Ne,“ zašeptal.

Jako by něco cítil, otočil Beva hlavu a jejich pohledy se střetly. Otec se synem na sebe hleděli, jeden nehnutě, druhý naplněn pocity, které nedokázal vyjádřit.

V tom okamžiku Thyzarén proťal Bevovi hrdlo.

Krev vytryskla. Hlava se bezvládně zvrátila.

Kaelan se s křikem vrhl kupředu a zachytil Bevu, který se hroutil k zemi. Otcova váha strhla na zem i Kaelana. Thyzarénové ho kopanci odháněli od těla. Bránil se, šílený žalem a nenávistí. Chrlil na ně nadávky, než ho jeho uchvatitel přitiskl k zemi a profackoval.

Nakonec ho přešel záchvat šílenství. Tiše ležel a polykal slzy. V hlavě mu hučelo a mysl měl otupělou přestálým šokem. Znovu a znovu, jako by ten výjev měl vypálen do mozku, viděl záblesk čepele, bolest v otcově tváři i údiv zračící se v jeho šedých očích. Navzdory životní cestě, kterou Beva prosazoval, nakonec nebyl připraven na konečné odloučení.

Thyzarén zvedl Kaelana na nohy a oklepal z něj sníh. „Mladý a silný,“ řekl hrdě.

Vůdce bandy si stoupl před Kaelana a prohlédl si ho od hlavy k patě. Kaelan si ho sotva všímal. Byl ztracen v bouři emocí.

Vůdce vyštěkl otázku v řeči, které Kaelan nerozuměl.

Jeho uchvatitel větu přeložil. „Jak starý?“

Kaelan neodpověděl. Uhodili ho, ale bylo mu to jedno.

„Jak starý?“

V ústech cítil krev. Měla sladkou, železitou chuť. Rozseknutá tvář pulsovala bolestí. „Šestnáct,“ odpověděl. Chtělo se mu zvracet. „Téměř sedmnáct.“

„Oh.“

Chvíli o něm diskutovali ve svém štěkavém jazyce.

Jeho věznitel nepřestával potřásat hlavou. Ukázal na Kaelanovu tvář. „Zranění z boje,“ oznámil. „Kuvar ho sekl drápem. Rána se brzy zahojí.“

Vodopád argumentů pokračoval. Konečně se jeho věznitel široce zašklebil a otočil se ke Kaelanovi. „Na trhu za tebe budeme chtít čtyřicet dukátů. Jsem bohatý muž.“

Rozesmál se a poplácal Kaelana po rameni.

Další nájezdník k němu přistoupil a přetrhl řemínek medailonu, který visel kolem Kaelanova krku. Pak ještě vytáhl váček z pod cárů Kaelanovy tuniky.

„Ne!“ zaprotestoval Kaelan, ale nikdo si ho nevšímal.

Byl bez sebe vzteky. Vzpomněl si na Leu. Řekla, že smaragdy mu ji budou navždy připomínat.

„Ve jménu bohů, neberte mi to,“ řekl zoufale. „Je to jen amulet. Já…“

Jezdci se smíchem otevřeli váček a vysypali smaragdy.

Kaelana přešla veškerá vzpurnost. Všechno bylo ztraceno. Pochmurně civěl do prázdna.

Výkřiky překvapení ho přiměly zvednout oči. Místo smaragdů ležely na vůdcově dlani dva hnědavé, naprosto obyčejné oblázky. Válečník se zamračil a zhnuseně je hodil i s váčkem na zem.

„Pchá!“

Odcházel pryč, následován ostatními. Kaelanův nový pán zvedl váček i oba oblázky. Vložil kamínky zpět do váčku a podal ho Kaelanovi.

„Tvůj amulet, tak si ho nech,“ řekl dobrosrdečně. „Hloupý Trauran mi přinést čtyřicet dukátů. Já být brzo bohatý muž.“

Ohromený Kaelan vzal váček do znecitlivělých prstů. Nevěděl, jestli má víc žasnout nad kamínky, nebo nad neočekávanou velkorysostí válečníka.

Ale jak… co se stalo? Byl zázrak, který se udál v jeskyni, pouhou iluzí? Cožpak on a Lea klamali sami sebe?

Sklíčeně sáhl do váčku a ucítil zkosené strany malého, vyhlazeného smaragdu.

Užasle jej vytáhl z váčku. Ve slunečním svitu to byl zase jen hnědý oblázek. Nevěřícně na něj zíral a pak jej strčil zpět. Nahlédl dovnitř a spatřil matné obrysy dvou smaragdů. Okem zachytil zelenavý záblesk.

Kaelan úžasem otevřel pusu a zase ji zavřel. Na chvilku ucítil jemnou vůni teplé země a květů; pak ta vůně zmizela, přehlušená pachem spáleniny a smrti.

Duchové země byli stále s ním, stále ochraňovali smaragdy, kterými ho obdarovali. Nevěděl proč, ale nehodlal se tím zabývat. Znovu se mu vrátila naděje. Pronikla k němu skrze žal a zoufalství. Byla to jen maličká jiskřička, ale bylo to víc, než měl předtím.

Thyzarén mu nasadil okovy kolem zápěstí a Kaelan byl se všemi děsivými následky navrácen do kruté reality. Zíral na okovy a nedokázal si představit sebe jako otroka.

Jeho pán se na něj obdivně zašklebil. „Hodně vysoký. Hodně silný. Mladý. Samé dobré věci. Ty být nejlepší ze všech, co my chytli. Až já budu bohatý, zaplatím věno za dobrá manželka. Nejlepší možná manželka. Chápeš? Dějou se samé dobré věci.“

Kaelan pohlédl k lesu. Srdce se mu svíralo obavou o malou sestřičku. Možná, že by jim o ní měl říci. Sama v lese zemře. Když ji vezmou do zajetí, bude prodána do otroctví, ale alespoň zůstane naživu.

„Ne příliš mladý,“ vykládal Thyzarén se zjevnou radostí. Vyndal smradlavou mast a začal potírat Kaelanovy rány. Rána na Kaelanově tváři přestala pulsovat a náhle byla bolest snesitelná.

Kaelan se zhluboka nadechl. Odmítal cítit jakoukoliv vděčnost.

„Příliš mladý, příliš málo peněz,“ řekl Thyzarén. „Z toho žádný užitek. S malými vždycky jen potíže. Lepší, když oni mrtví. Ty seš akorát.“

Kaelanovi se sevřelo hrdlo. Ani slůvkem se nezmíní o Lee.

Thyzarén trhl s Kaelanovými řetězy. „Ty pojď. Pojď! Musíme daleko jít.“

Kaelan cítil na rukou nezvyklou váhu řinčících řetězů a styděl se za ně. Udělal, co mu bylo řečeno. Následoval Raula a Gundera, kteří byli také v řetězech. Prošel kolem ležících mrtvol a naposledy si prohlédl milované tváře. Anya, Tisa, Surva, starý Farns… a jeho otec.

Trhl řetězy a zastavil se. „Moje chyba,“ zašeptal při pohledu do otcových nevidomých očích. „Je… je mi líto, že jsem nebyl takovým synem, kterého jsi chtěl…“

Thyzarén zatáhl za řetěz a přinutil ho pohnout se kupředu. „Pojď. Pojď hned!“

Spoutaný a bezmocný Kaelan byl tažen k místu, kde byli shromážděni draci, kteří čenichali ve vzduchu a neklidně chňapali pařáty. Kaelanův pán ho posadil obkročmo na Kuvara a připoutal ho k postroji.

Obluda se kymácivě zvedla a vzlétla do výše. Mocná kožená křídla protínala vzduch. Kaelan pohlédl dolů na les, kde zanechal svou sestru. Měl potlačit touhu stát se hrdinou a zůstat s ní. Teď už to věděl. Po celý zbytek života bude mít duši spoutanou pocitem viny.

Znovu si vybavil uslzenou tvář sestřičky, znovu mu v uších zněly její zoufalé prosby. „Kaelane!“

Zavřel oči a rozplakal se.

Část druhá

Kapitola dvanáctá

O čtyři roky později

Plameny v centrální jámě šlehaly do výšky a sálal z nich intenzivní žár. Stovky tlustých bílých svící hořely na policích, které lemovaly zdi svatyně. Vůně tajícího vosku se mísila se štiplavým kouřem hořícího kadidla.

Shromážděné sestry řádu Penestriánek vstupovaly po dvou do svatyně. Jejich zpěv se zvedal a klesal jako příliv a odliv. Při vstupu se všechny páry rozdělily a každá z žen se postavila na opačnou stranu místnosti k hrubě otesané zdi. Všechny řádové sestry byly oblečeny do černých šatů. V ruce držely lebky, které měly odříznutou vrchní část, a tvořily tak nádobky naplněné směsí země a ženské krve.

Jejich monotónní zpěv byl stále hlasitější. Ve vchodu do svatyně se objevila žena, také oděna v černém. Její úzká bledá tvář vyzařovala naprosté soustředění. Ta tvář byla nepoznamenaná věkem, bez vrásek, přesto vyžilá, jako by z ní roky života plné neustálých výzev setřely vše až na samotnou podstatu.

Byla to Magria, vrchní abatyše řádu Penestriánek. Zpěv sester v ní duněl, jako by to byl její vlastní tep.

Po tři dny se postila, aby byla schopna číst v obrazech budoucnosti. Ležela zavřena v očistné komůrce a zbavovala se všech duševních nečistot. Nyní stála zde, mysl čistou a jasnou, bez jediného zaváhání připravená provést věštbu.

Její zástupkyně, Anas, jí stála za zády. Rozvázala šněrování na Magriině rouchu, stáhla jí ho z ramen a zanechala ji tak úplně nahou. Její kůže byla najednou vystavena silnému žáru a Magria se zhluboka nadechla překvapením.

Pomalu kráčela k písečné jámě, ve které hořel oheň. Písek byl tak rozpálený, že jí popálil holá chodidla. Magria však bez jediného zaváhání pokračovala v chůzi. Fyzická bolest byla pro ni jen dalším nástrojem k jasnějším vizím. Klidně by přešla i přes žhavé uhlíky, kdyby to bylo třeba.

Zaříkávání pokračovalo a čím dál víc nabíralo na intenzitě. Cítila kolem sebe spojenou moc řádových sester. Dodávala jí sílu a připravovala ji k překonání toho, co měla před sebou.

V prosebném gestu zvedla ruce do výše, ke kamenné sošce bohyně matky, která byla umístněná ve výklenku v protější stěně. Zaříkávání ustalo jako když utne a rozhostilo se hrobové ticho. Magria zavřela oči a vložila ruku do kamenného sarkofágu stojícího poblíž jámy s ohněm.

„S pomocí bohyně matky, přivoláváme děti země,“ řekla. „Ať nám vyjeví pravdu. A ať jsme té pravdy hodny, abychom jí porozuměly.“

Propletla prsty klubkem hadů svíjejícím se v sarkofágu a vyndala je ven. Byl jich nejméně tucet, možná víc. Syčeli a obtáčeli se jí kolem zápěstí, ale žádný z nich na ni nezaútočil.

Magria je chvíli držela nad hlavou a potom je hodila před sebe do písku. „Pravdomluvci, vyjevte nám budoucnost!“ zvolala.

Sama pak opustila písečnou jámu. Vyšplhala se na vysoký stupínek, z kterého bylo možné sledovat veškeré dění, a usadila se v křesle vytesaném z kamene.

Hadi v jámě se svíjeli a plazili po písku sem a tam. Horko je probudilo k životu. Byli hladoví, ale ani jeden se nepokusil vylézt z jámy ven.

Magria je s očekáváním pozorovala, mysl prázdnou a připravenou přijmout proroctví. Křečovitě svírala opěradla křesla a tiše čekala, co se bude dít. Prohlížela si čáry, které hadi kreslili do písku. Vzniklé obrazce byly znepokojivě jasné.

Tak, jak očekávala… ale bude muset ještě počkat. Ještě nebyl čas k provedení výkladu znamení.

Znenadání se její vidění zbarvilo doruda. Krev… nebo karmínový odstín rubínů. Drahokamy se před ní blýskaly, jako by je někdo po tisícovkách naházel na písek. Odrážely se v nich záblesky plamenů a zdálo se, že žhnou vlastním ohněm. Jeden had otevřel doširoka tlamu, odhalil zuby a spolkl rubín velikosti vejce. Drahokam vytvořil na hadím těle bouli, která se pohybovala směrem k ocasu.

Magria se zavrtěla v křesle a zasténala.

Ze zdí kolem ní prýštila krev. Vytvářela na podlaze louže a poté stékala do jámy, kde se vsakovala do písku.

Magria cítila, jak ji pohlcuje moc a znovu zasténala. Srdce jí tlouklo čím dál silněji. Sestry, obličeje zahalené závoji, začaly znovu se svým zaříkáváním. Jejich zpěv byl velmi tichý a hluboký. Plameny syčely a blýskaly se.

Had pokračoval v požírání drahokamů. Stále rychle ji hltal jeden rubín za druhým, až bylo jeho tělo po celé délce oteklé a plné boulí. Nakonec zůstal tiše ležet, zjevně nasycený, s tlamou rozevřenou. Další had začal požírat zbývající drahokamy.

Magria sebou zazmítala v křesle. Kousala se do rtu, aby nekřičela. Musí být silná. Musí vydržet celé vidění až do úplného konce. Ale tahle vize byla velmi silná, mnohem silnější, než očekávala.

Byla úplně pohlcena strachem. Kolem ní se rozlévala krev, dosahovala k jejím nohám, stoupala mezi prsty a poskvrňovala její kůži svým živočišným teplem. Těžký železitý pach krve naplňoval její chřípí.

Druhý had stále požíral rubíny. Na písku už jich zbývalo jen málo… tak málo.

Na druhé straně písečné jámy se zbylí hadi svinuli v jedno velké klubko. Pak se od sebe oddělili a každý se plazil jiným směrem. Magria zjistila, že už jich zůstalo jen sedm.

Jeden z hadů měl jasně zelenou barvu. Další byl modrý; třetí zlatý a čtvrtý byl černý. Pátý had byl rudě žíhaný. Šestý byl posetý šedými a hnědými skvrnami. Sedmý had byl bílý; jeho kůže byla volná a roztahovala se. Magria viděla, jak se had začíná svlékat z kůže. Zbylí plazi ho obklopili. Stočili se do klubíček a čekali. Syčeli a rozeklané jazyky jim kmitaly ven z tlamy.

Magria cítila v hrudi bolest, jako by ji očekávání sevřelo do svěrací kazajky. Zapomněla i dýchat.

Pak se zlatavě zbarvený had začal plazit pryč od černého hada, se kterým byl zapleten do jednoho klubka. Rudě žíhaný had se přiblížil ke zlatému, ale ten se otočil a plazil se pryč. Zelený a modrý had obklíčili zlatého hada, ale černý had se vmísil mezi ně a zatlačil zlatého hada zpátky k rudě žíhanému. Zlatý a rudě žíhaný had se propletli navzájem a černý had se stáhl zpět. Zelený s modrým se vzpínali naproti sobě. Zelený had varovně chřestil ocasem. Modrý had roztáhl varovně kápi. Oba se pohupovali ze strany na stranu ve vzájemné hrozbě. Pak na sebe zaútočili. Mrskali ocasy a kroutili se kolem sebe v bojovém běsnění.

Bílý had mezitím dokončil svlékání staré kůže. Jeho tělo bylo mokré a v záři plamenů se lesklo. Nyní byl pětkrát větší než ostatní hadi. Had byl bílý jako smrt, naprosto odlišný od ostatních. Vypadalo to, že ďábelské stvoření stále roste, zatímco zbylí plazi bojovali mezi sebou.

Pak zlatý had, který klidně ležel propleten s hadem s rudými skvrnami, obtočil smyčky svého těla kolem těla druhého a začal je utahovat. Když se rudě žíhaný had pokusil bránit, zlatý had zaútočil na zranitelné místo v zadní části hlavy.

Na temeni Magriiny lebky vybuchla bolest. S výkřikem se zvrátila v křesle.

Zlatý had se plazil napříč písečnou jámou, pronásledován zeleným hadem. Černý had se plazil za nimi, ale cestu mu odřízl šedivě tečkovaný had a pustil se s ním do boje. Jako vítěz z něj nakonec vyšel černý had. Vztyčil se a hledal zlatého, ale předtím než ho objevil, rozvinul bílý had smrti smyčky svého obrovského těla. Nejdříve zvedl hlavu, pak se celý vztyčil nad pódiem… a spolkl Magriu.

* * *

Magria se probrala o několik hodin později. Ležela na kameni oživení. Žulový povrch ji příjemně chladil do zad. Nacházela se v malé soukromé komůrce s hrubými stěnami, která byla vytesána do skály hned za svatyní. Vzduch byl chladný a osvěžující. Na kůži cítila zaschlý pot. Připadalo jí, že její tělo pozbylo veškerou váhu, jako by byla ke kameni připoutána jen svou duší. Byla vyčerpána do morku kostí.

Kdosi k ní přistoupil a položil jí na čelo studený obklad. Magria cítila z látky vůni posilujících bylin. Zavřela oči a snažila se najít relaxační body uvnitř svého těla. Stále cítila chladivý dotek konejšících rukou.

Po chvíli otevřela oči a vzhlédla do tváře své zástupkyně.

Se značným úsilím otevřela ústa. Cítila, jak se jí chvějí rty. „Anas,“ zašeptala.

„Pomalu,“ konejšila ji Anas. Přikryla Magriu přikrývkou a uhladila záhyby. Poté jemně omyla Magriinu tvář čistým pruhem plátna. „Nespěchejte. Přinesla jsem vám víno.“

Magria přikývla a posadila se. Anas jí přiložila ke rtům pohár a Magria se zhluboka napila zlatavé tekutiny. Víno bylo nakyslé, přesto bohaté chuti, a také velmi osvěžující.

Úlevně si oddechla. Cítila, jak se jí do těla navrací síla, ale její obavy a neklid zůstaly nezmenšeny. Vzala pohár do rukou a naznačila Anas, aby jí nechala pít samotnou.

Zástupkyně ukryla ruce v rukávech, ustoupila o krok zpět a trpělivě čekala. V očích se jí zračila naprostá vyrovnanost.

Magria odhodila přikrývku a slezla z kamene oživení. Opatrně se o něj opřela a zkoušela sílu nohou. Byla zcela vyčerpána. Toužila na všechno zapomenout a spát aspoň tisíc let.

Pak se jí ve zlomku vteřiny vrátila paměť. V duchu si znovu promítla své vidění a jeho děsivé poselství. V ústech jí vyschlo, a když se pokusila usrknout vína, zuby jí zadrkotaly o okraj poháru.

„Není kam spěchat,“ řekla Anas. „Odpočívejte, Excelence, dokud nebudete zcela v pořádku.“

Magria prudce otočila hlavu a podívala se na svou zástupkyni. „Viděla jsi to?“ zeptala se. „Něco z toho?“

Anas zaváhala. Pak sklopila zrak. „Viděla jsem krev,“ přiznala.

Magria zasyčela a praštila pohárem o kamennou desku. „A něco jiného?“

„Ne, Excelence.“

Magria na ni upřela zrak, ale nepromluvila. Anas po chvíli zvedla hlavu a střetla se s jejím pohledem.

„Víš, že je to nebezpečné,“ obořila se na ni Magria. Schválně dala najevo svůj hněv.

Anas neustoupila. „Nemohla jsem to vydržet. Krev prosakovala zdmi. Proudila mezi námi a stékala na podlahu. Roucha sester byla tou krví zmáčená.“

Magria odvrátila hlavu, aby skryla čerstvý nával strachu. „Viděl to ještě někdo jiný?“

„Ne. Všechny sestry zůstaly zahalené.“

Magrii spadl kámen ze srdce. Alespoň nějaké milosrdenství. Neměla náladu provádět očištění. Obzvláště ne teď, když toho bylo potřeba tolik zařídit. „Náš řád polevil ve své ostražitosti,“ prohlásila ostrým tónem. Ten tón zakrýval hodně. Neměla v úmyslu, aby Anas věděla něco víc, než co jí hodlala sama prozradit. Nebylo lehké vypořádat se s vizí vlastní smrti. Potřebovala na to čas. Čas, který se jí nedostával.

Když se znovu otočila ke své zástupkyni, už se zase plně kontrolovala. Přejela Anas ledovým pohledem a cítila zadostiučinění, když viděla její zamračenou tvář.

„Odpusťte mi, Excelence,“ řekla Anas. „Jen já sama jsem zhřešila.“

„Byla jsi vycvičena, abys lépe zvládala takové situace.“

„Ano.“

Magria si ji zkoumavě prohlížela, stále rozzlobená, ale objevila nové odstíny významu toho, co se přihodilo. Anas se nepokoušela vymlouvat, ani se nesnažila ospravedlnit. To znamenalo, že nešlo o nějakou lest.

„Bránila ses.“

Anas přikývla. Vypadala ustaraně. „Bránila jsem se, jak jsem mohla. Vím, že je zakázané sdílet vidění. Znám nebezpečí z toho plynoucí.“

Magria přimhouřila oči. Ano, Anas si velmi dobře uvědomovala nebezpečí. Její předchůdkyně byla hlupačka, která se nechala zaslepit ctižádostí. Vstoupila do několika Magriiných vidění, až ji jednoho dne jedna vize zabila. Sledovat probíhající vidění s nezahalenou tváří, a přesto odolat pokušení vizi sdílet, to byl konečný stupeň výcviku zástupkyně. Dokud řádová sestra neprocházela zkouškami bezchybně, nemohla být považována za opravdového spojence nebo Magriina možného nástupce.

Anas byla vždycky chytrá a uměla uvažovat chladnokrevně. Dokázala utlumit svou ctižádost, což byl základ moudrosti. Měla v sobě skrytý potenciál a Magria ji měla ráda.

I když Anas nakonec neodolala, snažila se velmi tvrdě. Musela být vyplašená, i když to dokázala velmi dobře skrýt. Magria studovala tvář své zástupkyně a všimla si, že kůži kolem očí má napjatější než obvykle. Její vyrovnanost byla bezchybná, ale muselo být těžké ji udržet.

Uspokojená Magria přestala dávat Anas za vinu, že se dopustila chyby. Vidění bylo neobyčejně silné a to znamenalo, že mají velmi málo času učinit příslušná opatření.

Pohlédla ke vchodu, který vedl do svatyně. „Čekají?“

Anas potřásla hlavou. „Propustila jsem je. Byla jste v bezvědomí téměř šest hodin.“

„Oh.“ Další důkaz síly této vize. A její pravdivosti. Magria kráčela zpátky do svatyně. Popálená chodidla, která Anas potřela hojivou mastí, se jí lepila k podlaze.

Anas ji následovala, roucho pečlivě složené a přehozené přes ruku. Magria nevěnovala nevyslovené narážce pozornost. Ještě se nechtěla obléci. Šaty sloužily k tajnůstkaření a podvodům. Chtěla přemýšlet bez omezení.

Na zesláblých nohou vyšplhala po schodech a s povzdechem padla do kamenného křesla. Zamračeně hleděla na písečnou jámu pod sebou.

Všude kolem panovalo ticho. Svíce dohořely a svatyně se ponořila do stínů. Anas beze spěchu přecházela svatyní a zapalovala nové svíce. Z ohně zbyla jen hromádka popela. Hadi byli ponecháni v písečné jámě. Už to byli opět normální hnědí hadi a neklidně sháněli potravu.

Magria natáhla ruku a na dlani se jí objevila šedá myška.

Pustila ji dolů do jámy. Hadi ucítili kořist a naráz se otočili. Myš v rostoucí panice pobíhala sem a tam, a pak náhle ztuhla na místě. Vousky na čumáku se jí chvěly, když se k ní doplazil první had.

Jsme jako myši, pomyslela si Magria a odvrátila zrak od skonu zvířátka. Náš čas se rychle krátí.

Zírala na rozšklebené jizvy na rukou a vzpomínala na doby, kdy její povadlá ňadra byla ještě pevná a plná, kdy bylo její tělo silné a mladé, kdy cítila, jak v ní proudí všech pět sil a pomáhá jí tam, kde nestačil její rozum.

„Excelence,“ oslovila ji Anas tiše. To tiché oslovení odhalilo její znepokojení.

Magria se k ní obrátila. „Neměj strach, nepropadám se zpět do nicoty,“ ujistila ji unaveně.

„Tíží vás starosti.“

Magria potlačila své rozrušení. „Přestaň s těmi narážkami. Všechno ti brzy řeknu. Musím.“

Anas se prozradila drobným úsměvem. Vždycky se chovala sebejistě, i když ještě pořád neměla dostatek zkušeností. A teď, když ji Magria nepokárala za to, že s ní sdílela vidění, se její přirozená sebedůvěra navracela zpět.

Už nic neříkala, jen čekala. To, že bude vše vědět dříve než řádové sestry, bylo výsadou jejího postavení. Očekávala celou pravdu, ne jenom její část. To bylo její právo, ale zároveň i zavazující odpovědnost.

Jenže Magria neměla v úmyslu vyjevit Anas celou pravdu. Tohoto kroku se neodváží, dokud plně neovládne svůj vlastní strach.

„V závěru vize mi byla vyjevena budoucnost našeho světa,“ řekla Magria. „Svět se blíží k… chaosu.“

Anas překvapeně zamrkala. „To není nic neočekávaného,“ vyhrkla netrpělivě. „Císaře obchází smrt. Na světě je jen málo takových, kteří si pamatují jiného vládce než je on.“

„Brzy zemře. Jeho poslední inkarnace nebude trvat tak dlouho jako ty předchozí,“ řekla Magria pevně.

„Takže řeči o tom, že najde způsob, jak si koupit nový život, jsou nepravdivé?“

„Ano.“

Anas se spokojeně nadechla. „Ach tak.“

„Zákony času byly překrucovány tak dlouho, jak jen to bylo možné a bohové stínů už netrpělivě čekají na vypršení dohody. Brzy si vyžádají císařovu duši.“

„Měl by být šťastný za to, že může zemřít,“ prohlásila Anas tak necitelně, až sebou Magria trhla. Anas tam vzpřímeně stála. Její modré oči byly jasné. V černých šatech vypadala hubeně. „Tisíc let je víc než dost. Pro většinu mužů by to bylo nesnesitelné břímě.“

„Pro většinu ano,“ souhlasila Magria unaveně. Znovu si usrkla vína, které si přinesla s sebou. Potřebovala načerpat sílu. „Jenže on není jako ostatní muži.“

„Zemře v Belothově náruči,“ vyhrkla Anas. „Smrt pro něj bude desetkrát horší než pro normálního smrtelníka. Tolikrát horší, kolikrát ošidil svůj osud.“

„Zemře rukou někoho, komu důvěřuje,“ pronesla Magria pochmurně. Vzhlédla. „Kdy přijede nevěsta, aby podstoupila náš výcvik?“

„Lord Albain vzkázal, že přijede za dva týdny.“

Magria usrkávala víno a nerušila nastalé ticho.

Anasiny oči se rozšířily údivem. „Naše budoucí císařovna bude…“

Magria varovně pozvedla ruku. „Velká část budoucnosti zůstává nejasná,“ řekla. Její mysl byla zaměstnána výkladem vize. Žena, která byla vyvolená stát se císařovnou, nebude chtít podstoupit výcvik. Bude vzdorovat i samotnému císaři. Co se týkalo modrého a zeleného hada… kdo byli ti dva muži? Modrý by mohl být princ Tirhin, ale ten zelený? Nenapadalo ji žádné vysvětlení. Záhada. Žena, která byla osudem zvolena za Kostilamovu poslední manželku, bude do toho tajemství zapletena.

A já, pomyslela si Magria, zemřu v okamžiku, kdy císař vydechne naposled.

Ze smrti neměla velký strach. Ale smrti v náruči Belotha, boha zkázy − té se obávala mnohem víc.

„A co dítě, které bychom chtěly z toho spojení získat?“ zeptala se Anas a vrátila tak Magriiny myšlenky zpět do současnosti. „Bylo předpovězeno?“

„Nejasně.“

„Jak máme cvičit nevěstu, když nevíme…“

„Musíme toho udělat víc, než jen vycvičit děvče, jak se stát královnou,“ odsekla Magria. „Blíží se občanská válka. Potečou potoky krve a my nebudeme schopny zůstat stát stranou.“

„Hrozí nám nebezpečí? Všem řádům Penestriánek?“

„To největší možné,“ pronesla Magria ponuře. „Beloth se probudil.“

Anasiny oči se rozšířily zděšením. „A… Mael?“ To jméno, nahánějící hrůzu, jen zašeptala. Nebylo rozumné mluvit nahlas o bohyni zkázy, Belothově hrozivé družce. Její jméno znamenalo hladomor a zkázu. Na kolovrátku utrpení předla osudy zatracených. Díky Kostilamovi, který otevřel bránu, byl návrat obou bohů zkázy jen otázkou času.

Magria potřásla hlavou. „Viděla jsem mnoho věcí. Budu muset dlouho meditovat, abych tomu všemu porozuměla.“

„Budete se pokoušet o další vidění?“

Magria neodpověděla.

Anas stiskla rty. „Kdy se dočkáme odpovědi, kterou hledáme? Každé zpoždění nás oddaluje od pramene moci. Jak můžeme cvičit nevěstu, když sami neznáme cestu, která bude pro naše cíle nejlepší?“

Konečně se projevil hlad po úspěchu a ctižádost, které Anas řídily. Objevily se jen na okamžik, jako záblesk blesku za oknem. Magria uschovala vědomosti o budoucnosti v zákoutích své mysli. Cítila zadostiučinění, že Anas ještě nedokázala zcela ovládat své emoce. Stále ještě byla spojencem, ne hrozbou.

„Co přijde, není ještě zcela rozhodnuto. Osud k nám nepromlouvá. Další vidění by nám neřeklo nic, co ještě nevíme.“ Magria prudce vzhlédla. „Můžeš si být jistá, že Vindikanti neví o nic víc než my. V tuto chvíli nemá nikdo výhodu.“

Anas začala přecházet sem a tam. Její černé šaty šustily při každém kroku. V náhlém záchvatu netrpělivosti rozvázala tkanici, svlékla roucho a položila ho vedle Magriiných šatů. Zdálo se, že ji to uklidnilo a že se cítí pohodlněji. Její tělesné křivky by potěšily každého muže, ale její tělo nebylo k takovým věcem určeno.

„Jaké jsou vaše rozkazy?“ otázala se Anas. „Mám změnit způsob výcviku nevěsty?“

„Ano.“

Anas se zastavila. „Resta připravila obvyklý kurs dívčího svádění a umění…“

„Ne,“ odvětila zprudka Magria. Sáhla si na jizvy, které připomínaly, co vše musela podstoupit, než se stala představenou řádu. „Budu ji učit já sama.“

„Vy!“ zvolala Anas užasle předtím, než se dokázala ovládnout. „Ale…“

Magria zvedla tázavě obočí. „Máš nějaké námitky?“

„Ne, samozřejmě, že nemám, ale − já jen, že jste nikdy nejevila zájem o výcvik císařových nevěst.“

„Až na tu první,“ řekla Magria tiše. V její mysli vytanula vzpomínka na vysokou ženu jasných očí s ohnivou povahou a železnou vůlí. Fauvina pocházela z rodu hašteřících se divokých válečníků, kteří byli nakonec poraženi a zkroceni Kostilamem. Fauvina byla dána Kostilamovi jako nevěsta na důkaz příměří. Vstoupila do Kostilamovy ložnice jako tygřice, divoká a zuřivá. Počáteční vzdor se však proměnil v opravdovou lásku. S láskou přišly sympatie, a se sympatiemi přišlo splynutí srdcí i duší. Jako císařovna využila svou přirozenou inteligenci a ustanovila mnoho zákonů, kterými se císařství stále řídilo. Byla tvrdá, ale poctivá. Často si vedla svou, ale dovedla také poslouchat. Pod Magriiným vedením prodělala výcvik a pod její patronací začal řád Penestriánek vzkvétat a šířit se. V prvním století trvání císařství si byly ženy rovné s muži. Mohly vlastnit majetek a mohly svobodně vyjádřit svůj názor.

„Kostilam ji miloval,“ zašeptala Magria. „Ona v něj věřila, věřila v to, co mohl dokázat. Sdílela s ním jeho sny a přijala je za své. Dala mu všechnu svou víru a to posílilo jeho paži, když sdružoval provincie v jedno císařství a navždy tak měnil tvář světa. Za to ji miloval.“

„Fauvina odmítla pohár nesmrtelnosti,“ pravila Anas rozhodně. Vypadalo to, že se jí tyto vzpomínky vůbec nedotkly. „Její tělo se dávno rozpadlo v prach, zatímco my máme císaře, který se stále pokouší oklamat smrt.“

Po Fauvinině smrti se vše změnilo. Očištění společnosti řádem Vindikantů bylo strašné. Magria stále nemohla zapomenout na sestry, které byly upáleny zaživa. Na ty, které byly štvány a pak vydány napospas hrůzostrašcům, mokřákům a dalším bestiím jen pro pobavení nově vzniklé šlechtické třídy. Některé sestry byly mučeny inkvizitory z řádu Vindikantů způsobem, který daleko překračoval meze fyzického utrpení.

Temné období pronásledování a bezpráví rozdělilo Penestriánky na dvě skupiny. Jedna skupina chtěla nadále následovat spravedlivý odkaz bohyně matky a drahá skupina se chtěla zříci mírumilovné síly země a vyměnit ji za zvrácenou sílu bohyně Mael. Nakonec se řád rozdělil na dva znepřátelené tábory, ale způsobená škoda se již nedala napravit. Ačkoliv se Penestriánkám podařilo časem získat zpět alespoň část ztracené důvěry, nikdy nezapomněly na to, co Kostilam dovolil. A nedávné události a nepokoje dávaly varovný signál, že by se pronásledování řádu mohlo vrátit.

Teď ale měla Magria, po staletích čekání, nástroj své pomsty na dosah. Zamyslela se znovu nad svou vizí, vědoma si blízkosti vlastní smrti. Žila ale, stejně jako Kostilam, dlouhou dobu. Stálo za to obětovat cokoliv, aby mohla na trůnu spatřit ženu, kterou sama vycvičila. Stálo za to obětovat cokoliv, jen aby měla možnost zasáhnout do osudu budoucího císaře, který nastoupí po Kostilamovi.

„Já sama vycvičím nevěstu,“ prohlásila Magria a pozvedla hlavu. „Nikdo jiný, dokonce ani ty, nebude řídit její lekce, dokud s ní neskončím.“

Anas byla očividně znepokojená. „Odvážíme se rozdmýchat staré nesváry?“

„Pokud teď nebudeme jednat, nebudeme už jednat nikdy! Anas, nebuď hloupá. Vybrala jsem si tě nejen pro tvou odvahu, ale i pro tvou inteligenci.“

Anas se začervenala. Sklonila hlavu. „Ano, Magrio. Bude učiněno, jak poroučíš.“

„Naše zástava bude opět budit respekt,“ řekla Magria. „Všechny staré křivdy budou napraveny. A vše, co Sien a jeho stoupenci plánují, bude zmařeno.“ Pousmála se a v duchu tasila meč. „Nastal čas odplaty.“

Kapitola třináctá

Vysoká okna v prvním patře východního křídla kamenného paláce lorda Albaina byla otevřena dokořán a profukoval jimi studený vítr. Ranní slunce vše zalévalo zlatými paprsky, které v sobě nesly varování před úmorným vedrem. Brzy oschnou muxům rosou ochromená křídla a oni se probudí k životu. Ochranné sítě budou na ochranu před tímto nepříjemným hmyzem staženy dolů přes okna. Už teď se za silnými zdmi ozývaly hlasy džungle. Byly slyšet zvířecí skřeky a ptačí švitoření, jak se její obyvatelé probouzeli k životu.

V části paláce vyhrazené pro lady Bixii, lordovu dceru, však zůstávalo vše klidné. Slunce ozařovalo překrásné uliniánské koberce a křesla z ořešáku, která patřila k výzdobě obývacího pokoje. Ještě včera se pokoj nacházel v hrozném nepořádku. Všude se povalovaly hromady šatů, napůl sbalená zavazadla a zbytky mušelínu na balení. Nyní stejná místnost působila pustým a prázdným dojmem. Zavazadla byla odnesena nosiči minulou noc. Z pokoje zmizely všechny oblíbené věci lady Bixie − všechny šperky, hudební nástroje, truhličky s vyšíváním a polštářky pod nohy. Jen její vůně, která se stále vznášela ve vzduchu, připomínala, že zde Bixia žila celých osmnáct let. Dokonce i klec s papouškem a drahá klec s ochočenou opičkou byly zakryty cestovními povlaky a odneseny.

Dvojité dveře vedoucí do ložnice lady Bixie zůstávaly zavřené. Přestože dnešek byl velkým dnem jejího odjezdu, nikdy nevstávala před polednem.

Služebnictvo bylo na nohou od časného rána a v horečném chvatu ještě dobalovalo některé maličkosti a dělalo poslední přípravy k zajištění co největšího pohodlí jejich paní.

Některé služky byly vzhůru po celou noc.

Schoulená na studených kamenných schodech vedoucích k vyhaslému krbu se Elandra přinutila k tomu, aby pokračovala v šití i přesto, že měla prsty celé bolavé a opuchlé. Musela dokončit lem nových šatů, aby mohly být zabaleny s ostatními věcmi. Až včera večer Bixia zjistila, že jsou šaty příliš dlouhé. V hysterickém záchvatu je ze sebe servala a mrštila jimi na podlahu. Elandra šaty vyčistila a strávila celou noc jejich zašíváním.

Šaty nebyly šity obyčejným stehem, ale spletitě vzorovanou výšivkou svědčící o precizní ruční práci. Zabralo jí celé hodiny, než rozluštila hádanku těch miniaturních stehů.

Teď ale byla Elandra unavená tak, že sotva dokázala zaostřit zrak a nemohla se zbavit svalového třesu z vyčerpání. Na chvíli zvedla hlavu a protáhla ztuhlé krční svaly. Při tom pohybu se zašklebila bolestí. Zjistila, že sluneční svit je konečně jasnější než světlo lampičky. Sklonila se k ní, sfoukla plamínek a s povzdechem zavřela oči.

Jen kdyby si mohla aspoň na chvíli odpočinout.

Ale neodvažovala se. Se značným úsilím otevřela oči a znovu se soustředila na práci. Pokud nedokončí lem šatů, rákoska ji nemine.

Jehla se jí zabodla do prstu a ona sebou trhla.

Rychle strčila krvácející prst do úst a sála krev z ranky. Nemohla si dovolit, aby jediná drobounká kapka skanula na oslnivě bílý brokát, z kterého byly šaty ušity. Byla to ta nejkvalitnější látka, jaké se kdy dotkla, neuvěřitelně jemná a překrásného střihu, vyrobená pravými mistry svého oboru. Byl to jediný kus oděvu z Bixiiných svatebních šatů, který byl Elandře dovolen spatřit. Jeho nádhera brala Elandře dech. Tento skvost si nezasluhoval, aby se s ním zacházelo jako s kusem hadru, dokonce ani když neseděl Bixii tak přesně, jak si ona sama přála.

Na chodbě vedoucí k obývacímu pokoji se ozvaly kroky, které se rychle blížily ke dveřím. Ty se rozlétly dokořán, aniž se dotyčný obtěžoval zaklepat.

Vylekaná Elandra zděšeně vzhlédla, ale byla to jen jedna ze služek. Měla plné ruce čerstvě vypraného prádla, které nesla z prádelny v přízemí.

Elandra si úlevně oddychla a uvolnila se. „Ahoj, Magan.“

Žena vypadala překvapeně, že tu vidí Elandru. „Co tady děláš?“

Elandra pokrčila rameny, i když jí ten pohyb působil bolest. „Ještě jsem nedokončila tuhle práci.“

Magan se podívala na šaty, které splývaly z Elandřina klína na podlahu a oči se jí rozšířily údivem. „Pro smilování boží, co to s tím provádíš?“

„Opravuji lem,“ řekla Elandra.

Magan otevřela ústa dokořán a zdálo se, že chce něco říct, ale pak zřejmě změnila názor. „Dej mi to,“ řekla a bojácně se ohlédla přes rameno. „Jestli ta babizna najde tohle, bude to tvůj konec.“

Elandra vrhla ke dveřím ustrašený pohled. Nebyla to žádná planá hrozba. Hecati byla hrozným poručníkem. Ani ten nejnepatmější detail nebo opomenutí neuniklo jejímu bdělému oku.

„Tak pojď, povídám! Nesmíme ztrácet čas.“

„Ale já jsem ještě neskončila,“ hlesla Elandra. „Musím to do…“

„Nebuď hloupá. Nesmíš s tím být přistižena.“

Elandra se už dál nedohadovala. Služky ji už nejednou zachránily před trestem. Rychle složila šaty tak, aby skryla nedokončený lem, a podala je Magan, která je bleskově nacpala mezi ostatní prádlo.

„A co ta kazeta, ve které byly šaty přivezeny,“ zeptala se služebná. „Kde ta je?“

„Nemám ponětí. Když včera večer Bixia vyšla z ložnice, už je měla na sobě. Pak teprve zjistila, že jsou šaty příliš dlouhé a v záchvatu vzteku je roztrhla.“ Elandra stáhla obličej znepokojením. „Je to součást svatebních šatů, že ano?“

„To je teď jedno. Pokud nenajdeme tu krabici, odnesou to moje záda stejně jako tvoje.“

„Mohla by být v ložnici,“ navrhla Elandra.

Magan protáhla obličej. „Tak tam nepůjdu. Jen ať se taky jednou dostane ona sama do potíží, když si hraje s takovými věcmi, aniž by hleděla na jejich důležitost.“ Nesouhlasně zamlaskala.

Z chodby se ozvaly hlasy, a to je obě přimělo pohlédnout oním směrem. Elandra se uvolnila, ani jeden zvuk nepřipomínal nezaměnitelný tón Hecatina hlasu.

Magan potřásla hlavou. „Muži na dvoře nakládají slony. Strčím tenhle kus šatů do posledního zavazadla, které se bude brát dolů, a budeme se modlit, aby nikdo nezjistil, co se vlastně přihodilo.“

„Děkuji, Magan,“ řekla Elandra. Služebná se k ní vždycky chovala laskavě a za to jí byla vděčná.

Magan zakoulela očima, spiklenecky mrkla na Elandru a spěchala do šatníku na druhé straně Bixiiných komnat. Nebyla jediná, několik dalších služek pospíchalo tím směrem s plnými náručemi spodniček a střevíčků. Služebnictvo bylo rozrušené nastalým zmatkem.

Elandra sledovala jejich chvat a nálada se jí pozvolna zlepšovala. Bixia byla vypravována na svou svatební cestu a to znamenalo Elandřino vysvobození. Do hodiny její sestra odjede a konečně snad v domě zavládne klid. Když už nic jiného, Elandra se těšila na poklidný život, nerušený věčným posluhováním své nevlastní sestře.

Elandra odložila jehelníček a zastrčila ho do kapsy. Ztěžka povstala na zdřevěnělých nohou, které ji sotva unesly. Po celonočním sezení na schodech byla tak ztuhlá a unavená, že si připadala jako stoletá stařenka. Zívla a odhrnula si z tváře pramen vlasů. Pak si dala ruce v bok a protáhla se. Přála si padnout do postele a usnout navěky.

Hvízdavý zvuk proťal vzduch. Bylo to jediné varování předtím, než ucítila bolest, která se jí zakousla skrz oděv do nohy.

Elandra se vztekle otočila. Byla tak rozčilená, že stěží udržela jazyk za zuby. Za ní stála Hecati, vychrtlá, drobná ženština, která držela v ruce pružný vrbový proutek. Její plochá tvář byla orámována sněhově bílým čepcem, který nebyl nikdy zmačkaný nebo dokonce špinavý ať bylo dusno nebo parno. Hecatin obličej byl zamračený jako obvykle a její oči si prohlížely Elandru se zjevným opovržením.

Elandra její pohled rozmrzele opětovala. S odporem hleděla na ženu, která jí dělala ze života peklo. Buď opatrná, varoval ji tichý vnitřní hlas. Brzy odtud zmizí. Do té doby musíš udržet nervy na uzdě. Bylo těžké se chovat rozumně, zvláště teď, když byla svoboda tak blízko.

„Bloumalka, která se k ničemu nehodí,“ vyplísnila ji Hecati. „Všichni ostatní se můžou přetrhnout a ty si tady stojíš jako nějaká nóbl dáma.“

„Právě jsem…“

„Ticho! Nedovolila jsem ti promluvit.“ Hecatiny oči ji podezřívavě pozorovaly. „Neviděla jsem tě celé hodiny. Kde jsi byla? Schovala ses? Spala jsi? Ulejvala ses?“

Elandřin vztek se změnil v obavu. Hecati měla stále spoustu času na to, aby ji potrestala předtím, než odjede. Elandra o krok ustoupila. „Ne,“ řekla tichým bezbarvým hlasem. „Nikde jsem se neschovávala. Zašívala jsem lem svateb − něco jsem opravovala.“

Hecati na ni hleděla s rostoucím podezřením. „Lžeš,“ prohlásila. „Co jsi dělala?“

Elandra v duchu proklínala svůj nešťastný jazyk. Byla příliš unavená, aby dokázala bezostyšně lhát. Když mluvila s Hecati, musela být naprosto soustředěná. „Nic jsem nedělala,“ odsekla.

„Jo, přesně tak. Nic jsi nedělala. Jsi líná jako veš.“ Hecati výhružně pozvedla vrbový proutek. „Tak a teď mi konečně povíš pravdu!“

„Neudělala jsem nic špatného,“ trvala na svém Elandra. Jak jen si přála, aby ta hrozná babizna prostě odešla, ale Hecati stála před ní, jako by ta noční můra nikdy neměla skončit.

Hecati zlehka poklepala Elandře hůlkou na rameno a ta sebou bezděčně trhla. Hecati se spokojeně ušklíbla, což ještě zvýšilo Elandřinu nenávist. „Stále čekám na vysvětlení, děvče. Nebo to mám z tebe vytlouct?“

Elandra si povzdechla. „Jen jsem opravovala jedny Bixiiny…“

„Pro tebe je to lady Bixia.“

Elandra sklopila zrak, aby zakryla svou zlost. „Jedny Bixiiny staré šaty, která chtěla dát svým služkám jako dárek na rozloučenou.“

„Lžeš! Vše už bylo dávno rozdáno.“

„Většina,“ vyhrkla Elandra. „Ale ještě našla pár kusů a…“

Hecati zvedla ruku a Elandra zmlkla v půlce věty. Stařena uvažovala nad tou historkou, nepřátelské oči stále upřené na Elandru.

Vždycky byla jejím nepřítelem. Od prvního dne Hecatina příjezdu, kdy stařena přijela převzít Bixiinu výchovu, byl mezi nimi vyhlášen válečný stav. Hecati dala hned od začátku najevo, komu patří její přízeň. Byla evidentně pyšná, že to byla její sestra, kdo porodil lady Bixii. Zpočátku se snažila Elandry zbavit − zavírala ji v pokoji a zakazovala jí hrát si s Bixií. Až musel zasáhnout lord Albain. Potom se Hecati pokusila poslat Elandru pryč. To Albain také odmítl. Chtěl, aby jeho dcery vyrůstaly pohromadě. Jinak ale nechal Hecati dělat, co uznala za vhodné. A stařenu těšilo, když mohla z Elandry dělat Bixiinu osobní otrokyni.

Jenže ty dneska odjíždíš, pomyslela si Elandra. To byla její jediná útěcha. Odjíždíš a už se nikdy nevrátíš a Bixia s tebou.

„Pravda a lež,“ zamumlala Hecati a zvedla oči ke stropu. „Pravda a lež. Celou noc jsi zašívala…“

„Ano,“ vyhrkla Elandra a hned nato zatajila dech. Snažila se vymyslet něco, co by odvedlo Hecatinu pozornost. Kdyby stařena tušila jen část toho, co dělala, určitě by…

Hecati ji švihla proutkem. „Udělala jsi něco špatného! Co přede mnou skrýváš? Odpověz!“

Během řeči znovu udeřila Elandru.

Rána proutkem pálila jako oheň. Elandra couvla, i když snaha uhnout ranám přiměla Hecati tlouci silněji. „Nic neskrývám!“ zvolala plačtivě.

Zasypala ji sprška ran. Každá rána bolestivě štípla.

„Buď mluv pravdu, anebo buď zticha!“ přikázala jí Hecati. „Jak si jen můžeš dovolit páchat takové škody po celé dny?“

Zahnaná ke zdi bez možnosti úniku, Elandra snášela bití. Vrbový proutek byl hroznou zbraní. Ačkoliv bití jím hrozně bolelo, zanechal jen dočasné šrámy a nikdy nezpůsobil trvalou ránu. Elandra tak neměla žádný důkaz, kterým by otci mohla dokázat, že ji stařena bije.

Při každé ráně stiskla Elandra pevně rty, aby nevykřikla. Tváře jí hořely hněvem a ponížením. Plná vzdoru, nicméně odmítala nechat skanout jedinou slzu z pálících očí. Přála si, aby bohové seslali na Hecati mrtvici. Přála si, aby měla dostatek odvahy k vytržení proutku z Hecatiných rukou a mohla jí tak oplatit bití. V koutku mysli věděla, že tohle je poslední Hecatina příležitost uštědřit jí výprask prostě jen proto, že existuje. Jenže ani to nezmenšovalo ponížení.

Nakonec ji Hecati přestala bít. Ustoupila o krok zpět, sklonila prut a opřela jej špičkou o podlahu. Ztěžka oddychovala a oči se jí leskly, jako by jí působilo potěšení někoho zbít. „Takže?“ zeptala se.

Byl to starý rituál, prováděný během těch let znovu a znovu.

Elandře hučelo v uších. Pozvedla hlavu, narovnala se a odstoupila od zdi. Pak se otočila čelem k nenáviděné stařeně. Oči měla plné slz, ale snažila se je vší silou zadržet. Sluneční paprsky pronikaly skrz okno za jejími zády a jitřily ještě víc pálící rány. Sklonila hlavu a poklekla u Hecatiných nohou, které zaléval sluneční svit. Uchopila lem Hecatiných šatů a políbila jejich hedvábný okraj, i když se celá třásla vztekem.

Kdybych jen znala zakázané učení, pomyslela si. Riskovala bych ráda věčné zatracení, jen kdybych mohla téhle babizně oplatit její krutost.

Hecati položila nohu obutou v trepce na Elandřinu hlavu a přiměla ji tak přitisknout tvář na koberec. „Jsem teta budoucí vládkyně světa. Co jsi ty?“

Elandra se dusila, ale podařilo se jí odpovědět. Tohle je naposledy, slíbila si v duchu. „Neznamenám nic,“ odpověděla dávno naučenou větou.

„Byla jsi potrestána.“

„Tak jak − jak jsem si zasloužila,“ hlesla Elandra.

Hecati si všimla malého zaváhání v jejím hlase a zatlačila ještě více na Elandřinu hlavu. S tváří vmáčklou do koberce, Elandra vdechovala usazený prach a uvolněná vlákna. Uvědomila si tu děsivou bezmocnost člověka, jehož osud je zcela v rukou někoho jiného.

„Mám tě znovu potrestat?“

Elandra zaskřípala zuby při pomyšlení na očekávanou odpověď. Ne! Křičelo její nitro. Mimoděk sevřela ruce v pěst. „Ano,“ zašeptala nakonec, i když se celá třásla pokušením vytrhnout Hecati proutek a dát jí okusit jeho štiplavost. „Měla − měla bych být znovu potrestána.“

Hecati sundala nohu z Elandřiny hlavy. „Myslím, že bys měla být.

V tvém hlase slyším vztek. Ano, vztek, a k tomu ještě vzdor. Navíc jsi mi neodpověděla na mé otázky.“

Elandra se snažila nerozplakat. Vmáčkla tvář do koberce a neodvažovala se vydat ani hlásku.

Po chvíli ustoupila Hecati o krok zpět. „Dnes nemám čas se s tebou zabývat. Čtu v tvém srdci. Vím, že už se nemůžeš dočkat, až já a lady Bixia odjedeme.“

Elandra zůstávala ležet na koberci. Kypěla vzteky, ale snažila se ovládnout své emoce. „Lady Bixia musí následovat svůj osud,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. „Nadešel čas pro změnu jejího života.“

Hecati zavětřila. „Slyším, s jakou nedočkavostí to říkáš. Myslíš si, že až budeme pryč, stane se z tebe lady a budeš tady poroučet a že budeš o hostinách sedět po otcově pravici. Ano, vím přesně, co se děje ve tvém proradném srdci. Ale tobě se žádné takové pocty nedostane. Nemanželský parchant si nic takového nezaslouží. Bez nás budeš vykázána do nejzazšího kouta pokojů pro služebnictvo. Pokud jde o mě, klidně můžeš strávit zbytek života drhnutím hrnců a zabíjením švábů.“

Elandra pozvedla hlavu a pohlédla na stařenu. „On není tak krutý jako jste vy.“

Hecati překvapeně zamrkala nad otevřeným projevem vzdoru; pak se jí zúžily panenky. „Hned při narození ti měli vyříznout jazyk. Tvůj otec většinu času ani neví, že existuješ. Však sama uvidíš, jestli si na tebe vzpomene, až tu nebudeme.“

Elandra se zprudka nadechla, ale předtím, než mohla odpovědět, ji Hecati popadla za ruku a zvedla ji ze země.

„Stoupni si támhle, kde nebudeš nikomu překážet, a čekej, až budeš zavolána, abys pomohla s oblékáním lady Bixie.“

Hecati odstrčila Elandru stranou, otevřela dvoukřídlé dveře vedoucí do Bixiiny ložnice a vešla dovnitř.

Elandra svraštila obočí a úlevně si oddechla. Rány po výprasku stále pálily, ale co bolelo mnohem víc, bylo ponížení. Unaveně se opřela o zeď. Oči ji pálily a po tváři ji stékaly slzy, aniž tomu dokázala zabránit. Zvedla ruce a přitiskla dlaně na třesoucí se rty ve snaze znovu se ovládnout.

Dříve, než se jí to povedlo, vyběhla rozzuřená Hecati z Bixiina pokoje. V rukou držela překrásně vyřezávanou kazetu z ořešákového dřeva. Tvář měla sinalou vzteky.

„Tady je ta kazeta!“ vykřikla. „Kazeta speciálně určená pro svatební roucho. Je prázdná!“ Hodila kazetu na křeslo a zahleděla se na Elandru. „Mohla jsem tušit, že jsi prováděla nějakou špatnost! Co jsi provedla se svatebními šaty?“

„Nic jsem neprovedla!“ odpověděla Elandra. Setřela si slzy z tváří a v duchu se vyplísnila, že neutekla hned, jak byla stařena z dohledu.

„Lžeš,“ obořila se na ni Hecati. „Tady leží kazeta, pečeť je porušená a šaty zmizely. Jsi nejenom lhářka, ale i zlodějka. Co jsi s nimi provedla?“

Elandra se zoufale snažila vymyslet vhodnou odpověď, která by ji zachránila před dalším výpraskem, ale byla příliš unavená, aby dokázala rozumně uvažovat. „Nevím nic o téhle kazetě. Já jsem ji neotevřela.“

Hecati k ní přistoupila blíž. Elandra se musela přemáhat, aby se nepřikrčila. To nebyla tvoje chyba, připomněla si. Musí si stát za svým, ať se děje, co se děje.

„Svatební šaty byly šity při zvláštním požehnání,“ vyštěkla Hecati zuřivě. „Sama jsem je uložila do této speciální kazety, abych je měla stále na očích.“ Hecatin hlas se vytratil do prázdna a stařena zůstala zírat na Elandru. Její tvář byla čím dál tím víc brunátná. Popadla Elandru za ruku. Její prsty se zaryly do kůže jako drápy.

„Ty jsi je vyndala ven, že mám pravdu?“ vznesla obvinění. „Chtěla jsi je vidět na vlastní oči. Přitom jsi věděla, že se jich nikdo nesmí dotknout až do svatebního dne. Chtěla jsi zničit Bixiino štěstí a bylo ti jedno, jakým způsobem. Ty závistivá malá čubko!“

Prudce pleskla Elandru přes tvář. Byl to bolestivý úder a následoval by další, ale Elandra uhnula. Hecati pozvedla proutek a hodlala uštědřit Elandře výprask. Ta však prut popadla a vytrhla jí ho z ruky.

Proutek náhle zmizel, jako by nikdy neexistoval. Elandra překvapeně zalapala po dechu a ustrašeně ustoupila. „Co je to za čáry?“ zašeptala a rozběhla se ke dveřím.

„Magan! Trino!“ volala. „Pošlete pro jinju…“

Neviditelná ruka jí sevřela hrdlo. Elandra se zastavila a zvedla ruce ke krku, kde ji dusil ten náhlý tlak. Tlak ještě vzrostl a připravil ji tak o poslední zbytky vzduchu. Zoufale se zmítala.

Pak sevření krku náhle povolilo a byla opět volná.

Rozkašlala se. Padla na kolena a namáhavě lapala po dechu. Krk měla jako v ohni.

Zmocnil se jí strach, studený a ochromující, který proměnil její nohy v kamenné sloupy. Srdce jí prudce bušilo, jako by vyběhla tisíc palácových schodů. Zachvěla se a zavřela oči. Stále cítila přítomnost magie v místnosti. Vlasy jí vstávaly a napínaly kůži lebky, jako kdyby byly nabity statickou elektřinou. Cítila velmi slabý zápach spáleniny. Ztěžka polkla. Odmítala pohlédnout na Hecati.

Stařena přešla místnost. Její dlouhá sukně šustila při každém kroku. „Donutila jsi mě k tomu,“ pronesla tichým, vzteklým hlasem. „Do pekla s tebou!“

Elandra sklopila hlavu a poklonila se jako nějaký patolízal. „Prosím,“ zašeptala. „Prosím, nechte…“

„Zašla jsi příliš daleko,“ pravila Hecati. V jejím hlase bylo něco děsivého, hrozba sahající za hranice obyčejného vzteku. Elandra málem vyjekla strachy, ale se zachvěním se ovládla. „Příliš daleko! Naposledy tě varuji, abys mi řekla pravdu o svatebních šatech, nebo ti udělám špičkou prstu díru v tvé bezcenné lebce.“

Přejela prstem po Elandřině hlavě a ta sebou trhla. Měla co dělat, aby neuskočila hrůzou.

Místo toho se přikrčila u Hecatiných nohou. V tom okamžiku stařenu nenáviděla víc než kdy jindy. Její mysl byla prázdná a celá se koupala v potu z nastávajícího horka. Cítila se jako v horečkách, ale věděla, že musí nalézt nějakou odpověď.

„Prosím,“ zašeptala.

„Mluv!“

Při tom rozkazu sebou trhla. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Elandra se snažila promluvit. „Bixia vyndala šaty, protože si je chtěla vyzkoušet. Ona…“

Hecati vztekle vykřikla. „Toho budeš litovat, ty ďáblice. Vše, co jsi zde řekla, je hanebná a sprostá lež.“

Elandra se narovnala a v zoufalství vmetla celou pravdu do tváře stařeny. „Zeptejte se Bixie! Jak jinak bych se mohla dotknout šatů, které jsou určeny k svatebnímu obřadu? Zeptejte se jí!“

„Nebudu ji rušit z drahocenného spánku kvůli takové hlouposti. Proč by se tě zastávala?“

Proč vlastně? pomyslela si trpce Elandra. Bixia bude určitě lhát, pokud jí to přinese nějaký užitek.

„Hlupačko!“ Hecati vztekle rázovala po pokoji sem a tam. „Zničila jsi je. Kde jsou? Okamžitě je sem přines.“

Elandru zaplavil pocit viny. Teď bude celá věc prošetřena. Hecati zjistí, kde byly šaty očištěny. Najde drobné záhyby. Uvidí nedokončený lem. Všimne si neumělých stehů, kterými Elandra začala, než pronikla do tajů složité výšivky.

„Nevěděla jsem, že jsou ty šaty tak neobyčejné,“ pronesla Elandra na svoji obranu. „Lady Bixia si je zkusila a rozzlobilo ji, že jsou příliš dlouhé. Mrštila s nimi na podlahu a já…“

„Zmlkni. Vždycky ses snažila dělat co nejvíc potíží, ale tentokrát jsi to přehnala. Ani Albain ti tenhle čin nepromine.“ Hecati vrhla na Elandru téměř vítězoslavný pohled. „Tentokrát jsi uškodila sama sobě.“

Hecati se obrátila k Elandře zády a hlasitě zatleskala. Do pokoje nakoukla Magan.

„Co si přejete, paní?“ zeptala se Magan opatrně.

Elandra nepochybovala, že služka slyšela každé slovo.

„Svatební roucho určené pro svatební noc. Přines ho,“ poručila Hecati.

Magan vrhla na Elandra tázavý pohled. Ta její pohled opětovala a neznatelně zavrtěla hlavou, ale to už byla služka pryč. Elandra si povzdychla. Pokud má Magan dost rozumu, zmizí, dokud je čas.

Svoboda byla tak blízko, pouhou hodinu. Elandra cítila, jak se jí do očí derou slzy, ale dokázala je potlačit. Litovat se bylo k ničemu. Zjištění, že Hecati provozuje zakázané umění magie, bylo dost velkým šokem samo o sobě. Elandra si v duchu zakázala dýchat či se jakkoliv pohnout. Musí být opatrná.

Proč se Hecati nespokojí s tím, že její životní práce došla naplnění? Proč by alespoň jednou nemohla být tak velkorysá a odpustit jí? Bixia bude novou císařovou nevěstou. Všichni ji budou uctívat a bude žít v nepředstavitelné slávě až do konce života. Hecati získá místo u císařského dvora. Každý jiný by jí ten malý prohřešek odpustil, ne tak Hecati.

Té staré čarodějnici to činilo příliš velké potěšení, než aby si nechala ujít poslední příležitost, kdy ji může potrestat.

Elandra na ni kradmo pohlédla. Jak se pomalu vzpamatovávala z prožitého šoku, cítila, jak se v ní vzdouvá nová vlna odporu.

„Hlupačko,“ pronesla Hecati opovržlivě. „Tentokrát tě tvá žárlivost dohnala příliš daleko. Ale trestu neujdeš. To ti slibuji.“

Elandra už už začala prosit o smilování, ale slova se jí zadrhla v krku. Nedokázala žadonit o milost, zvlášť když to nebyla její chyba. „Kdybyste mě alespoň vyslechla,“ řekla místo toho. „Udělala jsem pouze to, co mi bylo řečeno. Já…“

Dveře Bixiiny ložnice se rozlétly dokořán a budoucí nevěsta vyšla ven.

Sluneční paprsky ji zalévaly a ještě zvýrazňovaly bohatost zlatých kudrlin, které jí splývaly na záda. Noční košilka jí sklouzla z jednoho ramene a odhalila lehce narůžovělou kůži. Se zívnutím zvedla ruce do výše, aby se protáhla, a dovolila tak slunečním paprskům prosvítit košilku a odhalit kypré tvary ukryté pod látkou.

Hecati jakoby mávnutím kouzelného proutku vykouzlila na tváři přívětivý úsměv a spěchala jí naproti. „Dobré ráno, má paní!“ pravila medovým hlasem. „Dnes se nám udělalo nádherné počasí. Lepší jsme si na naši cestu ani nemohli přát.“

Bixia znovu zívla a zamračeně se na ni podívala. „Už teď je vedro. Kde je moje osobní služka? Proč tady není, aby mě ovívala? A proč vy dvě ječíte před mými dveřmi takhle brzy ráno? Zmlkněte. Jdu zpátky do postele.“

„Má paní, musíš dovolit služkám, aby tě ustrojily. Brzy odjíždíme. Tvůj otec už čeká dole, aby se s tebou rozloučil.“

Bixiiny lstivé zelené oči přelétly po místnosti. „Je mi zcela jasné, že se otec nemůže dočkat, abych už byla pryč. Aby mohl začít počítat své nově nabyté bohatství.“ Hodila vzpurně hlavou a odkráčela zpátky do ložnice.

„Má paní, prosím, nevracej se zpět do postele.“ Hecati se s bezmocným výrazem rozběhla za Bixií, ale ve dveřích se otočila směrem k Elandře.

„Nikam nechoď,“ řekla hlasem plným zášti. „Ještě jsme spolu neskončily.“

Elandra se nejistě nadechla, a pak se narovnala. Vrhla pohled ke dveřím. Pokud bude mít příležitost, uteče. Najde si nějakou skrýš, kde se ukryje, než bude Hecati pryč.

Hecati podezřívavě přimhouřila oči. Pozvedla paži a vrbový proutek se znenadání objevil. Se zasvištěním proťal vzduch a Elandra uskočila, aby se vyhnula ráně.

„Paní Hecati,“ oslovila stařenu plaše služka.

Hecati se otočila. „Ano?“

Dívka postoupila kupředu. V rukou držela bílé zmačkané šaty.

Hecati jí je s výkřikem vytrhla z rukou a pozvedla je proti světlu. Přepychové šaty se rozprostřely až k podlaze. V jasném světle bylo možné spatřit všechny záhyby. Byly vidět všechny skvrny od prachu i skvrny od vody v místech, kde se je Elandra snažila smýt.

Hecatina tvář zbledla zděšením a pak jí na obličej i a na krku naskákaly skvrny. Mrštila šaty na podlahu. „Co jsi to s nimi prováděla? Utírala prach? Jsou úplně zničené.“

Elandra zvedla šaty ze země. „Mohou se dát vyčistit a vyžehlit. Já je…“

„Dej ty špinavé pracky pryč. Nejsi hodna se jich vůbec dotknout.“

Hecati uchopila šaty a pokusila se je Elandře vytrhnout. Šaty se roztrhly a obě dvě ustaly v přetahování, strnulé zděšením.

První se vzpamatovala Elandra. Pustila šaty a ustoupila. V ústech cítila trpkou pachuť strachu. Z toho, co se stalo, ji nikdo nemohl vinit. Odmítala přijmout jakékoliv obvinění.

Pohledem hledala služebnou, ale dívka mezitím zmizela. Žádná ze služek nebyla v dohledu. Ustalo i švitoření ozývající se z šatníku, jako by všechny naslouchaly… nebo se schovávaly.

Hecati hodila roucho na podlahu a otočila se k Elandře. Ústa se jí stáhla do úšklebku a z očí jí sálal takový vztek, že to Elandru přinutilo ustoupit o další krok.

„Znesvětila jsi toto roucho, symbol posvěceného svazku. Švadlenám z kmene Mahira trvalo deset měsíců, než ušily tento šat. Každá nitka, každý steh byl požehnán. Všechny záhyby byly vyhlazeny v posvěcené páře a provoněny rozmarýnem a yzopem. Roucho bylo uschováno a uzamčeno v kazetě, aby ho nikdo nemohl spatřit nebo s ním manipulovat do té doby, než nastane svatební noc. Tohle všechno jsi zničila.“

Elandra cítila, jak jí tepe krev v žilách na spáncích a na hrdle. S každým slovem, které Hecati pronesla, v ní narůstalo zděšení.

O tomhle neměla nejmenší tušení, jelikož jí nebylo dovoleno zúčastnit se svatebních příprav. Neměla možnost spatřit byť jen jediný nádherný dvorní šat ušitý pro Bixii. Kdykoliv bylo od švadleny doručeno něco nového, Hecati poslala Elandru pryč. Včera v noci, když se Elandře Bixia předvedla v nových šatech, zdálo se, jako by byly opravdové sestry. Elandra byla potěšena Bixiinou velkorysostí až do chvíle, kdy Bixii popadl jeden z jejích záchvatů náladovosti a poručila Elandře přešít lem šatů.

Kdyby Elandra znala význam té róby, nikdy by se jí nedotkla. Opravdu ze sebe vydala to nejlepší, aby zachránila tu spoušť, kterou začala Bixia a Hecati ji dokončila.

Bixia se znovu objevila ve dveřích. Noční košilka se jí svezla ještě níže z ramene a odhalila tak horní část kyprého ňadra. Stále zívala. „O čem se to tu dohadujete?“

Hecati mlčky ukázala na šaty ležící na podlaze.

Bixia na ně chvíli hleděla a pak špičkou nohy přizvedla jejich okraj. „To jsou mé svatební šaty.“

„Ano, má paní,“ řekla Hecati prázdným hlasem.

„Jsou úplně zničené.“

„Ano, má paní.“ Hecati zabodla pohled do Elandry. „Na tom má vinu tvá nevlastní sestra.“

„To není pravda!“ vykřikla Elandra. Vrhla na Bixii zoufalý pohled. „Pověz jí, že jsi mě požádala o zkrácení těch šatů. Řekni jí to!“

Bixiiny zelené oči se na ni upíraly bez jediného mrknutí. „Ty šaty jsou roztrhané na kusy. Proč jsi to udělala? To je ti jedno, že jsou ty šaty požehnané?“

Vznesené obvinění Elandru omráčilo. „Ale já − ty sis je zkoušela a nelíbila se ti jejich délka. Ty…“

Bixia bezvýrazným hlasem pronesla: „Nebuď směšná. Nikdy bych si nehrála s požehnaným svatebním rouchem. Tím, že lžeš, dáváš najevo svou špatnost.“

Hecati pozvedla hlavu. Zdálo se, že zadostiučiněním roste do výšky a do šířky. V očích se jí objevil záblesk uspokojení.

To křivé obvinění Elandru ranilo. Snažila se to překonat, zaplašit všechny city. Bixia nikdy neřekla pravdu, pokud se jí víc hodila lež. Elandra mohla vědět, že se Bixia bude vyhýbat potížím.

Hecati si zamnula ruce. „Tak,“ zašeptala se zrakem upřeným na Elandru. „Nadešel čas s tebou skoncovat.“

Elandra ustoupila. Zoufalým pohledem se snažila najít v pokoji něco, čím by se mohla bránit. Jak ale mohla bojovat proti zakázanému umění? Odmítala se vzdát a rychle zaplašila rostoucí zoufalství. Kdyby tak mohla obejít místnost a dosáhnout dveří…

„Děvčata!“ Zvolal lord Albain zvenku. „Dost lelkování. Všechno už je naloženo. Zvířata nebudou stát a čekat, zatímco se tady budete předvádět a nakrucovat.“

Všechny tři zmlkly a zůstaly stát na svých místech. Elandra si hlasitě oddechla úlevou a přimáčkla si dlaně na ústa. „Otec,“ zašeptala.

Dveře vedoucí do komnat se rozlétly a do místnosti vklouzl štíhlý jinja. Jeho kůže měla zelenavý nádech. Stvoření sahající Elandře sotva do pasu bylo oblečeno do vesty bez rukávů a širokých kalhot, bohatě zdobených zlatým vyšíváním a maličkými drahokamy. Stvoření mělo trojúhelníkovou tvář, obrovské oči, malé jehličkovité zuby a špičaté uši. Jinja prováděl stejné pohyby jako při chůzi, i když většinu času se jeho malé nohy nedotýkaly podlahy. Elandra pozorovala, jak se jinja zastavil hned za dveřmi a ostražitě větřil. Pak, příliš rychle než aby ho bylo možné sledovat, proskákal celou místnost − sem, tam, zase zpátky, až se nakonec zastavil před otevřeným oknem. Když se sluneční paprsky dotkly jinjovy zelené kůže, zprůhledněla a zatřpytila se jako barevné sklo.

„Vše je v pořádku. Můžete vstoupit, pane,“ zavolal jinja. „Žádný jed. Žádný vrah. Žádná kouzla.“

Elandra potřásla užasle hlavou a rozhlédla se kolem sebe. Cožpak jinja necítil magii, která byla v komnatě použita? Ale ani ona sama již necítila slabý zápach spáleniny, který se vznášel ve vzduchu jako připomínka Hecatina kouzla. Uvědomila si, že Hecati klamala jinju dlouhá léta. Elandřin strach ještě vzrostl. Hecati musí být skutečně mocná. Ale ani ona si nedovolí jednat otevřeně v přítomnosti lorda Albaina, který by ji mohl dát popravit.

„Hloupé zvíře!“ obořila se Hecati na jinju. „Od koho by tady mohlo hrozit jeho lordstvu nebezpečí?“

Jinja si jí nevšímal. Olízl si špičky svým malých prstů a začal si jimi čistit uši.

Gihaud Albain vpochodoval do pokoje, netrpělivý jako vždy. Jeho ostruhy cinkaly při každém kroku.

Byl to vysoký, dobře stavěný muž. Nebyl tlustý, ale rozložitý s mohutnými rameny a silnýma rukama. Vlasy, které dřive bývaly ohnivě rudé, vybledly v zářivě zlatou. Přední část hlavy měl lord oholenou a vlasy v zadní části měl spletené do dlouhého válečnického copu. Byl oblečen do slavnostních kamaší a náprsního krunýře. V ruce nesl výšivkou zdobené rukavice a na boku mu visel obřadní meč, který při každém kroku řinčel. Jeho zjizvená tvář s prázdným očním důlkem vypadala drsně a zarputile, i přes třpytivé odznaky hodnosti. Lord Albain zodpovídal za udržení jižní hranice císařství před barbarskými kmeny, což se mu velmi dobře dařilo. V tu dobu byl na hranicích mír a on byl znuděný a nepokojný, protože byl celé jaro nečinný. Ale v tento den vypadal spokojeně, dokonce pyšně, a rázoval po místnosti s energií, která působila v tomto čistě ženském prostředí nepatřičně. Při pohledu na Bixii v noční košilce se zachmuřil.

„Děvče! Ty líná kůže, honem se oblékni! Máš rozum, takhle se loudat v takový den? Nemůžeme nechat Penestriánky čekat. Ani císařský doprovod čekající dole na nádvoří. Ti už dokonce nasedli.“

Bixia pohodila hlavou, jakoby se jí ten křik netýkal. „Jen ať čekají,“ pronesla povýšeně. „Jsem budoucí císařovna. Můžu je nechat čekat tak dlouho, jak budu chtít.“

Albain se celý naježil a zahrozil na ni silným ukazováčkem. „Teď mě dobře poslouchej, ty jedna zhýčkaná…“

„Můj pane,“ vpadla mu Hecati do řeči. „Tvá dcera má dobrý důvod k tomu, že ještě není oblečena. Poslouchej mě, pane. Někdo, jí velmi blízký, ji zradil. Někdo, komu věřila z celého srdce. Ano, a nejhorší na tom je, že jeho lordstvo bylo tím ďáblem také zrazeno.“ Hecati se zablýskalo v očích. „Celé manželství mezi lady Bixii a císařem Kostilamem je nyní v ohrožení.“

Kapitola čtrnáctá

Albain spustil ruku. „Cože?“ zeptal se bezvýrazně. „Ohrožení? Zrada? Jsi si tím jistá?“

„Ano, můj pane.“ Hecati truchlivě pokynula k rouchu ležícímu na podlaze. „Požehnané svatební šaty byly roztrženy a nedají se spravit. Jsem si jistá, že jeho lordstvo ví, co tahle hrozivá předzvěst znamená pro manželské štěstí lady Bixie.“

„Pověry,“ prohlásila Bixia; pak si, pod otcovým pevným pohledem, upravila spadlé ramínko své noční košile.

„Doufám, že to byl pokus o vtip, dcero,“ pravil přísně.

Bixia polkla a sklopila zrak. „Ano, otče.“

„Kacířství, i když jen v žertu, je špatný zlozvyk. Pochybuji, že budeš mít u dvora takovou volnost v pronášení svých názorů, jako máš tady.“

Bixia zvedla vzdorně hlavu, ale neřekla jediné slovo. Pohlédla na Elandru a pokrčila rameny.

Lord Albain se zamračil při pohledu na roztržené roucho. „Nejsou tohle ty šaty, které mě stály téměř devět set dukátů?“

„Jsou, můj pane,“ řekla Hecati.

Elandra zalapala po dechu a dokonce i Bixia vypadala ohromeně.

Hecatiny oči se zúžily na dvě malé štěrbiny. Hleděla pozorně na Elandru, jako kočka na svou kořist.

Albain se zdál být trochu otřesen, ale brzy nabyl svou rozvahu zpět. „Bixia má jiné šaty. Jedny z nich postačí.“

„Ale, otče!“ zanaříkala Bixia. „Ostatní šaty nejsou požehnané. Přeci si nevezmu císaře v šatech vhodných tak pro nějakou děvečku. Musím být oblečena do mahiranských šatů. Víš sám moc dobře, jak je to důležité.“

„Ne!“ vybuchl. „Hromy a blesky, děvče. Uděláš ze mě žebráka.“

V Bixiiných zelených očích se objevily slzy. „Za takových podmínek se nemůžu vdávat. Mé svatební šaty jsou zničené a mé manželství je navždy prokleto.“

„Nech toho!“ řekl Albain hrubě, ale ve tváři se mu zračila bezradnost. „Och, do pekla. Hlavně mi tu nefňukej. Uvidíme, co se s tím dá dělat.“

„Ach, otče, děkuji!“ Bixia vymrštila ruce a objala ho kolem krku. Musela stát na špičkách, aby mu mohla dát polibek na jeho zjizvenou tvář. „Jsi ke mně tak laskavý. Tak dobrotivý a šlechetný.“

Potěšeně ji poplácal po rameni a odkašlal si. „Uvidíme. Tak a teď se honem oblékni.“

Bixia se rozzářila a s prásknutím dveří zmizela ve své ložnici. Pak se rozezněl gong svolávající její služebné. Jednou z Elandřiných povinností bylo pomáhat sestře každé ráno s oblékáním.

V tu chvíli se ale sotva odvažovala dýchat, a tak zůstala stát na svém místě.

„Můj pane, co budeme dělat?“ zeptala se Hecati. „Svatební obřad nemůže proběhnout tak, jak byl naplánován…“

„Musí!“ vykřikl Albain. Pak se zašklebil a zvedl ruku ve smířlivém gestu. „Žádné otálení,“ pronesl mnohem klidnějším hlasem. „Zatraceně, přece neurazím císaře kvůli zpropadené noční košili!“

„Vaše dcera musí mít roucho odpovídající jejímu postavení.“

„U ďáblovy tlamy, ženská! Za její svatební výbavu jsem už utratil celé jmění.“

„Tady se nejedná o peníze,“ odvětila Hecati chladně. „Nevěsty vysokého původu jsou tradičně posílány do manželských postelí v mahiranských svatebních šatech. Požehnání vložené do šatů má zajistit rychlé zplození potomka. Pokud lady Bixia nesplní svou povinnost, bude…“

„Dost,“ odvětil Albain ztěžka a otřel si pot z čela. „Není třeba vysvětlovat něco, co dokonale chápu. Vše musí probíhat tak, jak bylo naplánováno. Vzkážu Mahirankám, že potřebujeme nové šaty. Sakra! Za ty peníze bych si mohl pořídit nového válečného koně. Nebo tři mladé slony.“

Jinja skočil před Elandru, rychle kolem ní zakroužil, rozmazaná zelená skvrna, a pak si stoupl vedle Albaina. Baron ho laskavě pohladil po hubeném rameni.

„Musí být tahle odporná věc s námi v jedné místnosti?“ zeptala se Hecati, viditelně znepokojená. Mávla na jinju rukou, ale ten si jí nevšímal. „Tady je vše v pořádku. Už tady nemusí zůstávat.“

„Kdo zde byl zbičován, pane?“ otázal se jinja se zlomyslným úšklebkem, který odhalil špičaté zuby.

Albain tu otázku ignoroval, ale Hecatina tvář znachověla.

Elandra je pozorně sledovala. Zatím si jí nikdo nevšímal. Zlehka udělala krok vzad, pak další. Doufala, že se jinja o bití nezmíní. Zrovna teď na sebe nechtěla poutat žádnou pozornost. Nastane určitě vhodnější chvíle, aby řekla otci celou pravdu, až bude Hecati pryč.

Ale Hecati otočila hlavu a zpříma na ni pohlédla. „Pokud jde o to, kdo způsobil tuto potupnou…“

Jinja zakroužil po pokoji. „Lži v místnosti. Lži v místnosti.“

„Huš,“ napomenul ho Albain.

Jinja se zatvářil dotčeně. Vyskočil na okenní parapet a tam se rozmrzele schoulil.

„Už bylo dost té přetvářky,“ řekla Elandra a pokročila kupředu. Podívala se na otce. „Lady Hecati mě vinní z roztržení šatů.“

Albainovo jediné oko se střetlo s jejím pohledem a lord se zakabonil. Elandra měla stejně řezanou čelist, stejnou povahu i barvu vlasů jako lord Albain. Vysokou a štíhlou postavu zdědila po matce. Rozum však měla vlastní a celý svůj život bojovala zuby nehty, aby se jí dostalo co nejlepšího vzdělání.

Věděla, že kromě ní měl Albain i jiné nemanželské děti. Ve stájích bylo několik pomocníků s Albainovou barvou vlasů či stejným profilem čelisti.

Ale Elandra byla mezi jeho potomky jediný levoboček urozeného původu, měla šlechtický rodokmen jak z otcovy, tak z matčiny strany. Proč její matka podlehla Albainovu svádění a porušila tím svůj manželský slib, zatímco její manžel byl na válečném tažení, Elandře nikdy nikdo neřekl. Proč si ji matka neponechala u sebe a místo toho ji jako čtyřletou dívenku poslala Albainovi, zůstalo také nevysvětleno. Dokud byla naživu Bixiina dobrosrdečná matka, bylo s Elandrou dobře zacházeno a ona byla v paláci šťastná. Když lady Ousia při pokusu porodit Albainovi syna zemřela, ujala se vedení obou dětí její sestra Hecati.

„Můj pane, sama se přiznává k tomu ohavnému činu,“ pravila Hecati, zatímco Elandra opětovala otcův pohled. „Stála vás devět set dukátů − vlastně dvojnásobek, pokud má být roucho nahrazeno stejně kvalitními šaty. A to všechno jen kvůli tomu, že závidí své nevlastní sestře její štěstí.“

Elandra pohlédla na jinju, ale ten stále trucoval na okenním parapetu, pohled upřený do dálky. Jinja byl vrtošivé stvoření. Byl oddaný pouze lordu Albainovi. Nemohla tedy spoléhat na jinjovu pomoc. Srdce jí pokleslo.

Albain si ji zklamaně prohlížel. Nedostávalo se jí vzduchu, ale odmítala sklonit hrdě vystrčenou bradu byť jen o kousek. Jediné, co si vždy přála, byla jeho láska, jenže lord byl zaneprázdněný muž, který měl na svou rodinu velmi málo času. Doufala, že se stanou společníky, až Bixia a Hecati zmizí.

Zraňovalo ji, když na ni hleděl takovým způsobem.

„Odmítám jakékoliv obvinění,“ řekla zastřeným hlasem. Měla co dělat, aby se nerozplakala. „Odmítám všechna její nařčení.“

„Zkažené děvče!“ pravila Hecati hněvivě. „Tvá vzpurnost ti v ničem nepomůže. Nenávidíš svou nevlastní sestru a také jí závidíš. Přiznej, že na ni žárlíš. Jsi odporná a věčně problémová lhářka.“

„Lady Hecati,“ uťal Albain rázně její řeč, „dej si pozor na jazyk.“

Hecati se okamžitě uklonila. „Odpusťte mi, můj pane. Ale tahle bídačka…“

„… je má dcera.“

Po Hecatině tváři přeběhl náznak nelibosti. Polkla. „Ano, můj pane. Ale jako bastard…“

Albain se zachmuřil. „Elandřina rodová linie z matčiny strany patří mezi nejurozenější a nejstarší v celé Gialtě. Má vlastní rodová linie je stejně dokonalá. Skutečnost, že byla počata z lásky a ne z posvěceného svazku ti nedává právo na ni křičet jako na nějakou trhovkyni.“

Elandřiny rty zkřivil drobný úsměv. V jejích očích byl hrdinou. Jeho čestnost a spravedlnost byla dnes na její straně. Hleděla na něj s láskou, potěšena, že má takového ochránce.

Hecati zrudla. Pak se uklonila. „Můj pane, ještě jednou prosím za odpuštění.“

Albain zavrčel a otočil se k dceři. „Elandro, pověz mi popravdě, jak se to stalo.“

Na okamžik v ní zahlodalo pokušení říci mu vše − o tom, jak s ní bylo zacházeno; o tom, jak Bixia vyndala svatební roucho; i o rvačce s Hecati, která způsobila roztržení šatů. Instinkt ji ale varoval, aby se měla na pozoru. Ve vzduchu cítila nebezpečí rozpálené jako horký vítr vanoucí přes planiny. Jinja to nebezpečí zjevně necítil; možná, že to byl jen výplod její fantazie. Ale dostalo se jí tvrdých lekcí, které ji naučily Hecati nepodceňovat. A pokud ta ztratí rozvahu nebo jí vpadne do řeči svým pronikavým hlasem, otec ji přestane poslouchat. Tohle už ji zkušenost také naučila.

Nemohla obvinit Bixii, jeho zlaté dítě. Zase tak daleko jeho smysl pro spravedlnost nesahal.

Elandra ztěžka polkla a řekla, „Minulou noc, předtím než šla spát, mě lady Bixia požádala o zkrácení jedněch šatů, které jí byly příliš dlouhé.“

„Lžeš!“ vpadla jí Hecati do řeči. „Vzala jsi šaty z kazety a úmyslně jsi je zničila…“

„To není pravda!“ trvala na svém Elandra. Oči se jí leskly. „Neměla jsem ani ponětí o jejich zvláštním významu. Nikdy jsem tu kazetu neviděla.“ Pohlédla na otce, který zamračeně přihlížel. „Bixia byla velmi rozzlobená a mrštila šaty na podlahu.“

„Ty šaty byly pečlivě změřeny,“ pravila Hecati. „Nechápu, proč pořád trváš na té lživé historce, když všichni víme, že v ní není špetka pravdy.“

Elandra zvedla roucho z podlahy a držela ho před sebou. „Podívejte,“ řekla. „Pracovala jsem celou noc, abych přesila lem. Vidíte? Tady jsem to nestihla dokončit. Vidíte, jak jsou dlouhé?“

Napřáhla ruce a držela roucho před Hecati. „Jak byly ty šaty ušity předtím, tak by padly mně, protože jsem mnohem vyšší než Bixia. Ale na ní ty šaty vypadaly hrozně. Opravdu jsem se jí snažila pomoci, otče.“ Pozvedla roucho a ukázala mu stehy, které ušila ona sama. „Vidíš tu výšivku? Velmi jsem se snažila ji napodobit. Kdybych měla ještě hodinu čas, tak by bylo vše v pořádku.“

Její otec vzal roucho z bílého brokátu do svých širokých, zjizvených rukou. „Jak to, že byly roztrženy?“

Elandra vrhla pohled na Hecati. Ta otevřela ústa, a pak je zase zavřela, rty pevně sevřené. Její oči vyzařovaly jasnou hrozbu, ale Elandra byla natolik vystrašená, že nedokázala lhát. „Snažila jsem se lady Hecati ukázat, že jsem ty šaty jen opravovala, ale ona se rozčílila a vytrhla mi je z rukou,“ odpověděla Elandra na otázku slabým hlasem.

Z Hecatiny tváře se ztratila všechna barva. „Ty… ty…“

Albain se zamračil. Hecati se zarazila a nechala větu nedokončenou. „Tohle je velmi jemná práce, dcero,“ pravil. „Nedokážu rozpoznat, kde začínají tvé stehy a kde končí původní.“

Elandra se potěšeně usmála. „Děkuji, otče. Snažila jsem se. Omlouvám se, že jsem svou práci nedokončila. A nyní jsou šaty roztržené. Kdybych jen tušila, že jsou ty šaty požehnané, nikdy bych se jich nedotkla. To mi věř.“

Jejich oči se setkaly, ale v Albainově pohledu se stále zračila pochybnost. „Jak si jen mohla být tak nevšímavá k části sestřiny svatební výbavy? Tohle je nejslabší místo celého vyprávění, a proto pochybuji o jeho pravdivosti.“

„Ale otče, já jsem nespatřila nic ze svatební výbavy,“ odvětila Elandra.

Albain svraštil obočí a nevěřícně na ni hleděl. „Co to má znamenat? Cožpak ti vůbec nezáleží na Bixiině štěstí? Nevychovával jsem tě, abys byla závistivá a malicherná.“

V Elandře vzplál hněv. Ty jsi mě totiž vůbec nevychovával, pomyslela si zlostně. Raději jsi mě svěřil do rukou téhle babizny.

„Můj pane,“ pravila Hecati nervózně, aniž spustila oči z jinjy. „Raději jsme Elandru nezapojovaly do toho shonu kolem úpravy svatební výbavy. Dívka by byla znuděná a já jsem v ní nechtěla vzbudit závist. Také jsem nechtěla, aby se cítila méněcenná při prohlížení všech těch nákladných rób, které jsou tak vzdálené jejímu vlastnímu postavení.“

Albain zůstal zaraženě hledět. „Jsem si jistý, že Elandra nemá k žárlivosti žádný důvod. Její vlastní šaty jsou velmi hezké. O to jsem se postaral. Až na tenhle šeredný kus hadru, co má dnes ráno na sobě.“

Elandra na něj upřeně hleděla a cítila, jak ji zaplavuje nová vlna dojetí. Jak mu jen vysvětlit, že všechny jeho dary byly zamčeny ve skříni a že je mohla nosit pouze při mimořádných příležitostech, kdy s ním a s Bixii společně večeřeli?

Hecati něco vztekle mumlala, ale poté, co ji Albain zpražil pohledem, zmlkla.

„Nebo snad moje dcera nemá žádné hezké šaty? Mám pocit, že pokaždé, když jí zahlédnu pelášit palácem nebo po nádvoří, je oblečena do takových hadrů jako má teď na sobě. Vždyť je oblečená jako nějaká služka.“

„Příliš mnoho hezkých věcí vzbuzuje v mladém děvčeti domýšlivost,“ prohlásila Hecati. „Kromě toho, Bixia musí mít přednost.“

„To je samozřejmé, že má Bixia přednost,“ odtušil Albain netrpělivě. „To ale neznamená, že bude Elandra odstrkována. Hecati, už jsem ti to jednou říkal. Považoval jsem tu záležitost za vyřízenou.“

„Samozřejmě, můj pane,“ odvětila Hecati hlasem hladkým jako sklo.

„Elandro, máš nějakou stížnost?“ zeptal se jí Albain.

Elandra se zhluboka nadechla, připravená mu všechno říct, ale Hecati si varovně odkašlala.

Elandra ztuhla. Již v dětství se naučila neříkat otci vše. Ani nedokázala spočítat, kolik výprasků jí bylo uštědřeno, než se naučila zamlčovat některé věci. Nyní tam stála vyděšená a neschopná slova. Nenáviděla se za svou zbabělost, přesto ale nedokázala využít nabízenou příležitost.

Albain mávl netrpělivě rukou. „Nerad poslouchám takové věci,“ prohlásil rozmrzele. Rukavicemi přitom klepal o dlaň druhé ruky a jeho pohled těkal po místnosti. „To se k dámám nehodí.“

Elandra spolkla slova, která už měla na jazyku. Albain nenáviděl jakékoliv rozsuzování a hádky v domě ho vždy rozhněvaly. Na vyslechnutí obou stran měl příliš málo trpělivosti a často raději potrestal všechny zainteresované, než aby se musel zaobírat celou záležitostí. Připomněla si, že Hecati a Bixia budou již za chvíli pryč. Tím její potíže skončí.

„Nemám, nač bych si stěžovala, otče,“ špitla. „Vím, kde je moje místo.“

Albain udiveně pozvedl obočí, ale Hecati přikývla. „Správně,“ přitakala. „To děvče ví, kde je její místo. Má sloužit své sestře.“

Albain nic nenamítl a Hecati se na tváři znovu objevil troufalý úsměv.

„Možná,“ pravila s falešnou velkorysostí, „možná jsem trochu přeháněla. I když Elandra udělala minulou noc strašlivou chybu, nyní vidím, že se jen snažila pomoci své sestře. Samozřejmě, že se mě to ubohé popletené děvče mělo nejprve zeptat, předtím, než začalo něco podnikat. Velká část té pohromy mohla být odvrácena. Už se stalo, ale obávám se, že Elandřina chyba vás přijde velmi draho, vaše lordstvo.“

Albain se ještě víc zakabonil a Elandra pocítila při pomyšlení na devět set dukátů bodavou výčitku.

„Omlouvám se za všechny způsobené potíže. Otče,“ pravila tiše, „jak jen mohu napravit tak draze zaplacenou škodu?“

Zahlédla, jak se Hecati pousmála a ve tváři se jí objevil výraz zadostiučinění. Elandra věděla, že Hecati potěší, když bude moci veškerou vinu svalit na ni. Pokud Albain dojde k názoru, že je hloupá, nebo ještě hůře, že je na obtíž, co se s ní pak stane? Její postavení v paláci bylo nejisté. Neměla žádná práva a v tomto okamžiku si toho byla vědoma víc než kdy předtím. Neodvážila se ani vydechnout.

Albain si odkašlal. „Zdá se mi, dcero, že na tobě leží nejmenší část viny.“

Elandra udiveně vzhlédla.

Hecati se zamračila.

Lord Albain pokračoval: „Bixia věděla, že to roucho je požehnané a nikdo se ho nesmí dotknout. Co to prováděla, když se v něm promenádovala? I kdyby ti ho chtěla ukázat, neměla žádné právo s ním takhle zacházet.“

Hecati chtěla něco říci, ale Albain ji zpražil pohledem.

„Pokud jí ty šaty nebyly akorát, a já při pohledu na ně nechápu, jak by mohly být, proč ti to tedy okamžitě neoznámila? Pročpak s tím šla za Elandrou, která byla vzhůru celou noc ve snaze šaty spravit? To byl pro Elandru nesplnitelný úkol, i přes její obdivuhodnou dovednost v šití.“ Ještě víc se zamračil. „Není divu, že zde stojí unavená na smrt, s tmavými kruhy pod očima. To není žádná služba, to je zneužívání. A proč s tím Elandra vůbec souhlasila? Protože jí bylo vštěpováno, že to je její místo? Kdo tohle způsobil?“

Zamračeně se zahleděl na Hecati, která zvedla obě ruce.

„Óó, můj pane. Špatně si celou situaci vykládáte. Požádal jste mě, abych Elandru naučila domácím pracím a…“

„Ano, naučit ji, jak řídit chod paláce a dohlížet na služebnictvo,“ vyštěkl. „Naučit ji eleganci, vznešenému držení těla a dát jí všestranné vzdělání, a ne jí nechat pobíhat kolem v záplatovaných hadrech, které by se styděl nosit i kuchyňský pomocník. Tváře má špinavé, vlasy neučesané a je celá vystrašená.“

„Je tvrdohlavá a náladová,“ opáčila Hecati rozčileně. „Těžko se něčemu učí a je vzpurná. Musela jsem použít opravdu tvrdé výchovné metody, aby si uvědomila, kde je její místo. Pokud ji občas nechám dělat služku lady Bixii, je to jen kvůli tomu, aby pochopila, že si s lady Bixii není rovna.“

„Opravdu není?“ zeptal se hlasem ostrým jako břitva.

„Samozřejmě, že ne. Okolnosti jejího narození…“

„Elandřina matka je urozenějšího původu než Bixiina!“ zařval.

Hecati opovržlivě popotáhla nosem. „Jenže nebyla zrozena v zákonném svazku, můj pane.“

„Co na tom při mém postavení záleží?“ řekl. „Máš prostý způsob myšlení, ženská. Jo, a taky dávno přežité morální zásady.“

Hecati zrudla v obličeji a narovnala se. „Vidím, že má snaha po celé ty roky zůstane neoceněna. No dobře, sám brzy zjistíte, co je vaše nemanželská dcera zač, až budete trávit víc času v její společnosti, můj pane. Možná budete litovat, že jste si nevšímal mých varování ohledně jí.“

„Nemůžeš vinit Elandru z toho, co se stalo mezi její matkou a mnou,“ řekl Albain.

„Samotná její přítomnost je urážkou Bixie i památky mé drahé sestry Ousie!“ vyprskla Hecati.

„Takže trestáš Elandru, protože nemůžeš potrestat mě?“ řekl úsečně Albain velmi tichým hlasem plným vzteku.

V pokoji zavládlo ticho. Hecati vypadala nervózně a vylekaně, jako by si uvědomila, že zašla příliš daleko.

Albain se obrátil na Elandru a upřeně se na ni zadíval.

Byl to pohled, jakým častoval své muže během inspekce. Cítila se jako bezvýznamný a zcela zbytečný drobek. Zůstala za jeho očekáváním, i když neviděla žádnou možnost, jak by mohla cokoliv učinit lépe… jedině, že by se jí podařilo vyhnout pastem, které na ni líčila Bixia.

Elandře vyschlo v ústech. Byla tak strašně unavená. Jako by měla v očích nasypaný prach. Myšlenky měla zmatené. Jediné, co si zrovna teď přála, bylo, aby ji propustil a ona mohla uniknout z téhle místnosti a z Hecatina dosahu. Ale neodvážila se dát najevo své vyčerpání, či dokonce propuknout v pláč. Albain nesnášel slabost. Musela být silná, pokud chtěla udržet jeho dobrou náladu. Nemohla před ním fňukat. Nemohla ani zakolísat. Silou vůle se přinutila zvednout hlavu a střetnout se s jeho pohledem. Vystrčila při tom bradu a narovnala bolavá záda. Měla co dělat, aby se jí nechvěly rty.

Albain luskl prsty. „Jinjo, ke mně.“

Stvoření k němu okamžitě přiskákalo. Albain ukázal na Elandru. „To musí skončit,“ prohlásil nazlobeně. „Už to trvalo dost dlouho. Propusť ji.“

Předtím, než mohla Elandra začít přemýšlet, co tím myslel, jinja na ni skočil. Přejel jí po tváři rukama − bylo to, jako by jí na kůži přiložil kus ledu.

Projela jí náhlá slabost. Zakymácela se. Zamrkala, aby se zbavila mlhy před očima. Na okamžik se cítila podivně prázdná a chladná. Mysl měla zcela prázdnou. Otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe jedinou hlásku.

Albain ji podepřel. „Uklidni se, děvče,“ konejšil ji. „Ta slabost rychle pomine.“

Už jak k ní promlouval, slabost ji opouštěla. Zamrkala; cítila se silnější, sebevědomější a jistým způsobem svobodná. Nedokázala si to vysvětlit a udiveně pohlédla na otce.

Kupodivu to byl on, kdo se vyhnul jejímu pohledu.

Jeho zrak spočinul na Hecati, která stále vypadala znepokojeně. „Až moc jsi využila toho, že nám bylo něco přikázáno, švagrová. Jak se k ní teď budeš chovat?“

Bylo vidět, jak se Hecati zachvělo chřípí. Pak se vzpamatovala. „Vždycky s ní byly jenom potíže. Co provede nyní, když jste jí dovolil dělat, co uzná za vhodné? Necháte ji zbořit palác?“

Elandra byl čím dál tím víc zmatená. Hleděla střídavě z jednoho na druhého. „Tomu nerozumím.“

„Dobrá tedy,“ řekl její otec nervózně. „Možná, že je občas lepší nechat některé věci utajené.“ Chvíli si ji prohlížel se zvláštním výrazem ve tváři. „Elandro, jsi dobré děvče. Dobrá dcera. Myslíš si, že nevím, co se děje v tomhle paláci, že jsem slepý a nevidím, jak je s tebou zacházeno. Ale to není pravda. Já jsem to tak vědomě nechával být.“

Elandře se rozšířily zorničky. Zírala na něj s rostoucím rozčarováním.

„Ano, udělal jsem to. A že to bylo velmi těžké. Občas jsem zakročil, to když s tebou Hecati jednala až příliš krutě.“

Oči se jí zalily slzami vzteku. Neměl ani tušení, čím vším si musela projít, i přes to své vychloubání. Věděl sotva desetinu všeho. V tu chvíli se cítila větší než on, starší než on, moudřejší než on. Viděla, jak její naděje, že z ní bude jeho společník, leží v troskách. Už bylo příliš pozdě. Přihodilo se příliš mnoho věcí, ale pro ně příliš málo.

Její mlčení Albaina zneklidňovalo.

„Bylo… mi řečeno, jak tě mám vychovávat,“ pravil. Při řeči nervózně poškubával širokými rameny. „Teď už je to stejně jedno. Vidím, že se sama dokážeš vypořádat s problémy, pokud je třeba. Přitom nejsi pomstychtivá, ani malicherná. Máš šlechetné srdce, mé děvče. Jsem na tebe pyšný.“

Před několika minutami by tato nečekaná pochvala vykouzlila na její tváři úsměv. Vstřebávala by tu chválu jako sluneční paprsky po dlouhotrvajícím dešti. Teď však na něj nehnutě hleděla. Připadala si, jako by byla proměněna v kus kamene. Její city se postupně vytrácely.

Vzal její ruce do svých a otočil je dlaněmi vzhůru. Překvapeně zamrkal, když viděl, jak jsou upracované. Na tváři se mu usadil nepřítomný výraz. Přitáhl ji k sobě a objal ji tak prudce, že ji málem rozdrtil ve své náruči.

„Budeš mi hrozně chybět,“ zašeptal.

Když ji pustil z objetí, zůstala na něj zmateně hledět. „Ale já tady zůstávám s tebou,“ pravila. „Myslela jsem…“ Náhle zmlkla; znovu jí projela obava.

Potřásl hlavou. „Ne, moje holčičko,“ řekl jemně. „Nemohl jsem ti to říci předtím. Pojedeš s Bixií.“

Elandra překvapeně otevřela ústa. Ovládl ji vztek, který zatlačil do pozadí strach a zklamání. Tak tohle byla její budoucnost? Strávit zbytek života čekáním na Bixiino kývnutí či zavolání? Pobíhat kolem jako myš s hlavou skloněnou a zády bolavými od bití, navždy odsouzená k posluhování Bixii. Při tom pomyšlení jí vyschlo v krku.

Hecati učinila krok vpřed. „Můj pane, jste velmi šlechetný, ale opravdu nemusíte posílat Elandru s lady Bixií. Nadešel čas obě dívky osamostatnit. Nechte je obě kráčet po tolik odlišných životních cestách.“

Albain ji ignoroval. Jeho pohled setrvával na Elandře, která tam stála zkoprnělá tím nenadálým šokem a plná vzteku. „Jdi a oblékni si nějaké hezké šaty. Vyčesej si vlasy nahoru, jak se sluší k tvému postavení. Ať ti jedna ze služebných sbalí věci. Nemáme moc času.“

Jenže Elandra se nemohla pohnout. Srdce jí bušilo tak silně, že dokázala slabě zaslechnout jeho tlukot. Pošlou ji pryč. Vlastní matka ji před lety poslala pryč. Celý svůj život se obávala, že přijde den, kdy její otec udělá to samé. A teď ten okamžik nastal. Odkopnutá. Nechtěná.

Oh, klidně mohl tvrdit, že je to pro ni velká pocta. Sama znala lidi, kteří by zaprodali duši za možnost žít u císařského dvora. Ale Elandra měla před očima jen další bolest.

Ještě horší bylo, že se nezbaví Hecati.

Elandra se s tou myšlenkou nedokázala smířit. „Nech si mě zde, prosím,“ zašeptala prosebně. „Udělám, co si budeš přát, otče. Budu pracovat ve dne v noci, budu řídit domácí práce nebo drhnout podlahu. Udělám cokoliv, na co budu stačit. Udělám to s radostí, jen ať tu můžu zůstat.“

Albain sebou trhl. „Takže tohle tě naučily? Takhle žadonit? Kde je tvá hrdost, děvče?“

Elandře se začaly třást rty. Raději zemře, než by znovu poklekla před tou čarodějnicí a poděkovala jí za výprask. Pohlédla na otce, který odmítal vidět to, co mu nemohla otevřeně říci. „V tomto případě nemám žádnou čest,“ prohlásila nakonec. „Nech mě zůstat.“

„Ještě to uvažte, můj pane,“ vstoupila do hovoru Hecati. „Tohle je vzestup lady Bixie ke slávě. Po výcviku a přípravách na její postavení trvajících už od dětství, se musí Bixia dívat kupředu. Musí si najít nové přátele a novou společnost − takovou, která bude hodna císařovny.“

Albain se poškrábal na bradě. „Tyto protesty jsou pod vaší úroveň. Je tady něco, o čem nevíš, Hecati. Něco, o čem Elandra nemá ani potuchy.“

Elandru pálily slzy v očích. Zamračila se a snažila se je potlačit. „Nikam nepůjdu,“ prohlásila.

„Elandro,“ řekl jí, „máš svůj vlastní osud.“

Zírala na něj, zpočátku příliš plná vzdoru, než aby pochopila, co jí říká.

„Nesmysl,“ odfrkla si Hecati opovržlivě. „Jak může jeho lordstvo mluvit o tak banálních záležitostech, když zářivě šťastný osud lady Bixie zastiňuje vše?“

„Bixia nemá žádný předpovězený osud kromě toho, co bylo předpovězeno v mém vlastním osudu,“ pronesl Albain bezbarvým hlasem.

Hecati zaťala ruce v pěst. „To děvče bude císařovou manželkou. To všichni víme už od jejího narození. Bylo to…“

„V mém osudu bylo předpovězeno, že si moje dcera vezme císaře. To je pravda.“

Hecati důrazně pokývla hlavou. Zdálo se, že se jí ulevilo.

„Dlouho a úporně jsem se snažil udržovat co nejlepší vztahy s císařským dvorem, aby mohlo k té svatbě dojít,“ pravil Albain. „Ale to nemá s Elandrou co dělat.“

„Stejně tak nemá Elandra nic společného s Bixiinou budoucností,“ řekla Hecati s náznakem netrpělivosti v hlase. „Vůbec nic.“

Hleděla přitom upřeně na Elandru, která její pohled opětovala.

„Děkuji ti, otče,“ řekla Elandra tónem ve kterém nebyla ani špetka vděčnosti. „Chceš být ke mně milý, ale já s Bixii nepůjdu. Ať je císařovna nebo ne, já už jí nechci sloužit.“

„Přesto tě musím poslat k Penestriánkám,“ odvětil Albain a vrhl na Hecati varovný pohled. „Upozorňuji, že ne jako Bixiinu služku. Posílám tě jako mou dceru, abys byla vycvičena v Domě žen a vstoupila do svazku manželského dle jejich výběru.“

Elandra byla znovu omráčena tím, co slyšela. Její vztek zmizel a vystřídal jej údiv. Ona se bude vdávat? Nechtěla se vdávat. Ani o tom neuvažovala. Popravdě řečeno, dělalo se jí zle, když pozorovala Bixii, jak celé měsíce sní a plánuje.

„Je ti sedmnáct,“ pokračoval Albain. „Jsi dost stará na vhodný sňatek.“

Hecati šokované pomrkávala. „Bude poslána k Penestriánkám?“ zopakovala prázdným hlasem. „To je přece jen pro urozené…“

„Hlupačko,“ přerušil ji prudce.

Hecati zrudla v celém obličeji až po okraj čepce. V očích se jí hněvivě blýskalo. Jinja se postavil mezi ni a lorda Albaina a vycenil své ostré zuby.

Z tváře, která pobledla, se jí vytratil zpupný výraz. „Odpusťte mi,“ řekla, i když její hlas zněl, jakoby její rty byly příliš ztuhlé, aby dokázaly pronést omluvu. „Jsem jen − překvapená nad tak velkorysým gestem ve prospěch vaší přirozené dcery.“

Opovržení vložené do toho jediného slova bylo jako šlehnutí vrbovým prutem. Elandra sebou trhla, hned ale pocítila zlost, že oba mohli spatřit, jak jí stále vadí posměch. Bude muset vyrůst z takových pošetilostí, vypeskovala se v duchu. Bude se muset naučit nevšímat si takových urážek. Její mysl se začala zabývat možnostmi, které jí nabízel otec. Vždy si zakazovala jakékoliv snění o životě, tak jak to dělají mladé ženy. Ale pokud odjede a dobře se vdá…

„Narozdíl od Bixie, Elandra má svůj vlastní osud,“ pravil Albain pyšně. „Její budoucnost byla vyřčena věštcem v domě její matky při narození.“

Elandra si s Hecati nechtěně vyměnila pohled. Elandra učinila krok vpřed. „O tom jsem nic nevěděla,“ řekla takticky, i když jí rozum nabádal k opatrnosti. „Proč mi o tom nikdo nic neřekl?“

Albain ji obdařil úsměvem. „Kvůli moudrosti tvé matky. Požádala mě, abych ti nic neříkal až do doby, než budeš dospělá. Byl jsem také požádán jinou skupinou, abych tě vychovával mnohem tvrději než Bixii. Chtěly tě vyzkoušet, ale pravý důvod mi byl zatajen.“

„Ale…“

„Zpočátku mi vadilo držet takové tajemství, ale pak, jak jste vyrůstaly spolu, jsem viděl Bixii hýčkanou a rozmazlovanou každým, až se z ní stala domýšlivá a nafoukaná ženská. Naopak tebe vidím jako nezdolnou a ostražitou dívku neočekávající žádné laskavosti.“

„Nemůžete říkat, že Elandra je lepší než lady Bixia,“ vyhrkla Hecati žárlivě. „Je příliš vysoká, příliš hubená, samá ruka samá noha. Její vlasy, to je hrůza. Vůbec se nedají učesat.“

Albain se na ni pousmál. „Tvé vlasy mají stejně kaštanový odstín jako moje. A dneska mi připomínáš okamžik, kdy jsem se naposledy setkal s Iaris.“

„Má matka,“ zašeptala Elandra. Nikdy dříve před ní nebylo vysloveno jméno její matky. Jak jen prahla po tom, aby ho mohla slyšet. Jak jen toužila po každičké maličkosti, která by jí přiblížila její matku.

„Iaris byla překrásná,“ řekl. Při té vzpomínce jeho pohled zjihl a získal nepřítomný nádech. „Nebyla to žádná tuctová kráska, byla nezkrotná a odměřená. Když mě tenkrát posílala pryč, vypadala jako ty dnes, hrdá a napjatá, s očima plnýma slz, kterým nedovolila skanout. U všech bohů, ze začátku nebylo vůbec lehké získat její srdce. Natož, aby se dala zkrotit nebo abych si ji ponechal.“

Elandra si kousala ret. Celá se třásla toužebným očekáváním, které ji zcela naplňovalo. „Chtěla bych o ní slyšet mnohem víc. Po celou dobu jsem doufala, že mi o ní jednou budeš vyprávět.“

„Já vím.“ Lehce se dotkl její tváře. „Teď není ta pravá chvíle. Dnes musíš odjet se svou sestrou, abys podstoupila výcvik a přípravu na sňatek.“

„Ale…“

Potřásl hlavou, aby utišil její námitky. „Elandro, v takových případech jako je tento, nemáme pokaždé možnost svobodné volby. Kdyby mi to bylo dovoleno, už dávno bych ti řekl o tvé budoucnosti. Také bych pro tebe přichystal svatební šaty. Znamenáš pro mě to samé, co Bixia.“

„Kdo ale dává rozkazy tobě, otče? Kdo ti nařídil vychovávat mě tímto způsobem? Kdo tě přiměl k mlčení?“ Elandra se na něj zamračila. „Má matka?“

Potřásl odmítavě hlavou. „Zanech těch dohadů. Není mi dovoleno říct ti pravdu. Již tak jsem porušil jejich příkaz tím, že jsem ti tohle prozradil.“

„Ale…“

„Huš. Musíš se naučit přijímat to, co máš vepsáno v osudu.“

„A jaký osud jí byl předpovězen?“ otázala se Hecati nenávistně.

Albain ani na okamžik nespustil Elandru z oka. „Vezme si muže, jehož jméno zůstane ve vzpomínkách lidí po celé věky. Jestli to bude válečník nebo filozof, to záleží na moudrosti Penestriánek, jaký sňatek přichystají.“

Na okamžik v místnosti zavládlo naprosté ticho. Elandra zapomněla dýchat, jak se v duchu zaobírala jeho slovy. Navzdory všemu byla potěšena a cítila se polichocena. Její osud byl spjat s někým předurčeným ke slávě. Její život nakonec nebude nudný a obyčejný.

„Tak tedy?“ zeptal se Albain a porušil tak panující ticho.

Elandra se nadechla a její bezděčný úsměv se změnil v zamračení.

„Copak musí můj život záviset jen na tom, koho si vezmu?“

Albaina její odpověď evidentně překvapila.

„Tak, už to sám vidíte?“ pronesla Hecati opovržlivě. „Jen samá vzpurnost a troufalé nápady. Jak by mělo být nakládáno s takovým stvořením jako je ona?“

Albain ignoroval Hecatinu poznámku a všechnu svou pozornost věnoval Elandře. „Čeho jiného bys chtěla dosáhnout?“

Elandra se k němu otočila zády a přešla místnost až k oknu, kde se zastavila a prohlížela si bohatou džungli rostoucí za palácovými zdmi. Paže ovinula kolem těla a pohlédla k obloze. Nad hlavou jí prolétl párek divokých papoušků se zářivě rudými křídly. „Ještě přesně nevím… jen bych ráda byla vědkyní nebo učitelkou. Ráda bych prozkoumávala svět a viděla na vlastní oči jeho divy. Ráda bych se zapsala do dějin, a ne se spokojila jen s vedením domácnosti a vychováváním mužových dětí.“

Albain se rozesmál. „Jak jsi hloupoučká, mé děvče.“

Elandra se prudce otočila. „Opravdu jsem?“ otázala se, raněná jeho smíchem. „Opravdu jsem hloupá? Jsou mé sny tak špatné?“

Albain, stále se pochechtávající, jí pokynul a ona přešla pokoj zpátky k němu. Zlehka ji poplácal po rameni a poté ji od sebe odstrčil.

„Opravdu jsi připravena jít svou vlastní cestou,“ pravil. „Myslím, že Penestriánky z tebe mohou vychovat opravdový skvost. Jsem potěšen.“

„Budu se muset vdát?“ zopakovala otázku. „Mohu se připojit k řádu Penestriánek a nalézt tam pro sebe odlišný osud?“

Z Albainovy tváře pomalu zmizelo pobavení. Potřásl hlavou. „Někdo si myslí, že osud je prokletí. Jiní, jako třeba Bixia, ho považují za požehnání. Ať tak, či onak, musíš kráčet cestou, která ti byla určena. Teď jdi a připrav se na cestu. Máme málo času.“

„Chtěla bych tu zůstat.“

„Já vím,“ pravil pevným hlasem. „Jenže to není možné. Penestriánky mi vzkázaly, že už je čas. Dnes ztratím obě své dcery.“

Cítila smutek v jeho hlase. Její srdce patřilo v tu chvíli jen jemu. Natáhla k němu ruku. Albain se ale zamračil, prudce se k ní obrátil zády a opustil komnatu. Poslouchala cinkání jeho ostruh a věděla, že už ho pravděpodobně nikdy v životě neuvidí.

Jinja ještě chvíli setrval v pokoji. Jeho temné, uličnické oči zíraly upřeně na Elandru podivně přesvědčivým způsobem. „Vznešenosti,“ zašeptal. Pak se zašklebil a zmizel.

Elandra chtěla také vyběhnout z pokoje, ale Hecati jí zastoupila cestu.

Sundala z kruhu malý klíč a podala ho Elandře. „Tímhle klíčem odemkneš skříň, ve které jsou tvé věci. Pospěš si. Umyj si obličej a udělej si něco s těmi vlasy. Budeš se chovat slušně. Budeš řádně poslouchat. Opovaž se provést něco, co by mohlo přivodit ostudu lady Bixii. Je to jasné?“

Elandra tupě naslouchala. Dnes zažila až příliš překvapení, příliš emocí. Jediné, co si teď přála, bylo prchnout, být sama do té doby, než pochopí alespoň část toho, co se stalo. Nevzala si klíč, ale Hecati jí ho vtiskla do dlaně.

„Opravdový osud.“ odfrkla si stařena. „Teď si určitě myslíš, že jsi vyhrála otcovu přízeň, ale to se pleteš. Zapomene na tebe do deseti minut po tvém odjezdu.“

„Já vím,“ špitla Elandra.

„Dneska jsi unikla zaslouženému trestu, ale dobře mě poslouchej. Nepokoušej se naparovat v mé blízkosti nebo v blízkosti lady Bixie, holčičko. Nás tvoje budoucnost vůbec nezajímá. V porovnání s osudem milostivé paní to neznamená vůbec nic. Nic! Vše co víme je, že se vdáš za nějakého darebáka, který skončí pověšen u cesty na některém z císařských oblouků.“

Elandra se pomalu otočila a pohlédla na tu záludnou stařenu. Poprvé v životě necítila žádný strach. Nevěděla, jestli to bylo přestálým šokem, který otupil její ostražitost, nebo jestli ji nějak změnil jinja.

„Rozhodně je lepší vzít si banditu než temnotě propadlého starého muže, který se bojí smrti,“ odsekla potichu.

Hecati zbledla; v očích se jí objevila zuřivost. „Ty… ty…“

V ruce se jí objevil proutek a Elandra rychle zvedla ruku, aby zblokovala ránu. Ale ta nepadla. Prut se proměnil v tenkého černého hada, který se kroutil zpět k Hecati. Ta zaječela a odhodila jej pryč.

Had narazil do zdi a zmizel. Vzduch byl cítit spáleninou a byl divným způsobem poskvrněný.

Elandra pokrčila nos a udiveně zírala na stařenu. Hecati couvala a ve tváři se jí střídal výraz zuřivosti a hrůzy.

„Jinja na mě seslal ochranu,“ konstatovala Elandra udiveně. Po těle se jí rozlila úleva. Poprvé po mnoha letech se cítila volná a v bezpečí. „Už mě nemůžete zbít.“

„To si opravdu myslíš?“ vyprskla Hecati. Třela si zuřivě ruce, jako by se snažila odstranit nějakou skvrnu. „Dej si pozor, ty nemanželský spratku. Dej si velký pozor. Mám v zásobě ještě spoustu triků.“

Elandra couvla. „Nechte mě na pokoji!“ zvolala naléhavě. „Nechci nic jiného, než abyste mě nechala být.“

„Hlupačko,“ řekla Hecati s úšklebkem. „Myslíš, že tomu věřím? Narodila ses ve znamení zla. Dokonce i teď usiluješ o znevážení slávy právem patřící lady Bixii.“

„To není pravda.“

„Nepokoušej se postavit lady Bixii do cesty.“

„Nemám vůbec v úmyslu Bixii škodit,“ prohlásila Elandra a zamračila se. „Nikdy jsem nechtěla kazit její štěstí. A nechci ani teď.“

„Drž se od nás dál,“ řekla Hecati. „Varuji tě, znám ještě jiné způsoby, jak ochránit mou neteř.“

„Nechci jí ublížit.“

Hecati si opovržlivě odfrkla. „Oh, s jakým potěšením lžeš. Ty chceš, děvče, pomstu. To je nad slunce jasné. Jenže to se ti nikdy nepodaří.“

Elandra na ni hleděla, unavená její utkvělou představou. „Slyšela jsi mého otce. Můj osud mě povede cestou na hony vzdálenou Bixii.“

„To bylo od tebe rozumné, že jsi nic neřekla lordu Albainovi. Pamatuj, abys nadále držela jazyk za zuby. Nechci mít s tebou žádné potíže. Vůbec žádné.“ Hecati na ni namířila prst. „Drž se od ní dál. Pokud bude v místnosti, opustíš ji. Pokud bude mluvit, budeš zticha. Pokud o ní budou lidé mluvit, dáš najevo svou úctu. Nebudeš se před ní vůbec ukazovat, ani během cesty, ani mezi Penestriánkami. Nepřineseš jí ani náprstek vody. Je to jasné?“

Elandra se zhluboka nadechla, pak ještě jednou.

„Elandro, na něco jsem se tě ptala.“

„Ano,“ odvětila Elandra rychle prázdným hlasem. „Vše je mi naprosto jasné.“

„Můžeš jít! Oblékni se, zabal si věci a počkej dole, až bude lady Bixia připravena k odjezdu.“

Elandra chtěla ještě něco říci, ale Hecati ji pohybem ruky umlčela. Její oči na ni hleděly s opovržením.

„Padej,“ vyštěkla.

Vystrčila Elandru na chodbu a zabouchla za ní dveře.

Kapitola patnáctá

Necelou hodinu poté, co jí otec převrátil celý život vzhůru nohama, spěchala Elandra palácem po vyleštěné mramorové podlaze mezi honosnými sloupy tyčícími se ke stropu. Proběhla klenutou vstupní branou.

Venku za sloupořadím zářilo slavné schodiště čítající tisíc schodů z bílého mramoru. Schodiště sbíhalo k ohromnému obdélníkovitému nádvoří, kde pravidelně nastupovaly vojenské jednotky jejího otce k inspekci nebo k provádění jezdeckých cvičení.

Avšak dnes zde bylo deset eskader na koních, které stály vyrovnány v tichých formacích. Vojáci prvních pěti eskader měli přes pozlacené kroužkové brnění přehozené pláště v barvách Gialty, bílé a žluté. Na hlavách měli turbany a seděli na bílých koních. Všichni měli knír. Zakřivené šavle jim visely na opascích a v rukou drželi kopí, na jejichž koncích povlávaly vlaječky s erbem lorda Albaina. Vojáci ve zbylých pěti eskadrách byli členové Císařské gardy a měli nablýskané hrudní krunýře a helmy s chocholy. Všichni seděli na velkých válečných koních kaštanové barvy. Přes ramena měli přehozené karmínově rudé pláště, které splývaly až na zadky koní. Vypadali cizokrajně a impozantně. Dvouhlavý orel z ryzího zlata, císařův znak, se blýskal ve slunečních paprscích a vypadal velkolepě. Císařské standarty se třepotaly ve vlahém vánku a vlály nad Albainovým rodovým znakem.

Sloni patřící ke karavaně stáli seřazeni u paty schodiště a nerušeně se ovívali velkýma ušima. Jejich poháněči dřepěli před nimi a v rukou se jim nečinně pohupovaly slonovinové hůlky.

Sloni byli překrásně ozdobeni vyšívanými postroji. Jasně červené záclonky nosítek se třepotaly ve větru. Dokonce i sloni nesoucí náklad měli postroje ozdobené státním znakem a zpod nákladu vykukovala červená balicí látka.

Při tom pohledu se až tajil dech. Elandra se zastavila pod arkádou mezi čekajícími dvořany a úředníky.

Několik se jich otočilo; automaticky se uklonili, ale hned se narovnali, když zjistili, že to není Bixia.

Těch pár projevů úcty stačilo k naplnění Elandřina srdce neznámým pocitem. Ve svém maličkém pokoji ve věži našla Magan, která jí byla přidělena jako osobní služka. Magan ji vykoupala, oblékla do naškrobených cestovních šatů z modrého plátna a připnula jí závoj, který se nyní třepotal v horkém a lepkavém větříku. S vlasy vyčesanými a spletenými v uzel, jak se slušelo na dámu, se Elandra stěží poznala.

I přes svou počáteční nechuť opustit palác zjistila, že jí srdce buší čím dál tím prudčeji, úměrně s rostoucím vzrušením. Před ní se rozprostíral nový život − pravda, plný nejistoty, ale také plný možností.

Pozvedla bradu do výše a hrdě kráčela, rozhodnutá chovat se tak, aby si zasloužila poctu, kterou jí dnes složil její otec.

Samozřejmě nemohla zapomenout, že císařské jednotky čekaly na Bixii, ne na ni. Tato přehlídka byla poctou vzdávanou její sestře. Elandra nesměla nechat nikoho čekat.

Jeden z nosičů už odnesl její ošoupané zavazadlo a Maganin malý plátěný vak dolů a naložil je na slona v zadní části karavany.

„Musíme si pospíšit,“ prohodila Elandra k Magan a vyběhla ven do oslnivého slunečního světla.

Běžela dolů po širokých bílých schodech, závoj vlající kolem tváře.

Zazněly rozkazy a dvě stovky nablýskaných mečů bylo naráz vytaženo z pochev. Sluneční paprsky se blýskaly na oceli. Gialtští vojáci se postavili ve třmenech a mávali jezdeckými šavlemi. Každý člen Císařské gardy položil meč na rameno muže po své pravici.

Nádvořím se neslo ohlušující provolávání slávy, které do ní narazilo jako přívalová vlna.

Překvapená Elandra se zastavila v půlce schodiště a stála tam celá vyděšená z ohlušujícího pozdravu. Spletli si ji s Bixií.

Jásot se odrážel od zdí a nabýval na síle. Dokonce i sloni zvedli choboty a troubili.

Elandra cítila, jak se jí po tvářích, ukrytých pod závojem, rozlévá horko. Bezmocně zvedla ruce do výše, aby je zarazila. Pak pohlédla přes rameno, aby zjistila, zda přichází Bixia.

Ale její sestra nebyla nikde v dohledu.

Elandra vrhla na Magan užaslý pohled. „Myslí si, že jsem Bixia. Jak to mám zarazit?“

Magan se zašklebila a v její tváři se objevil uličnický výraz. „Měla tady být včas a dostalo by se jí ovací, nemám pravdu?“

Elandra znovu pozvedla ruce, aby jednotky ustaly v provolávání slávy, ale jásot se ještě znásobil.

Nazlobeně sáhla po sponě držící závoj. „Jakmile poznají, kdo jsem, přestanou.“

„Nedělej to, má paní!“ vyhrkla Magan vyděšeně. „Tady venku nemůžeš odhalit tvář.“

„Ale…“

„Ne. To nejde.“

Elandra na ni zůstala zírat. „Celý život jsem chodila bez závoje. Otcovi vojáci mě viděli nesčetněkrát. Jaký rozdíl…“

Magan ji chytila za ruku. V očích měla varování. „Rozdíl je ten, že tě tvůj otec dnes oficiálně uznal svou právoplatnou dcerou. Ode dneška jsi dáma. A jako dáma se také musíš chovat.“

„Ale já přece nemůžu dovolit, aby to pokračovalo…“

„Teď to nemůžeš zastavit,“ pravila Magan. „To by přivedlo všechny do rozpaků.“

Elandra stiskla rty, sklonila hlavu a seběhla zbytek schodů tak rychle, jak to jen šlo. Stále nemohla uvěřit rozmaru osudu, který způsobil, že byla zaměněna s Bixií. Otec se bude zlobit a Hecati bude vzteky bez sebe.

Celá zadýchaná doběhla ke slonům a rozhlédla se po klanících se poháněčích.

Náhle nad tím vším hlukem zazněla trubačská trubka a rázně uťala jásot.

Elandra se otočila a spatřila vlajkonoše nesoucí otcovy standarty, jak vycházejí z arkády. Další trubky se přidávaly k fanfáře.

Pak se objevil Albain a vedl Bixii, jejíž tvář halil závoj. Její šaty, ušité ze zeleného hedvábného tylu, se třepotaly a vlály ve větru. Její průsvitný závoj byl dostatečně dlouhý, aby částečně zakrýval její zlaté vlasy a byl připevněn drahokamy vykládanými sponami, které ve slunečním svitu zářily a blýskaly se.

Elandra se přikrčila u sloního boku a přála si, aby se za svou chybu mohla ukrýt pod zemí. Ani se neodvažovala pohlédnout, co dělají jednotky.

Fanfáry skončily a nádvoří se znovu rozeznělo udělovanými rozkazy. Elandra sledovala, jak vojáci znovu tasí meče a jak znovu provolávají slávu.

Ale tentokrát už nebyl jásot tak hlasitý, ani tak upřímný.

Když Albain a Bixia sestoupili až k patě schodiště, jásot ustal, jako by si všichni oddychli.

Nádvoří se ponořilo do ticha, které bylo svým způsobem stejně vyčerpávající jako panující horko.

Elandra krátce pohlédla do Bixiiných zelených očí blýskajících se vztekem, a pak sklopila zrak. Na Hecati se ani neodvažovala pohlédnout. Pod závojem zakrývajícím její tvář přerývaně dýchala. Byla si vědoma, že brzy přijde trest.

Albain zlověstně mhouřil zdravé oko. Dva generálové sesedli z koní a kráčeli k nim bok po boku. Pokynem ruky jim naznačil, aby ustoupili.

S kamennými tvářemi zasalutovali a provedli jeho rozkaz.

Bixia zatahala Albaina za rukáv. „Otče, viděl jsi, jak mě urazili. Za to je nepřijmu.“

Pronikavě se na ni zadíval. „Ale přijmeš,“ zavrčel. „Nebo na tebe, u všech bohů, vezmu pásek. Vojáci provolávají slávu, jak se jim zlíbí, a ty jsi měla dost ovací.“

„Jenže to nebylo to pravé, potom co všechno zkazila.“ Bixia pohlédla na Elandru. „Ty proradná pletichářko! Jak ses mohla opovážit vyjít ven z paláce přede mnou. Já se…“

„Vzpamatuj se,“ vpadl jí Albain do řeči. „U ďáblova dechu, Bixie, uvědom si, kdo jsi.“

„Jsem budoucí císařovna,“ odsekla Bixia. „Nenechám se ponižovat tímhle tvým nemanželským parchantem.“

Elandřiny tváře zaplály ponížením. Pokročila kupředu a chystala se promluvit, ale Bixia na ni ukázala prstem.

„V mé karavaně nepojede. Pořád něco kuje a plánuje, kdo může vědět, co udělá příště, aby mě zesměšnila? Pošli ji pryč, otče. Já ti to přikazuji!“

Albain zbrunátněl ve tváři. „Ty mi to přikazuješ?“ zařval, zjevně zapomínaje na veškerý takt. „Hromy a blesky, nestrpím takovouhle drzost, dokonce ani od tebe!“ Náhle ztišil hlas. „Dokud nemáš na hlavě korunu, nejsi žádná císařovna, děvče. To si uvědom.“

Bixia nakrabatila nos. „Za dva měsíce už budu…“

„Jestli se budeš nadále chovat tak jako teď, přísahám, že tu dohodu zruším.“

Bixia překvapeně zamrkala a její tvář pod průsvitným závojem zbledla. Chvíli si jej upřeně prohlížela, jako by zjišťovala, jestli to mínil doopravdy. Pak stočila pohled k Elandře a do očí jí vyhrkly slzy.

„Proč ji máš raději než mě?“ zeptala se. „Proč si k ní tak laskavý a ke mně tak krutý? To ona zkazila celý dnešek, zkazila, co se dalo.“

Bixia začala popotahovat, ale Albain ji popadl za ruku a přitáhl si blíž k sobě. „U všech bohů, okamžitě toho nech a vzpamatuj se. Hned! Slyšíš? Začni se konečně chovat jako císařovna, kterou chceš být. Přestaň se tvářit kysele a řádně přijmi generály.“

Bixia popotáhla a polkla. „Proč na mě křičíš? Elandra to všechno pokazila.“

„Elandra aspoň ví, jak se řádně chovat na veřejnosti,“ zavrčel v odpověď. Bixia zalapala po dechu a oči se jí rozšířily.

Polkla a narovnala se v ramenou.

„To už je lepší.“ Albain pohlédl na Elandru, která se neodvažovala pohnout, a pak gestem přivolal oba generály.

Ti přistoupili, tváře netečné, jako by se nic nestalo.

Byli představeni Bixii, která je studeným hlasem plným povýšenosti odměřeně přijala.

S tváří stále brunátnou zlostí, pokynul Albain Elandře. Ta udělala neochotně krok kupředu. Topila se v rozpacích a nejistotě, zda se na ni otec zlobí, nebo je pouze zklamán. Hecati stojící po jeho boku ji probodávala pohledem.

„Má uznaná dcera, lady Elandra,“ představil ji Albain důstojníkům. „Pojede také s vámi a bude pod vaší ochranou, pánové. Bude přijata Penestriánkami a podstoupí přípravu ke sňatku.“

„Jsme dvojnásobně poctěni, lorde Albaine,“ řekl generál Císařské gardy. Jeho linguština měla zvláštní, strnulý přízvuk.

Alud Handar, velitel gialtských eskader, se před Elandrou uctivě uklonil. Jeho oči byly přátelské a vlídně zářily z přísné tváře. „Budeme chránit tyto dvě drahocenné perly našeho pána i za cenu obětování vlastních životů.“

„Přeji vám příjemnou cestu,“ zabručel Albain rozmrzele.

Uchopil Bixiinu ruku a políbil ji, přesně jak to vyžadovaly mravy. „Šťastnou cestu, dcero,“ pravil odměřeně. „Počítám hodiny, kdy budu moci dát císaři tvou ruku.“

„Sbohem, otče,“ pronesla Bixia povýšeně. „Těším se na naše shledání.“

Chvíli na sebe upřeně hleděli; pak se Albain obrátil k Elandře a stiskl její ruku mezi mozolnatými dlaněmi. „Buď statečná a neměj strach z toho, co tě čeká. Máš mé požehnání, dceruško.“

Elandra viděla přes jeho rameno, jak Bixia zrudla čerstvým návalem vzteku. Albain nedal Bixii požehnání, ale nebylo pochyb, že si tu poctu nechával až na svatební den. Stejně to ale byla další drobnost, za kterou se Bixia bude chtít pomstít.

Elandra se smutně uklonila otci. Přála si víc než kdy předtím, aby byla tichým a přehlíženým členem domácnosti, ukrytá před všemi zraky a potížemi v pokojích pro služebnictvo. Kromě Magan a možná generála Handara neměla žádného spojence, který by ji ochránil, až se dostanou z Albainova dosahu.

„Děkuji ti, otče,“ řekla jemně. Omluvně k němu zvedla oči.

Jeho výraz trochu zjihl. „Pamatuj, kde je tvé místo,“ řekl.

To bylo vskutku mírné potrestání, ale přesto Elandra zalapala po dechu a sklopila zrak.

Bixia si odfrkla, zjevně nespokojená.

Pak byly vyzvednuty a usazeny do nosítek umístněných na hřbetech slonů. Poháněči se usadili hned za hlavy slonů.

Jednotky udělaly obrat, zachovávajíce přitom formaci. Císařští koně se při průjezdu kolem slonů dovádivě stavěli na zadní. Gialtští koně si slonů nevšímali a klusali pokojně vpřed.

Znovu se rozezvučely trubky a vysoká brána se rozlétla dokořán. S vlajkami vlajícími ve větru se karavana vydala do neznáma.

* * *

Za soumraku opustili silnici vedoucí podél řeky a pokračovali po hrbolaté cestě, která je odváděla ze zavlažovaných lánů a rýžových polí do džungle. Terén byl nerovný a listnaté větve stromů se každou chvíli otíraly o nosítka. Elandra brzy přivykla majestátnímu houpavému kroku slona, který nesl ji a Magan. Jelikož byla vysoko nad zemí, mohla pozorovat početné skupiny opic. Všude kolem poletovala hejna divokých papoušků. Kvetoucí liány visely z korun stromů nad jejich hlavami a svou sladkou vůní alespoň na okamžik přehlušovaly vlhký zápach džungle. Občas Elandra zahlédla dravce ležícího v úkrytu mechem porostlých větví. Vzduch byl těžký a nehybný a proměnil tak intenzivní žár ve vlhkého, dusícího nepřítele.

Elandra a Magan se neustále ovívaly rákosovými vějíři, ale když zastavili, aby rozbili tábor, byla Elandra z toho horka celá ochablá. Na jídlo, které jí bylo přineseno, neměla vůbec chuť. Ulevilo se jí, když viděla, že Bixia a Hecati jsou také vyčerpány a nemají zájem s ní mluvit.

Vojákům byly přiděleny jednotlivé hlídky. Zbytek se rozptýlil po okolí a postavil pro sebe druhý tábor. Sluhové vztyčili stany a připravili postele. Elandra shledala svůj stan maličkým, klaustrofobicky působícím místem s nedostatkem vzduchu.

Nad krajem se rozprostřela tma, žhavá a strnulá. Připadalo jí, jako by se topila ve vodě. Magan nad ni natáhla ochrannou síť proti bodavému hmyzu. Měla pocit, že je zabalená jako balík, ale nestěžovala si.

Nakonec usnula, ale její spánek byl lehký a neklidný.

„Elandro Albain,“ zašeptal tichý hlas v temnotě.

Elandra sebou zamlela a posadila se. Síť, která byla předtím kolem ní, byla pryč. Zamrkala; nebyla si jistá, jestli slyšela vyslovit své jméno. Stan pohroužený do tmy se náhle rozplynul jako obláček kouře. Obklopilo ji tajuplné zelené světlo a spatřila sama sebe, jak sedí neoděna na kamenné lavici a chvěje se zimou. V dáli stály dva mohutné kamenné sloupy jako strážci.

Zelenavé světlo se přelévalo mezi nimi a plazilo se dál po zemi jako mlha. Strašidelné světlo ozařovalo celé to místo v jejím snu. Náhle se v něm zjevila postava, vysoký stín se širokými rameny a svalnatýma nohama, který se k ní brodil skrze fosforeskující mlhu.

Elandra se zajíkla úlekem. Pokusila se zvednout z lavice, ale zjistila, že se nemůže pohnout.

Nečekané ochrnutí ji vylekalo ještě více. Srdce jí bušilo. Snažila se ovládnout strach. Je to jen sen, snažila se uklidnit, ale bez velkého úspěchu. Ať už to byl sen nebo ne, byl až příliš živý a opravdový.

Byla stále více hypnotizována lehkým a rázným krokem blížícího se stínu. Čas se téměř zastavil. Muž se stále blížil, přesto se zdál být pořád velmi daleko. Příliš daleko, aby mohla spatřit jeho tvář, která zůstávala skryta v šeru.

Byl oděn pouze tmou, stejně jako ona. Elandřina kůže byla rozpálená, jako by ji někdo ponořil do vroucí vody, ale vršek lebky měla studený jako led. Uvědomila si, že se oběma rukama vší silou drží lavice, ale nedokázala zastavit svůj třas. Dýchala zhluboka a mimoděk se prohnula v zádech.

Náhle strnulost přešla a ona se dokázala odlepit z lavičky a postavit se. Strach přetrvával, ale byl zastíněn dychtivostí, jakou ještě nikdy nezažila. V hloubi duše cítila, že toho nezřetelně viditelného muže zná. Kráčel ladně a jeho kroky byly rázné jako kroky válečníka. Nikdy v životě neviděla někoho tak vysokého. Jeho krk připomínal sloup, rovný a mohutný. Snažila se spatřit profil jeho tváře a hlavy.

Uvidět ho zřetelněji… pohlédnout mu do očí… cítit na kůži dotek jeho prstů…

Vykročila mu naproti. Srdce jí plesalo a pukalo touhou. Věděla, kdo to je, znala ho skrze oceán času. Patřil jen jí, stejně jako ona patřila jemu. Radost ji pohltila a chtělo se jí zpívat. Rozběhla se kupředu. Proč to jen trvalo tak dlouho, znovu ho najít?

Vzdálenost mezi nimi byla v mžiku překonána. Stáli proti sobě se zatajeným dechem, obestřeni podivnými stíny.

„Elandro,“ zašeptal. Jeho hlas rozechvěl její nitro jako úder zvonu.

Světlo se šířilo kolem nich a stoupalo do výše. Za chvíli spatří jeho tvář a vzpomene si na jeho jméno. Jméno muže, kterého milovala celé věky.

Ovinula paže kolem jeho krku a přitiskla se k němu. Cítila teplo sálající kůže a mohutné svaly.

„Elandro,“ opakoval. „Našel jsem tě, má jediná lásko.“

Jeho rty se přitiskly na její rozechvělá ústa. Nadechla se, aby ho mohla políbit a získat tak zpět ztracenou paměť.

Koutkem oka zahlédla záblesk zářivě žlutého světla, které oproti měkkému zelenému světlu u jejich nohou působilo cize.

Elandra otočila hlavu, aby si to světlo prohlédla. V tom okamžiku se její milenec rozplynul jako dým.

„Ne!“ vykřikla. Rozhlédla se kolem, ale muž byl pryč.

Elandru zaplavil pocit ztráty. Udělala pár bezcílných kroků. „Vrať se!“ zvolala. „Prosím, vrať se ke mně zpátky!“

Neznala ani jeho jméno. Zmocnil se jí pocit marnosti. Kdyby ho mohla zavolat jménem, jistě by se k ní vrátil.

„Prosím,“ znovu zašeptala.

Nikdo se však neobjevil a ona věděla, že by ho mezi stíny mohla hledat bez úspěchu celou věčnost.

Rozhněvaně se otočila ke žlutému světlu a obořila se na ně. „Proč?“ vykřikla. „Proč jsi nemohlo počkat?“

Světlo se stáhlo a váhalo. Teprve teď si Elandra všimla, že je to pouze štít chránící ženu, která stála za ním, nehybná a ostražitá.

Byla plnější postavy a středního věku. Oděna byla v dlouhé černé roucho, které zakrývalo celé tělo od krku až po konečky prstů.

„Kdo jsi?“ otázala se Elandra. „Proč jsi nás vyrušila? Co tady děláš?“

Ženiny oči se rozšířily údivem, který se změnil v obavu. Bez jediného slova přizvedla svou dlouhou sukni a začala utíkat.

Její úprk rozdmýchal Elandřin vztek ještě víc. Rozběhla se za ní a pronásledovala ji v divoké honičce. Kličkovaly sem tam, z kopce do kopce, přes zem posetou balvany. Žena utíkala pomalu a neobratně. Během chvíle začala zpomalovat a stále častěji se ohlížela přes rameno. Elandra zaťala zuby a zvýšila rychlost.

Jsi stará gazela, pomyslela si a ponořila se do staré hry z dětství, kdy ji lovec učil, jak pronásledovat kořist nejen tělem, ale i myslí. Jsem panter, rychlý a odvážný. Chytím tě.

Každým krokem se ke starší ženě přibližovala.

Když doběhly ke kamenným sloupům, Elandra už byla tak blízko, že mohla chytit ženino vlající roucho. Prudce za ně trhla a přiměla tak ženu zastavit těsně před branou.

Žena se snažila vykroutit z jejího sevření, oči plné strachu. „Ne,“ řekla udýchaně. „Nemůžeš odtud se mnou odejít. Nemůžeš…“

„Prozraď mi jeho jméno, slídilko,“ řekla Elandra.

Žena plačtivě vydechla. „To není možné! Nemůžeš mě vidět. Nejsi…“

„Vidím tě,“ řekla Elandra a trhla ženiným rouchem. „Chytila jsem tě, slídilko. Řekni mi jeho jméno!“

„Ano, řekni jí ho,“ přikázal cizí hlas.

Elandra se polekaně rozhlédla kolem a spatřila Hecati stojící v mlze. Stará čarodějnice tam stála zahalená mlžným oparem, jako by se kolem ní vznášel kouř. Elandra ucítila zápach spáleniny a věděla, že Hecati čarovala. Bylo to podivné, ale ve snu se vůbec nebála.

„Jeho jméno!“ rozkázala Hecati.

Žena se pokusila vymanit z Elandřina sevření. „Nepovím!“ pronesla směrem k Hecati a mávla odmítavě rukou. „Zmiz, vetřelkyně. Tady nemáš co pohledávat!“

Hecati zvrátila hlavu a rozchechtala se. Elandra přistoupila blíž ke své zajatkyni.

„Honem,“ zašeptala. „Vysvětli mi, proč…“

Něco neviditelného uštědřilo Elandře omračující úder. Zapotácela se; nebyla schopná popadnout dech a před očima měla tmu. Svět kolem ní se roztočil a ponořil se do černočerné tmy.

Pak najednou chytila dech. Zajíkavě se nadechla a pokoušela se vyškrábat na nohy. Náhle zjistila, že má tvář i ramena zamotané v ochranné síti. Měsíční svit zaléval tábor. Na stanové plachtě viděla stín, který vrhala hlídka obcházející kolem.

Elandra se nejistě nadechla a odhodila si vlasy z tváře. Stále nemohla popadnout dech a byla zbrocená potem. Noční košile se jí lepila k mokré kůži.

Narozdíl od běžných snů, které okamžitě vybledly, tenhle zůstával v její mysli živý a znepokojoval ji. Kdo byla ta žena, která je pozorovala? Proč se objevila v Elandřině snu?

A kdo byl ten muž?

Elandra se začervenala při vzpomínce, jak reagovala na jeho přítomnost. Copak byla tak poblázněná, aby snila o svém budoucím manželovi jako nějaká děvečka na statku? Její manželství bude výhodné pro obě strany a upevní spojenectví mezi rody. Sňatek posílí otcovo postavení válečného lorda. Elandra bude mít domov, jméno a možná děti, ale nic víc.

Láska… jak jen o ní mohla takovým způsobem snít. Připadala si jako roztavený vosk ze svíce nalitý do nové formičky, poddajný a ochotný splnit každé mužovo přání, dychtící zcela se mu odevzdat…

Dýchala přerušovaně, naplněná rozpaky. Zvedla ruce a přitiskla si je na tváře ve snaze trochu se uklidnit. Možná, že žena, kterou pronásledovala, byla jen symbolem vlastního svědomí, které ji střežilo. Ale proč tedy utíkala? A co tam dělala Hecati?

Možná, že byla navštívena snovým chodcem.

Při té myšlence se otřásla hrůzou. Snoví chodci byli bytosti, které vstoupily do snů nic netušících obětí a zatímco spali, přetvořily jejich mysl. Tato stvoření kradla sny a přetvářela je v černou magii. Stvoření schopná provést i horší věci.

Odhodila ochrannou síť a postavila se v temném stanu. Byla znepokojená. Tábor byl chráněn jinjy. Žádný snový chodec se k ní nemohl dostat, aniž by vyvolal poplach. I když se snažila sama sebe upokojit, slabý hlásek jí připomněl, že Hecati byla schopná provádět drobné čáry po celou dobu, co byla v paláci a jinja si toho ani nevšiml.

Ovinula paže kolem sebe, aby zabránila chvění a začala přecházet sem a tam stísněným prostorem stanu. Venku v džungli zařval dravec, ale tábor spal nerušeně dál. Žádný poplach. Byl to jen sen, nic jiného než sen, pokoušela se přesvědčit sebe samu.

Nicméně, i přes horký vzduch tiché noci, nedokázala potlačit chvění. Už se ani nevrátila na své tvrdé lůžko. Dnes už neusne.

Kapitola šestnáctá

Ráno Elandra neřekla o svém snu nikomu ani slovo, dokonce ani Magan. Okolní svět jí připadal plný záhad a nebezpečí. Zůstávala proto ostražitá. Více než jednou zachytila Hecatin zkoumavý pohled a pro jistotu se držela od čarodějnice co nejdál. V duchu si slíbila, že i kdyby jí bohové slibovali bezpečný domov nebo bohatství, už nikdy nebude cestovat bez ochrany vlastního jinjy.

V noci měla opět neklidné spaní a zdály se jí znepokojivé sny, ale žádný z nich se nepodobal tomu, ve kterém políbila vysokého cizince.

Následující den začala cesta stoupat. Když dorazili k úpatí hor, opustili žhavou džungli a pomalu se nořili do strašidelně působícího pohoří.

Stromy prořídly, vzduch postupně ztrácel svou vlhkost a byl stále chladnější. Nakonec byl tak řídký, že se dal stěží dýchat a bez ustání vanul prudký vítr.

Když vyšplhali až na vrchol pohoří, zvedla Elandra unavené oči k nebi a spatřila kamenné zdi pevnosti, která se tyčila nad úzkou cestou. Architektura pevnosti i způsob, jakým byla postavena, na ni zapůsobily tak, že cítila, jak jí vstávají vlasy na zátylku. Pevnost vypadala nesmírně staře a primitivně.

Kolem se zvedaly strmé skalní stěny a Elandra se cítila obklíčená a uvězněná. Nedokázala si vysvětlit své pocity; pramenily z hluboce zakořeněného strachu, nevýslovného a prastarého. Stáří tohoto místa v ní vzbuzovalo neklid. Do skalních stěn byly vyryty starobylé symboly, které se jí zdály povědomé, i když si byla naprosto jistá, že je nikdy předtím neviděla. Vždycky, když na ně hleděla příliš dlouho, přepadla ji závrať a přinutila ji odvrátit zrak.

Ujišťovala se, že její slabost je způsobená řídkým vzduchem, ale v duchu si tím nebyla příliš jistá.

Stejně tak znepokojivá byla skutečnost, že cestou nenarazili na žádnou vesnici. Pevnost stála osamocená, zcela izolovaná, na konci této prazvláštní cesty. Dokonce i potom, co cesta přestala stoupat a zavedla je na jakési prostranství před pevností, se její zdi tyčily vysoko nad nimi. Jediná cesta do pevnosti vedla po příkrých schodech vytesaných do skály.

Císařská garda se tryskem rozjela vpřed a vlajky za ní vlály. Trubky zatroubily a oznámily tak jejich příjezd. Jejich zvuk se hlasitě rozléhal horami. Gialťané zakroužili kolem slonů a sehnali je do houfu. Elandra zjistila, že její nosítka se nacházejí nečekaně blízko Bixiiných.

Nevlastní sestry na sebe upřeně hleděly.

Bixia se naklonila kupředu a pravila: „Tentokrát se ti nepodaří sebrat pocty, které patří jenom mně. Budeš čekat. Budeš stát na místě. Řekla jsem to dost jasně?“

Elandra sklopila zrak a cítila, jak ji spaluje ponížení. Zaťala ruce, položené v klíně, v pěst, a mlčky přikývla. Nebyla si jistá svým hlasem.

Znovu se rozezněly trubky a tentokrát v odpověď zazvonil v pevnosti zvon.

Na hradbách se objevily postavy v černém a mlčky zíraly dolů. Žádné přivítání se nekonalo a ani se neozvaly žádné fanfáry. Vše bylo v ostrém kontrastu oproti vlajícím standartám a třepotajícím se sedlovým pokrývkám dole pod hradbami.

Oba generálové sesedli. Když se přiblížili ke schodům, objevila se osamělá postava oděná v černém a sestupovala dolů, aby je přivítala.

Elandru zamrazilo. Navlas stejně oděnou ženu pronásledovala ve svém snu. Nikdy předtím neměla možnost spatřit Penestriánku. Ani nepatřila mezi ty, kteří dokázali předpovídat budoucnost. Jak mohla vědět, jak tyto ženy vypadají?

Služebnictvo se rozeběhlo a přistavilo ke slonům žebříky, aby cestující mohli sestoupit na zem.

Elandra si uvědomovala, že se musí vyvarovat dalších chyb, a proto zůstávala nehybně sedět až do chvíle, kdy Bixia bezpečně stála na zemi. Pak sama sestoupila tak rychle, jak to jen bylo možné. Vítr jí trhal závojem a shrnoval ho k jedné straně. Uvědomila si, že její šaty jsou zaprášené a pomačkané. Svaly měla ztuhlé a oči ji pálily z nedostatku spánku. Byla rozcuchaná a neupravená.

Hecati se otáčela kolem Bixie a snažila se urovnat a oprášit její šaty. Magan dělala to samé pro Elandru a ta služku obdařila vděčným, i když unaveným úsměvem.

Generálové, v blýskavé zbroji a s řinčícími meči po bocích, se vrátili od schodiště.

Oba se uklonili nejdříve Bixii, pak Elandře.

Generál Handar, jehož turban zdobený péry byl pokryt prachem a jeho ostruhy cinkaly při každém kroku, poklekl před Bixií a hluboce se uklonil, ruku položenou na srdci.

„Má paní,“ pravil hlubokým hlasem, „dovolte svému služebníkovi, aby vám popřál hodně štěstí a boží přízeň do budoucna. Tím, že jsem vás bezpečně přivedl do rukou Penestriánek, jsem splnil svou povinnost. Cítím se poctěn, že jsem vás mohl chránit po celou cestu až sem. Na vaši obranu bych položil život. Nechť mír kráčí ve vašich stopách. Žádám po vás mé propuštění.“

Byla to překrásná řeč, pronesená se vší úctou a pokorou, jaké byl starý, šedovlasý voják schopen. Elandra ho pozorovala, jak klečí u nohou nevlastní sestry a do očí se jí draly slzy dojetí. Až je Handar opustí, bude to znamenat přetržení poslední vazby ke Gialtě. To byl úděl každé ženy, být poslána pryč od tepla rodinného krbu a žít svůj život podle toho, jak Osud přikáže. Jednalo se s nimi jako s otroky, obchodovalo se s nimi jako se zbožím určeným pro muže.

Bixia hleděla na generála s povýšeným výrazem v zelených očích. „Sloužil jste dobře, generále Handare,“ řekla znuděným hlasem. Její pohled se přesunul ke schodišti, kde se objevilo více žen v černých robách. „Děkujeme ti. Šťastnou cestu.“

Chvilku trvalo, než zvedl hlavu. V očích se mu zablesklo − výraz zklamání nebo možná zlosti − reakce na tak krátkou odpověď. Povstal z pokleku a zasalutoval. Jeho snědá tvář byla jako vytesaná z kamene. Rychle se uklonil před Elandrou, otočil se a kráčel pryč.

Vyhoupl se do sedla a ihned začal štěkat rozkazy. Gialťané odjeli tryskem, zanechávajíce za sebou oblak prachu a hromovou ozvěnu dunících kopyt.

Mezitím podal generál Císařské gardy svou ruku Bixii, která ho obdařila úsměvem a koketně na něj zamrkala. Společně kráčeli přes prašné prostranství. Elandra je chtěla následovat, ale Hecati ji chytila za ruku a zadržela.

„Nikam,“ sykla ostře. Hecatina tvář byla bledá a pod očima měla tmavé kruhy, jako by pro ni cesta znamenala strašlivé vypětí. Dokonce i teď, když byla Bixia bezpečně předána, Hecati vypadala napjatě a nervózně. Stařena hleděla na Elandru. „Budeš čekat venku se služebnictvem, než bude Bixia přijata Magrií a řádně přivítána.“

Elandře zahořely tváře ukryté pod závojem, ale poslušně se vrátila ke slonům. Poháněči stále vykládali zavazadla. Magan stála u Elandřina vaku. Elandra si stoupla vedle ní, aniž na ni pohlédla. Hecati spěchala za svou neteří.

Generál s Bixií zastavili u paty schodiště. Na chvíli se rozhostilo ticho, přerušované pouze frkáním koní a neklidným bručením slonů, kteří pokračovali v cestě do Impérie jako součást Bixiina svatebního daru budoucímu manželovi.

Penestriánky, které zatím tiše čekaly na schodišti, teď sestupovaly dolů k jeho patě. Vpředu kráčela žena, mladá a krásná, se světlými vlasy splývajícími na záda. Za ní kráčely dvě stařeny, obnažené paže pokryté děsivými zohavujícími jizvami. V rukou nesly dlouhé dřevěné hole. Ostatní řádové sestry se rozestavily po obou stranách schodiště. Každá z nich držela hořící svíci, což v jasném slunečním svitu působilo podivně.

Žena v čele průvodu měla blankytně modré oči. Přejela pohledem po celé družině, a pak upřela zrak na Bixii. „Jsem Anas,“ pravila jasným hlasem.

Skalní stěny, které je obklopovaly, tvořily přírodní arénu a její hlas se v ní čistě rozléhal.

Melodie Anasina hlasu připomínala Elandře křišťál − čistý a pronikavý.

„Jsem zástupkyně Její Excelence, Magrie. Vítám vás.“

Generál se hluboce uklonil, až jeho brnění zavrzalo. „Lady Bixia,“ představil Bixii. Najednou se zamračil a rozhlédl se kolem, jako by hledal Elandru, ale Hecati mu netrpělivě uštědřila štulec a on znovu pohlédl na zástupkyni. „Také představuji lady Hecati, švagrovou lorda Albaina a tetu lady Bixie.“

Zdálo se, že má připraven obřadný proslov, ale v okamžiku, kdy otevřel ústa, zvedla jedna z Penestriánek dřevěnou hůl a prudce s ní mávla směrem k obloze.

Po nebi připlul temný mrak, který zakryl slunce, jako by ho někdo setřel z oblohy hadrem.

Elandra užasle zírala na oblohu. Přísahala by, že před chvilkou bylo nebe bez mráčku. Zachvěla se. Říkalo se, že Penestriánky ovládaly mnoho starých cest. Dokázaly snad ovládat nebesa stejně jako věci pozemské?

„Kde je ta druhá?“ zeptala se Anas. „Generále, bylo nám řečeno, že k nám budou přivedeny obě Albainovy dcery.“

Bixia pohodila hlavou, ale Hecati se pootočila a luskla pánovitě prsty směrem k Elandře.

„Pojď sem, děvče!“ houkla. „Neloudej se a nepřivolávej tak na sebe pozornost, která ti nepatří. Zdržuješ jednání.“

S Elandrou zacloumal vzdor. Měla sto chutí zůstat stát na místě, ale protože ji všichni pozorovali, neměla jinou možnost, než uposlechnout rozkazu. Hecati dělala všechno proto, aby byla Elandra hned od začátku u Penestriánek špatně zapsána, ale teď se to nedalo nijak změnit.

Ačkoliv se cítila poníženě, kráčela s hlavou vztyčenou. Nezvedla okraj sukně a nerozběhla se, aby se připojila ke skupince, i když Hecati znovu luskla prsty. Místo toho kráčela Elandra ladnými, drobnými krůčky, jak se slušelo na dámu. Tohle byl jediný způsob, jak mohla Hecati vzdorovat.

Došla ke skupince a postavila se za Hecatina záda. V tu chvíli byla vděčná za závoj, který ukrýval její tvář zalitou ruměncem před Anasinýma průzračně modrýma očima.

Zástupkyně na ni dlouze a upřeně hleděla s tváří prostou jakýchkoliv emocí.

„Mám tu čest vám představit lady Elandru,“ přerušil generál nepříjemné ticho.

Anas lehce poklonila hlavu. „Jste také vítána mezi těmito zdmi, lady Elandro.“

Bixia netrpělivě přešlápla a povzdechla si. „Máme za sebou velmi dlouhou nepohodlnou cestu. Mohly bychom dostat nějaké občerstvení?“

Elandra, tvář skrytou pod závojem, zalapala po dechu nad Bixiinou nezdvořilostí. Tentokrát ani Hecati nepodnikla žádný pokus zamluvit, nebo zlehčit její výčitku.

Anasinou tváří se mihl nečitelný výraz. „Ale samozřejmě,“ pravila milým hlasem. „Vše je pro vás přichystáno.“ Přesunula svůj pohled ke generálovi a obdařila ho formálním úsměvem. „Generále, podle našich pravidel nesmí žádný muž překročit tuto hranici.“

Generál se rychle uklonil a ustoupil o krok zpět. „Ano, zástupkyně Anas.“

„Dole u úpatí hory je dostatek pastvy pro koně i píce pro slony. Poblíž potoka naleznete znamenité místo k táboření. Prosím, nedovolte svým mužům stoupat na vrcholek hory až do chvíle, kdy budou sestry připraveny k odjezdu.“

Znovu se uklonil. „Jak si přejete.“

Zprudka se otočil na podpatcích a rázoval pryč. Prostranství se rozeznělo povely. Slonům se nechtělo, ale poháněči je křikem donutili k pohybu. Otočili je a gardisté se rozjeli po cestě dolů. Hromada zavazadel zůstala stát opuštěná a jakoby zapomenutá.

„O zavazadla bude postaráno později,“ řekla Anas. Ustoupila ke straně a pokynula rukou v elegantním gestu. „Pojďte.“

Bixia přizvedla okraj svých šatů s tváří plnou rozmrzelé povýšenosti. „Proč zde není natažený koberec? Tyhle staré schody jsou tak hrubé, že mi odřou střevíčky. Musíme vyjít celé schodiště? Uvítala bych nosítka.“

Hecati se opět nepokusila Bixii opravit. Elandra vrhla na stařenu zamračený pohled, ale stařena byla ponořena do svých myšlenek a nevnímala okolí. Chovala se podivně. Jindy by podlézala a lichotila, všemožně by se snažila, aby Bixia všechny okouzlila.

Anas se zdála být k Bixiiným nezdvořilostem netečná. „Není tu nikdo, kdo by vás mohl nést. Pojďme.“

Začala stoupat po schodech, následovaná Bixií. Další šla Hecati, a nakonec Elandra.

Slunce stále zakrýval mrak a zdálo se, že je tmavší než kdy předtím. Plameny hořících svící v rukou řádových sester se třepotaly a poblikávaly, ale vítr je nedokázal sfouknout.

Schody byly příkré a vyšlapané. Zhruba v půli schodiště byly některé prasklé a každé došlápnutí na ně bylo nebezpečné. Elandra se pokusila lépe chytit okraj své sukně, který vlál ve větru, ale lehce si ho přišlápla a zavrávorala. Aby zabránila pádu, opřela se rukou o Hecatina záda, jen na pár vteřin, aby získala ztracenou rovnováhu.

Hecati poskočila jako uštknutá hadem a dvě svíce v rukou řádových sester stojících po stranách s hlasitým puknutím zhasly. Hecati ze sebe vydala podivný hluboký zvuk − téměř zasténání. Elandře při tom zvuku naskákala na rukou husí kůže.

Anas jdoucí na čele průvodu se otočila. Beze slova odstrčila Bixii stranou a rychle sestupovala dolů. Ve tváři měla nesmiřitelný výraz.

Elandra se pokusila dostat co nejdál od Hecati, která stále vydávala podivné zvuky, jako zvíře zahnané do kouta. Jenže dvě Penestriánky, které stály za Elandrou, jí zahradily cestu dřevěnými holemi. Jejich tváře byly náhle nelítostné a nepřátelské.

Elandra se zachvěla obavou. Nechápavě se rozhlédla kolem.

Další svíce zhasla a hned nato další. Řádové sestry stojící na schodišti nad nimi se nyní shlukovaly kolem ní a Hecati.

Zazněly obviňující výkřiky: „Čarodějnice! Čarodějnice! Čarodějnice!“

Anasiny modré oči plály jasným plamenem. Upřeně hleděla nejdřív na Elandru, pak na Hecati. „Služebnice Mael, nejsi na tomto místě, zasvěceném bohyni matce, vítána.“

Hecatina tvář byla napjatá jako kůže na bubnu. Zabodla žalobně prst do vzduchu a ukázala na Elandru. „To ona je čarodějnice!“ zaječela stařena pronikavým hlasem. „Ta zrádkyně už se projevila předtím. Zničila požehnané svatební roucho…“

Anas obrátila ruce dlaněmi vzhůru. V každé dlani se objevilo světlo pravdy. Vrhla jedno na Elandru a druhé na Hecati.

Vše se seběhlo neuvěřitelně rychle. Elandra otevřela ústa, aby mohla říci něco na svou obranu, ale to už jí do čela narazila světelná koule a světlo pravdy se blikavě roztěkalo po jejím těle. Cítila podivné svědění, než světlo steklo do louže u jejích nohou. Tam se proměnilo v drobného hada, který se odlepil od špičky střevíčku, začal se rychle plazit pryč a zničehonic zmizel.

Hecati vykřikla a vymrštila obě ruce do výše. Zkřížila přitom zápěstí a držela je před sebou jako štít. Modré světlo pravdy narazilo do jejích rukou a vybuchlo v oslnivé světlo rychle měnící barvy − od modré přes tmavě modrou až k purpurové. Na zemi u jejích nohou se vytvořilo černé jezírko. Místo aby se louže proměnila v hada, začala se černá tekutina rychle šířit směrem k Elandře.

Elandra vykřikla a pokusila se ustoupit, ale Penestriánky stojící za ní jí stále blokovaly cestu dřevěnými holemi a nehodlaly ustoupit. Ve vzduchu se vznášel zápach spáleniny, jako pokaždé, když Hecati čarovala. Jenže tentokrát, i když její tvář byla zkroucená úsilím, ať se pokoušela vyčarovat cokoliv, nic se neobjevovalo.

Anas napřáhla paži směrem k tekutině a ta se přestala šířit. Sotva na palec od Elandřiných nohou se tekutina vypařila a zanechala po sobě ohavnou skvrnu znečišťující schody.

„Uctívačka Mael,“ prohlásila znovu Anas s pohledem upřeným na Hecati. „Čarodějnice!“

Ta slova zazněla jako prásknutí bičem. Hecati sebou trhla.

Anas mávla rukou. „Táhni odsud, ďábelské stvoření. Zmiz!“

„Co to povídáte?“ dožadovala se Bixia. Pokoušela se k nim protlačit, ale marně. „Moje teta není žádná čarodějnice. Jak se ji opovažujete takhle nazývat. Jak se vůbec opovažujete…“

Hecati vrhala kolem sebe zuřivé pohledy. Nepodnikla jediný pokus popřít Anasino obvinění. Místo toho upřeně zírala na Anas, v očích šílený svit. „Vy zbožné hlupačky, vaše dny na zemi jsou zpečetěny. Nadchází nová éra, kdy bude světem kráčet temný pár a zničí vše!“

„To ne,“ vydechla Elandra, zděšená tím rouháním. Hecati na ni stočila svůj strašlivý pohled. „Pokud jde o tebe, ty už teď tančíš v náručí temného pána…“

„Ne!“ vykřikla Elandra. Strach v ní vzplál naplno. Ta nejasná postava v jejích snech, ten neznámý milenec… to nemohla být pravda. „Ne!“ vykřikla znovu. Odmítala tu myšlenku každým pórem svého těla, navzdory pochybám, které v ní Hecati vzbudila.

„Pomysli na svůj osud, hlupačko,“ vyštěkla Hecati. „Jsi odsouzena…“

„Dost,“ přerušila ji Anas. „Odejdi dřív, než tě proměníme v prach, z kterého jsi vzešla.“

„Nemůžete ji poslat pryč!“ vykřikla Bixie plačtivě. Zjevně stále nechápala, co se děje. „To je moje teta. Nemůžete…“

„Mám odejít?“ odtušila Hecati s pohledem upřeným na Anas. „Ubohé stvoření. Ty se odvažuješ znevažovat moc Té, které sloužím. Toho budeš litovat. Už jednou jsme na vás poslaly Vindikanty, aby vás zničili. A brzy na vás přijdou znovu.“

„Přežily jsme,“ odsekla Anas, čelist sevřenou. „Nebyly jsme poraženy. Naše cesta pokračuje, naše silná vize zůstala zachována, bez ohledu na to, kolik krve bylo prolito.“

Hecati vztekle zasyčela a nyní měl ten zvuk pro Elandru nový, mnohem děsivější význam než předtím. To, že vyrůstala v péči takové bytosti, ji vyděsilo. Hecati představovala nevýslovné zlo. Elandra se cítila být tou studenou prohnilostí poskvrněna. Měla pocit, jako by se omylem dotkla slizké rozkládající se houby někde v džungli.

„Nechte ji projít!“ přikázala Anas ženám držícím hole.

Ty neochotně ustoupily stranou. „Zástupkyně…“

Anas rozčileně mávla rukou a Hecati se rozesmála.

„Chtěly by mou smrt, zástupkyně,“ řekla posměšně. „Chtěly by prolít mou krev. Proč jim to nedovolíš?“

Anasiny modré oči zaplály. „Násilí plodí zase jen násilí. Prolít tvou krev na těchto schodech a vpustit tak zlo za naši bránu? Nechte ji jít!“

Hecati obešla Elandru, jako by opravdu chtěla využít příležitosti odejít. Pak se zarazila a pohlédla Elandře pronikavě do očí.

„To ne!“ vykřikla Bixia. Stále se neúspěšně snažila prodrat mezi Penestriánkami blokujícími cestu. „Teto Hecati, neopouštěj mě! Potřebuji tě. Potřebuji tě! Prosím, prosím. Já tomu nerozumím!“

Hecati se ani neohlédla. Její pohled plný zla se nadále zabodával do Elandry. „Myslíš si, že jsi vyhrála,“ zašeptala. „Kdyby nebylo tebe, dostala bych se dovnitř. Och, jsi mazané děvče. Chytré. Temná bohyně na tenhle tvůj zásah nezapomene. Ne, ta nezapomíná.“

Při řeči napřáhla Hecati ruku, jako by chtěla Elandru udeřit.

Elandra reflexivně uhnula, ale místo fyzického dotyku do ní udeřilo oslnivé bílé světlo a oslepilo ji. Pak do Elandry udeřilo ještě něco jiného a mrštilo to s ní ohromnou silou proti zdi. Křičela bolestí a způsobeným šokem, ale kvůli ohlušujícímu řevu, který se rozpoutal kolem, se vůbec neslyšela. Zdálo se, že explodovaly samotné skály.

Bouře pokračovala dál a dál, až nabyla přesvědčení, že nastal konec světa.

Pak veškerý hluk ustal a jí se pomalu začaly navracet smysly. Přestalo jí zvonit v uších, ale hlava ji stále hrozně bolela. Cítila pod sebou tvrdost kamenných schodů, jejichž hrany se jí zarývaly do levého ňadra a boku. Ve vzduchu se vznášel prach a Elandra cítila zápach spáleniny, který doprovázel magii, a dále pak nahořklou vůni bylin, které nedokázala rozpoznat. Stále vanul vítr a ženy kolem štěbetaly hlasy plnými vzteku i zděšení. Z dálky k ní doléhal Bixiin nářek.

Přesto přese všechno nic neviděla. Místo měnících se tvarů a barev byla obklopena zvláštním znepokojivým bílým světlem. Bylo podobné mlze, jen jasnější. Bylo jako odraz slunečních paprsků od bílých zdí otcova paláce v létě. Bolestivá, oslňující bělost. Nebyla to přirozená tma, jako kdyby zavřela oči. Bylo to jiné.

Laskavé ruce ji zvedly ze země a uhladily její rozcuchané vlasy.

„Jsi zraněná?“ promluvil k ní hlas patřící Anas.

Elandra hleděla do prázdna. Pomalu se jí vracel rozum, i když to, čemu musela čelit, bylo příliš děsuplné. Otevřela ústa, ale nedokázala najít ta správná slova. Co s ní teď bude? Jak teď bude žít, když je takhle zmrzačená? Půjde to změnit?

„Ustupte. Udělejte pro ni víc místa,“ rozkázala Anas. „Magria musí být informována o tom, co se stalo. Resto, s tebou si promluvím později. Byla jsi neopatrná. Dovolila jsi Maelitce dostat se tak blízko k nám.“

„Ale, zástupkyně…“

„Huš! Tady se o tom nebudeme bavit. Přijdeš později do mé komnaty.“

„Ano, zástupkyně.“

Byly slyšet kroky a švitoření žen. Studená ruka spočívající na Elandřině čele působila konejšivě, i když nic nemohlo zahnat přestálý šok a rostoucí paniku.

„Jsi zraněná?“ zopakovala Anas. „Můžeš mi odpovědět, Elandro? Ta čarodějnice je pryč. Už ti neublíží. Slibuji.“

Sliby. Elandra potlačila hořký úsměšek. Ach, sliby. Již tak jí bylo ublíženo až dost; čeho by se ještě tak mohla od Hecati obávat? K čemu však byla všechna ta sebelítost? Elandra ten pocit nenáviděla, vyschlo jí z toho až v krku.

Rozkašlala se. Cítila, jak jí po tváři stékají slzy. Anasina ruka jí nadále poskytovala oporu. „Já… já…“ Měla příliš sucho v ústech. Znovu se rozkašlala a sklopila hlavu.

Přistoupil k ní někdo další.

„Zacházejte s ní opatrně,“ pravila Anas tichým hlasem. „Byla zasažena magií. Zatím nemůže mluvit. Odveďte ji dovnitř. Ne, odneste ji. Mluvte potichu a nedělejte žádné prudké pohyby. Byly jsme neopatrné, sestry. Všechny jsme byly neopatrné a tady můžeme vidět následky. Magria bude velmi nespokojená.“

Nikdo se na svou obranu před peprným pokáráním neozval. To, že Anasin hlas v sobě nesl výtku směřovanou i k sobě samé, pro Elandru nemělo žádný význam.

Dvě řádové sestry ji zvedly a nesly mezi sebou. Elandra je nechala dělat, co se jim zlíbí. Mysl měla plnou vzpomínek a změti složitých pocitů. Hecati − plná zloby a pomstychtivosti − měla jako vždy poslední slovo. Hecati ji pomocí magie připravila o zrak.

Kapitola sedmnáctá

Trhy s otroky byly jeden jako druhý; stejný pach, stejný hluk, stejný postup. Jediné, co se rok co rok měnilo, bylo místo konání.

Kaelan E’non seděl přikrčen v rohu své klece a nepřítomně zíral skrz mříže na tlačící se dav lidí nakupujících na trhu. Palcem ruky přitom nepřítomně cvrnkal kamínky. Panovalo spalující horko. Kaelan si připadal, jako by seděl na dně mosazného kotle. Ani lehký závan větru nedosáhl do těchto míst. Jediný stín, dlouhý a úzký, vrhal roztrhaný cár látky uvázaný na vršku velké klece, která sousedila s jeho vlastní. Choulilo se v ní několik ubožáků a vzájemnou blízkostí zvyšovali již tak nedýchatelné vedro. Většina obyvatel klecí však neklidně přecházela sem a tam. Protahovali své vypracované svaly a zírali kolem sebe s otevřeným nepřátelstvím.

Kaelan E’non byl vděčný za svou izolaci, jelikož v okolních klecích došlo během noci k mnoha rvačkám. Předstíral, že je mu vše lhostejné, ale smysly měl napjaté k prasknutí.

Narozdíl od běžných dražeb, kde byli prodáváni otroci na práci a do domácností, byla toto dražba gladiátorů − konala se jen jednou v roce, a proto byla zdrojem velkého zájmu a spekulací. Přicházeli obchodníci zblízka i zdaleka s ručně dělaným zbožím a s nadějí na dobrý zisk kynoucí z krutého, ale v Impérii oblíbeného sportu.

Kaelan otočil hlavu a přejel pohledem po klecích nacpaných muži, kteří byli vysocí, muži, kteří byli svalnatí i muži, kteří byli jen zavalití. Mnoho z nich mělo po těle hrozivé jizvy z předchozích bojů. Některým chybělo oko, jiným uši či prsty a některým dokonce i nos. Někteří z nich byli mladí chlapci, štíhlí a pružní. Pár mužů bylo starých a prošedivělých; to byli většinou váleční veteráni neschopní přizpůsobit se běžnému životu a proto odsouzení žít v gladiátorských arénách.

Šuškalo se, že kdo nebude zpeněžen jako gladiátor, bude levně prodán na těžké práce. Císař přikázal opravit městské zdi, a tak jeho agenti vyčkávali, aby skoupili odmítnuté otroky.

Kaelan se postavil a protáhl. Nechtěl si nechat přerazit páteř při tahání kamenů nebo pracovat tak dlouho, až to jeho tělo nevydrží. Jako malý chlapec obdivoval císařské cesty a působivé kamenné stavby. Jako muž viděl ubožáky, kteří takové budovy stavěli. Věděl, že císařské kameny byly pokládány v krvi a utrpení.

Ztěžka polkl a začal přecházet tam a zpět. Slyšel vzdálené rachocení řetězů a bouchání vrat. Handlíři odváděli první skupinu k prodeji. Dokonce zaslechl i zkušené vyvolávání dražitele, které se neslo nad hlučícím davem.

V jedné kleci propukla rvačka a muži byli rozehnáni bičem.

Před klecí se objevil Ubin, jeho současný majitel. Byl zadýchaný a hořel vzrušením. Natáhl se skrze mříže Kaelanovy malé klece a zatahal ho za koženou vestu.

„Stoupni si blíž k mřížím, chlapče.“

Kaelan poslechl a Ubin mu začal vtírat olej do sluncem opálené kůže na hrudi a zádech. Olej odporně páchl a způsobil, že bylo Kaelanovi ještě větší horko. Po těle mu vyrazil pot, který ještě zvýraznil zápach oleje. Kaelan se odtáhl, ale Ubin ho počastoval nadávkou.

„Pamatuj,“ začal, a přitom si Kaelana prohlížel hodnotícím okem, „že musíš vypadat co nejdivočeji. Neklop hlavu a necupitej jako nějaký zpropadený sluha. Protahuj se a snaž se tvářit, že bys mohl trhat chlapy holýma rukama. Aspoň protentokrát, mohl by ses prosím tvářit míň znuděně?“

Kaelan zívl, lhostejný k Ubinovým snům. Stařec ho koupil před dvěma roky, vyhladovělého a potlučeného, a zaplatil za něj směšnou částku. Ubin ho nakrmil a nechal pracovat, vždy však pečlivě měnil Kaelanova místa u vesla tak, aby se jeho zádové a ramenní svalstvo vyvíjelo rovnoměrně. Kaelan byl od první chvíle investicí koupenou pouze pro pozdější prodej na gladiátorském trhu tady v Impérii. Kaelan byl dostatečně bystrý, aby dokázal rozpoznat zájem a dobré zacházení od dobrosrdečnosti. I když ho teď Ubin obskakoval, v okamžiku, kdy dražitel odklepne sumu a zlato bude odpočítáno do Ubinovy dlaně, stařec si ani na vteřinu nevzpomene na otroka, kterého tu zanechal.

Suma z Kaelanova prodeje plus suma za prodej lodi, to byl Ubinův lístek do důchodu. Ubin měl v úmyslu koupit si domek na pobřeží a žít v mírném přepychu, a nikdy víc už nehodlal riskovat svůj krk na nebezpečné mořské plavbě. Spokojený, lehký život s několika sluhy, poslušnou služtičkou ochotnou zahřát jeho postel a pořádnou zásobou laciného vína − to vše učiní další jeho dny sladkými. Všechny Ubinovy touhy byly svázány s Kaelanovými širokými zády a silnými rameny.

Z dáli zazněl křik a jásot davu. Ubin chvíli natahoval svůj starý krk, pak pokrčil rameny. „Kupci prodají zboží za nejvyšší ceny,“ řekl. „Zatracená smečka zlodějů. Už teď probíhá dražba podle jejich přání. Viděl jsem některé z nich, jak se spolu domlouvají. Je mi jasné, o co jim jde. Chtějí se spolčit a vyhnat pro sebe ceny co nejvýše. Podříznou krk každému nezávislému člověkovi, který se pokusí dostat slušnou cenu.“

Kaelan ho nevnímal. Musel poslouchat starcovo brebentění celou cestu do Impérie. Připlavili se po moři; město zářilo v horkých slunečních paprscích jako démanty rozházené po písku − postavené na útesech, vzpínalo se nad přístavem. Bylo větší než Kaelan předpokládal. Také budovy byly vyšší, než si myslel, většinou byly několikapatrové s kopulí namísto šikmé nebo rovné střechy. Široké dlážděné cesty vedly pod klenutým podloubím. Nebyly zde žádné bahnité cesty jako v provinciích. Domy zůstávaly skryty v odloučení za vysokými zdmi. Jenom větve stromů rostoucích uvnitř vonících zahrad poskytovaly aspoň nějaké vodítko, co by se mohlo skrývat uvnitř těchto tichých prostor.

Obchodů zde bylo nepočítaně. Obchodníci všech možných národností a různého vzhledu stáli před svými stánky, klaněli se a zvali kolemjdoucí k prohlédnutí jejich zboží. Bohatství a hojnost byly k vidění na každém kroku, dokonce i v odlehlejších částech města, kudy Ubin kvapně vlekl Kaelana křivolakými uličkami k tržišti s otroky. Tam ho připoutal uvnitř klece a spěšně ho ujistil, že se do hodiny vrátí s jídlem.

Jako vždy, když něco slíbil, se Ubin vrátil až za bílého dne a velmi se omlouval.

Byla by to Ubinova vlastní chyba, pomyslel si Kaelan trpce, pokud by nikdo nebyl ochoten zaplatit dobrou cenu za vyhladovělého veslaře. Jako otrok si nemohl stěžovat, ačkoliv na Ubina zlobně zíral, kdykoliv se stařec nedíval. Ubin byl po většinu času hloupý starý pošetilec. Ale oba si přáli tu samou věc.

I když vypadal klidně, pod povrchem to v Kaelanovi vřelo netrpělivostí. Bude vycvičen ve válečníka a naučí se tak dovednostem, kvůli kterým bude mít vysokou cenu kdekoliv. Navíc se povídalo, že gladiátoři, kteří bojovali na hrách v Impérii, měli šanci vybojovat si svobodu.

Svoboda. Kaelan to slovo mlčky převaloval na jazyku. Kdyby dál věřil v bohy, pomodlil by se. Jenže život ho naučil, že může spoléhat jen sám na sebe, a na nikoho jiného. Rodina může být ztracena. Bezpečí je lež. Majetek může být ukraden. Laskavost je podvod. Bohové nevěnovali utrpení na zemi žádnou pozornost.

Kaelan neměl nejmenší chuť vrátit se zpět k obyčejné práci. Strávil tak čtyři roky života. Života, který byl plný ponižování a hanby. Ale i muž, který je na dně, má své sny. Jeho se scvrkly do jediné myšlenky − dostat se na hry. To byla jeho jediná šance jak uniknout. Pokusit se o útěk by znamenalo jistou smrt. Nechtěl se stát psancem, který má v patách lovce odměn se smečkou hrůzostrašců. Ne, měl jiné plány.

Aby byl splněn první krok, musí ho koupit nějaký trenér. Druhým krokem bylo vycvičit se k naprosté dokonalosti. Nezáleží na tom, co ho to bude stát, bude prostě nejlepší. Přežije boj v aréně a vybojuje si cestu na svobodu. Při příštím tání zamýšlel navrátit se na sever. Bude pátrat po Thyzarénech a až je najde, zničí to, co je jim nejdražší. Na plánování pomsty měl čtyři dlouhé roky. Pomsta byla to jediné, co mu umožňovalo přežít a nepropadnout beznaději.

Otec by neschvaloval Kaelanovu touhu po pomstě. Ale Kaelan se už nebude ohlížet na svědomí. Jenom svobodní muži, kteří neprožili žádnou osobní tragédii, si mohli dovolit být milosrdní. Na vlastní oči viděl, co mohou způsobit ideály. Nic z toho si nepřál.

Ubin kvapně vylil zbytek oleje do Kaelanových vlasů a uhladil je. Prohlédl si Kaelana a zašklebil se. Obnažil přitom své děravé zuby.

„Teď vypadáš jako pravý barbar,“ prohlásil spokojeně. Prsty přejel po úzké jizvě na levé straně Kaelanovy čelisti. „Hodný chlapec. Hodný chlapec.“

Kaelan sebou trhl odporem, ale Ubin byl příliš rozrušen handlíři, kteří odváděli čím dál víc otroků, než aby se za to mstil. Odběhl naproti úředníkovi, který měl dražbu na starosti, a poskakoval kolem něj. Úředník si jeho brebentění nevšímal.

Další skupina otroků se kolébala kolem. Řetězy, upoutané kolem kotníků, řinčely při každém kroku a Kaelan se neudržel, aby nepřistoupil k mřížoví a necivěl na ně.

Tenhle půltucet otroků vypadal úplně jinak, než všichni ostatní. Sborové ach se neslo klecemi. Dokonce i ti nejneklidnější muži ztichli, když kolem kráčela tato šestice.

Muži byli oblečeni pouze do bederních roušek, těla zbavená veškerého ochlupení a naolejovaná. Měli dokonalé tělesné proporce − mohutné prsní svalstvo a hluboce vyrýsované svaly. Kůži měli zbrázděnou hrůzostrašnými jizvami, němými svědky bitev, které přežili. Vlasy měli krátce střižené a jeden z nich měl pouze jedno oko.

Narozdíl od jiných, kteří se naparovali a vyvolávali rvačky, tito muži byli nezvykle tiší. Ale jejich ostražitost připomínala vlky – byli opatrní, draví a svrchovaně nebezpeční. Stačil jen pohled a Kaelanem projelo zamrazení. Poprvé v životě viděl, jak vypadá pravý zabiják.

„Tým šampiónů,“ zamumlal muž ve vedlejší kleci. „Vidíte ty zlaté opasky, které mají? Šampióni.“

Ale tihle muži nezískali svobodu. Kaelan se k nim otočil zády. „Když jsou tak dobří, proč jsou tedy v dražbě?“

„Jo, ty myslíš, že by měli bejt na zvláštní dražbě.“ Muž, který oplýval informacemi, pokýval hlavou a odplivl si. „Jo. Ti nejlepší jsou vobyčejně prodávaný v soukromí a nejsou tahaný sem mezi nás.“ Zašklebil se. „Povídá se, že to je tým osobně vybranej lordem Vymaltinem.“

„Takže?“

Muž se jízlivě uchechtl, ale vysvětlil. „Lord Vymaltin byl propuštěnej vod císařskýho dvora. Už nejni velvyslancem. Taky jeho dům je na prodej, i s votroky.“

Muž se odmlčel a než přistoupil blíže, rozhlédl se zkoumavě kolem. „Šušká se, že princ Tirhin přišel, aby koupil tydle bojovníky. Třeba si nás taky koupí.“

Kaelan si odfrkl. „A třeba taky ne.“

Vedle klece se náhle znovu objevil Ubin. Zatřásl netrpělivě dvířky a mávl na sluhu, aby mu je odemkl.

Ubin sáhl dovnitř a popadl Kaelana za ruku. „Pojď, pojď!“ naléhal. „Honem. Teď máme šanci!“

Kaelan váhal. Podle něj si Ubin koledoval o vyhození z dražby. Kuplíři byli vždy první v každé sekci. Ubin svou snahou předbíhat mohl ještě všechno pokazit. Kaelan už měl tuto radu na jazyku, ale pak ji spolkl. Rada od otroka byla zřídkakdy vyslyšena, zvláště když byl majitel odhodlaný neustoupit od svého způsobu jednání.

A tak se Kaelan nechal strkat uličkou mezi klecemi, zakopávaje o řetěz, který mu chřestil mezi nohama. Sehnul hlavu, prošel pod nízkým podloubím a vstoupil do ohrady s vysokými zdmi.

Dražitelé seděli na kamenných lavicích vysoko nad místem, kde stáli otroci, a v rukou měli ukazatele s čísly. Byli obklopeni otroky a služebnictvem. Muži drsných tváří v kožených oblecích, evidentně trenéři, kroužili kolem Vymaltinova týmu. Zkoušeli vypracovanost svalů, kontrolovali zuby a dělali si poznámky na malé útržky pergamenu.

Jeden z dražících úředníků zastoupil Ubinovi cestu a zlostně na něj zíral. „Otroci patřící nezávislým obchodníkům jsou draženi až na konci dne.“

„Dobrotivý pane,“ zaprosil Ubin s podlézavým úsměvem na tváři. Strčil úředníkovi do kapsy úplatek a ten s pokrčením ramen odkráčel.

Ubin postrčil Kaelana kupředu tak, aby nestál na stupni s ostatními, ale přesto aby byl dostatečně na očích.

Trenéři dokončili prohlídku a dražba začala. Ten zvuk vyvolal v Kaelanovi bolestivé vzpomínky. Snažil se neposlouchat, bojoval s pocitem hanby.

Ale vyvolávání probíhalo rychle a energicky. Vyvolávané sumy vzbudily Kaelanovu zvědavost a tak se začal rozhlížet po ochozu. Byl zvědavý, který z dražitelů byl princ. Sluneční paprsky pronikaly na dno dražební arény a tak musel přimhouřit oči. Zahlédl postavu v bohatě zdobené modré tunice, která líně pozvedávala ruku při každém zvýšení nabídky.

Kaelan stiskl rty a sklopil zrak. Nezáleželo mu na tom, jestli ho koupí princ nebo nějaký prostý občan. Šlo mu o to dostat šanci.

Dražba byla ukončena hlasitým klepnutím dražebního kladívka a jeden z úředníků stojící v davu něco vykřikl.

„Prodáni princi Tirhinovi!“ zvolal vyvolávač triumfálně. „Za dva tisíce dukátů.“

„Teď,“ houkl Ubin Kaelanovi do ucha a postrčil ho. „Vyskoč na ten stupínek. Honem, chlapče. Pospěš si. Jsi další na řadě.“

Kaelan vykročil kupředu, i když předchozí tým stál ještě na stupni. Ubin ho prudce postrčil až zaklopýtal a nechtěně narazil do zad posledního muže v řadě.

Gladiátor zaklel, otočil se a prudce máchl rukou zaťatou v pěst.

Pohyboval se rychleji než kdokoli jiný, rychleji než myšlenka.

Překvapený Kaelan instinktivně uhnul stranou. Gladiátorova pěst prolétla kolem a zasáhla Ubinovu čelist.

Stařec padl jako podťatý.

Dav ztichl úžasem; pak se rozezněl změtí hlasů dožadujících se vysvětlení.

Kaelan si hluku nevšímal. Nespouštěl oči z gladiátora, který na něj zlověstně zíral.

Trenéři a přisluhovači k nim přiběhli s biči a kopími v rukou, aby je od sebe oddělili, když v tu chvílí se arénou rozlehl jasný hlas: „Nechte je bojovat!“

Vyvolávač se přikrčil na pódiu, ale přesto rezignovaně mávl rukou na znamení, aby byl vyklizen prostor. Pořadatelé odpoutali posledního gladiátora z řady, ale okovy na nohou mu byly ponechány. Zbytek skupiny byl odveden pryč a zavřen do klecí určených pro prodané otroky. Ubin, který byl stále v bezvědomí, byl odklizen z cesty.

Kaelan přerývaně dýchal. Náhle se tváří v tvář surovci cítil osamocený a zranitelný. Ten roztáhl ústa v zlomyslném šklebu. V jeho očích zářilo čiré potěšení.

Zabít Kaelana mu udělá radost. Gladiátor měl na své straně výhodu výcviku a schopností.

„Zbraně?“ zeptal se vyvolávač.

„Žádné zbraně,“ prohlásil trenér, na jehož koženém kabátci se skvěl zdobený tmavě modrý odznak jeho hodnosti. Hodnotícím pohledem přejel Kaelana a gladiátora. „Rychlý boj,“ rozkázal. „Do toho!“

Gladiátor zareagoval na rozkaz přikrčením a začal kroužit kolem Kaelana, který se nervózně otáčel s ním.

Kaelanovi vadily okovy na nohou. Zakopl a zapotácel se. Gladiátor okamžitě využil příležitosti a zaútočil.

Kaelan měl pocit, že na něj útočí rozzuřený býk. Muž mu najednou připadal obrovský a hrozivě silný. Zmocnil se ho strach, ale v minulosti už čelil horším hrozbám. Zatvrdil se. Podařilo se mu udržet rovnováhu, a ještě stačil v posledním okamžiku uhnout.

Gladiátorova smrtonosná pěst prosvištěla kolem a podle stažené linie ramen bylo možné rozeznat mužovo překvapení. Arénou se rozlehl aplaus a lidé v davu začali uzavírat sázky.

Pot se řinul Kaelanovi do očí. Zlehka přesunul váhu na špičky nohou, smysly napjaté k prasknutí. Potrhaný váček s amuletem narážel do jeho hrudi. Mohl se pokusit bojovat pěstmi, ale zdravý rozum mu napovídal, že proti tomuto muži by neměl pražádnou šanci. Jediné, co mohl udělat, bylo uhýbat a modlit se, ať nezakopne.

Muž znovu zaútočil, ale tentokrát byl Kaelan připravený. Jenže gladiátor naznačil útok a pak náhle změnil směr. Kaelan se zoufale zkroutil ke straně, ale už bylo příliš pozdě k nápravě chyby. Pěst narazila do jeho žeber jako rána kladivem.

Kaelan zachrčel, jak z něj unikal vzduch. Dopadl tvrdě na zem. Snažil se potlačit nával slabosti. Muž se objevil nad ním a Kaelan v zoufalství vstoupil do odloučení, právě když mu byl uštědřen kopanec do boku. Cítil, jak mu prasklo žebro, ale odloučení zablokovalo bolest.

Překulil se a vyskočil na nohy právě včas, aby se vyhnul dalšímu kopanci. Z velké dálky slyšel, jak dav zahučel úžasem, ale on sám plul v chladu naprosté izolace. Navzdory svému překvapení gladiátor neztrácel čas. Záblesk v očích Kaelana varoval a ten se k muži vrhl. Byl tak blízko, že se dotkl dlaní mohutného hrudníku předtím, než uskočil zpět.

Použil splynutí, díky němu pochopil gladiátorovu strategii a učinil úkrok, očekávaje mužův další útok.

Tentokrát uštědřil muži prudký kopanec do slabin. Podařilo se mu zápasníka částečně zasáhnout, i když ten dokázal zachytit patu jeho nohy a trhnutím ho porazit na zem.

Kaelan se kutálel ještě předtím, než vůbec dopadl. Gladiátor se nepokusil ani přiblížit. Kaelan se vyškrábal na nohy a přikrčil. Nechal se unášet dál a dál do studené prázdnoty, pozornost soustředěnou pouze na svého protivníka.

„Konec!“

Ostře vyštěknutý rozkaz proťal bojové oblouznění. Gladiátor, těžce oddechující a zbrocený potem, se okamžitě zarazil. Kaelanovi to trvalo o chvíli déle, než se vrátil do reality. Vystoupil z odloučení a zalapal bolestí po dechu. Zlomené žebro působilo, jako by ho někdo při každém nádechu bodl nožem.

Zaostřil zrak a zjistil, že ho trenér drží za rameno. Muž mu naklonil hlavu a pohlédl mu do očí, pak mu palcem otevřel ústa a zkontroloval zuby.

„Jak jsi starý?“ zeptal se ho trenér linguštinou.

Kaelan hledal pohledem Ubina, ale stařec nebyl nikde v dohledu. „Je mi jedenadvacet let,“ odvětil.

Davem projela vlna vzrušení, která Kaelana přiměla vzhlédnout, a dokonce i trenér se pootočil a uklonil.

Před nimi se objevil princ, netečný k pohledům a šuškání. Byl zhruba o deset let starší než Kaelan, štíhlý a vysoký, s černými vlasy a úzkou, perfektně zastřiženou bradkou a knírkem. Byl to pohledný muž, tenhle princ říše. Byl oděn do zářivě modré lněné tuniky a hladkých vzorovaných kalhot. Na boku se mu houpal moderní soubojový meč − úzká, elegantní čepel vůbec nevypadala jako smrtící zbraň. Jeho ruce byl silné a pěkně tvarované. V levém uchu se mu třpytil velký safír.

Prohlédl si Kaelana a uznale pozvedl tmavé obočí. „Působivé,“ pravil znenadání s viditelným obdivem. „Tenhle mladý obr se pohybuje rychleji než blesk. Rychleji, než by mu jeho velikost měla dovolit. Kdo je jeho majitel? Odkud pochází?“

Dražební úředníci začali pobíhat kolem a za chvíli přivedli otřeseného a zmateného Ubina, který měl stále přihlouplý výraz v očích.

„Není odnikud, pane,“ pronesl trenér opovržlivě. „Každý vidí, že nepodstoupil žádný výcvik. Je to veslař, podle svalů.“

„Ano,“ zamumlal princ. „Veslaři, jejichž těla získají neustálou dřinou vzhled bohů, a tenhle má tvář, na kterou se nezapomíná.“

Kaelan ho obezřetně sledoval. Přehnané komplimenty mohly znamenat druh pozornosti, o který nestál. Kaelan byl prodán na galeje hlavně z důvodu, že odmítl svého prvního majitele.

Trenér zasupěl. „Podle vzhledu je to Trauran, a ti nebojují.“

Princ Tirhin přejel pohledem Kaelana. „Tenhle by bojoval, kdyby věděl jak. V jeho očích září bojovný duch. Zrovna před chvílí jsem zaplatil pěkně vysokou částku za tým šampiónů a jeden z nich dokázal uštědřit tomuhle jen dvě rány. Buď jsem vyhodil peníze zbytečně, nebo má tenhle hoch potenciál. Co na to říkáš ty, trenére?“

Trenér potřásl hlavou. „Nelíbí se mi, jak se tváří. A kdo se s ním bude párat, aby ho vycvičil od úplného začátku, když sezóna začíná za dva měsíce?“

„To je tvůj problém,“ opáčil princ Tirhin. Přistoupil ke Kaelanovi a usmál se na něj. „Tak co, hochu? Máš dost odvahy bojovat v mých barvách?“

Kaelanovi svitla naděje a cítil rostoucí zadostiučinění. Uctivě sklopil oči, aby skryl své pocity. „Ano, pane,“ řekl tiše.

„Podvodník,“ reptal trenér zamračeně. „Mohl by to být zbabělec, až půjde do tuhého. Žádná perfektní práce nohou z chlapa neudělá bojovníka, pokud nemá srdce na pravém místě.“

Princův úsměv se ještě rozšířil. „Pak bude aspoň dobrým cvičným panákem pro ostatní. Kup ho.“

Trenér se uklonil. „Ano, pane.“

Když princ odkráčel, zvedl Ubin ruce do výše a zajásal. „Mého otroka koupil samotný princ. To je pro mě dvojnásobná pocta. Jsem boháč“ radoval se otevřeně. Zašklebil se a poplácal Kaelana po rameni. „Hodný chlapec. Hodný chlapec! Oh, teď se budeš mít dobře. Budeš rozmazlován v bohatém týmu bojovníků. Budeš dobře živený a denně budeš trénovat. Ano, ano.“

Po Kaelanově tváři přeběhl souhlasný úsměv.

Jenže trenér odpočítal do Ubinovy dlaně dvacet dukátů, a když se staříkova ústa otevřela k protestu, vyvolávač shrábl dvě mince jako svou provizi.

„Ale, pane,“ vyprskl Ubin divoce, „jen dvacet…“

„Buď vděčný za to, cos dostal,“ řekl trenér s úšklebkem a položil ruku na Kaelanovo zlomené žebro.

Bolest byla náhlá a zdrcující. Kaelan sebou trhl a klesl na koleno.

„Poškozené zboží se v aréně prodává levně,“ prohlásil trenér. Zasmál se, trhnutím postavil Kaelana na nohy a postrčil ho kupředu.

Ubin klusal vedle nich a neustále chrlil protesty.

Trenér ho zarazil. „Zmiz, ty starý blázne! Tvůj bývalý otrok nebude v žádném týmu, který trénuji. Půjde do obyčejné arény, a pokud přežije tu pekelnou díru, budeme o něm přemýšlet příští sezónu.“

Kaelana polilo horko. Nedokázal zadržet svou námitku. „Ale princ řekl…“

„Princ už zapomněl, že existuješ.“ Trenér ho postrčil podloubím k labyrintu klecí nacházejících se za ním. „Tak přidej do kroku!“

Kapitola osmnáctá

Za soumraku zastavil povoz u strážního stanoviště, a pak projel skrz vysoká vrata opatřená bodci na ohrazené prostranství zaplněné převážně nízkými kasárními domky. Vůz zastavil před vysokou budovou osmiúhelníkového tvaru. Po obou stranách vstupních dveří jasně plály pochodně zastrčené v úchytech.

Ve vchodu se objevil muž malé podsadité postavy s býčí šíjí a mohutnými svaly, které napínaly kožený kabátec. Hlavu měl čistě oholenou a holá kůže se v rudé záři pochodní leskla olejem. Na opasku mu visela dýka a v jedné ruce nesl krátkou hůl, na které byly připevněny různě dlouhé kusy roztřepeného provazu.

Kaelan, jenž seskočil z vozu spolu s ostatními, si tu zbraň ostražitě prohlížel. Věděl, co dokáží důtky. Párkrát pocítil na svých zádech, jak chutná jejich dotek, a nikdy víc už nechtěl být tímto způsobem potrestán.

„Seřaďte se!“ Mezi novými zápasníky prošla rychle stráž a postrkováním je seřadila do nepříliš rovné řady.

Holohlavý muž procházel kolem nich a jeho tmavé oči prováděly zběžnou prohlídku. Když došel ke Kaelanovi, zastavil se a svraštil čelo.

„Tenhle chlap je nemocnej.“

Vozka, který přivezl otroky z dražby, si odplivl a podal holohlavci papíry. „Byl zraněnej, když zápasil na stupni na přání jednoho z kupujících. Tady to je napsaný, vidíš?“

„Och.“ Holohlavý muž přidržel pochodeň výše, zatímco hleděl na papír. „Hodně lacino koupenej.“ Pak tlumeně hvízdl. „Koupenej princem!“

Znovu si Kaelana prohlédl. V jeho tváři se zračily očividné pochybnosti. Zdráhavě pokýval hlavou. „Bude to zaznamenaný do papírů a dostaneš lepší jídlo, jaký dostávaj jen princovi muži. Dobrá, dobrá. Už je to dávno, co ke mně princ poslal muže k výcviku. Naposledy ještě když u něj nebyl ten perfektní soukromej trenér.“

Za stálého pokyvování podepsal papíry a podal je zpátky vozkovi. „Všechno je v pořádku. Můžeš jet.“

Vozka pracně otočil nákladní vůz a zamířil k bráně. Prkenné postranice vozu hlasitě rachotily, dokud nezmizel ve tmě. Za chvíli utichl i dusot kopyt znavených koní.

Holohlavý muž dokráčel zpět k řadě a upřeně zíral na zápasníky. „Vítejte v aréně pro vobyčejný zápasníky,“ řekl hrubým a nevrlým hlasem. „Jinak známý jako pekelná díra. Ti z vás, který už maj něco za sebou, ať si nemyslej, že to budou mít snadný. Tady jste v Impérii a naše aréna se vod vostatních arén v zemi liší. Pokud jde o vás, nováčci, který nerozeznáte jeden konec meče vod druhýho, máte dva měsíce do začátku sezóny, abyste se to naučili. Až tahle doba uplyne, budete bojovat nebo zemřete. Je to jednoduchý. Já jsem Orlo. Mý slovo je tu zákon. Neposlechnete a zjistíte, že jsou horší věci než smrt. Řekl jsem to dost jasně?“

Nikdo neodpověděl.

Orlo zašilhal po stojících mužích a pokývl hlavou. „Stráže! Odveďte je k očisťovací nádrži a potom na ubikace.“

Strážní byli rychlí, ostražití a po zuby ozbrojení. Postrkovali přivezené muže před sebou a křičeli na ně nadávky, které je měly zmást a zastrašit.

Kaelan následoval ostatní o něco pomaleji. Kráčel na konci řady a všechny jeho myšlenky byly upřeny k jídlu a k hromadě slámy na spaní. Loktem si mačkal na bolavou stranu hrudníku, aby si ulehčil. Byl v pokušení požádat o kus éterového kořene, jehož žvýkání by jistě zmírnilo bolest. Ale neodvažoval se vyslovit jakoukoli prosbu, dokud neznal pravidla, která zde vládla.

Právě když procházel kolem Orla, trenér ho prudce švihl důtkami přes nahá záda. Rána ho srazila na kolena a bolest vystřelující ze zlomeného žebra mu sebrala dech. Výkřik mu uvízl v hrdle a na okamžik se mu před očima rozhořela rudá kola, která se střídala se šedivou mlhou. Záda měl v jednom ohni a zdálo se mu, že se už v životě nenadechne.

Orlo ho obešel a zastavil se před ním. Pak ho popadl za vlasy a zvedl mu hlavu. „Seš němej, ty přerostlej hajzle?“ zavrčel.

Na Kaelanově tváři se mísily slzy s kapkami potu a stékaly dolů. Nějak v sobě dokázal nalézt dostatek pýchy k odpovědi. „Ne,“ procedil skrz zuby.

„Vstaň!“

Kaelan zaťal zuby a potácivě se postavil na nohy. Byl o hlavu a půl vyšší než Orlo, ale byl to menší muž, kdo byl ve výhodě. „Aréna není místo pro zbabělce,“ pravil Orlo.

„Nejsem zbabělec…“

„Drž hubu!“ vyštěkl Orlo a pozvedl důtky. Kaelan ustoupil dozadu. Orlo s úšklebkem spustil ruku.

Kaelana zaplavil pocit hanby. Okamžitě si uvědomil, že selhal ve zkoušce.

„Všichni Traurané jsou zbabělci,“ prohlásil Orlo. „Velký hovada, který se neuměj pohybovat a nebojujou. Znám takový, jako seš ty.“

Kaelan uvnitř kypěl. To teda neznáš, pomyslel si. Ne takové, jako jsem já.

„Kdybys byl k něčemu, princ by tě nechal vycvičit svým osobním trenérem a neposílal by tě ke mně.“

Ve způsobu, jakým Orlo ta slova pronesl, bylo něco pomstychtivého, něco, co v jeho očích zažehlo plamínky rozmrzelosti. Když to Kaelan spatřil, jeho srdce pokleslo.

„Udělám z tebe dobrýho bojovníka,“ řekl Orlo. „Naučím tě zápasit, nebo chcípneš během výcviku. Rozumíš?“

„Ano,“ vydechl Kaelan. To bylo přesně to, za co se modlil, když čekal na dražbu. Nyní se podivoval, jak si vůbec mohl myslet, že to dokáže.

„Jak nazýváte to svý náboženství?“ zeptal se Orlo. „Odlučování?“

Kaelan se bál, že by ho mohl zradit hlas. Opatrně přikývl.

Orlo pozvedl důtky ve výhružném gestu. „Zkus takovou hloupost tady, zvlášť na nějakýho chlapa, a dám ti vochutnat tohle. Je ti to jasný?“

Bylo zřejmé, že Orlo neměl ani zdání, co to je odloučení, ale jeho strach byl nebezpečný. „Poslechnu,“ řekl Kaelan. Jiná odpověď ani nepřicházela v úvahu.

Zdálo se, že mu Orlo nevěří. S úšklebkem popadl amulet visící Kaelanovi kolem krku a škubnutím mu jej přetáhl přes hlavu. „Tohle nebudeš potřebovat.“

Během těch let všichni Kaelanovi majitelé jako zázrakem respektovali jeho amulet a ponechali mu ho, i když otroci neměli dovoleno něco vlastnit. Kaelan cítil, jak se v něm vzdouvá vlna zděšení. „Je to můj amulet,“ pravil prázdným hlasem. Snažil se nedat najevo své znepokojení. „Já…“

„Lháři!“ vyštěkl Orlo. „Trau je civilizovaná provincie, ne nějaký pohanský území. Tví lidi nenosej amulety.“ To byla pravda, ale až do dneška si toho nikdo nevšiml. Kaelan zíral na malý váček skrývající tak drahocenný obsah. Namáhavě polkl. Leo, odpusť mi, pomyslel si zoufale.

„Prosím,“ zašeptal, ale Orlo ho zamračeně postrčil kupředu.

A tak začala děsivá noční můra, která se zdála být nekonečná. Od úsvitu do soumraku byli bitím nuceni k běhání koleček v hlubokém písku, do kterého se bořili až po kotníky, zatímco je strážní na koních poháněli bičem. Cvičné zbraně byly těžké, tupé kusy kovu s prošoupaným potahem rukojeti, což mnohokrát způsobilo mužům krvavé puchýře nebo záděry. Zranění byla přehlížena. Mnoho mužů v noci sténalo s vymknutými klouby, modřinami nebo odřeninami. Dostávali hodně jídla, toho nejlevnějšího, většinou ovesnou kaši a fazole, a to dvakrát denně. Jako požehnání pro ně bylo, že měli v sudu stále čerstvou vodu.

První noc Kaelan roztrhal na pruhy látku své slaměné matrace a použil je na stažení žeber. Ale i s takto zpevněnými žebry prožíval následujících pár dní nepředstavitelná muka, které si myslel, že nemůže přežít. Pouze odloučení mu pomáhalo překonat bolest. V noci, kdy mohl padnout na svou matraci, se potil bolestí a zoufale se snažil vzpomenout na všechno, co se naučil v Rišeholdu a od svého otce, ve snaze vyléčit své zranění. Poprvé musel uznat, že se předtím choval jako hlupák, ale s tím už se nedalo nic dělat. Jednou se to stalo a nedá se to vrátit. Zůstal jen on, jediný, kdo z celé rodiny přežil. Zrovna on, který si to nezasloužil, rebel a výtržník, který zlobil a vyrušoval − a který žil. Jaká v tom byla spravedlnost? Kde bylo milosrdenství? Kde byla pravda?

Bohové si opravdu jen pohrávají s lidskými osudy.

Prvních pár dní byl pomalý a nemotorný. Napodobeniny zbraní mu stále vypadávaly z rukou. Místo ladných pohybů nohou klopýtal. Trenéři na něj řvali nadávky a bičovali ho. Pokaždé, když šel Orlo kolem, Kaelan udělal nějakou hloupou chybu.

A Orlo se zdál být zhnusený a potěšený zároveň. „Zvláštní cvičení navíc pro Traurana,“ přikázal a pokračoval v obchůzce.

Kaelan byl stále více znechucený. Nedokázal pochopit, proč se nezlepšuje. Ani jako chlapec v otcově tvrzi nebyl takhle neobratný. Jakákoliv tělesná činnost pro něj byla hračkou. Kdyby necítil, že je schopný, nikdy by netoužil stát se vojákem. Jenže teď se zdálo, že ho jeho přirozené vlohy opustily.

Žebro se hojilo rychle, ať už z božího smilování, nebo díky jeho omezeným schopnostem urychlit uzdravování. Ačkoliv se nikdo nesnažil mu zranění ošetřit, Kaelan si všiml, že nebyl přiřazován k cvičným zápasům, dokud nebyl zcela v pořádku.

Když se uzdravil, zjistil, že tvrdá tělesná příprava vytvarovala ještě víc už tak mocný hrudník a mohutná ramena. Dokonce ještě o palec povyrostl a jeho svalstvo ztvrdlo do stavu, který trenéři nazývali hlubokým vyrýsováním. Cvičením získal ohebnost a lepší kontrolu nad svou tělesnou silou. Dlouhé hodiny strávené pod nemilosrdným sluncem opálilo jeho kůži do tmavě medové barvy a zesvětlilo jeho vlasy takřka doběla. Pod kůží se mu při každém pohybu vlnily mohutné svaly. Byl mezi cvičícími nejvyšší a ostatní zápasníci na něj volali Obře. Trenéři se shodovali, že pokud by šlo jen o vzhled, působil by v aréně zastrašujícím dojmem, ale už teď se mezi sebou sázeli, že nepřežije první kolo.

Kaelan o těch sázkách věděl a na sebevědomí mu to nepřidávalo.

Ačkoliv se už léta nemodlil, nyní ve skrytu noci vzýval Gaulta a ptal se, proč ho odmítá vzít pod svou ochranu. Přísahal si, že udělá vše, co je v jeho silách, aby byl nejlepší, ale přesto byl pořád nejhorší ve skupině. Neúspěch ho ponižoval a neustále hlodal v jeho nitru.

Veteráni, kteří trénovali odděleně pokročilé cviky, ustávali ve cvičení a pochechtávali se a šklebili pokaždé, když šel Kaelan kolem. Dříve či později se na něj, když cvičil, přišli podívat všichni trenéři. Potřásali hlavami a diskutovali o něm, jako by nerozuměl tomu, co říkají.

„Orlo říkal, že na dražbě porazil jednoho z šampiónů lorda Vymaltina.“

„To není možné! Podívej na toho neohrabaného troubu.“

„Přísahám, že to povídají všichni. Proto ho taky princ Tirhin koupil.“

„Princ musel být úplně opilý, když ho viděl.“

Trenéři se rozesmáli a odcházeli.

V Kaelanovi kypěl vztek, ale snažil se zaměřit všechnu svou pozornost na cvičení »výpad − finta«, které trénoval. Dokázal soustředit mysl na jedinou věc. Koneckonců, jednou dokázal řídit i ochranný klíč. On to dokázal.

Na tváři mu vyvstaly kapky potu z vynaloženého úsilí, ale jediné, čeho dosáhl, byla náhlá křeč v noze, která ho přinutila zkroutit celé tělo. Těžce dýchal, zatímco ostatní cvičící ustali v tréninku a posmívali se mu.

„Ticho!“ zařval Orlo a švihal důtkami na všechny strany. „Vraťte se ke cvičení.“

Protlačil se mezi potrestanými zápasníky a zastavil se před Kaelanem, který ležel natažený na písku, zuby zaťaté, a snažil se uvolnit křečí stažené svaly.

„Vstaň,“ přikázal Orlo.

„Ano,“ vyhekl Kaelan a pokusil se vstát. Jenže křeč v noze nepovolila.

Vzduch proťalo varovné zasvištění zauzlovaných provazů. Kaelan se pokusil uhnout, ale důtky ho sekly přes ramena. Čerstvá bolest způsobila, že úplně zapomněl na křeč.

„Vstaň,“ zopakoval Orlo.

Kaelan se vydrápal na nohy a zůstal stát, zmáčený potem. Celý se třásl hanbou. Orlo našpulil rty; dlouze a beze slova si Kaelana prohlížel. Nakonec kývl hlavou a odvedl ho do rohu tréninkové jámy.

„V čem je tvůj problém Traurane?“ dožadoval se. „Tvoje víra ti nedovoluje řádně bojovat?“

„To ne, pane,“ pravil Kaelan tiše. Nechával hlavu skloněnou a pohled upíral do země, aby zakryl své ponížení a zklamání.

„Proč Traurani nebojujou?“ zeptal se Orlo.

Kaelan zaťal ruce v pěst. „Já chci bojovat,“ prohlásil.

„Nevypadá to tak. Můžu tě zbičovat do krve, a stejně to nebude nic platný.“

„To je pravda, pane,“ souhlasil Kaelan zkroušeně. Jeho plán dostával povážlivé trhliny.

„Možná, že se snažíš až moc. Uvolni se, hlupáku, a přijde to samo. Zbraň musí bejt hejčkaná, ne škrcená. Drž rukojeť zbraně v ruce tak, jako bys držel ženský ňadro. Ech? Chápeš to?“

Kaelanovi zaplály tváře a přešlápl z nohy na nohu. Orlo věděl, jak málo žen za život otrok potká, jestli vůbec nějaké. Ať šlo o radu nebo pouhý výsměch, to co řekl, dávalo smysl.

Orlo si povzdechl a zastrčil důtky za opasek. „Zaujmi postoj.“

Kaelana naplnil úžas, ale okamžitě uposlechl. Nemohl uvěřit svému štěstí, že se mu dostalo zvláštní pozornosti. Věděl, že nesmí zaváhat ani na vteřinu.

„Pokrč se víc v kolenou,“ nabádal Orlo. „Drž rovně záda, ale buď uvolněnej. Dávej pozor! Podívej, jak seš napjatej. Musíš bejt jako rákos ve větru, pořád se pohupovat, nikdy neustat v pohybu nebo ustrnout. Udělej výpad!“

Kaelan se vrhl kupředu a Orlo v pravý čas uskočil.

„Nebylo to zas tak špatný,“ prohlásil, „na tažnýho vola. Představ si, že stojíš na skleněný tabuli. Víš co to je sklo, Traurane?“

„Vím, pane.“

„Dobrá, dobrá, možná, že seš víc civilizovanej, než jsem si myslel. Nedupej tak těma nohama. Máš tančit na skle. Každej krok musí bejt lehoučkej. Seš rákos, kymácející se a pořád v pohybu. Výpad!“

A tak to pokračovalo po zbytek odpoledne. Když skončili, Kaelan sotva vlekl nohy vyčerpáním, ale srdce mu plesalo. Druhý den ráno byl pro cvičné zápasy přidělen jako partner k veteránovi. Když si bral cvičný meč ze stojanu, vypadl mu z ruky.

„Ať žije poražený!“ zašklebil se jeho protivník.

Kaelan zrudl, pak se sehnul a sebral ten úzký kus tupé oceli. Zbraň byla nevyvážená. Ať se snažil jak chtěl, nedokázal si představit, že by to mohl být skutečný meč. Bylo zakázáno používat skutečné zbraně. Ty dostanou, až vstoupí do arény. Občas měl pocit, že by mu to šlo lépe, kdyby cvičil se skutečnými zbraněmi. Ale tohle přání bylo stejně neuskutečnitelné jako procházka po měsíci.

Říkalo se, že před mnoha lety, v minulém století, cvičili gladiátoři se skutečnými zbraněmi a že jich mnoho zahynulo již během tréninku. Pak ale proběhlo povstání, při kterém byli povražděni všichni trenéři a strážní. Gladiátoři uprchli z výcvikových kasáren a v záchvatu bojového šílenství pobíhali městem, loupili a znásilňovali až do chvíle, než je zastavilo přivolané vojsko. Přesto se ale některým podařilo uprchnout do divočiny a nikdy nebyli nalezeni. Ostatní byli sehnáni dohromady a popraveni. Jejich hlavy pak týdny hnily na městských hradbách.

Po této vzpouře proběhly v arénách změny. Haggai − i když to byly bytosti temnoty − byly vyvolány k životu a pobývaly v katakombách pod arénou. Zbraně byly odneseny pryč a do rukou zápasníků se dostaly až ve chvíli, kdy stáli uvnitř arény. Stráže byly vycvičeny k vyššímu stupni ostražitosti. Jakýkoliv náznak nepokoje nebo vzpoury byl okamžitě trestán smrtí. Veteráni byli drženi odděleně od nováčků, kromě cvičných zápasů pod dohledem trenérů. A dokonce i veteráni často střídali místa v kasárnách, aby mezi nimi nemohlo vzniknout přátelství.

Ne, že by se muži sbližovali, zvláště když se kdokoli z nich mohl stát během sezóny protivníkem. Jelikož všechny souboje mohly skončit smrtí, bylo lepší nenavazovat žádná kamarádství. Nováčci, kteří nevěnovali udíleným radám pozornost, umírali v aréně velmi brzy s rozšířenýma očima a s údivem zamrzlým ve tváři, když se jim meč prodíral vnitřnostmi.

Stejně jako trenéři, kteří očekávali Kaelanův neúspěch, všichni ostatní zápasníci v něj věřili také. Vysmívali se mu při každé příležitosti. Rvačky byly zakázané, a tak Kaelan musel zatnout zuby a trpělivě snášet urážky. Každým dnem cvičil s větším úsilím a ukládal si větší tréninkové dávky, než jim nakazovali trenéři.

V noci, když ležel na matraci, si v duchu procházel prováděné triky, přehrával si práci nohou znovu a znovu, až prováděl jednotlivé pohyby naprosto automaticky. Během krátkých chvil odpočinku pozoroval veterány, jak spolu cvičí, a snažil si vtisknout do paměti jejich techniku pohybů a vyspělou taktiku. Měli v zásobě mnoho triků a fines, které si neustále přehrával v hlavě. Představoval si, ukryt pod rouškou noci, sebe samotného, jak ladně a odborně ovládá meč. Snažil si představit rákosí vlnící se ve větru, který vál přes bažiny. Občas mu to všechno přišlo naprosto přirozené, když tam tak ležel a snil. Téměř cítil váhu meče, jehož jílec držel v ruce, i napětí, které přecházelo v zápěstí. V takových chvílích věřil, že dokáže vládnout zbraní.

Ale jak dny plynuly, jeho pohyb nohou se sice zlepšil, ale jeho schopnost ovládat cvičné zbraně zůstávala stejná. Bylo to, jako by nějaká podivná síla blokovala zprávy vysílané mozkem do paže. Pokud se neobyčejně soustředil, byl schopný docílit toho, že se jeho zápěstí a paže pohybovaly v jednotném rytmu a provést tak správně požadované cviky, ale jakmile se jeho protivník pohnul nebo zaútočil, Kaelan vše zmotal a skončil s tupým koncem oponentovy cvičné zbraně bolestivě opřeným o jeho prsní kost nebo přimáčknutou na krk.

„U všech bohů, jak rád bych usekl tu tvoji zavšivenou palici,“ zaklel Nux, když jejich cvičný souboj skončil jako obyčejně. Držel Kaelana přitisklého k zemi déle, než bylo dovoleno a zíral mu do očí.

„Useknu ti ji zejtra,“ prohlásil. Nux byl statný Serian s rozpláclým zlomeným nosem, kterému chyběly přední zuby. Byl to veterán arén, jenž zde byl už dva roky, nejdéle ze všech.

Bojoval zvláštním způsobem, odlišným od ostatních, a jeho urážky patřily k nejhorším. Zdálo se, že vždy nějak vytušil, čeho se jeho protivník bojí nejvíc, a tomu se pak při souboji vysmíval. Nikdy nebyl pokládán za dostatečně dobrého zápasníka, aby byl vybrán do některé ze soukromých arén, navzdory skutečnosti, že dokázal přežít čtyři sezóny během posledních dvou let.

Sezóna trvala tři měsíce, pak následovaly tři měsíce odpočinku k vytrénování nových zápasníků. Tím bylo dáno, že každý rok měl dvě sezóny. Nicméně, i když městská aréna měla období klidu, mnoho soukromých arén mělo v tu dobu sezónu. To znamenalo, že každý občan Impérie, pokud měl dost peněz a povolený vstup, mohl navštívit gladiátorské zápasy kterýkoli den v roce.

Bylo to krvavé šílenství, v hlavním městě to byla veřejná posedlost v té nejhorší podobě. Gladiátorské hry doslova hltaly muže, mrtví se kupili na hromady za krveprolití téměř se rovnajícím těm na bojištích. Jelikož válka s Madruny byla v plném proudu, byly zde spousty válečných zajatců, kteří sloužili k doplnění počtu zápasníků.

Mnoho lidí v Impérii s tím nesouhlasilo a šuškalo se, že odpor k těmto praktikám pomalu nabírá na síle. Kritici, kteří se odvážili promluvit nahlas, tvrdili, že gladiátorské hry jsou přežitkem z barbarských dob. Císařství prý vyspělo a bylo vzdáleno takovému barbarství a arény by měly zůstat jen jako vzpomínka na mlhavou minulost méně civilizovaného období, kam také patřily.

Samozřejmě, že kritizovat hry znamenalo kritizovat samotného císaře, který hry organizoval velmi, velmi dlouho už od svého prvního znovuzrození. Dokonce se šeptalo, že ti, co chtěli zákaz her a pozavírání arén, si přáli také císařovu smrt, takže by svět mohl vstoupit do nové moderní éry.

Bylo uskutečněno mnoho objevů, na světě se zjevilo mnoho nových znalostí, ty ale byly císařskými vyhláškami zakazovány. Jak ubíhala staletí, zdálo se, že císař stále víc lpí na starých zvycích a cestách. Bránil se pokroku, jak jen to bylo možné. Proto také byla armáda stále organizována po jednotlivých legiích, stále vyzbrojena starobylými krátkými meči určenými pro pěchotu, stále zatížená starověkými rituály, zatímco důstojníci vzpurně oblékali moderní brnění a byli vyzbrojeni mnohem účinnějšími zbraněmi.

Tu a tam bylo možné zaslechnout lidi, jak říkají: „Až bude císařem princ Tirhin, věci se změní.“

Tyto řeči ale lidé říkali velmi zřídka a potichu, a nejdříve se pořádně rozhlédli kolem sebe. Pronášet takové věci bylo stále považováno za zradu. Navíc Tirhin nebyl oficiálně jmenován císařovým nástupcem.

Samotný princ byl očividně stejně zanícený stoupenec gladiátorských zápasů jako jeho otec. Byl to princ, kdo založil soukromé arény a odvedl své týmy z městské arény. Šlechtici, kteří měli dostatek peněz, následovali jeho příkladu. V důsledku toho byla městská aréna chudší a krvavější, jen zpola vycvičení gladiátoři po sobě surově sekali bez ohledu na pravidla boje. Masy diváků si užívaly podívané, ale šlechtici chodili do běžné arény méně a méně. To způsobilo, že trenéři, jako třeba Orlo, zahořkli a cítili se podvedeni a opuštěni.

Také to znamenalo, že letité pravidlo, kdy byl vítězný zápasník odměněn svobodou, už ve skutečnosti neplatilo. Jenom soukromě držení gladiátoři měli šanci získat takovou odměnu. Podle řečí, které se vedly v kasárnách, si několik šampiónů vybojovalo svobodu, ale pokračovalo v zápasení kvůli štědrým výplatám a zvláštním výsadám.

Z toho důvodu byli muži jako Nux zapomenuti nebo ignorováni. Pokud přežili, čekala je jen další vysilující sezóna, kdy jediná neopatrnost v ringu mohla znamenat smrt nebo zmrzačení.

Nux věděl, že Kaelan je osobním vlastnictvím prince. Všichni to věděli. A zatímco Kaelanovy schopnosti se zdály být příliš chabé, aby mohl někoho ohrozit, měl alespoň slabou naději, že si může vybojovat svobodu, což oni neměli. Proto mu dávali najevo svou nelibost v cvičných soubojích, z kterých Kaelan odcházel potlučený a plný modřin.

„Nech ho vstát, Nuxi!“ zařval Orlo, když si všiml, že Kaelan stále leží na zemi s tupou špičkou cvičného meče přitisknutou na krku. „Nech ho vstát!“

Nux nechal sklouznout kovový okraj meče z Kaelanova krku, ale tlačil na něj tak, že to Kaelana bolelo. Nuxovi oči plály nenávistí. „Zejtra to budou vopravdový meče, Traurane. Zejtra, až takhle zatlačím, tak tvoje pěkná hlavička vodpadne do písku a dav bude vyvolávat moje jméno.“

Ustoupil dozadu právě ve chvíli, kdy k nim došel Orlo. Nux nasadil nevinný výraz, zastrčil cvičný meč do stojanu a odkráčel pryč.

Orlo uštědřil Kaelanovi kopanec. „Beznadějnej případ,“ řekl. „Věděl jsem to vod prvního vokamžiku. Princ tě sem poslal, jen aby mě ponížil. Tupí Traurani, bojej se bojovat, bojej se tmy, bojej se, bojej, bojej. Pchá!“

Kaelan stále ještě ztěžka oddychoval vynaloženým úsilím. Klečel v písku a v úrovni očí měl rukojeť Orlovy dýky. Jílec byl omotán velmi jemným měděným drátem a byl zakončen mosaznou hlavicí. Ta dýka Kaelanovi připomínala jeho starou dýku, kterou koupil od Neiků v den, kdy Thyzarénové zaútočili na tvrz.

Hypnotizován pohledem na dýku, Kaelan přivřel oči a zaposlouchal se do slabé písně, kterou si kov prozpěvoval. Jako by na něj zbraň volala tichým, téměř neslyšitelným hlasem. Téměř tomu zpěvu rozuměl a měl sto chutí uchopit jílec do ruky.

Náhlé plesknutí přes nataženou ruku ho přivedlo zpět do reality. Točila se mu hlava. Zamrkal, uhnul dalšímu pohlavku a vyškrábal se na nohy.

Trenér na něj upřeně zíral. „Zkus ještě jednou takovou hloupost a useknu ti ruku.“

Kaelan se snažil odtrhnout pohled od dýky, ale nepodařilo se mu to. Hluboko uvnitř stále slyšel její píseň. Ať se snažil, jak chtěl, nedokázal tu melodii dostat z hlavy. „Vaše dýka vypadá na jemnou a starobylou práci. Odkud ji máte?“

Orlovi poklesla čelist, jako by nemohl uvěřit, že se mu Kaelan dovolil položit osobní otázku.

Zbrunátněl a zvedl důtky. „Padej do kasáren. Umej si tu svoji špinavou kůži!“

Kaelan sklonil hlavu a rozběhl se. Ponížení v něm vřelo a měl vztek na sebe samého. Nechtěl Orlovi vzít jeho zbraň. Nechtěl ho s ní napadnout. Byl prostě zvědavý. Jenže otrokům nebylo dovoleno cokoliv vysvětlovat. Byli jen souzeni a následně potrestáni.

Otroci nesměli být ani zvědaví. Žádné názory. Žádné rozhovory. Žádné otázky. Žádné výhody. Zdálo se, že se nikdy nepoučí.

A teď už na to ani nezbýval čas. Zítra ráno budou zahájeny hry.

Běžel s ostatními po cvičné louce a pohledem sledoval arénu. Kolem ní se pohybovaly desítky dělníků, kteří drhli schody a stavěli zábradlí k usměrnění davu. Za bránou se netrpělivě shromaždovali prodejci, zboží a grilovací náčiní poházené na hromadách. Pokřikovali na úředníky ve službě a pokoušeli se je uplatit kvůli dřívějšímu vpuštění do arény.

Kaelan doposud nebyl uvnitř arény. Představoval si, jak to uvnitř asi vypadá. Ring byl pravděpodobně rozdělen do šesti sekcí.

V prvním zápase bylo do arény posláno dvanáct gladiátorů, dva do každé sekce. Šest vítězů pak bojovalo mezi sebou, až zbyli tři. Pak následoval buď vzájemný souboj všech tří najednou, nebo se losovalo, kteří dva budou bojovat jako první. Pouze jeden vítěz opouštěl každý den arénu.

Následujícího dne byl vítěz opět zařazen mezi dvanáct zápasníků. Postup byl stejný jako předchozí den. Zpravidla ti nejméně trénovaní muži bojovali první a veteráni nastupovali až v následujících dnech. Každý týden se nazýval střídání. Na konci sedmého dne losovali přeživší bojovníci, aby věděli, který den v následujícím střídání budou bojovat. A tak to pokračovalo až do konce sezóny. Nováčci v Kaelanových kasárnách byli zticha. Většina vypadala vyděšeně − zítřek se hrozivě blížil.

Kasárnami šly řeči, že dnešek byl posledním dnem, kdy spatřili slunce, kromě okamžiků strávených v aréně, a to až do konce sezóny. Dnes sejdou do katakomb pod arénou, temného a tajuplného místa, kterého se obávali i veteráni.

A co znamenalo zasvěcení, které mělo proběhnout odpoledne? Nikdo z veteránů se o něm nikdy předtím nezmínil, a nemluvili o něm ani teď, což bylo podivné.

Kaelan si nevšímal ustrašeného šepotu ostatních. Postával ve dveřích kasáren a hleděl na písčitou běžeckou dráhu a na zeď, která se tyčila za ní. Slunce dopadalo na vyprahlou zem a pouze slabý větřík vířil prach.

Vzpomínal na ledovec ve své domovině, na hory se sněhovými čepicemi a na voňavé borové lesy. Vzpomínal na oslňující hru světel na zimní obloze, na sklizeň jablek a kouřovou vůni rašeliny. Vše se zdálo být vzdáleno stovky let. Nyní stál zde, v místě plném smrti. Pach arény se už usadil v jeho chřípí, ačkoliv boj bude zahájen až zítra. Bylo mu chladno a třásl se, zmítaly jím podivné pocity. Pohlédl přes rameno na své kamarády. Neměl žádné problémy zapamatovat si jména všech, a nyní na ně hleděl a viděl, jak jim z tváří pozvolna mizí maso. Zbyla z nich jen skupina kostlivců, stojících, sedících, hovících si zahálčivě na matracích. Vize vybledla a Kaelan stočil pohled zpět k běžecké trati.

Přerývaně dýchal. Otřel si rukou zpocené čelo. Nebylo to poprvé, co měl takové vidění. Tito muži byli ztraceni. Zemřou zítra, pozítří, nebo následující den.

A on?

To netušil, ale zdálo se, že jeho vlastní smrt je jistější než cokoliv jiného.

Kapitola devatenáctá

V poledne dostali najíst, což byl neslýchaný přepych. Zatímco jedli, zvenku se začal ozývat halas. Polovina mužů přiskočila k oknu, aby se podívali, co se děje. Zbytek, Kaelana nevyjímaje, využil příležitosti popadnout co nejvíce jídla. Za chvíli se ve dveřích objevili strážní a rozkázali jim shromáždit se na dvoře.

Vyběhli ven na prostranství a nejistě mžourali proti slunci. Veteráni také vycházeli ze svých kasáren.

„Seřaďte se!“ zařval Orlo.

Rozdělili se do dvou řad, zaliti žhavými slunečními paprsky. Veteráni na jedné straně, nováčci na druhé, čelem k sobě. Stráže byly ten den obzvláště ostražité, napjaté ještě víc než zápasníci.

Kaelanova nervozita rostla. Žaludek se mu svíral a v duchu si nadával, proč toho snědl tak moc. Polykal, aby se zbavil sucha v krku. Snažil se nemyslet na zítřek, ale to bylo nemožné.

Zatímco stáli v řadě, vrata cvičiště se otevřela a dovnitř vešel zástup kněží, kteří nesli v rukou houpající se kadidla, z nichž stoupal červený kouř. Kněží prozpěvovali nějaké nesrozumitelné zaříkání, které působilo děsivě, až Kaelana zamrazilo v zádech.

Kněží byli oděni v dlouhé hnědé kutny a přes rameno měli přehozeny leopardí kůže. Tváře i hlavy měli hladce oholené. Prošli mezi dvěma dlouhými řadami bojovníků, aniž by ustali ve zpěvu, poté obešli prostranství kolem dokola a zamířili k aréně. Zápasníci je následovali, postrkováni strážnými.

Kaelana nechávalo lhostejným vše, co kněží dělali. Jejich kadidla vydávala smrdutý zápach, a tak se snažil vdechovat kouř co nejméně. Jak stoupal po schodišti, zjistil, že mu prudce buší srdce a má vlhké dlaně. Ohlédl se a rychle přejel očima − pravděpodobně naposled − po cvičišti.

Uvnitř bylo chladno a trochu vlhko a vše bylo ponořeno do stínů. Kamenná sedadla byla rozestavěna kolem arény a vedla k nim schodiště. Ke Kaelanovu překvapení měla aréna tvar mísy; ring pro zápasníky byl na dně a sedadla pro diváky nad ním. Nikdy předtím neviděl nic podobného, ale neměl možnost si arénu pořádně prohlédnout, protože stráže je postrkovaly kupředu a nutily je ke spěchu.

Veteráni odbočili a zamířili k otevřeným dveřím, zatímco nováčci následovali kněze potemnělou pasáží a nakonec dolů po širokých schodech. V příšeří byly schody zrádné a ve vzduchu se vznášel podivný a nezdravý pach.

Když jim proud vzduchu ovanul tváře, Kaelan pokrčil nos odporem. Vzduch byl víc než jen vlhký. Nesl v sobě pach naolejované kůže, plísně, krve a smrti.

Zatřásl hlavou, rozhněvaný na svou vlastní představivost. Nikdo zde nezemřel nejméně tři měsíce. Mrtvoly byly odklízeny okamžitě, aby se zamezilo možnosti rozšíření nemocí.

Ale stejně, ve vzduchu se vznášelo ještě něco zvláštního a neobvyklého, kromě té směsice pachů… něco, co nedokázal přesně určit, ale přesto ho z toho mrazilo v zádech.

Kaelan se zastavil, všechny jeho instinkty ho varovaly před pokračováním v cestě.

Zezadu ho postrčila něčí ruka tak prudce, až málem upadl. „Hejbni sebou!“ ucedil Orlo nasupeně. „Nechci slyšet nic z těch tvejch trauranskejch nesmyslů vo tmě.“

Bez další možnosti odporu byl Kaelan postrkován dolů po schodech společně s ostatními.

Když došli až na dno, ocitli se namačkáni ve velké místnosti s klenutým stropem osvětlené hořícími pochodněmi. Zdobené kamenné sloupy podpíraly strop v nejvyšším místě. Na vzdálené protější zdi byla vytesána obrovská zmučená tvář démona. V první chvíli si Kaelan myslel, že se jedná o samotného ducha ohně.

Kaelanovi ztuhla krev v žilách. Rychle se rozhlédl kolem a pokusil se vycouvat, ale Orlo ho postrčil dopředu k ostatním. Dveře byly zabouchnuty a zavřeny západkou. Byli uvězněni uvnitř spolu s kněžími, kteří stále pokračovali v zaříkání.

Kouř vznášející se z kadidel dusil. Kaelan opět ve vzduchu ucítil krev, teplou a čerstvou. Jenže tentokrát zjistil, že se nejedná o pouhou představu. Na druhé straně místnosti stál kamenný oltář a na každé straně byla postavena měděná vanička. V obou byla hustá, matná kapalina, která se v záři pochodní temně leskla.

V otevřených ústech vytesané tváře ducha ohně plál oheň. Jeho plameny dodávaly prázdným očím děsivé tváře zlověstný lesk a každý pohyb plamenů vytvářel iluzi, že se tvář pohybuje a civí na muže.

Nad hlavou Kaelana a ostatních se ze stínů cenily rozevřené tlamy bestií vyřezaných do podpůrných trámů, které ještě zvyšovaly děsuplný vzhled místnosti. Oheň syčel a jeho plameny olizovaly rty ducha ohně, a i když Kaelan zavřel oči, stále slyšel nepřirozený zvuk monotónního zaříkání kněží, rouhavé šeptání odporností z dob dávno minulých.

Odmalička se Kaelan učil o prastarých časech, kdy byl svět ovládán temnými bohy a jejich přisluhovači, duchy chaosu, též nazývanými shyrieas. Jednou však byli přemoženi a uvězněni a vlády se ujala lidská rasa. O takové výzdobě, jaká byla v místnosti, plné bezbožných výjevů, se říkalo, že způsobovala maličké trhliny v pečeti vězení a tyto trhliny byly malými bránami, kterými mohlo zlo pronikat zpět na svět.

Na Kaelanově čele perlily kapky potu. Jeho neklid rostl a on ustupoval, až byl ze všech poslední, na úplném konci místnosti. Masivní dřevěné dveře byly zpevněny železnými pásy a zavřeny zvenčí na závoru. Z tohoto místa nebylo úniku a Kaelan měl pocit, jako by vstoupil do samotného pekla.

Kamenná podlaha byla zčernalá zašlou špínou. Hořící pochodně malovaly po stěnách šmouhy od sazí. Samotný kouř naháněl hrůzu, a ještě k tomu plameny prskaly, jako by byly pochodně napuštěny nekvalitním dehtem.

Zaříkávání ustalo. V nastalém tichu se kněží za oltářem zformovali do půlkruhu. Kněz ve žlutém rouchu vystoupil před oltář a pozvedl ruce.

„Zde v dvoraně smrti stojí odsouzení muži, ó Gaulte.“

Kaelan překvapeně zalapal po dechu. Nikdy neslyšel, že by někdo uctíval otce všech bohů tímto způsobem.

Kaelan se mimoděk znovu rozhlédl kolem, hledaje cestu k úniku. Žádná neexistovala. „Jejich krev je tvou krví, náš otče. Jejich životy jsou obětovány z vůle jejich pánů. Dle tvé vůle, přišli jsme, abychom připravili jejich duše na cestu do tvých rukou. Jsme tví mstitelé, ó Gaulte.“

„Mstitelé,“ skandovali kněží.

„Jsme tví vykonavatelé trestu, ó Gaulte.“

„Vykonavatelé trestu.“

„My jsme ti vyvolení věřící, kteří vedou ostatní k pokoře, ó Gaulte.“

„Vyvolení.“

„Očisti nás, ó nejvyšší, jako my očišťujeme ostatní.“

Kněz spustil ruce a vzal do rukou měděnou misku, kterou ponořil do jedné z kádí s čerstvou krví a pozvedl ji do výše. Na oltář skanulo několik tmavých kapek a rozstříklo se. Kněz se rozhlédl kolem sebe. Jeho jasné oči fanaticky zářily.

„Kdo půjde první?“

Nikdo se nepohnul.

Kaelan slýchával, jak si lidé povídají o tom, že císař dovolil v Impérii různé zvrácenosti, a že císař − ve své zoufalé snaze získat nesmrtelnost − otevřel bránu zlým duchům. Ale tohle bylo poprvé, kdy měl možnost se s takovými praktikami setkat. Samozřejmě, že věděl, kdo jsou to Vindikanti. Viděl, jak jeho otec i ostatní muži v tvrzi při zmínce o nejmocnější skupině kněžích potřásají znechuceně hlavami. V Trau nebyli téměř žádní Vindikanti a takové rituály se nesetkávaly se souhlasem obyvatelstva.

V Kaelanovi se zvedla vlna odporu. Zamračil se a zeširoka se rozkročil, ruce zkřížené přes hruď. Ať už zamýšleli cokoliv, on se toho nezúčastní.

Kněz znovu promluvil jemným, vemlouvavým hlasem. Jeden muž vystoupil do popředí, buď postrčen stráží, nebo na vlastní popud, došel k oltáři a poklonil se.

„Bojím se smrti,“ zašeptal.

Kněz se pousmál a položil ruku na mužovu hlavu. Pak zvolal něco nesrozumitelného a přiložil misku k mužovým rtům. „Pij,“ přikázal.

Kaelan ztěžka polkl. Jeho odpor byl silnější než kdy předtím. Bylo zakázáno pít krev. Při všem, co mu bylo svaté a v co byl vychováván věřit, toto nebylo dovoleno.

Kněz se nespokojil s pouhým douškem. Držel misku nakloněnou tak dlouho, až muž vypil vše, zalykaje se jejím obsahem. Pak kněz uchopil mužovo zápěstí a učinil rychlý řez měděným nožem. Muž vykřikl a pokusil se vykroutit, ale knězův stisk byl nečekaně pevný. Krev vytryskla z mužova zápěstí a kněz zachytil několik kapek do druhé misky, zatímco po celou dobu mumlal slova zaříkání. „Ze strachu se rodí pokora. Ze zoufalství vzniká víra. Přijal jsi boží krev a na oplátku jsi daroval svou vlastní. Toto je tvůj vstup do bratrstva odebíračů života. Gault budiž pochválen.“

Další kněz odborně obvázal ránu a pokynul k obrovské tváři ducha ohně. „Projdi božími ústy,“ řekl, „a v další komnatě obdržíš své požehnání.“

Jako zázrakem oheň planoucí v ústech tváře na zdi pohasl, jakoby na rozkaz. Muž zaváhal, pak se ale sklonil a prošel ústy, přeskakuje přitom žhnoucí uhlíky. Jakmile zmizel z dohledu, plameny znovu vzplanuly. Vypadalo to, jako by ho pohltil bůh.

Všichni čekali, ale z druhé strany se nic neozývalo − žádný křik, ani zašeptání. Zdálo se, že muž zmizel navždy.

Nějaký muž se mačkal na Kaelana, tvář bledou strachem. „Co myslíš, u všech bohů, že se nachází za tou zdí?“ zašeptal.

Kaelan neměl nejmenší chuť vydat v tomto místě zla jedinou hlásku, a proto učinil zamítavý posunek. Nikdy předtím neviděl takové rouhání, takové znesvěcování pravdy a starých učení. Už jen to, že musel být svědkem tohoto obřadu, v něm vzbuzovalo pocit nevýslovné poskvrny. Nejraději by vykřičel do světa své opovržení nad tím, co zde probíhalo, ale zůstával zticha, jelikož věděl, že by neunikl trestu. Jeho vlastní strach ho zahanboval.

Nováčci postupovali kupředu, jeden za druhým, zpocení a vyděšení. Pokud se někdo zdráhal přistoupit k oltáři, byl k němu dotažen. Někteří polykali krev s hranou statečností a předstírali, že z toho mají požitek, jiní kašlali a plivali. Znovu a znovu nořil kněz misku do kádě, aby nabral další dávku. Každý muž sebou trhl, když ho kněží řízl do zápěstí. Po obvázání rány pak každý prošel skrz ústa ducha ohně a zmizel, až zůstalo jen pět mužů, pak tři, a nakonec jen jeden.

Kaelan zůstal stát osamocen, poslední muž v řadě, a nehodlal se pohnout.

Strážní si povzdychli a popadli ho za ruce. „S tebou jsou vždycky jen potíže,“ zabručel jeden ze strážných. „Tak dělej, Obře. Hni těma svejma velkejma nohama.“

Silou ho postrkovali k oltáři, zatímco se zmítal a snažil se zapřít nohama.

„Pokloň se Gaultovi,“ poručil kněz.

Kaelan na něj vzdorně zíral, ústa pevně sevřená.

„Rouhači! Pokloň se před božím otcem!“

„Gaultovi se nevyjadřuje pokora tímto způsobem,“ odsekl Kaelan. „Neposkvrním jeho božství takovým zlem.“

Knězova tvář se zkřivila zlobou. Udeřil Kaelana přes ústa ještě dřív, než mohli stráže zareagovat.

„Ty se nám opovažuješ odporovat, otroku! Jsi odsouzen k záhubě. Nemáš jinou možnost, než sloužit tak, jak je ti přikázáno.“

„Táhni do pekla, kterému sloužíš,“ zvolal Kaelan.

Kněz na něj vrhl pohled plný zloby a ustoupil o krok zpět. Luskl prsty a Kaelana obestoupili strážní. Jeden z nich mu vrazil pěst do žaludku a poslal ho tím do kolen.

Zatímco se kašlající a dávící Kaelan pokoušel popadnout dech, druhý strážce uchopil jeho levou ruku, zkroutil mu ji za záda a popadl ho za vlasy.

Kaelan zaťal zuby a snažil se bojovat se strážnými. Zmítal se a kopal, ale čtyři muži byli nad jeho síly. Jeden strážný mu násilím otevřel ústa a kněz mu nalil krev do krku.

Kaelan kašlal a dusil se tekutinou v hrdle. Myslel, že se pozvrací − lapal po dechu a celý se třásl. Sevření povolilo a on klesl na podlahu. Kněz ponuře pronesl zaříkání a dal rukou znamení. Někdo Kaelana nakopl.

„Vstaň,“ houkl strážce.

Pomalu a s odporem se Kaelan vyhrabal na nohy a vztyčil se před knězem. Ten pozvedl měděný nůž, jehož úzká čepel byla potřísněna krví ostatních. Kaelan v poslední chvíli trhl zápěstím, takže byla rozříznuta pouze kůže, a ne žíla. Objevilo se pár kapek krve, ale příliš málo na to, aby mohla být zachycena do misky.

„Držte ho,“ přikázal kněz strážným.

Ti popadli Kaelana za ruce, ale on se vzepjal a nohama kopl do oltáře, až se všechny nástroje a misky rozlétly kolem. Krev vyšplíchla a poskvrnila roucha několika kněží. Jejich zaříkávání jako mávnutím proutku ustalo.

Kaelan pořád kopal kolem sebe a chrlil nadávky, nepřestávaje bojovat.

Hlavní kněz na něj upřeně hleděl, zatímco ostatní kněží se vrhli na kolena a snažili se nabrat rozlitou krev. Tvář hlavního kněze byla znetvořena vztekem. Rudé skvrny mu vyskákaly po obličeji.

„Gault nechť tě zatratí!“ zvolal. „Poskvrniteli, nyní poznáš, co znamená pravé zatracení, protože staneš tváří v tvář smrti bez boží ochrany. Všechna požehnání jsou ti odepřena. Gault od tebe odvrátí svou tvář a až zemřeš, shyrieas budou vítězoslavně ječet nad další duší propadlou věčnému zatracení.“

Dokonce i strážní se zdáli být otřesení.

Jenže Kaelan nesdílel víru s Vindikanty, a tak, když uslyšel kletbu, jen se opovržlivě rozesmál.

„Teiserat huggen fieh ein selt ein fahme teiseran!“ vykřikl starodávna slova, která se používala k zahnání zlých duchů. Bylo to jediné starobylé zaříkání, které znal.

Nebylo jisté, jestli kněží znali ta slova nebo ne, ale přesto zůstali strnule stát na svých místech. Hlavní kněz pokynul strážím. „Odveďte ho odtud. Rychle!“

Strážní odvlekli Kaelana před obličej ducha ohně a postrčili ho kupředu. „Projdi!“

Oheň v ústech stále hořel. Kaelan zaváhal.

Jeden ze strážných ho nakopl. „Projdi, nebo tě hodíme do ohně.“

Plameny pohasly a Kaelan proskočil otvorem. Při skoku cítil teplo sálající ze žhavého uhlí pod ním. Dopadl na podlahu na druhé straně otvoru a zjistil, že se nachází v obyčejné malé místnosti, ze které vedla chodba.

Kaelan zůstal překvapeně stát a rozhlížel se kolem. Nebylo zde nic, čeho by se měl bát nebo s tím bojovat.

Náhle měl pocit, že se okolní zdi naklání. Klesl na kolena − chtělo se mu zvracet hanbou. Modlil se, aby jeho otec, pokud kráčel po duchovním světě a díval se na něj v tuto chvíli, měl pochopení k tolika selháním svého syna.

Kaelan si strčil prsty do krku a držel je tam tak dlouho, dokud nevyzvracel všechnu krev.

Kašlal a plival, pak si otřel ústa a přesunul se do jiného rohu, který byl neposkvrněný. Zhoupl se v kyčlích a opřel se ramenem o zeď.

V ústech měl hořkou pachuť a srdce mu spalovala nenávist. Možná, že zítřejší smrt pro něj bude vykoupením. Raději zemře, než aby musel takhle pokračovat.

Ale druhá polovina duše se zmítala vztekem a dožadovala se odplaty za všechna příkoří, která musel strpět. Musí nalézt způsob, jak si vybojovat cestu na svobodu. Musí žít, bojovat a přežít.

Podivný, děsivý pach, který předtím nebyl schopen určit, se znovu vznášel ve vzduchu.

Vylekaný Kaelan zvedl hlavu a upřel zrak k chodbě. Jediné, co viděl, byla tma a do té neměl nejmenší chuť se pouštět.

„Pojď,“ zašeptal hlas. Byl to cizí a tajemný hlas, chraplavý a přesto měkký, rozhodně však patřil ženě. „Pojď ke mně, muži násilí, a nech mě vdechnout ti sílu, abys zítra vyhrál.“

Kaelanovi se zježily chlupy na zátylku. S očima rozšířenýma a vyschlými ústy zíral do chodby a snažil se zahlédnout bytost, která k němu promlouvala ze stínů. Neviděl nikoho, ale přesto tam byla. „Neměj strach,“ zašeptala. „Patřím jen tobě, a to až do svítání.“ Hlavou se mu honily splašené myšlenky. Prostitutka?

Každý věděl, že muž ztratí sílu, pokud se oddá slasti noc před bojem. Stejně jako puštění žilou pod rouškou zasvěcovacího obřadu, tohle byl jen další trik, aby nováčci nebyli nebezpeční.

Kaelan rozzlobeně vyskočil na nohy. „Zmiz odtud,“ štěkl. „Nemám o tebe zájem.“

„Musíš ke mně přijít,“ zašeptala svůdným hlasem plným vášně. „Mám v sobě sílu, kterou ti chci předat.“

„Ty mi chceš ukrást moji sílu,“ odsekl. „Táhni ode mne!“

„Mýlíš se.“

Na chvíli se rozhostilo ticho a Kaelan si pomyslel, že odešla. Oheň stále hořel v ústech tváře na zdi a zabraňoval mu tak v úniku cestou, kterou přišel. Z vedlejší větší místnosti zaslechl hovor strážných. Do ticha se ozvaly pravidelné kroky odcházejících kněží.

Myslel, že jakmile všichni odejdou, najde způsob, jak rozmetat nebo zadusit oheň. Pak možná bude mít šanci utéct z tohoto místa.

Z chodby se ozval škrábavý zvuk, jako by někdo táhl něco těžkého po podlaze.

„Dál nemohu jít,“ zavolala tiše. Její hlas zněl napjatě a zdálo se, že sotva lapá po dechu. „Nemohu vejít do světla. Pojď ke mně a budeme spolu sdílet nádherná tajemství. Bude to noc, na kterou nikdy nezapomeneš. To ti slibuji.“

„Tím jsem si jistý,“ odvětil ponuře. „Jenže nemám zájem.“

„Jsi prudký a mrzutý,“ odpověděla pobaveně. „Ale který muž dokáže odmítnout nabízenou rozkoš?“

„Já to dokážu,“ prohlásil, i když čím déle mluvila, tím více se cítil neklidný a nejistý. „Řekl jsem ne.“

Začala zpívat, zlehka a hrdelně. Navzdory své nedůvěře ucítil lehké mravenčení ve slabinách. Zamračil se a pokusil se vypudit melodii z hlavy, jenže se mu to nedařilo. Dokonce ani pokus vstoupit do odloučení nebyl úspěšný. Nedokázal určit, zda byl ten zvuk melodický nebo jen příjemný, ale přesto mu tělo zaplavovala touha. S údivem zjistil, že se otáčí ve směru písně a že se pohupuje v jejím rytmu. V krku mu chrastil jeho vlastní dech.

„Pojď,“ prozpěvovala. „Pojď, neboť jsem tu jen pro tebe, abych tě učinila šťastným a abys zapomněl na zítřek. Jsem zde, abych ti vdechla sílu a učinila tě neporazitelným. Jsem sladší než víno. Pojď ke mně, Kaelane E’none. Pojď.“

Zmocnil se ho strach z kouzla, kterým ho spoutávala, a přesto se mu v mysli vynořil obraz ženy se světlými vlajícími vlasy. Běžela nahá loukou s horským kvítím, smála se a mávala rukama, jako by chtěla vzlétnout. Chtěl se k ní připojit, smát se s ní, chytit ji do náruče a povalit ji do trávy.

Než si to stačil uvědomit, už kráčel malou místností, tažen mocí, která byla silnější než jeho vůle. Skrz mlhu obluzení přemýšlel, jak mohla znát jeho jméno. Podivoval se, proč se ta dívka neodváží vstoupit do světla. Skrz mlhu okouzlení ho napadlo, že dělá chybu.

Ale co znamenala jedna chyba navíc v moři chyb minulých? Zítra v aréně neměl žádnou naději na úspěch. Proč by neměl využít nabízené šance trochu si užít?

Došel k ústí chodby a podařilo se mu zastavit svůj postup tím, že se zapřel rukama o rám dveří. Jeho tělo se vzpínalo touhou po ní, ale prsty měl zaťaté v rámu a tak zůstával na místě.

„Pojď ke mně,“ zašeptala.

Znovu ho zaplavila její vůně. Zafrkal ve snaze zbavit se té vůně, která byla sladká, lákavá, cizokrajná, ale přesto podivně hnilobná.

„Co jsi zač?“ vypravil ze sebe se značným úsilím. Jeho rty se zdály být zdřevěnělé a opuchlé.

„Jsem haggai,“ odvětila. „Ó, jak jsi silný. A jak podezřívavý. Neboj se mě. Byla jsem ti darována. Pojď.“

Udělal krok kupředu, jeho ruce sklouzly po zdech a zůstaly bez opory.

Pak ji spatřil, díky úhlu pohledu, kdy plameny ohně za jeho zády vrhaly mdlé světlo do ústí chodby. Viděl jen nezřetelný obrys − dlouhou hřívu kudrnatých vlasů, kroutících se a vlajících ve větru, vodnatý záblesk očí, které na něj hleděly z temnoty, a bledou křivku kyprých ňader. Zdálo se, že sedí na podlaze, ale její výška této pozici neodpovídala.

Kaelan se pomrkáváním snažil zbavit mlhy, která obestírala jeho smysly. Učinil dalších pár kroků vpřed, zavrávoral a narazil do zdi. Cítil se podivně a točila se mu hlava. Natočil se a opřel se zády o zeď.

Jak se opíral, slabý odlesk ohně ozářil něco lesklého a hladkého, co bylo obtočeno kolem jejího těla. Seděla na té věci, ale…

Naklonila se kupředu a natáhla ruce. „Pojď, Kaelane. Jsem zde, abych ti dala potěšení, jaké jsi v životě nepoznal.“

Jak se pohnula, poznal, že neseděla na žádných smyčkách provazu nebo čehokoliv jiného. Ty smyčky byly součástí jejího těla. Spodní polovina těla nepatřila lidské bytosti, ale byla spíše úhořovitá a měla nezdravě skvrnitou našedlou barvu. Její vlasy nebyly vůbec žádné vlasy. Nevanul žádný větřík, který by hýbal její kšticí. Byla to masa chapadel, která vyrůstala z kůže na hlavě. Chapadla se natahovala a vlnila v neustálém pohybu.

Zděšený tím, co viděl, zůstal stát jako přimražen s ústy dokořán.

„Kaelane, chci tě,“ prozpěvovala.

Se vzrůstajícím zděšením zjistil, že se pohybuje směrem k ní, poslušný jejímu volání. Hrdlo měl stažené odporem a snažil se ovládnout vůlí pohybující se tělo, ale nohy jako by patřily někomu jinému a vůbec ho neposlouchaly.

Kráčel přímo k ní, uvnitř zmítán vztekem, a snažil se zlomit kouzlo, které na něj seslala. Bylo to monstrum, něco nečistého a ďábelského. Nemohl se s tím spojit.

Její prsty ho pohladily po rameni. S údivem zjistil, že je najednou těsně u ní. Sklonila hlavu a přejela mu chapadly po hrudi. Byla na dotek hebká a svíjela se proti jeho svalům.

V zoufalé snaze zavřel oči a vstoupil do odloučení. V okamžiku mrzl zimou, jako by vstoupil do ledové jeskyně.

Ona něco křičela, ale její hlas byl příliš daleko, než aby ji slyšel. Natáhla se po něm, ale on pomalu ustoupil. Měl pocit, jako by chodil pod vodou. Přesto se jí ho nepodařilo chytit a náhle byl volný. Stále ustupoval, zatímco ona znovu a znovu volala jeho jméno.

Když se mu konečně vrátily smysly, pádil jako o život po písčité dráze, nohy a ruce mu kmitaly a dech mu chrastil v krku. Za ním se hnalo něco nepopsatelného. Cítil to, ačkoliv bylo šero a ve svitu hvězd neviděl moc jasně.

Pak si uvědomil, že to, co slyší, je dusot kopyt. Slyšel frkání koně a jezdcovo klení. Kaelan byl totálně vyčerpaný. Nohy ho pálily a srdce mu zběsile bušilo.

Náhle se zastavil a padl na kolena. Snažil se zhluboka dýchat. Celý se třásl a neměl vůbec potuchy, jak se sem dostal. Kůň zastavil vedle něj a jezdec seskočil na zem.

„Traurane?“ Byl to Orlův hlas, zpola rozhněvaný a zpola vylekaný.

Kaelan nasál vzduch do plic a zvedl ruku, aby si otřel tvář zmáčenou potem. „Ano, pane.“

„Velkej Gaulte na nebesích, ty jsi zešílel?“ zařval Orlo. „Co tady, u všech čertů, děláš? Jak jsi dokázal projít přes stráže? Jak ses dostal z arény? Co tady děláš? Kam pádíš jako splašenej zajíc? Ty jeden potřeštěněj blázne, nemůžeš opustit cvičiště.“

„Já jsem nechtěl utéct.“ Stále nemohl popadnout dech. Zaplavily ho nechtěné vzpomínky. Nedokázal se jich zbavit. „Ta věc tam… haggai…“ Hlas se mu zlomil a roztřásl se.

„Rozumím,“ řekl Orlo nakonec. „Ty pitomče, poskvrnil jsi obřad zasvěcení a riskoval tak hněv bohů a teď tady prcháš z náručí slasti. Ty seš fakt šílenej.“

„Přál bych si, abych byl,“ zamumlal Kaelan a zavřel oči. „Ta věc − jen pohled na ni − co to ve jménu bohů je?“

„Ty jsi viděl haggai?“ zeptal se Orlo nevěřícně.

Kaelan přikývl. „Nechtěl jsem vstoupit do chodby, když ona − když ona na mě zavolala. Usoudil jsem, že bych měl noc před bojem šetřit síly. Ale ona − ona na mě seslala nějaké kouzlo. Když jsem byl skoro u ní, uviděl jsem, jak vypadá.“

Orlo si povzdechl. „To je celej ten problém. Nepředpokládá se, že byste je měli uvidět. Muži pak propadnou šílenství, což se stalo i tobě. Nemám pravdu?“

Kaelan si vzpomněl na rozkaz, který mu zakazoval použít odloučení. „Ano,“ zalhal. „Propadl jsem šílenství.“ Možná to ani nebyla lež. Nelíbil se mu ten pocit ztráty vlastního já. To byl hlavní důvod, proč odmítal odloučení v Rišeholdu, proč odmítal ty okamžiky ztraceného času, při kterých poslouchal své mistry, aniž by si pamatoval, co v těch chvílích dělal.

Všechna hrdost byla náhle pryč a Kaelan se vrhl Orlovi k nohám. „Nenuťte mě vrátit se k tomu stvoření. Ve jménu bohů, mějte se mnou smilování.“

„Huš,“ odkopl ho Orlo, až se Kaelan rozplácl na zemi. „Byl bych radši, kdybys vzdoroval a dělal problémy, než abys tady takhle fňukal. Lituješ teď toho, cos udělal? Kněží tě prokleli, rozumíš?“

„Ano, pane.“ Kaelan se postavil na nohy a snažil se znovu nabít ztracenou rozvahu. „Nelíbilo se mi, že nás nutili k rouhání.“

„A kdo se tě ptal, jestli je potřeba mít tvý svolení? Gaulte na nebi, s tebou je víc potíží, než s houfem zajatejch Madrunů na cvičišti. Nemáš teď strach ze zítřka?“

„Mám stejný strach jako předtím.“

„Jenže teď budeš čelit smrti bez vochrany bohů. Nemůžeš vstoupit do posmrtnýho života bez…“

Orlo uťal svou řeč v půli věty, jako by si uvědomil, že jeho hlas zní příliš starostlivě. Odkašlal si a postrčil Kaelana. „Hni sebou! Mám tuhle noc ještě spoustu povinností. Nemám čas blbnout tady s pověrčivým Trauranem, kterej vodmítá strávit noc plnou slastného zapomnění s haggaiskou čarodějnicí.“

Kaelan na něj pohlédl. „Já se k tomu stvoření nevrátím. Pokud mě chcete zbičovat za neposlušnost, tak to udělejte, protože já se…“

„Vopatmě,“ varoval ho Orlo. „Seš drzej pes, ale je to privilegium, velkorysej dar, kterej je darovanej mužům vodsouzenejm k záhubě a ne žádná povinnost.“

Z Kaelana trochu opadlo napětí. Vydechl úlevou.

„Nedohaduju se s otroky,“ prohlásil Orlo. „Rozumíš? Nedohaduju. Ale jestli nikomu nepovíš, že jsi viděl haggai, ať už ti budou chlapi zejtra vyprávět jakýkoliv historky vo prožitý slasti, tak tě přidělím k veteránům, který se vo tom nebavěj.“

Kaelan byl vděčný, ale také překvapený. „Veteráni ne…“

„To jsem neřekl“ přerušil ho Orlo popudlivě. „Veteráni maj svý favoritky. Choděj dolů do katakomb, když si to přejou, ale je to jejich vlastní volba. Haggai je nesváděj ani neočarovávaj. Jenom nový bojovníky, když je to poprvý.“

Kaelan měl další otázky, ale instinkt mu napověděl, že už pokoušel štěstí příliš dlouho. „Jsem vám vděčný za vaše milosrdenství, pane.“

„Šlapej,“ zavrčel Orlo. „Seš tak hloupej, že budeš mrtvej po prvním kole. Jen si zapamatuj, že až tě zabijou, tak mě nebudeš chodit strašit. Pro Gaultovo smilování!“ Mávl k nebi v prosebném gestu. „Měl sis dopřát noc rozkoše.“

Kapitola dvacátá

Elandra neměla ponětí, jak dlouho zůstávala slepá mezi Penestriánkami, ale odhadovala, že uběhl zhruba měsíc.

Byla to těžká doba, strávená v tichém osamění a v pochybnostech. Vždycky slýchala, že být slepý je jako být ve tmě, jako kdyby obě oči byly zavřené. Ale ona neviděla tmu. Pouze nekonečné, beztvaré a oslňující bílé světlo Hecatiny pomsty. Bylo to mnohem více matoucí, než si předtím Elandra dokázala představit; horší než opravdová tma, myslela si. Temnota byla alespoň důvěrně známá věc. Ale tohle nebylo.

Penestriánky byly laskavé, i když rezervované, a neprojevily žádnou snahu ji vyléčit. Byla umístěna do velmi malého pokojíku, který měřil osm kroků na obě strany. To jí nevadilo; na nic jiného nebyla zvyklá. Zdi byly z neopracovaného kamene. Prozkoumala je hmatem a poznala, že jsou to přírodní kusy kamene, ne opracované bloky. Měla podezření, že se nachází v jeskyni. Nicméně zde bylo sucho a teplo. Malá díra − příliš malá, aby se jí dalo prolézt − byla vytesána vysoko v jedné zdi a skrz ni proudil dovnitř čerstvý vzduch.

Mohla tak cítit vlhkost a poznat, když venku pršelo. Teplý, sluncem provoněný vzduch znamenal den. Studený vzduch ukazoval na večer.

V místnosti měla malý stolek, židli, úzké lůžko a poličku s lampou, kterou nepotřebovala. Nikdo nepřicházel, aby ji rozžehl. Její jediný kontakt s lidskými bytostmi probíhal třikrát denně, kdy jí byla přinesena čerstvá voda a jídlo, a kbelík, do kterého vykonávala potřebu, byl odnesen k vyprázdnění a vyčištění.

Všechno bylo bezvadně čisté.

Třikrát týdně byla odvedena úzkou chodbou do nějaké místnosti, postavena do kouta a omyta studenou vodou. Její pomocnice jí potom omotala hrubou osuškou a vytřela dosucha, zatímco se Elandra třásla a zimou lapala po dechu. Pak byla odvedena zpět do své cely. Nikdo k ní nepromluvil, i když položila nějakou otázku.

Její šaty byly odneseny a podivně ji to celé připomínalo sen, ve kterém líbala záhadného milence a kdy Hecati vstoupila do jejího snu. Také teď neměla žádné oblečení a myšlenky se jí honily hlavou pořád dokola, znovu a znovu.

Že je držena nahá, se jí zpočátku zdálo být to nejhorší ze všeho. Cítila se naprosto zranitelná a závislá na druhých a nenáviděla je za to, že o ni pečovaly s tichou lhostejností.

Na oplátku se naučila nekrčit se v rohu nebo se snažit zakrýt kdykoliv někdo vstoupil do cely. Nakonec se z předstíraného nezájmu stal zvyk, a ne póza. Přestala se starat, zda ji někdo vidí nahou, a přestalo to pro ni být utrpením. Koneckonců, nacházela se v místě, které bylo čistě ženské. Nikdy zde nebyl slyšet mužský hlas, ani zde nebylo možné ucítit mužský pach. Občas, v tichu, o kterém předpokládala, že je nocí, slyšela z dálky přicházet zaříkání, které se rozléhalo chodbami.

Bylo vždy nezřetelné, ale něco v něm ji rušilo a zneklidňovalo. Musela vstát a přecházet místností sem a tam. Počítala kroky, takže nenarážela do zdí, a čekala, až zaříkávání pozvolna utichne.

Nicnedělání a dlouhá chvíle byly to nej horší k překonání. Zjistila, že si přeje, aby ji navštívila lady Bixia, aspoň jednou, a sdělila jí, že nebyla zapomenuta. Bylo to hloupé, nesmyslné přání. Elandra se hněvala sama na sebe, že vůbec může doufat v něco takového. Bixia byla zaneprázdněna výcvikem a přípravou. Pravděpodobně neměla čas na nic jiného. Elandra věděla, že Bixia je příliš sobecká, než aby přišla, i kdyby měla příležitost.

Elandra se snažila být vděčná Penestriánkám, že se od ní neodvrátily, i když se z ní stal mrzák. Koneckonců, takhle nemohla s nikým vstoupit do svazku manželského.

Hecati ji opět porazila, jako vždy.

Po celý život se Elandra snažila potlačit své sny a ambice, nedovolit si žádná vysoká očekávání maskovaná běžnou činností. Bez očekávání zklamání tolik nebolelo. Ale během těch pár krátkých dní při cestě sem si dovolila snít o tom, co by jí mohl přinést život. Nikdy si nepředstavovala takový osud, jaký ji potkal teď.

V hloubi duše zůstávala otřesená.

Nikdy nepatřila mezi lidi, kteří se příliš pozorují, ale její vězení ji přinutilo zkoumat zákoutí své mysli. Přemítala, jakým druhem člověka až doposud byla. Přemýšlela, jaký druh osobnosti se z ní stává.

Rozhodně ne sebelitující se ubožačka. Stále byla natolik hrdá, aby se nesesypala.

Slabost a závislost na někom jí byla odporná. Rozhodla se požádat Penestriánky, aby ji naučily nějakou činnost, kterou bude moci vykonávat, dát jí něco, pro co bude moci opět žít. Ale ještě nepřišla vhodná příležitost.

Zvuk za dveřmi ji vyrušil z myšlenek. Elandra vstala ze stoličky, stále ostražitá, a otočila se tváří ke dveřím. Ještě nebyl čas na jídlo a koupání si odbyla včera. Uvězněná v bílém světle, napínala uši a usilovně větřila, aby poznala, kdo stojí za dveřmi.

Dveře se se slabým zaskřípěním otevřely dokořán. Vznítila se v ní jiskřička naděje. Kdo ji přišel navštívit? Bude moci, konečně, s někým promluvit?

„Ano?“ zeptala se horlivě. „Proč jste přišla? Proč jste zde?“

Žena vstoupila do místnosti, aniž by odpověděla na otázku. Její kroky dopadaly měkce na kamennou podlahu. Bosé nohy, pomyslela si Elandra. Ale narozdíl od obvyklé pomocnice, která kulhala jako stařena a funěla při chůzi, tato osoba se pohybovala ladně se slabým, ale zřetelným cinkáním náušnic. S ní pronikla do místnosti vůně bylin a pižma, velmi slabá, ale příjemná. Na té ženě bylo něco povědomého, ale přesto nezachytitelného, něco, co dráždilo Elandřinu mysl. Bylo to rozčilující, nerozeznat, co se jí její smysly snažily naznačit.

Návštěvnice mlčky uchopila Elandřinu ruku a zatáhla.

Elandra se postavila na odpor. „Kam mě chcete odvést?“

Bez jediné odpovědi ji návštěvnice znovu zatahala.

Hněv spojený s pocitem marnosti bouřil v Elandřině nitru. „Nerozumím tomu, proč je se mnou takhle zacházeno. Proč mi neodpovídáte na otázky? Copak musím být trestána za to, že jsem byla zasažena kouzlem?“

Návštěvnice zatahala větší silou a táhla ji kupředu.

Elandra zanechala zbytečného vyptávání a klopýtala kupředu. Slzy ji pálily v očích, ale odmítala uronit jedinou kapku. Neměla v úmyslu, aby ji někdo viděl raněnou a ustrašenou. Slepá nebo ne, pořád byla Albainovou dcerou. Nebude žadonit o smilování.

Od Elandřiny komůrky vedlo čtrnáct schodů chodbou doleva, pak odbočka vpravo a třicet devět schodů do umývárny.

Nicméně dnes zahnuly dvakrát vlevo. Elandra se cítila náhle úplně ztracená a zmatená.

Zpomalila a volnou rukou šátrala po zdi. Žena, která ji vedla, neustále tahala za její ruku, aby zrychlila. Elandřina nejistota vzrůstala a s ní se přihlásil i strach.

Honem ten pocit zatlačila do pozadí. Nesmí je nechat, aby si myslely, že je vystrašená. Když nic jiného, musí počkat na vhodnou příležitost, dokud nenajde cestu, jak dát vědět svému otci. Nebylo pochyb, že Penestriánky tajily její osud ze strachu před Albainovým hněvem. Jenže Elandra neměla v úmyslu zůstat zde uvězněná a zapomenutá jako nějaký ubožák, pokud to mohla změnit.

„Přeji si mluvit s Magrií,“ řekla nyní. „Pokud vám není dovoleno se mnou hovořit, tedy dobrá. Jen mějte slitování nad mým stavem a vyřiďte jí můj vzkaz. Můj otec je lord Albain. Přijde si pro mě, odvede mě a zbaví vás tak všech starostí, které se mnou máte. Jen se musí dozvědět, co se stalo. Řeknete to Magrii? Prosím?“

Žena neodpověděla, jen ji zatahala za ruku, aby ji pobídla ke spěchu.

Elandra si povzdechla, pak narazila do zdi a narovnala se. Kam to mohly jít?

Znovu zahnuly. Podlaha pod Elandřinýma bosýma nohama byla velmi hrubá a nerovná; pak se povrch náhle vyhladil. Její chřípí dráždily podivné vůně: štiplavý pach bylin, cedru a hlodavců. Cítila ve tváři, že vzduch je čím dál tím teplejší a sušší.

Žena, která ji vedla, náhle bez varování zastavila. Elandra jí narazila do zad a zaslechla vzteklé zasyčení. Hrubá ruka ji odstrčila zpět.

Předtím, než mohla Elandra zareagovat, byla chycena za paži těsně nad loktem a tažena kupředu. Pak zastavily.

Zmatená Elandra váhala. Znovu se opakovala stejná procedura. Tentokrát její noha klopýtla na schodu, který vedl dolů. Konečně pochopila.

„Schody,“ zvolala. „Velmi dobře.“

Pomalu sestupovala dolů po schodišti, ruku položenou na ženině rameni. „Pomohlo by mi,“ navrhla, „kdybyste mi řekla, kolik je tu schodů.“

Žena mlčela.

Elandra rozmrzele stiskla rty. Tohle pravidlo mlčenlivosti bylo jak kruté, tak nesmyslné. Mohla být slepá, ale nebyla hluchá, ani hloupá. Už se nebude ptát.

Prošly dveřmi a vstoupily do místnosti, kde bylo nesmírné horko.

Elandra až zalapala po dechu. Na tváři jí vyskočily kapičky potu a ona si hřbetem ruky otřela čelo. Už teď jí připadalo, že horko z ní vysává veškerou energii. Nedokázala odhadnout, kde by se mohla nacházet, pokud by to nebyla kuchyň, jenže neslyšela žádné zvuky doprovázející kuchyňskou činnost, ani necítila vůni vařeného jídla.

Žena ji vytáhla na nízký schod a vedla ji dál po hladké kamenné podlaze. Pouze pět schodů; pak se žena obrátila tváří k Elandře a zatlačila jí na ramena, až se posadila.

Elandra cítila teplo vyzařující z kamene, na kterém seděla. Bylo zde velké horko sálající ze všech stran. Znovu si otřela tvář. Pak pozvedla hlavu a naklonila ji ke straně, aby zachytila jakýkoliv náznak zvuku, který by jí pomohl poznat, kde se nachází a co se vlastně děje.

Cítila vůni hořícího dřeva a slyšela slabé praskání ohně. Ve vzduchu se vznášelo mnoho dalších pachů, které nebyla schopna rozpoznat.

Žena ji obešla a odešla ve směru, kterým přišly.

Když doznělo slabé pleskání bosých chodidel a rozhostilo se ticho, Elandra se zamračila. Natáhla paže, ale sáhla pouze do prázdna. Na okamžik si myslela, že zaslechla slabý šelest, ale rozhodla se, že to byla pouze její představivost.

Ale stejně v ní klíčil pocit, že není sama. Byla pozorována? Bylo to nepříjemné pomyšlení, že může bavit nějakého pozorovatele tím svým tápáním a zkoumáním okolí.

Zamračila se ještě víc, složila ruce do klína a čekala.

Nic se nezměnilo.

Nakonec se zvedla ze sedu, počkala, až nabude rovnováhu, a sklouzla jednou nohou kupředu.

Kámen náhle v půli kroku končil. Přejela prsty tam a zpět po okraji chodníku, pak se o čtvrtinu pootočila a znovu sklouzla nohou kupředu. Téměř okamžitě ucítila okraj.

Znovu se pootočila o čtvrtinu a tentokrát nohou nezjistila žádný okraj kamene. To byla cesta, kterou sem přišla.

Otočila se o další čtvrtinu a nalezla blízký okraj.

Pootočila se tedy zpět, a znovu byla obrácena čelem ve směru, kterým zmizela její pomocnice.

Elandra nehodlala poslepu vstoupit do vzduchoprázdna. Otočila se dokola a začala se vracet cestou, kterou přišla.

„Stůj.“

Ten hlas se ozval jakoby z prázdnoty.

Polekaná Elandra strnula na svém místě.

„Není ti dovoleno odejít.“

Pohlédla vzhůru, po směru hlasu, který přicházel odněkud z výšky nad ní. Elandra se k němu otočila čelem. Uvnitř pociťovala obrovskou úlevu. Konečně na ni někdo promluvil.

„Kdo jste?“ otázala se.

Žena se uchichtla.

„Proč jsem k vám byla přivedena?“ dožadovala se Elandra. „Dá se něco udělat s mojí slepotou? Slyšela jsem, že Penestriánky vládnou velkou mocí, ale o vašem řádu nevím vůbec nic. Odpusťte mi mou neznalost a povězte mi, prosím, jestli mi můžete pomoci.“

„Tolik otázek najednou,“ řekla žena. Její hlas zněl staře, přesto energicky. „Podstoupila jsi mnoho zkoušek, a přesto jsi nebyla zlomena. To je dobře.“

Elandra vztekle zaskřípala zuby. Neměla trpělivost s takovými nesmysly. „Proč bych měla být zkoušena?“ otázala se. „Za jakým účelem, pokud ne pro vaše pobavení?“

„Příliš si dovoluješ. Byla jsi sem poslána tvým otcem, abys prodělala výcvik, a toho se ti také dostalo.“

„Žádný výcvik neproběhl!“ vykřikla Elandra netrpělivě. „Dokonce se mnou nikdo nepromluvil, až doteď. Kromě toho, nemohu se vdát, když jsem slepá. K čemu bych byla dobrá…“

„Plošina končí po dvou krocích dopředu z místa, kde teď stojíš,“ pravila žena. „Jdi pomalu kupředu a sestup z plošiny na písek. Není to vysoko. Nebudeš muset skákat, ale dej pozor, abys neupadla.“

Zmatená Elandra navzdory vnitřnímu odporu uposlechla jasné a jednoduché rozkazy. Nohou šmátrala před sebou, až došla k okraji kamene. Tam si dřepla a chytila se za okraj, zatímco nohu spustila dolů. Plošina byla nad pískem jen asi o výšku nohou ke kolenům.

Její nohy se zabořily do zrnité hmoty. Písek byl skoro až moc horký, než aby byl jeho dotyk příjemný, jako by na něj zářilo slunce. Trhla sebou, poskočila a otočila se zpět k plošině.

„Ne,“ řekla žena. „Sedni si do písku.“

„Je příliš horký.“

„Popojdi kupředu. Najdeš tam ležet polštář. Sedni si na něj.“

Elandra opatrně cupitala pískem, až o něj zakopla. Byl to široký čtvercový polštář, dost velký, aby na něm mohla sedět s nohama složenýma pod sebou. Ihned si oprášila písek z chodidel.

„Výborně,“ pravila žena. „Nyní se nehýbej.“

„Proč?“

„Neptej se a poslechni.“

„Proč mě zkoušíte?“

Žádná odpověď.

Elandra trucovitě stiskla rty. Seděla tam a její nelibost rostla. Pomyšlení, že je zkoušena, bylo pobuřující. Přinutilo ji to přemýšlet, zdalipak by jí dokázaly navrátit zrak. Pokud by to dokázaly, a přesto tak neučinily, tak byly nepředstavitelně kruté.

Její vztek rostl. Sáhla pod sebe, aby nabrala do dlaně trochu žhavého písku.

Nějaká vlnící se věc podobná provazu jí přejela po hřbetu ruky.

Instinktivně ucukla, srdce zběsile bušící až v krku.

Náhle je vnímala. Slyšela slabý šelest šupin klouzajících po písku i jejich sykot − byla obklopena hady.

Mysl jí naplnila představa jejich mocných, svíjejících se těl. Vyschlo jí v ústech a snažila se nevydat ani hlásku. Zapomněla dokonce i dýchat, zůstávajíc ztuhlá na místě.

„Ty je cítíš?“ zeptala se žena tichým, napjatým hlasem.

Elandra nemohla mluvit. Trhavě přikývla.

„Nehýbej se. Musíš si zvyknout na jejich přítomnost.“

Elandra se navzdory suchému horku cítila lepkavě mokrá. Vydechla strachem.

Jeden had se jí přeplazil přes kotník a ona málem vykřikla. Po celý život měla hrůzu z hadů. Jelikož vyrůstala ve vlhké a horké džungli Gialty, považovala hady za přirozenou, nicméně smrtelně nebezpečnou životní formu. Dokonce i v otcově paláci bylo služebnictvo stále ve střehu. Kočky a ochočení mungové se potulovali palácem jako stráž před hady. Jako velmi malé děvče byla Elandra svědkem, jak byla její stará chůva uštknuta hadem, kterého vytáhla z Elandřiny postýlky. Stařena příšerně otekla a nedlouho nato zemřela. Krátce poté odešla Elandra žít ke svému otci, ale tenhle hrůzný zážitek jí navždy utkvěl v paměti.

Nyní jí srdce zběsile bušilo v hrudi a přerývaně dýchala. Had se obtočil kolem jejích nohou a Elandra se roztřásla. Hadi byli stále blíž, jejich jazyky jí kmitaly podél zápěstí v jemných zkoumajících obrazcích.

Její tělo se proměnilo v kus ledu. Zatínala svaly tak pevně, až ji to bolelo. Byla si naprosto jistá, že pokud se byť jen maličko pohne, nebo promluví, nebo se nadechne příliš zhluboka, některý z hadů ji uštkne.

Pak se bude zmítat v křečích, oteče působením jedu a zemře, zoufale lapající po dechu.

„V písečné jámě je s tebou čtyřicet hadů,“ oznámil chladně ženský hlas. „Teplo je probudilo k životu a teď tě našli. Nehýbej se.“

Čirá nenávist nebylo to pravé slovo pro její pocity. Elandra držela oči pevně zavřené, v duchu zmítána zuřivostí namířenou proti neznámé ženě. Lepkavý pot jí stékal po spáncích. S každým úderem srdce cítila, jak se jí zmocňuje touha vzít nohy na ramena.

Nemohla zde jen tak zůstat sedět a čekat, až ji některý z hadů uštkne. Musela něco udělat, utéct, dostat se odtud pryč.

Už to nemohla vydržet, a tak se zajíkavě nadechla, polykaje zoufale vzduch. Třásla se hrůzou. Tohle bylo šílené. Tohle přece nemusela podstoupit.

A přesto jí něco drželo na místě. Potlačila strach; vzpomněla si na otce a jeho rázný hlas. Nikdy nejednejte v záchvatu paniky, vždy učil své jednotky. Ve válce znamená panika porážku. Panika znamená smrt.

Z hrdla se jí dralo zasténání, ale potlačila je. Nehýbej se, říkala si. Nehýbej se. Cítila je kolem sebe, jak kloužou kolem ní i přes její nohy. Jejich vlnící se těla byla teplá a hedvábně měkká na dotek. Jazyky jim kmitaly a dotýkaly se jejího těla, až měla co dělat, aby neucukla. Třásla se vyčerpáním. Nebyla si jistá, o kolik víc ještě dokáže vydržet. Jeden had se jí obtočil kolem krku a Elandru znovu zachvátila panika.

Had začal utahovat smyčky. Chystal se ji uškrtit. Cítila jeho tupý nos, jak se jí proplétá mezi vlasy. Jeho ocas se mrskal podél její lopatky. Znovu se zachvěla a zaťala pěsti do písku. Srdce jí zběsile bušilo. Tohle nemohla vydržet, prostě nemohla.

„Jeho smyčky se utahují pozvolna,“ pravila žena tichým, bezbarvým hlasem. „Své oběti zabijí rozdrcením. Samozřejmě, že tenhle je mladý a velmi malý. Když doroste plné velikosti, obtočí tělo oběti a rozdrtí jí plíce. Nehýbej se, pokud chceš žít. Jestli se pohneš, vyplašíš ho a on ti okamžitě rozdrtí hrdlo.“

Tohle bylo Elandře zbytečné říkat. Viděla dospělé muže na rýžových polích, rozdrcené obrovskými anakondami.

Po tvářích jí stékaly slzy. Její vědomí se smrsklo do krčních svalů. Věřila tomu, co jí ta žena říkala, přesto had pokračoval v utahování smyčky. Jeho sevření začínalo být znepokojivě těsné. Otevřela ústa a přerývaně dýchala. Uvědomila si, že i když bude bojovat, nebo nečinně čekat, stejně tu zemře jako oběť rituálu, kterému nerozuměla.

Vzplanul v ní vztek. Byla dcerou válečníka a nehodlala zemřít jako nějaký ustrašenec.

Zvedla ruku, uchopila hada omotaného kolem krku a trhla s ním. Ten okamžitě v rychlém reflexivním pohybu utáhl smyčky, až zalapala po dechu.

Její vztek zesílil. Nahmatala hadovu hlavu, přičemž cítila jeho jazyk, jak jí kmitá po dlani, a sevřela prsty jeho krk. Pak vší silou stiskla.

Hadí ocas ji bičoval po rameni a smyčky kolem jejího krku se ještě více stáhly. Lapala po dechu, bojovala o každý doušek vzduchu. S posledním zábleskem vědomí zakroutila oběma rukama a zlomila hadí krk. Posmrtný třes proběhl plazovým tělem, pak zůstal bezvládně ležet.

Odmotala ho z krku a mrštila jím tak daleko od sebe, jak dokázala.

Stále s ní cloumal vztek; postavila se na nohy a setřásla hady, kteří se jí plazily po nohou. Žádný z nich ji neuštkl. Pozvedla hlavu a pohlédla směrem, kde tušila pozorovatelku.

„Odmítám vaše rozkazy,“ zvolala. „Nebudu podstupovat žádné další zkoušky. Nech mě jít.“

„Pokud vstoupíš na písek, hadi zaútočí,“ varovala ji žena. „Většina z nich je jedovatých.“

„Dovedly jste mě sem, abych zde zemřela,“ odvětila Elandra. „Ale zemřu podle své volby, ne vaší.“

Natočila se správným směrem a sestoupila z polštáře na horký písek. Byl horký na dotek stejně jako předtím, ale tentokrát neucukla. Kráčela kupředu, hnaná vztekem a vzdorem, a počítala kroky potřebné k dosažení kamenné plošiny.

Žádný had ji, navzdory ženině varování, neuštkl. Elandra pohodila triumfálně hlavou. Takže to byla jen další lež. Narazila tvrdě do plošiny, až si zhmoždila stehna a vyšplhala na ni.

„Zastavte ji!“ rozkázala žena.

Elandra zaslechla rychle se blížící kroky. Něčí ruce ji uchopily za zápěstí. Elandra slepě mávla rukou a podařilo se jí udeřit ženu do tváře. Pomocnice slabě vykřikla, pustila Elandru, a ta do ní prudce strčila.

Elandra se vydala klopýtavě kupředu a málem se jí podařilo pomocnici uniknout, ale ta ji zezadu popadla za vlasy.

Prudká bolest v kůži na hlavě přiměla Elandru vyjeknout. Zaťala zuby, vrazila pomocnici loket do žaludku a znovu se vykroutila z jejího sevření. Pokusila se utíkat, ale okamžitě klopýtla o schody, které byly na konci plošiny.

Nemotorně dopadla na podlahu a pohmoždila si kolena i bok. Proklínala svou slepotu.

Pomocnice byla v mžiku u ní, postavila ji a zatřásla s ní. „Ty blázne!“ vykřikla žena. „Zlomíš si vaz, pokud se budeš pokoušet utéct!“

Nevrlý hlas, který k ní promluvil, patřil Bixii. Byla to Bixia, kdo ji sem přivedl. Byla to Bixia, s kým teď zápasila. Elandra náhle pochopila, proč jí byl povědomý cinkot náušnic i vůně parfému. Žádná z Penestriánek nenosila takové ozdoby. Mohlo jí to taky dojít hned.

Elandra ji popadla za ruku. „Sestro! Naléhavě tě prosím, pomoz…“

Znenadání se ozval zvuk, jako když někdo tleskne do dlaní. Oslnivá bělost obklopující Elandru zmizela tak náhle, až se zapotácela překvapením.

Mrkala a mžouravě hleděla do šera, které ji obklopovalo. Zamnula si oči a zjistila, že je schopná zaostřit na Bixiinu tvář, která stála před ní. Bixia ji zamračeně sledovala.

Elandru zaplavila vlna úžasu. „Já vidím,“ zašeptala.

Ten šok byl příliš nečekaný. Kolena se jí podlomila a ona se bez varování sesula k zemi. Pozvedla ruce před oči a otočila je dlaněmi vzhůru. Přešťastně pozorovala čáry na dlaních a strukturu kůže. Nevěděla, jestli se má smát nebo brečet.

Samotná místnost byla obrovskou jeskyní, osvětlenou pouze slabým světlem ze silných bílých svící a plameny ohně, který hořel uprostřed písečné jámy.

Elandra se ohlédla přes rameno, ale na písku nespatřila svíjet se ani jednoho hada. Celá zmatená stočila pohled zpět ke své nevlastní sestře.

Bixia byla nahá, stejně jako ona, což odhalovalo její bujné vnady a smyslné tělo ozdobené pravděpodobně úplně všemi šperky, které jí otec daroval. Náramky na rukou měla navlečené jeden vedle druhého a na krku jí viselo několik náhrdelníků. V uších se jí houpaly drahokamy. Blonďaté vlasy jí splývaly na záda, neupravené a plné zacuchaných uzlů. Její zelené oči planuly vztekem.

„Tohle je taky součástí tvého výcviku?“ otázala se Elandra.

„Ne! Ty hlupačko, nepředstírej, že nevíš, co se děje. Z té tvé hrané nevinnosti se mi dělá špatně!“

„Ale…“

„Je to všechno tvoje chyba! Tohle ti nikdy neodpustím. Nikdy. Přísahám z celého srdce!“

„Ticho!“ přikázala žena stojící za nimi.

Bixia okamžitě spolkla, co už měla na jazyku a sklonila hlavu. Přesto, zpod zacuchaných loken vlasů, nepřestávala nevraživě zírat na Elandru.

Elandra, stále zmatená, se pomalu otočila tváří zpět k písečné jámě. Spatřila hubenou ženu stojící na stupínku vedle kamenného křesla. Nezahalené vlasy měla Penestriánka spletené a obtočené kolem hlavy. Její holé ruce a nohy odhalovaly spletitou síť rituálních jizev. Na pravém zápěstí měla jednoduchý náramek ve tvaru hada.

Na ženin pokyn Elandra pomalu obešla písečnou jámu a zastavila se pod stupínkem. Pohlédla vzhůru na starší ženu. Cítila kolem ní auru moci, která byla nezpochybnitelná.

„Vy jste Magria?“ zeptala se.

Žena přizvedla úzké obočí a mlčky pokývala hlavou. Bystré oči byly zaměstnány zkoumáním Elandry.

„Proč zacházíte s Bixií takovým způsobem?“ otázala se Elandra. „Jako vyvolená nevěsta samotného císaře si zaslouží respekt a laskavé zacházení. Nemůžete ji obviňovat z toho, co se pokusila provést Hecati.“

Magriiny oči se proměnily v kusy ledu. „Byla vychována čarodějnicí. Je toho mnoho, za co musí nést zodpovědnost…“

„Ale ne Bixia!“ řekla Elandra ostře. „Ona vůbec nevěděla…“

„Ale ty jsi věděla!“ přerušila ji Magria.

Obvinění vyvedlo Elandru z rovnováhy, a tak jen mlčky zírala na starší ženu.

„Ano,“ trvala na svém Magria. „Ty jsi věděla, že je to čarodějnice. Odpověz!“

Tady se nedalo zapírat, ne teď, když konečně pochopila, co byla Hecati opravdu zač. „Věděla jsem to,“ přiznala Elandra.

„A přesto jsi s tím nic neučinila. Nikomu jsi o tom neřekla. Ani jsi ji neobžalovala, jak žádá zákon!“

Elandra potlačila nutkání hájit své činy. Nebylo co říci, aniž by to nevyznělo neohrabaně. Nebylo žádné cesty jak se ospravedlnit, aniž by se tím nepřiznala ke zbabělosti, žádné cesty vysvětlit všechno to vyhrožování a donucování, které na ní Hecati během let vyzkoušela.

Kromě toho měla podezření, že Magria už všechny okolnosti zná. Setrvávala tedy v opatrném mlčení a neřekla nic ani pod Magriiným tázavým pohledem.

„Tedy?“ dožadovala se Magria odpovědi.

Elandra stále odmítala odpovědět. Tak si zahrajeme hru na mlčení, pomyslela si.

Na Magriině tváři se objevil zlostný výraz. „Obě jste hlupačky. Jen s vámi ztrácím čas.“

„Tak nás tedy předejte do rukou ženám, které nás mají připravit na sňatek,“ pravila Elandra drzým hlasem. „Oblečte nás, jak se sluší a patří, a zacházejte s námi s ohledem na naše rozdílné postavení. Skončete s tou hrou.“

„Hrou!“ řekla Magria úsečně. „Hrou? Tady se nejedná o žádnou hru, děvenko. Vše, co se přihodilo v písečné jámě, bylo skutečné.“

Elandra na ni mlčky hleděla.

Magria pomalu sestupovala po schodišti vedoucím ze stupínku, až stanula Elandře tváří v tvář. Pak Elandru se zkoumavým pohledem obešla dokola.

„Jsi velmi podobná Fauvině,“ zašeptala. „Stejné kaštanové vlasy a bledá pleť, stejná výbušnost a odvaha. Téměř jako ona. Ano, kolo času dokončilo svůj cyklus. Kolo času se otáčí a osud je v něm předem vepsán.“

Elandra se zamračila, ale byla to Bixia, kdo vystoupil dopředu.

„To ne!“ vykřikla. „Nemůžete mě připravit o mé privilegium. Já si vezmu císaře, ne ona! Tak to bylo předpovězeno, a vy to nemůžete změnit.“

Zatímco v Elandře rostl zmatek, Magria se s děsivě útrpným úsměvem otočila k Bixii. „Ty nemáš žádnou budoucnost. Ti, kteří ti tvrdili, že máš předpovězený osud, ti velmi ublížili.“

„Já mám svůj osud!“ Bixia dupla nohou jako rozmazlené děcko. „Mám! Můj osud říká, že si vezmu císaře, a ty mě nezastavíš!“

„Otci bylo řečeno, že si jeho dcera vezme císaře,“ pravila Elandra souhlasně. „Věštba byla naprosto jasná.“

Magriiny oči se do ní zabodly. „Vyslov proroctví.“

Bixia si povzdechla, ale Elandra pronesla jasným a rozhodným hlasem: „Dcera Albainova si vezme císaře.“

„Ano,“ přitakala Magria. „To je správně.“

„Já jsem jeho dcera!“ zvolala Bixia rozhorleně.

„Stejně tak Elandra.“

„Ne!“ vykřikla Bixia. „Ona je nemanželský parchant, působí jen zbytečné potíže. Nepatří sem. Otec udělal chybu, že ji sem poslal se mnou.“

„Proroctví nelže,“ prohlásila Magria.

„Vy jste z něj učinily lež! Jste zlo a…“

Magria pozvedla ruku a Bixia skončila svou řeč v půli věty. Popadla se za hrdlo a zmítala se sem a tam. Začala modrat v obličeji. Vystrašená Elandra si uvědomila, že jsou zde síly, kterým nerozumí. Byly tyto ženy také čarodějnicemi?

„Nejsme čarodějnice,“ řekla Magria odměřeně.

Elandra zneklidněla. Takže dokáží číst i myšlenky. Nepochybně vládly temnými silami.

„Ne,“ pronesla Magria rázně. „Nesuď něco, čemu nerozumíš. Poznala jsi jednu skutečnou čarodějnici. Byla jako my?“

„Já… já zatím nevím,“ řekla Elandra.

Magria zkřivila ústa. „Sloužíme bohyni matce, která je stvořitelkou všeho, i země samotné. S poznáním přijde i sdílení naší lásky a úcty k ní. Budeš kráčet naší cestou.“

Bixia se stále dusila z Magriiny vůle. Elandra těžce polkla a přiměla se postavit Magrii tváří v tvář. „Nepůjdu vaší cestou,“ pravila vzdorně. „Nazývejte své síly, jak chcete. Nejsou určeny pro mě.“

„Žijeme v souladu s pěti přírodními silami − silou země, která plodí život; silou vody, která živí život; silou měsíce a jeho tajemné moci; silou krve, která představuje život; silou vycházející z ženského lůna, která ovládá muže a bere si jejich sílu, aby jim na oplátku přinesla syny. Nespolčujeme se s démony. Nekráčíme stíny.“

Elandra ji poslouchala jen na půl ucha. Pokročila směrem k sestře zmítající se v utrpení, pak se zastavila, rozhodnutá nezasahovat.

„To bylo moudré,“ zamumlala Magria a spustila paži dolů.

Neviditelná síla dusící Bixii uvolnila svůj stisk. Bixia se zalykavě nadechla a rozplakala se. S kašláním padla na kolena.

Elandra k ní přistoupila, ale Bixia ji odehnala pohybem ruky. „Nech mě na pokoji! Nenávidím tě!“ zachrčela a znovu se rozkašlala.

Elandra se rozzlobeně otočila na Magrii, ale ta ji zamítavým pohledem zastavila.

„Neplýtvej silami na její obranu. Nepřeje si tvůj soucit. Zklamání je hořký kalich. Nech ji ho vypít až do dna.“

„Nechápu,“ řekla Elandra.

Magriiny oči byly jasné a plné moudrosti. „Ale ano, chápeš.“

„Ale já nemohu být vyvolenou nevěstou,“ pravila Elandra užasle. „Nemám žádný urozený původ…“

„Tvá rodová linie je urozenější než její. Tvá matka Iaris byla dcerou lorda Kernala, držitele většiny území Gialty na západ od řeky, podobně jako tvůj otec ovládá většinu jižního břehu. Lord Kernal pochází ze stejné rodové linie jako císařovna Fauvina. Ty, Elandro, a ne tvá nevlastní sestra, máš v sobě císařskou krev. Ty, Elandro, a ne tvá nevlastní sestra, máš vlastní osud vyřčený při tvém narození.“

Elandře se rozbušilo srdce a nedostávalo se jí dechu. Zašeptala, „Mám si vzít muže, jehož jméno bude známo po celá staletí.“ Zamrkala, neschopná tomu uvěřit. „Ale… ne císaře Kostilama!“

Bixia, která stále klečela na podlaze, propukla v pláč.

„To nemůže být pravda,“ pronesla Elandra nepřítomně. „Tomu nemůžu věřit.“

„Nemůžeš odmítnout osud,“ připomněla jí Magria. „Vyrůstala jsi jako služka v domě svého otce, že ano?“

Elandra se zamračila, ale lehce přikývla.

„Přesto chodíš hrdě vzpřímená a máš chování lady. Byla jsi trýzněná maelitskou čarodějnicí, že ano?“

Elandra se ještě víc zamračila, ale nevydala jedinou hlásku.

„Cožpak k tobě nebyla krutá? Velmi a nemilosrdně krutá?“

„Ano.“

„Přesto jsi přežila všechny její krutosti. Nedovolila jsi jí zlomit tvého ducha. Mám pravdu?“

„Ano.“

„V den vašeho odjezdu provolávali vojáci slávu tobě namísto Bixii.“

Elandra překvapeně otevřela ústa. „Jak můžete vědět…“ Zmlkla, jelikož si uvědomila, že její otázka zněla hloupě vzhledem k proběhlým událostem.

„Když jsme vypudily čarodějnici z našeho obydlí − toho démona, který se opovážil poskvrnit toto místo zasvěcené bohyni matce − nebyla to Bixia, koho ta čarodějnice napadla, ale ty, Elandro. Ty, budoucí císařovna světa.“

„Ale…“

„Proč by tě jinak chtěla zasáhnout svým kouzlem? Kdybys byla tak bezvýznamná, jak věříš, proč by kvůli tobě plýtvala svými silami? Proč by se nepokusila zničit Bixii?“

Elandru napadlo, že Hecati by mnohem víc využila možnosti páchat zlo ze své pozice poblíž císařovny, ale nechala si tu poznámku pro sebe.

„Čarodějnice na tebe zaútočila se smrtícím úmyslem, přesto jsi nezahynula.“

„Slepota je jistý druh smrti,“ zamumlala Elandra trpce při vzpomínce na svůj nedávný stav.

„Nesmysl. Nepropadej sebelítosti. To už je minulost.“

Elandra na ni upřeně hleděla, bradu vysoko zdviženou. „Mohla jste mi okamžitě navrátit zrak, přesto jste tak neučinila.“

„Já jsem ti nenavrátila zrak,“ opáčila Magria se stejnou přímostí. „To jsi dokázala ty sama.“

„Jak…“

„Pokoušely jsme se zlomit tvého ducha a zjistily jsme, že nepřízeň osudu tě spíše posiluje. Prohlédla jsem si tě vnitřním zrakem a vím, že nemůžeš být zlomena. Také nebudeš dělat věci, aniž bys znala okolnosti a nebudeš pokorně poslouchat, aniž by ses nejdříve zeptala na věci, kterým nerozumíš. Máš v sobě vůdcovské vlohy a kvality, kterých se tvé nevlastní sestře absolutně nedostává. Bixia také kráčela písečnou jámou,“ řekla Magria jemným, přesto neúprosným hlasem, který se nesl nad Bixiiným pláčem. „Selhala ve zkoušce s hady.“

Elandra vrhla na sestru užaslý pohled, ale jediné co viděla, byla Bixiina sklopená hlava.

„Ale ty jsi, Elandro, neselhala,“ pokračovala Magria. „Byla ti dána hádanka s protichůdnými možnostmi řešení. Jediná šance, jak uspět, bylo vymyslet třetí možnost, což jsi učinila. Bojovala jsi s hadem a podařilo se ti ho porazit. Jsi opravdovou dcerou válečníka. I když jsi byla slepá a v hrozivé nevýhodě, nedovolila jsi své nemohoucnosti ani svým emocím, aby zaslepily tvoji mysl. Ty jsi nebyla hýčkaná a rozmazlována. Nejsi domýšlivá ani marnivá. Tvá mysl je ostrá jako břitva a připravená k vzdělávání. Jsi ctižádostivá a statečná. Tvoje síla tě při budoucích potížích nezradí.“

Uchopila Elandřiny studené ruce do dlaní a pousmála se. „Jsi budoucí císařovna, dítě. Osud tě volá a je mou ctí tě vzdělávat, abys jej mohla vyslyšet.“

Elandra bojovala s protichůdnými pocity. Tohle všechno se zdálo tak nemožné, a přesto nedokázala odmítnout to, co Magria říkala. A co ten muž v mém snu? už měla na jazyku otázku, ale instinktivně ji zapudila. Ve svém srdci chtěla věřit, že on byl tím mužem, kterého jí určil osud, a ne nějaký vyžilý stařec.

Tuto nejpalčivější otázku raději nahradila jinou, a tu hned položila. „Proč jste poslala snového chodce, aby mě pronásledoval?“

Po Magriině tváři přelétl nečitelný výraz. Byla evidentně v rozpacích. „To je jiná věc, kterou probereme, až nastane vhodná doba.“

„A můj otec?“ zeptala se Elandra a svraštila přitom čelo. „Co on říká na tuhle změnu?“

„Pro tvého otce zůstává spojenectví a další výhody naprosto beze změn. Bude včas informován.“

Elandra měla sucho v ústech. Polkla, ale nebylo jí to nic platné. „A… a co císař?“

Magria pohladila Elandru po vlasech. „Mé dítě, císař bude úplně omráčený, až spatří, že jeho Fauvina mu byla navrácena.“

Elandra se prudce odtáhla z jejího dosahu. „Já ale nejsem ta žena, o které mluvíš. Já jsem sama sebou!“

„Samozřejmě. Ale ta podoba ti pomůže získat jeho srdce.“ Elandřinu mysl zaplavila čerstvá vlna pochybností. Teprve teď jí začal docházet význam celé situace a její následky. Císař byl starý jako sám čas, nebo téměř tak starý. O císaři se říkalo, že je spolčen s démony a dalšími nestvůrami ze světa stínů. Císař povraždil všechny své děti, až na jedno − současného prince. Císař byl bezohledný tyran, jehož slovo bylo absolutní zákon. Vzbudit jeho nelibost, dokonce jen jednou, znamenalo ztrátu života. A ona mu měla patřit? Ona mu měla poskytovat potěšení? Být poslušná každému jeho vrtochu? Podlézat a lichotit mu? Čekat, až zemře? A co se pak s ní stane?

Elandra se roztřásla. To nebylo to, co chtěla. Všechna sláva nemohla vynahradit nebezpečí spojené s tímto sňatkem. Pro Bixii, domýšlivou, zhýčkanou a krásnou, to bylo ideální. Bixia byla natolik povrchní, že pro ni nebyl problém usmívat se, pobíhat po paláci a koketovat. Ve skrytu duše by císaře nenáviděla a snila o milencích. Byla by nelítostná, náladová a chamtivá. Bixia by dokázala žít takový život, dokonce v něm nalézt i zalíbení.

Jenže Elandra byla z úplně jiného těsta než její sestra. Elandra chtěla muže, kterého může respektovat a ctít. Nikdy od života nežádala mnoho, a teď byla najednou zasypána ohromující štědrostí. Zatímco jedna její část byla oslněna myšlenkou, že bude sedět po boku nejmocnějšího muže na světě − muže, který sám sebe považoval téměř za boha − druhá část se topila v obavách. Nebyla stvořená ke lžím a předstírání. Bude ji nenávidět již od pohledu a ona zemře.

Magria ji pozorovala, jako by dokázala číst Elandřiny myšlenky. „Ne,“ řekla měkce. „Nesuď předtím, než úplně porozumíš. Byla jsi připravena vstoupit do výhodného manželství založeného na našem výběru a na souhlasu tvého otce. Je v tom nějaký rozdíl?“ Elandra otevřela ústa, ale neodpověděla.

„Nabízíme ti svatbu nesmírné důležitosti. Opravdu chceš odmítnout šanci stát se císařovnou?“

„On viděl Bixiinu podobiznu,“ odvětila Elandra a odkryla tak rány ukryté hluboko uvnitř. „Vybral si ji dle své vůle pro její krásu. Nemám žádné kouzlo, kterým bych omámila muže, jako má Bixia. Nikdy jsem neměla.“

„Budeš vycvičena v umění působit muži potěšení.“

Na Elandřině tváři vyskočil ruměnec. Aby skryla své rozpaky, rozčílila se. „Budu se učit, jak na něj seslat kouzlo?“

„Ticho!“ pravila Magria rázně a oči jí zaplály. „Ty hlupačko!“ Elandra rozpačitě sklopila oči a zůstala tiše stát. Srdce jí zběsile bušilo v hrudi.

„Kdyby nebyl v sázce osud celého světa, vyhodila bych vás odtud − obě dvě! Pošetilá, drzá holka, reptající proti něčemu, co je daleko za jejím omezeným chápáním. Nemáš žádnou možnost výběru. Žádnou!“

Magria nadále zlostně zírala na Elandru, ale zdálo se, že konečně získala zpět své železné sebeovládání. „Strach a nervové vypětí způsobilo, že jsi ze sebe chrlila nesmysly bez přemýšlení,“ řekla nakonec. „Kvůli tomu ti odpouštím, co sis dovolila vypustit z úst. Ale jen protentokrát. Je to jasné?“

„Ano,“ zašeptala Elandra s pohledem stále upřeným na podlahu.

„Tohle je příležitost daleko za hranicí tvých nejsmělejších snů. Chtěla jsi vidět svět, a taky ho uvidíš. Chtěla jsi nabýt vědomostí, a toho se ti také dostane. Chtěla jsi lásku, a ta přijde. Odhoď svůj strach.“

Otočila se zády a gestem naznačila, aby ji Elandra následovala, ta ale zaváhala a pohlédla dolů na plačící sestru.

„Co se stane s Bixií?“ zeptala se.

„To se teprve ukáže. Pojď.“

„Ne,“ pronesla Elandra, pak se pokusila napravit svou nezdvořilost. „Já… myslela jsem, ovšemže s vámi půjdu, ale nechte mě s ní, prosím, na chvíli o samotě. Musím si toho tolik rozmyslet.“

Magriina tvář byla jako vytesaná z kamene, ale po krátkém váhání svolila. „Tak dobře. Ničemu to neprospěje, ale máš tedy chvíli pro sebe, jak jsi žádala. Řádová sestra bude čekat venku, aby tě doprovodila do mých komnat, až budeš připravena.“

Otočila se a klouzala bez jediného zvuku pryč, až zmizela v šeru.

V mihotavém světle svící Elandra poklekla vedle Bixie a pokusila se ji obejmout kolem ramen.

Bixia se jí vyškubla. „Ne!“ vykřikla a pohodila hlavou, až jí vlasy zavlály. Její zelené oči byly oteklé pláčem. Zírala na Elandru s nepříčetným leskem v očích. „Chceš, abych ti řekla, že jsem za tebe šťastná? Chceš, abych ti odpustila, že jsi mi všechno ukradla?“

Elandra si povzdychla. „Jenom jsem chtěla…“

„Neodpustím ti! Jednoho dne tě přinutím litovat, že jsi mě takhle zradila.“

„Ale já…“

„Nehraj si tady na neviňátko. Tohle jsi měla naplánované už od začátku. Ty a tvoje neobyčejné proroctví. Jak ses asi musela bavit, když jsi roztrhla mé svatební šaty. Jakou jsi musela mít škodolibou radost, když ti vojáci provolávali slávu. Jak si teď musíš vychutnávat pocit vítězství na můj úkor.“

„Ne, mýlíš se,“ vyhrkla Elandra zděšeně. Tušila, že Bixia bude na vše hledět ze špatného úhlu. „Vyslechni mě, prosím.“

Bixia se vyškrábala na nohy. „Táhni ode mě! Ono ti nestačilo, že jsi vždycky byla otcův miláček. Ono ti nestačilo, že jsi zostudila mou matku a přiměla ji k utajovanému pláči pokaždé, když tě spatřila. Ne! Ani to ti nestačilo, a nebyla jsi spokojená, dokud jsi mě nepřipravila o vše, co na mě čekalo. Pletichařila jsi a…“

„Nic jsem neplánovala. Já jsem jen…“

„Jsi lhářka a zlodějka!“ křikla na ni Bixia. „Už mě nikdy nenechají být ve tvé blízkosti a to je jedině dobře, protože jinak bych ti vyřízla to tvé černé srdce!“

„Nebuď taková, prosím. Tohle přece neznamená konec světa. Stále si můžeš vzít…“

„Koho? Ubohého šlechtice s palácem postaveným v nějakém zapadákově v zapomenuté chuďoučké provincii?“ Bixia se opovržlivě zachechtala a pohodila zlatou hřívou. „To raději zemřu, než abych po tobě paběrkovala. Myslíš si, že ses mě a tety Hecati zbavila, ale to se pleteš.“

„Byla to Hecati, kdo způsobil všechny potíže,“ vyhrkla Elandra rozhorleně.

„A způsobí další, to si piš. Mnohem větší!“ Bixia nenávistně přimhouřila oči a její tvář byla plná zášti. „Užij si ty hezké šaty a překrásné šperky, dokud ještě můžeš. Nebudeš je mít dlouho. Císař se jen jednou podívá na tvou koňskou tvář a zemře hrůzou.“

„Možná, že bude potěšen, že si bere někoho s mozkem v hlavě, namísto další hezké děvky,“ odsekla Elandra.

Bixia zbledla.

Elandra se okamžitě zastyděla. Teď nebyl čas na malichernosti, obzvlášť když Bixii okradla o její životní náplň.

„Omlouvám se,“ řekla jemně a natáhla ruku ve smířlivém gestu.

Bixia ji odstrčila. Hleděla zlostně na Elandru, ústa pevně stisknutá a třesoucí se, jako kdyby přišla o rozum. „Nenávidím tě,“ zašeptala. „Vždycky tě budu nenávidět. Ber tohle jako varování, protože pokud budu moci ublížit tobě nebo těm, které miluješ, s potěšením to udělám! Přísahám ve jménu Mael.“

Šokovaná Elandra od ní odstoupila. Chtěla něco říci, už měla na jazyku prosbu, aby Bixia odvolala to, co právě pronesla, ale z Bixie se stalo něco jí zcela cizího − rozzuřené a divoké stvoření, téměř šílené nenávistí.

„Zmiz!“ vykřikla Bixia s odporem. „Vypadni! Zmiz! Zmiz povídám!“

Elandra si přimáčkla ruce na uši, aby neslyšela Bixiin křik, otočila se a utíkala pryč.

Venku na chodbě v předklonu narazila do postavy v černém rouchu kyprých tvarů a mateřského vzhledu, která Elandru chytila a držela ji, když ta se snažila probojovat se dál.

„Ne!“ vydechla Elandra zalykajíce se slzami. „Ne, já… prosím.“

„Psst,“ uklidňovala ji žena. „Psst. Všechno bude v pořádku.“

Elandra se náhle přitiskla k laskavé cizince a rozplakala se, jako by jí mělo puknout srdce.

„Velikost člověka se rodí z bolesti, maličká,“ zamumlala žena, zatímco ji hladila po zádech. „Nech slzy skanout. Nech slzy, aby tě očistily, malá ženuško císaře, který teď vládne a matko budoucího císaře. Všechno se časem spraví. Vše bude v pořádku.“

Kapitola dvacátá první

Navzdory očekávání Kaelan nebojoval v první den sezóny. Byl zamčený v cele společně s veterány a zdálo se, že se na něj zapomnělo. Nikdo pro něj nepřišel ani první, ani následující den. Gladiátoři přecházeli sem a tam po cele nebo hráli kostky. Byli zamčeni v tmavých kobkách pod arénou. Nad nimi se rozléhal hukot davu sledujícího zápasy nepřetržitě od rána do večera, den po dni.

Při třetím střídání přišly stráže s malým dřevěným kbelíkem. Gladiátoři se bez pobízení seřadili u zdi. Kaelan se postavil na konec řady a pozoroval, co dělají ostatní muži, aby se pak nemusel vyptávat. Každý muž si vytáhl malý bronzový štítek s vyrytým číslem.

Strážní smetli pozůstatky hry v kostky z hrubého dřevěného stolu a hodili třikrát po sobě dvojicí kostek. „Čísla tři, dvanáct a osm. Jdete zítra.“

Jeden strážný si udělal poznámku na destičku, zatímco ostatní vybrali zpět bronzové štítky a hodili je do kbelíku.

Kaelan měl číslo čtyři. Oddechl si úlevou a napětí kolem žaludku trochu povolilo.

Nux si vytáhl číslo tři. Svraštil zamračeně čelo, prasečí očka upřená na Kaelana, a zachrochtal. Nechal však Kaelana na pokoji.

Na konci následujícího dne se vrátil pouze Nux. Byl celý zmáčený potem a krví, která evidentně nebyla jeho. Shodil ze sebe koženou zbroj, vysvlékl se donaha a vlezl si do velké kamenné kádě s vodou v rohu cely. Tam, za svitu lucerny, na sebe nastříkal vodu, vydrhl se a nechal ve vodě povolit ztuhlé svaly.

Kaelan ho upřeně pozoroval a přemýšlel, jak se asi Nux musí cítit, být zase vítězem.

Strážci přišli a nechali je znovu tahat čísla. Obešli celou řadu, kromě Nuxe, a pak sedmkrát hodili kostkami. Sedm mužů bylo vybráno. Kaelanovo číslo mezi nimi nebylo.

Tentokrát na něj vrhalo nevraživé pohledy více mužů. Když stráže odešly, vylezl Nux z kádě a neosušený přešel celu, zanechávaje za sebou mokrou stopu. Oblékl si tuniku, přepásal ji a pohlédl na Kaelana.

„Co to máš za dohodu?“ zeptal se.

Kaelan položil kostky, s kterými bezděčně pohazoval, a zůstal nehybně sedět na stoličce. Snažil se nedat na sobě znát napětí. „Cože mám?“

„Tvoje dohoda se strážnejma. Co s nima máš?“

Kaelan potřásl hlavou. „To je jen štěstí.“

„Pchá. Byl jsi přidělenej k nám! Ty, kterej seš zelenej jako tráva. Teďka si nebyl dvakrát vybranej. Tak co to máš za dohodu?“

„Říkám ti,“ pronesl Kaelan opatrně, aniž by na okamžik spustil z Nuxe oči. „Jen štěstí.“

„Nech ho bejt, Nuxi,“ zavolal jeden z mužů. „Viděl jsi, jak do něj bušili během výcviku. Je to štěstí.“

„Může bejt. Ale proč je teda s náma? To si nezaslouží.“

Muži v místnosti vycenili zuby v posměšném úšklebku. „Trenéři nám jenom dávaj výsadu zabít ho vlastnoručně. Spokojenej?“

Rozesmáli se a Nux se vzdálil. Kaelan se schoulil na stoličce a otřel si zpocené čelo. Opět získal nějaký čas, ale věděl, že to nebude trvat věčně.

Strážní nepřišli až do začátku dalšího týdne. Kaelan věděl, že losují veterány z vedlejší cely. Při dalším losování opět nebyl vybrán. Začal se podivovat svému štěstí, stejně jako ostatní. Muži na něj vrhali zlostné pohledy a mumlali nadávky.

„Už je za náma půlka sezóny a von pořád nebojoval,“ stěžoval si Nux strážím.

„Drž hubu!“ vyštěkl jeden strážný. „Co je ti po tom?“

Opustili místnost s hlasitým bouchnutím dveří.

Nux se postavil a přešel k místu, kde postával Kaelan. Zíral na něj přes zlomený nos a pak vycenil zuby. „Nebudeš toho ušetřenej, ty ne. Teďka ti tady rozbiju…“

„Bylo by lepší šetřit své síly na zítra,“ skočil mu do řeči Kaelan. Celý se napjal a přenesl váhu na špičky v očekávání útoku. „Pokud vyplýtváš svou sílu při boji se mnou, tak zítra v aréně zemřeš.“

Nux se zamračeně stáhl zpět a na okamžik vypadal vylekaně. „Gaultova krev!“ zaklel. „Chceš mě proklejt?“

Ostatní veteráni si vyměnili pohledy. „Obr proklel Nuxe.“

„Kletba,“ mumlali si muži a odsunovali se co nejdál.

„To nebyla kletba,“ vysvětloval Kaelan, ačkoli pokud tomu chtěli věřit, tak jim to rozhodně nebude vyvracet. „Jenom předpověď. Ty na mě skočíš, já se budu bránit a jen tak se nedám.“

Nux pozvedl ruce a učinil krok vzad jakoby na znamení souhlasu.

Kaelanovi se ulevilo a uvolnil napjaté svaly.

V tu chvíli Nux s řevem zaútočil a přirazil ho se zaduněním ke zdi. Nuxovy pěsti, které ho zasypávaly údery, byly jako beranidla. Kaelan přirazil lokty k tělu a snažil se zblokovat co nejvíce úderů. Pak sám zaútočil, praštil Nuxe do čelisti a odhodil ho od sebe.

Ohromený Nux dopadl na stůl, rozlámal ho na třísky a zůstal ležet v jeho troskách. Mrkal a nevěřícně potřásal hlavou.

Jeden z mužů mu pomohl na nohy, ale boj byl u konce. Kaelan si foukal na bolavé kotníky. Pomalu se odlepil od zdi, ale nepřestával ostražitě sledovat ostatní veterány.

Nux si stále ohmatával čelist a zkusmo skousl. Upřeně civěl na Kaelana a nenávist vládnoucí v cele byla tak hustá, že by se dala krájet. Kaelan se zatvrdil, a byl to Nux, kdo nakonec uhnul očima. Sklopil hlavu, odkolébal se ke dveřím a zabušil na ně.

Když je stráž otevřela, řekl: „Odveď mě k haggai.“

Vrátil se chvilku před svítáním, samolibé oči zarudlé, a zdál se být spokojen sám se sebou. Pak on a dalších pět mužů odešlo do arény. Ten večer se Nux nevrátil zpět.

Nikdo tomu nemohl uvěřit.

„Strážní povídali, že přišel o ruku,“ vykládal Bulot. „Však víte, co se stane s chlapem bez ruky.“

„Vykrvácel jako podříznutý prase,“ přidal se další. „Potoky krve stříkaly po celý chodbě. Zemřel dřív, než se k němu dostal doktor.“

„Nux je mrtvej?“ opakoval Bulot pořád dokola. Byl to malý, pružný muž, bystrý a rychlý. „Nemůžu uvěřit, že je Nux mrtvej. Byl příliš dobrej. Nejlepší v aréně. Nemůže bejt mrtvej.“

„Pokud přišel o ruku, jak říkal strážnej, tak s ním byl konec.“

Další muž si odplivl na podlahu. „Za to může Obrovo prokletí.“ Ukázal na Kaelana. „Praštil Nuxe a nějak ho omámil.“

Kaelan jim chtěl říct, že to byla pravděpodobně Nuxova návštěva u haggai, která ho vyčerpala, ale držel jazyk za zuby. Byli jako krysy v kleci, která jako by se každý den zmenšovala. Kaelan měl pocit, že zešílí z toho, jak se po celou dobu tísnil v šeru. Potřeboval pořádné cvičení a sluneční světlo, a ne jen nějaké poloviční cviky v zatuchlém, zpola osvětleném tunelu, kam je dvakrát denně odvedli strážní.

Tu noc, kdy byly taženy štítky, Kaelan opět nebyl vybrán. Nikdo neřekl ani slovo, když si stráže zapisovaly jména a čísla, ale gladiátoři na něj zírali s otevřeným nepřátelstvím v očích.

Ležel zbrocený potem a po celou noc nezamhouřil oka, protože se bál, že ho budou chtít zardousit na kavalci. Nikdo se k němu ale nepřiblížil. Ráno se všichni muži shlukli do hloučku a radili se. Předstíral, že je mu to lhostejné, ale nedokázal ze sebe setřást napětí. Nebylo lehké uvolnit se, obzvláště když ho tak nerozumně obvinili z Nuxovy smrti.

V zámku zarachotil klíč a dveře se rozlétly dokořán. „Vstávejte!“ zařval strážný se seznamem v ruce. „Bulot, Mingin, Hortn, Rethe, Chul. Hněte sebou!“

Vyjmenovaní muži se šourali ke dveřím. Při chůzi zívali, drbali se a protahovali. Ostatní muži také vstali. Obestoupili Kaelana a postrčili ho kupředu.

„On jde taky!“

„Cože?“ Strážci se zamračili. „Nepůjde, teda pokud není na seznamu.“

„On ale je na dnešním seznamu,“ tvrdil jeden z mužů. „Nechte ho nastoupit místo Chula. On ještě nebojoval v téhle…“

„Stejně jako ty, Lume,“ přerušil ho strážný.

Řečník zrudl, ale neustoupil. „Nechte Obra nastoupit místo Chula. Nepatří sem mezi nás. Už měl dávno bojovat, společně s ostatními nováčky.“

Strážce svraštil obočí. Pronikavě se zadíval na Kaelana. „Tebe vůbec neznám. Jméno?“

„Kaelan.“

„Ty nejsi veterán.“

„Ne, nejsem.“

„Nikdy nebojoval!“ zvolal někdo zlomyslně. „Nikdy v těch svejch prackách nedržel meč!“

Všichni se rozchechtali.

Strážce na něj hleděl s přísným výrazem ve tváři. „Co tady, u ďáblovy tlamy, děláš?“

Kaelan pokrčil rameny. „Odvedli mě sem.“

„Nesnaž se chytračit.“ Strážce pohlédl přes rameno na svého kolegu. „Slyšel jsi o nějakých zvláštních rozkazech ohledně tohohle chlapa?“

„Ne.“

„Nechte ho bojovat!“ křičeli gladiátoři. „Nechte ho bojovat!“

Strážný zaváhal, pak postrčil Chula zpět do cely. Pokývl hlavou směrem ke Kaelanovi. „Tak teda pojď, jestli jsi tak nedočkavý. Hni sebou!“

A bylo to tu. Kaelanovi hučelo v uších a zdálo se mu, že se mu hlava vznáší nad tělem.

Stráže ho postrkovaly tunelem osvětleným pochodněmi. Měl pocit hladu, ale věděl, že to jen v jeho žaludku hlodá nervozita. Po těle mu vyrazil studený pot. Šaty se mu najednou zdály být příliš těsné. Oči ho pálily a viděl rozmazaně. Navíc mu připadalo, že ohluchl.

Zastavili v temné místnosti, kde byl shromážděn zbytek mužů. Dvanáct mužů, kteří den předtím mohli společně cvičit nebo jíst, ale kteří se teď úzkostně snažili vyhýbat navzájem očima. Všem bylo jasné, co bude následovat.

Mlčky se vysvlékli ze svých šatů a navlékli si krátké bederní pokrývky. Na policích byly vyrovnány malé flakónky. Muži potírali olejovitou hmotou každičkou část svého těla a Kaelan následoval jejich příkladu, jelikož věděl, že díky oleji bude mnohem těžší ho uchopit, a tedy těžší sevřít ho a zabít.

Dveře se s třesknutím rozlétly a Kaelan vyskočil na nohy, srdce zběsile bušící. Jeden bojovník si všiml jeho reakce. Šťouchl do muže vedle sebe a oba se poťouchle uchechtli.

Ten smích měl v sobě takový nádech zla a nepřátelství, až Kaelan naprázdno polkl.

Dovnitř vešel Orlo, následován dalšími čtyřmi trenéry. Jeho holá hlava se leskla a jeho postava se zdála být ještě statnější. Rozkročmo se postavil, nohy široko od sebe a ruce založené v bok. V jedné ruce držel důtky. Postupně si je všechny prohlédl.

Když spatřil Kaelana, zamrkal a poklesla mu brada. V tu chvíli se v jeho tváři zračilo vysvětlení celé situace. Orlo prostě úplně zapomněl, že strčil Kaelana do cely k veteránům. Tak to tedy bylo.

Orlo se vzpamatoval a odkašlal si. „Dneska máme tam venku slušnej dav lidí,“ řekl stroze. „Za jejich peníze jim předvedete pořádnou zábavu. Kdo se bude ulejvat nebo si bude snažit zachránit kůži, bude probodnutej strážema. Je to jasný?“

Když to vyslovil, upřel zrak na Kaelana.

„Budete bojovat, i když z vás budou lízt střeva. Tenhleten los je pěkně mizerná sbírka ničemů, ale vy budete bojovat jako šampióni, každej z vás! Dneska se přišel podívat samotnej císař. Jo, přišel se podívat, jak z vás stříká krev.“

Bojovníci si vyměnili pohledy. Kaelan pocítil zmatek i vzrušení. Zvenčí slyšel ohlušující řev davu. Něco primitivního a živelného v tom zvuku přivádělo jeho krev do varu. Otřel si zpocené ruce o stehna a přál si, aby mu srdce netlouklo tak splašeně.

Orlo mávl rukou a ostatní trenéři rozdali kožené zbroje. Kaelanovy prsty zápolily s upínáním; najednou někdo odstrčil jeho ruce stranou.

Orlo stál vedle něj, svlékl z něj zbroj a oblékl mu jinou. Vypadala staře. Jeden řemínek byl vyspravovaný, ale kůže byla dobře naolejována a bylo vidět, že o ni bylo pečováno. Kaelan si všiml, že řemínky byly obarveny namodro. Orlo vynechal jednu dírku, potom druhou, a další, aby mohl zbroj pořádně připnout k hrudi.

„Nadechni se,“ přikázal.

Kaelan poslechl.

„Moc těsný?“

Kaelan se cítil příliš stažený, a tak přikývl.

Orlo zavrčel, pomocí špičky své dýky udělal do řemínku další dírku a povolil zbroj. „Jo, teďka to sedí. Snaž se tý zbroji neudělat vostudu, kdysi byla udělaná na vobjednávku.“

Kaelan přejel prsty po kůži a vzpomněl si přitom na to, jak byl před dávnou dobou vysvlečen, když mu bylo rišeholdskými mistry zakázáno nosit modré roucho. Tenkrát ta modrá barva představovala zachraňování životů. Dnes představovala jejich odebírání.

Polkl. „Ta modrá barva značí, kdo mě vlastní?“

„Jo.“ Orlo o krok ustoupil a prohlédl si ho kritickým okem. „I když ty budeš znamenat pro prince akorát potupu.“ Vycenil zuby v neradostném úsměvu. „Třeba to bude stát za to, uvidět jeho zklamanej vobličej. Cha!“

Bojovníci vyšli z místnosti a rychle vypochodovali na rampu. Pokřik davu byl hlasitější, až ohlušující, jak se odrážel od kamenných stěn. Kaelan s každým krokem cítil, jak v něm vzrůstá napětí. Krev v něm vřela a on nabíral čerstvý vzduch do plic plnými doušky. Cítil vůni sluncem vysušené země, stejně jako vůni rožněného jehněčího a sladkostí.

Zastavili se, napůl skryti ve stínu. Za klenutým průchodem lemovaným řadami vojáků v plné zbroji oslnivě zářilo slunce. Dovnitř zafoukal větřík a přinesl do vlhkého a chladného tunelu horký vzduch.

Orlo byl vpředu, přecházel sem a tam v průchodu, jako by on sám měl vstoupit do ringu. Jeden z trenérů obešel všech dvanáct mužů a nechal je vytáhnout číslo.

Kaelan, svaly stažené napětím, sáhl pro svůj bronzový štítek. Palcem přejel po čísle vyrytém do destičky. Půjde do ringu číslo šest. Přisluhovači procházeli mezi nimi, strkali do nich a přesunovali je do správných dvojic. Kaelan přejel očima po svém protivníkovi, šedovlasém, podsaditém muži, s nímž nikdy necvičil. Ulevilo se mu, že to není žádný z mužů, s kterými ještě nedávno spal na ubikacích. Jeho protivník na něj odmítal pohlédnout a oči měl tvrdohlavě zabořené do podlahy.

Když si Kaelan všiml šedin v mužových vlasech a lehce ochablých svalů, vzplanula v něm nesmyslná naděje. Možná, že přeci jen bude mít šanci na úspěch. Mládí a rychlost by mohly být jeho výhodou. Aby utlumil rostoucí optimismus, připomněl si, že zkušenost je nade vše.

První dvojice byla postrčena kupředu až k vrcholku rampy, těsně před průchod do arény. Ozbrojení vojáci stojící u vchodu okamžitě zkřížili kopí, ale gladiátoři si jich nevšímali.

Kaelan uslyšel skřípavý zvuk a dvojice určená do ringu číslo jedna zmizela v podlaze. Zíral na to s ústy otevřenými dokořán a nemohl tomu uvěřit.

O několik vteřin později byla na stejné místo postavena druhá dvojice a také náhle zmizela z dohledu.

Jak se řada posunovala kupředu, Kaelan spatřil, že část podlahy byla oddělenou plošinou, která klesala do katakomb pod rampou. Uvolnil se, zahanbený svým ohromením. Tady nešlo o žádné čáry, bylo to jen jednoduché mechanické zařízení.

Když došla řada na něj a jeho protivníka a oni pomalu klesali pod úroveň podlahy, pln zvědavosti se rozhlížel a uviděl zpocené otroky, kteří tahali za lana upevněná k plošině. Dole pod rampou mohl vidět kostru z masivních trámů a prken, které podpíraly celou konstrukci.

„Hni sebou,“ vykřikl strážný a Kaelan musel klusat křivolakými chodbami bok po boku se svým protivníkem.

V půli cesty začal muž hlasitě oddychovat a běžel, jako by ho bolela kolena. Kaelan si tu informaci uložil do paměti. Byl rozhodnutý nepadnout hned v prvním kole.

Vnitřní stěna tunelu byla tvořena silnými prkny a v pravidelných intervalech v ní byly zasazeny dveře zavřené na závoru. Stráže z arény zastavily Kaelana a jeho protivníka u šestých dveří. Ty byly otevřené a oni vstoupili do naprosté temnoty. Kaelanovi byl kolem hlavy ovázán kus látky. V prvním okamžiku se ho instinktivně snažil strhnout z očí, pak mu ale byla do ruky vtisknuta zbraň a on se uklidnil.

Byla těžká a měla silnou dřevěnou rukojeť. Když přejel druhou rukou po celé délce zbraně, zjistil, že drží v ruce kyj. Zaplavilo ho zklamání. Tak tohle byl jeho osud? Být rozmlácený na kousíčky jako nějaké tupé zvíře?

„Hni se,“ pobídl ho strážný a postrčil ho kupředu.

Na vrcholu rampy proklopýtal dveřmi, kde stála další stráž, která mu, když vrávoral kolem, strhla látku z očí. Kaelan se vypotácel ven na prostranství arény, zalité slunečním svitem. Mžoural do oslnivého světla, které mu vhánělo slzy do očí, a belhavě se brodil v hlubokém písku. Jeho protivník vyběhl hned za ním a pozvedl ruce, aby pozdravil dav, který burácel vzrušením.

Kaelan se nemohl ubránit tomu, aby tupě nezíral na okolní tribuny, zvedající se k nebi, plné diváků. Bylo nemožné nenechat se ohromit okolním hlukem, nemožné nenechat se rozptýlit rozpáleným pískem pálícím do bosých chodidel a naplno se soustředit v příšerném vedru panujícím na dně arény, která spíše připomínala rozpálenou pec.

Kaelanův protivník sice mohl být starý a obtloustlý, ale přežil už několik sezón v aréně a hned po pozdravení davu se přiblížil ke Kaelanovi a uštědřil mu kyjem ránu do ledvin.

Úder srazil Kaelana do kolen. Ten vykřikl bolestí, ale jeho výkřik zanikl v burácení davu, který byl okamžitě na nohou a dožadoval se krve.

Skrze mlhu bolesti k němu pronikl Orlův rozhněvaný hlas, když jej poučoval: „V aréně neexistujou žádný pravidla! Natluč si to do palice, ty natvrdlý hovado, jinak budeš mrtvej během pěti vteřin.“

Druhý zápasník znovu máchl kyjem, ale Kaelan se v poslední chvíli zkroutil ke straně a dokázal se tak úderu vyhnout. Kyj dopadl se zaduněním do písku vedle něj. Kaelan se překulil a kopl zespodu do soupeřových nohou. Očekával, že muž upadne, ale nestalo se. Jeho protivník jako zázrakem udržel rovnováhu a pouze zavrávoral ke straně.

Kaelan se odvalil a vyškrábal se na nohy. Byl vděčný za to chvilkové přerušení, díky kterému měl čas připravit se na další útok. Tuhle druhou šanci si ani nezasloužil. To si uvědomoval. V duchu si pořádně vynadal za svou chybu. Kdyby drželi v rukou meče namísto kyjů, už by byl mrtvý.

Nemohl si dovolit udělat další chybu. Rozhodně už nebude svého soupeře podceňovat.

Opatrně kolem sebe kroužili v úmorném vedru, které panovalo v aréně. Zdi, které je oddělovaly od sousedních ringů, tu a tam zaduněly nárazy právě probíhajících soubojů. Dav lidí nadále jásal a křičel, hluk se přeléval arénou jako mořské vlnobití. Souboje probíhající dole v aréně vzrušovaly diváky, kteří vstávali a zase si sedali, chvíli povzbuzovali a hned zase spílali některému z bojovníků.

Kaelanův protivník se pohyboval jako krab, těžiště posazené nízko u země a oči upřené na Kaelana. Hlavici kyje tahal po písku a snažil se tak ušetřit každičkou špetku síly.

Kaelan si všiml mužovi taktiky, ale také mu bylo jasné, že držení kyje při zemi znamenalo ztrátu drahocenných zlomků vteřiny, pokud se chtěl soupeř dostat zpět do bojového postavení.

Kaelan zařval z plných plic trauranský pokřik a zaútočil. Jeho protivník nebyl zcela připravený na takový útok. Jak Kaelan předpokládal, jeho soupeři chvilku trvalo, než uhnul a zároveň pozvedl kyj. Přesto to ale stihl a zablokoval Kaelanův výpad. Oba kyje do sebe s hlasitým bouchnutím narazily.

Zpětný náraz trhl s Kaelanovým zápěstím a málem mu vyrazil zbraň z ruky. Zoufale popadl kyj i druhou rukou a mávl s ním právě včas, aby zblokoval soupeřův protiútok.

Několikrát po sobě zuřivě máchli kyji, pak od sebe uskočili a znovu začali kolem sebe kroužit. Oba se snažili zhluboka nadechnout, zatímco očima sledovali okolní dav.

Kaelan se rychle naučil, jak poskytnout davu co nejlepší zábavu, a přitom zůstat naživu. Také ale věděl, že čím déle bude jejich souboj trvat, tím více bude vyčerpán. A na něj stále čekalo dalších pět protivníků, za předpokladu, že přežije tohle kolo.

Jako by vycítil Kaelanovu chvilkovou ztrátu koncentrace, soupeř zaútočil. Kaelanovi vytanula na mysli jedna ze zásad, které jim Orlo vštěpoval. Místo, aby couvl, vrhl se kupředu a vlétl do soupeřova výpadu. Protivníkův kyj mu zasvištěl nad levým ramenem a Kaelan bodl svým kyjem jako dýkou přímo do mužova solar plexu. Bojovník zbledl ve tváři a zavrávoral dozadu. Kaelan v duchu slyšel Orla křičet, aby pokračoval v útoku.

Krátce máchl kyjem a zasáhl muže do žeber. Protivník klesl na levé koleno, ale stále se snažil pozvednout kyj. Kaelan mu ho vyrazil z ruky. Arénou se rozezněl jásot a Kaelan cítil, jak cosi volá v jeho nitru, právě když naposledy máchl kyjem.

Dřevěný kužel s nechutným zaduněním narazil do mužovy lebky. Bojovník zakoulel očima, až bylo vidět jen nevidomé bělmo, a zhroutil se k zemi.

Kaelan, celý zadýchaný námahou, se narovnal a otočil dokola. Písek se mu lepil na zpocené ruce a nohy. Otřel si tvář hřbetem ruky a pak si vzpomněl, že by měl k davu pozvednout zbraň na znamení vítězství. Většina lidí se ani nedívala jeho směrem, ale přesto tak učinil.

Až pak si všiml, že vrata vedoucí do ringu jsou otevřená a stráž na něj netrpělivě mává.

Obešel tedy padlého protivníka a poslušně vešel dovnitř, kde mu byl okamžitě přehozen přes hlavu kus látky a kyj mu vytrhli z ruky.

Byl postrkován dolů po rampě a dále obloukovou chodbou k blízko stojící kamenné kádi s vodou.

„Vlez tam,“ poručil mu strážný.

Stále ještě zadýchaný Kaelan se ponořil do studené vody. Studená voda zapůsobila na jeho organismus jako šok a okamžitě ochladila jeho přehřáté tělo. Odfoukl kapky z tváří a zatřepal hlavou, aby vytřásl vodu z vlasů. Vylezl z kádě právě ve chvíli, kdy kolem nesli na nosítkách z kožených popruhů tělo jeho soupeře. Chtěl se zeptat, jestli je ten muž mrtev nebo pouze omráčen, ale raději tu otázku spolkl. Mezi gladiátory to bylo považováno za špatné znamení, vědět, jak dopadl soupeř předtím, než bylo definitivně dobojováno.

Kaelan vystřízlivěl z opojení a sledoval je, dokud nezmizeli z dohledu. Pak ho stráže strčily do cely, kde se vydatně občerstvil vodou z vědra a čekal, až přijdou ostatní vítězové. Někteří vypadali vyčerpaně, jiní rozrušeně a další znuděně.

Kaelan si byl jistý, že nikdy nebude znuděný. Ať už bylo zabíjení špatné nebo ne, rozhodně v něm nevzbuzovalo pocit lhostejnosti.

Když bylo uvnitř cely všech šest vítězů, dveře se rozlétly a oni znovu losovali. Tentokrát byl Kaelanovým protivníkem Bulot. Kaelanova chvilková sebedůvěra pohasla a v duchu se nabádal, že musí být nanejvýš opatrný. Bulot ho nenáviděl a byl rozhodně mnohem nebezpečnější soupeř než první muž.

Vyšli z cely, opět ve dvojicích jako předtím. Orlo stál na chodbě a když zahlédl Kaelana, souhlasně na něj mrkl, ale neřekl ani slovo.

Kaelan pozvedl bradu o něco výše a narovnal se v ramenou. Ve svém nitru se snažil zachovat klid a soustředění.

Znovu proběhli okruhem ke dveřím, vstoupili do tmy a pak na rampu, která vedla vzhůru. Na jejím konci mu byl do ruky vtisknut meč a z očí mu byla stržena látka. Pak byl postrčen do písku ringu číslo tři.

Tentokrát při vstupu do arény přimhouřil oči, aby nebyl oslepený a zvykl si na sluneční světlo. Vběhl do ringu a rychle se otočil, protože očekával, že na něj Bulot zaútočí ihned po průchodu dveřmi, což také druhý muž udělal.

Bulot byl pružný a silný, naprosto odlišné stavby těla než první soupeř, a dvakrát tak nebezpečný. Poskakoval pískem, malý a lehkonohý. Jeho rychlost byla znepokojující a navíc byl zběhlý v boji s mečem, narozdíl od Kaelana, který držel meč poprvé v životě.

Bulot učinil prudký výpad. Kaelan zaklopýtal a na chvíli zapomněl vše, co mu bylo vštěpováno na cvičišti. Neohrabaně se pokusil vykrýt úder a ucítil, jak mu po ruce přejela jako břitva ostrá čepel a hned nato měl ruku jako v ohni.

Podíval se dolů a uviděl ránu, z které okamžitě vytryskla krev. Nebyla hluboká, ale pálilo to jako čert. Fascinovaně hleděl na vlastní krev vsakující se do písku.

To už ale Bulot útočil znovu. Kaelan obrátil pozornost k útočícímu muži a odskočil do strany. Znovu byl přinucen se krýt před Bulotovým zkušeně vedeným útokem, který mu nedovoloval připravit se k protiútoku nebo se aspoň dostat do rytmu boje. Bulotovy oči zlověstně zářily smrtelnou hrozbou. Když se jejich pohledy setkaly, Kaelan se zachvěl.

Ačkoli se ho nedotýkal, Kaelan pocítil náraz způsobený splynutím. Spojení bylo rychlé a trvalo jen chviličku, ale přesto Kaelan stihl přečíst Bulotovy myšlenky, obrazec jeho strategie a plán dalšího útoku.

Kaelan ustoupil do strany o zlomek vteřiny dříve, než Bulot udeřil. Po protivníkově tváři se mihl výraz překvapení. Kaelan předvídal i další Bulotův útok, ale tentokrát provedl protiútok, a Bulota zachránila před nabodnutím na špičku Kaelanova meče pouze jeho rychlost.

Čepel meče začala hučet, jako by se zahřívala a kov se probouzel k životu. Kaelan si nejprve myslel, že má halucinace. Byl to zřejmě zvukový klam, něco vznikající z jásotu davu, ale tentokrát když pozvedl meč, aby odrazil útok a ostří obou mečů do sebe narazila, Kaelanův meč ječivě zazpíval.

Ten zvuk byl určen jen jeho uším a celým tělem mu proběhlo zachvění. Byl ponořen hluboko do splynutí, spojený se zbraní způsobem, jaký nikdy předtím nezažil. Nejenom, že věděl, co Bulot zamýšlí, ale teď mu navíc jeho meč zpíval tajemství svých předchozích vítězství v rukou jiných bojovníků. Radil mu, kdy se zastavit, kdy se pohnout, jak se krýt a jak zaútočit, pod jakým úhlem vést úder − tam a zpět − ve smrtelném rytmu.

Nyní konečně porozuměl práci nohou a pohybům ruky, jak je sladit ve smrtící tanec. Nyní mu to vše konečně dávalo smysl. Pronikl do tajů boje a nic, co na něj Bulot zkoušel, ho nemohlo zmást. Kaelanovy svaly, srdce i krev, celé jeho tělo zpívalo s mečem společnou píseň, sladěné s čepelí v jeden celek.

Bulot začínal být unavený. Jeho útoky začínaly být zoufalé a čím dál víc riskoval. Už poněkolikáté se mu sotva podařilo vyhnout Kaelanovu meči, ale tentokrát zakopl o vlastní nohu a málem upadl.

Kaelan se chopil příležitosti, skočil kupředu a zabodl meč hluboko do Bulotova boku. Mentální náraz jím otřásl; zaplavila ho smrtelná agónie takové síly, až zavrávoral. Pustil jílec meče, který zůstal trčet z Bulotova boku. Ruku měl jako v ohni, kterého se nemohl zbavit.

V zápalu boje zapomněl přerušit spojení a Bulotova smrt se prohnala jeho tělem jako vichřice. Obloha potemněla. Ztratil zrak. Nic neslyšel. Jediné, co vnímal, byla hrozná bolest v srdci, jako by tento orgán ustal ve své činnosti.

Nějak se mu podařilo nadechnout, potom ještě jednou. Srdce mu začalo znovu bít a navrátil se mu zrak. O chvíli později uslyšel hlučící dav, který skandoval, „Zabij ho! Zabij! Zabij!“

Vrata vedoucí do ringu se otevřela a stráže na něj zuřivě mávaly. Kaelan na ně přihlouple civěl, než konečně pochopil.

Pomalu došel k Bulotovi a vytrhl meč z jeho těla. Z rány se vyhrnula krev a zanechala tmavou skvrnu v písku. Bulotovy oči nevidomě zíraly k nebi. Kaelan pocítil nevolnost, ale přesto ve vítězném gestu pozvedl zakrvácený meč nad hlavu.

Tentokrát si všiml císařovy lóže na druhé straně arény. Nemohl si tu lóži s ničím splést, jelikož kolem ní vlály prapory s císařským dvouhlavým orlem ve znaku a kabina byla plná lidí v drahých oblecích. Sluhové neustále pobíhali kolem, někteří přinášeli čerstvé nápoje na podnosech, zatímco jiní drželi slunečníky na ochranu před nemilosrdným sluncem. Další pak ovívali panstvo a odháněli mouchy. Kaelan přimhouřil oči, ale nedokázal rozeznat císařovy rysy. Ten se naklonil a prohodil něco ke svému společníkovi, mladšímu tmavovlasému muži v modrém.

Princ držel v ruce kukátko a hleděl Kaelanovým směrem. Kaelan, vědomý si, kdo je jeho pánem, pozvedl znovu meč, i když si nebyl jistý, jestli se princ skutečně dívá na něj nebo někam jinam.

Tentokrát si lidé aspoň všimli jeho vítězství. Tleskali a posílali mu vzdušné polibky, někteří mu dokonce házeli květiny.

Otočil se k nim zády a kráčel zpět do tmy.

Opakoval se předchozí postup. Meč mu byl okamžitě vytržen z ruky. Na spodní části rampy si znovu vlezl do kádě s vodou a smyl ze sebe špínu a krev − i když, jak mohl očistit své srdce?

Otupěle vylezl z kádě a ztěžka dokráčel do cely. Uvnitř už čekal jiný muž, pružné postavy a hezké tváře s kůží barvy sazí. Jejich pohledy se krátce střetly, pak oba uhnuli očima.

Kaelan se s povzdechem posadil na stoličku a zavřel oči. Před očima se mu zjevila otcova tvář, přísná a plná zklamání. Poprvé zabil. Jediné, co cítil, bylo zahanbení.

Bylo to, jako by se něco důležitého v jeho nitru změnilo v popel. Dokonce i během dlouhých let nejistoty a zármutku, který v něm přetrvával od chvíle, kdy byl odvlečen z domova a prodán do otroctví, zůstával uvnitř nedotčený. Mohl truchlit a litovat, ale nic z toho ho nezlomilo. Teď se však podivoval, jak jen se mohl cítit uvnitř tak prázdný. Chtělo se mu vrátit se zpět a požádat o navrácení toho, co ztratil, ale věděl, že je to nemožné.

Tento pocit musel být to, co otec věděl už před lety. Beva se ho pokoušel varovat před tím stát se vojákem. Dokonce i Agel chápal, co to znamená, vzít někomu život. Jenže Kaelan neposlouchal. Byl plný chlapeckých snů a ctižádosti, dychtil po slávě.

Tohle tedy byla sláva? Zvítězit? Slyšet dav bouřící uznáním? Nechat na sebe házet květiny?

Stála pocta davu za krev na rukou?

Kaelanovi se roztřásly ruce. Raději si na ně sedl, aby to druhý muž neviděl, a poručil si přestat. Nemohl pokaždé zpytovat své svědomí a týrat se výčitkami, aspoň pokud chtěl přežít.

To zapříčinilo splynutí. Kdyby nezapomněl přerušit spojení s druhým mužem předtím, než naposledy udeřil, nebylo by to tak hrozné.

Ještě teď mu v hlavě zněla píseň meče, stále ho volal a jeho melodie mu kolovala v žilách. Pod vším tím neřádstvem se skrývalo něco, co ho znepokojovalo mnohem více: on se narodil pro boj. Zbraně to věděly. Proto ho také po celý život přitahovaly.

Co vůbec jsem? podivoval se.

Na tuhle otázku bohužel neznal odpověď, ale konečně porozuměl tomu, proč nedokázal při tréninku pořádně ovládat cvičné zbraně. Nebyly opravdové. Nedokázal s nimi nalézt společnou řeč.

Do cely vešel třetí vítěz. Ztěžka dýchal a vypadal vyčerpaně. Napil se vody, ale sotva ponořil naběračku zpět do džberu, dveře se otevřely a dovnitř vstoupily stráže, aby provedly závěrečné losování.

„Ne všichni proti všem?“ zeptal se černý muž. Jeho hlas byl hluboký a příjemný. On sám vypadal naprosto svěží.

„Dnes ne. Císař to nemá rád.“

Kaelan sáhl do kbelíku. Jeho štítek měl na sobě vyraženu trojku.

„Číslo jedna a dvě, pospěšte si.“

Černoch a druhý muž, který se zrovna vrátil, vyšli z cely. Dveře byly zabouchnuty a zůstávaly dlouhou dobu zavřené. Kaelanovi to čekání připadalo nekonečné.

Uběhla hodina, možná věčnost. Nakonec přece jen přišly stráže a naposledy ho vedly po potemnělé rampě. Netušil, kdo bude jeho soupeřem až do chvíle, kdy byly před ním otevřeny dveře a on byl postrčen do slunečního světla. Spatřil černého muže, jak drží v jedné ruce dýku a v druhé meč se širokou čepelí a čeká na něj uprostřed největšího ringu.

Kaelan obdržel stejné zbraně. Nedokázal vládnout oběma zbraněmi najednou, a tak dýku zastrčil za bederní roušku a oběma rukama uchopil široký meč. Meč byl neuvěřitelně těžký a dlouhý. Měl tupou špičku a byl určen k sečným ranám, ne k bodným. Až ve chvíli, kdy se pokusil pozvednout meč do bojové pozice, Kaelan poznal, jak je unavený. Zdálo se mu, že má ruce z olova.

Jeho zbraně se probudily k životu a žhnuly touhou po boji. Cítil na kůži jejich teplo i jejich smrtící hukot. Jenže znovu vstoupit do splynutí bylo velmi vyčerpávající. Bylo k tomu potřeba ohromné množství energie. Nebyl zvyklý k takovému množství spojení. Nevěřil, že by byl schopen se ještě bránit, kdyby byl napaden.

Kráčel ringem, zatímco dav hlučel a dupal nohama. Lidé skandovali: „Amarouk! Amarouk!“ znovu a znovu. Kaelan pochopil, že to musí být jméno jeho protivníka.

Oči černého muže hleděly pevně a ostražitě. Svaly se mu vlnily pod kůží, když pozvedl obouruční meč, ale nechal Kaelana dojít až k němu.

Kaelan věděl, že takhle nebude mít dostatek času zaujmout bojové postavení. Také věděl, že to bylo Amaroukovo právo. Černý muž byl favorit, předem pokládaný za vítěze. To si Amarouk uvědomoval a vyzařovalo to i z jeho tváře, ale přesto byl dalek domýšlivosti.

Mírně se přikrčil a zhoupl se v kyčlích jako velká kočka před skokem.

Kaelan se zastavil. Byl stále příliš daleko pro boj a slyšel, jak se jásot davu mění v pískot. Kaelan si toho nevšímal. Měl divný pocit. Obouruční meč byl určen pro boj v těžkém brnění nebo se štítem. Dva zpola nazí muži se touhle zbraní rozsekají na kousky. A k čemu byla dýka? K ukončení boje?

Tomuhle ho Orlo nenaučil. Obě zbraně vibrovaly, ale ne shodným tónem. Nepatřily k sobě. Nedokázal bojovat s oběma najednou.

Kaelan se náhle otočil a odhodil široký meč. Ten letěl a točil se ve vzduchu, sluneční paprsky se odrážely od čepele, až dopadl se zaduněním a malým obláčkem prachu na vzdálený konec ringu.

V aréně se rozhostilo ticho, rušené občasným zašeptáním. Lidé se chytali za ruce a ukazovali na Kaelana.

Dokonce i Amaroukovy oči se rozšířily úžasem.

Kaelanovi to bylo jedno. Jeho vlastní mysl byla zmítána pochybnostmi a v duchu si spílal do bláznů a šílenců. Zaplašil všechny myšlenky a ponořil se do odloučení. Ozvalo se cvaknutí a náhle byl od všeho odříznutý. Vstoupil do chladu, odpoutal svou mysl i tělo a čekal na Amaroukův útok.

Černý bojovník byl znepokojený. Jeho výraz se změnil z údivu na rozmrzelost až k prchavému uspokojení. Kroužil kolem Kaelana, který kopíroval jeho pohyb, a pomalu se přibližoval. Kaelan držel volně dýku ve spuštěné ruce, přesto ale v pevném sevření.

Amarouk s výkřikem pozvedl meč oběma rukama a máchl s ním. Celý pohyb byl plynulý a perfektně provedený. Černoch byl evidentně mistrem v boji s mečem, ale Kaelan byl na útok připravený a jeho smysly byly ve střehu.

Pohyb meče byl stále pomalejší a pomalejší. Kaelan se sklonil a učinil výpad pod Amaroukovou napřaženou paží. Prudce bodl dýkou, ale Amarouk stihl na poslední chvíli uhnout.

Špička dýky proťala kůži a sklouzla po žebru, aniž by způsobila vážné zranění.

Na písek přesto vystříklo několik kapek krve. Dav zajásal vzrušením.

V Amaroukových očích se objevil záblesk zuřivosti. Znovu máchl mečem, a znovu se Kaelan vyhnul ráně a odtančil z bojovníkova dosahu. Amarouk zaklel a odhodil těžkopádnou zbraň do písku, což zvedlo další vlnu jásotu.

Tasil dýku, zatímco Kaelanova vlastní zbraň se čím dál více zahřívala. Čepel se náhle rozkřičela, rozvibrovala celé jeho tělo a vytrhla Kaelana z odloučení právě v okamžiku, kdy se na něj Amarouk s hrůzostrašným řevem na rtech vrhl.

Kaelan nebyl zcela soustředěný kvůli pocitům, které zmítaly jeho nitrem, a sotva dokázal odrazit protivníkův útok. Sekali po sobě dýkami, kryli se a kroužili kolem sebe. Amarouk vyskočil a nohou kopl po Kaelanově hlavě. Když se sehnul, černý muž namířil svou zbraň na Kaelanův hrudník. Kaelan se zkroutil do strany a zblokoval ránu svou dýkou. Čepele se setkaly a oba bojovníci napjali veškerou svou sílu proti sobě. Nohy měli oba zabořené hluboko do písku a ruce se jim třásly úsilím.

Pak náhle Amarouk natáhl volnou ruku a popadl Kaelana za vlasy.

Fyzický kontakt přivodil splynutí, které se přihlásilo cvaknutím a dovolilo Kaelanovi odhodit černého muže od sebe. Amarouk prolétl vzduchem, hrst plnou Kaelanových blonďatých vlasů.

Kaelan jednal instinktivně a porušil tak jedno ze základních pravidel boje s krátkým nožem: mrštil svou dýku po Amaroukovi.

Čepel zasáhla cíl, prošla skrz masitou část Amaroukovy paže a přibodla ji k písku. Černoch zaječel a zazmítal se, pak s bolestivým zachrochtáním vytrhl dýku z rány. Krev stékala po jeho lokti v rudém potůčku a on pozvedl dýku druhou rukou.

Kaelan běžel k nejbližšímu meči a sebral ho právě když mu kolem hlavy neškodně prosvištěla dýka a zabodla se do dřevěné stěny.

Kaelan ji tam nechal vibrovat ve dřevě a mávl mečem zrovna ve chvíli, kdy na jeho hlavu letěla druhá dýka. Ponořen v odloučení, Kaelan tančil v prázdnotě a chladu. Pozoroval, jak dýka zpomalila ve vzduchu a jeho smysly se zaostřily. Máchl mečem a dýku odrazil. Ta prolétla neškodně kolem a dopadla na zem.

Amarouk byl teď beze zbraně a zraněný. Z poraněné ruky, kterou tiskl k tělu, stále vytékala krev. Černý muž ustupoval před Kaelanem a pohledem těkal sem a tam v zoufalé snaze zjistit, kde leží druhý meč.

Kaelan na něj zaútočil, ale Amarouk uskočil a hrabal se po čtyřech k ležícímu meči. Pozvedl ho právě včas, písek odletující z čepele, aby zblokoval Kaelanovo seknutí. Kov zazvonil o kov a čepele po sobě sjely, až se zarazily v pevném sevření.

Oba napínali síly − silou si byli rovni. Amarouk se náhle zkroutil ke straně a podařilo se mu Kaelana mrštit proti zdi.

Kaelan ucítil po nárazu v rameni prudkou bolest, ale nepokoušel se udržet rovnováhu, sklouzl k zemi a v pokleku sekl po Amaroukových nohou.

Černoch odskočil zpět, ale ne dostatečně rychle. Čepel přeťala sval i šlachu a Amarouk se skácel do písku. Žíly na krku mu naběhly úsilím jako provazy, jak se pokoušel postavit. Nakonec se mu podařilo vyškrábat aspoň na kolena. Krev se řinula z rány a Amarouk častoval Kaelana nechutnými nadávkami.

Jejich meče se střetly s třesknutím, které se přeneslo do Kaelanových zápěstí. Kaelanovi se znovu otevřela rána na paži a stékající krev smísená s potem učinila jílec meče kluzkým. Jako první uvolnil svůj meč, přenesl váhu na zadní nohu a máchl čepelí. Konečně našel společný rytmus s těžkou zbraní. Ale Amarouk se nevzdával ani na kolenou. Odrážel ránu za ranou, meče hlasitě zvonily, znovu a znovu.

„Zabij ho!“ skandoval dav. Lidé byli opět na nohou, mávali pěstmi a křičeli: „Zabij! Zabij! Zabij!“

Zatímco se pokoušel udolat statečného Amarouka, Kaelanovi vytanula na mysl vzpomínka na dávné časy, kdy mu otec jednou řekl cosi zvláštního, když mu dával lekci o léčení.

Beva tehdy otevřel kufřík, vytáhl bronzový skalpel a podržel ho proti ohni tak, že se vyleštěná čepel blýskala odlesky plamenů. „Toto je nástroj, který slouží k léčení. Může napomáhat zachování života, ale také může život vzít. Občas musím odříznout něco, co je nemocné a poškozené, abych tím zachránil život. Občas musím odebrat život, abych tím prokázal nemocnému milosrdenství.“

Přejel prstem po tupé hraně čepele. „Bezpečí.“

Pak přejel prstem po ostré hraně. Z ranky na špičce prstu vytryskla krev a Beva zatřepal prsty, až se karmínové kapičky rozstříkly po zdi a zanechaly tam tmavé skvrny. „Nebezpečí. Na světě má všechno dvě strany, má aul i zin, světlo a stín, dobro a zlo. Tím je udržována rovnováha.“

Kaelan si povzdychl. Netoužil poslouchat další z otcových přednášek.

„Není potřeba kráčet cestou zla, abys plně porozuměl dobru. Pokud budeš následovat cestu dobra, narazíš i na zlo. Nemusíš se snažit ho najít.“

Kaelan se zamračil. Jako vždycky, když s ním otec hovořil, cítil, že se v jeho řeči skrývá více hádanek než skutečných odpovědí. „Takže ty tvrdíš, že s každou spáchanou špatností se dobro vytrácí, až se jednoho poruší rovnováha a ten stav už nepůjde napravit.“

Teď to byl Beva, kdo si povzdychl. „Ale ne, chlapče. To není to, co říkám.“

„Nerozumím.“

„Při léčení občas použijeme nemoc a obrátíme ji proti sobě samé. Zabije se sama, pokud je vhodně naváděna. Je mnoho způsobů, jak docílit požadovaného výsledku. Mnoho cest, žádná není lepší než ty ostatní, ale všechny vedou ke stejnému výsledku, pokud je to třeba.“

Kaelan svraštil čelo, pohlcen svou vizí. Tohle už nevypadalo jako vzpomínka. Nikdy v životě spolu nevedli takový hovor. Otec nikdy nepronesl tato slova, přesto mu Bevova tvář zůstávala viset před očima. Bevův hlas se rozléhal v jeho mysli.

„Ty říkáš, že mám zabít tohoto muže,“ pravil Kaelan, daleko od boje, ve kterém jeho tělo stále zápasilo s Amaroukem. „Ty, otče? Milovník míru?“

„Nejvyšší stupeň odloučení,“ zašeptal Beva. „Odebírání života použitím mysli. Vytvoření rovnováhy projitím mezi stíny a opětovným vystoupením do světla.“

Kaelan se cítil rozpolcený, jako by ztrácel důvod. Chlad prostupoval vším a byl intenzivnější než kdy předtím, jako by promrzal do morku kostí. Jeho vědomí zmizelo. Co že to prováděl? Bojoval? Umíral? Byl odtržen od všeho, kromě té chvilky před svým otcem.

„Nedělej ze mě svatého, chlapče,“ řekl Beva. „Dotkl jsem se zla a kráčel jeho cestou. Ponořil jsem do něj ruce. Pil jsem ze stínů, pak jsem je opustil a vrátil se do světla dobrých skutků a rozumu, zpět k prokazování dobra ve jménu lidskosti, zpět k životu a jeho zachraňování.“

„Ne,“ zašeptal Kaelan vyděšeně. Pokud to vše byla pravda, byla otcova krutost ještě nepochopitelnější než předtím. „Ne, to nemůže být pravda. Pokud by ses tak choval, tak bys chápal mé pohnutky. Věděl bys, proč chci jít svou vlastní cestou.“

„Tvá cesta vede na smrt. Teď stojíš v jejím stínu, chlapče. Přesně, jak jsem tě varoval.“

„Ale já jsem zde jen kvůli tobě!“ křikl Kaelan. „Nechal jsi nás bezbranné. Ty a tvoje ideály…“

„Ne! Teď dobře poslouchej a snaž se mě pochopit!“ pravil Beva přísně. „Buď mi porozumíš, nebo zemřeš cizí rukou. Ten muž je poskvrněn vírou ve své vlastní bohy a nevzdá se. Proč se tak bojíš jít mou cestou, chlapče? Proč se přede mnou uzavíráš?“

„Protože mě nechceš nechat být tím, čím jsem,“ odvětil Kaelan.

„Všichni muži jsou stejní!“ prohlásil Beva. „Ty a já jsme stejní. Pochop to, Kaelane. Pochop obrazec harmonie.“

„Ne!“

„Kráčíš temnotou po stejné cestě, jako jsem kráčel já. Musíš ji přijmout a potom opustit. Pohlédni do temnoty, Kaelane, a přiznej si, že se ti líbí odebírat život. Máš rád tu moc. I teď ho chceš odebrat. Ta touha v tobě sílí. Postav se k tomu čelem, chlapče! Přiznej si to.“

Kaelan se roztřásl. Naplnilo ho zděšení, protože věděl, že otec mluví pravdu. Toužil po slávě a moci, a přesto ji odmítal. Vládnout nadpozemskou silou, jeden život ovládá druhý… viděl, jak se kolem něj spřádají vlákna temné mlhy, jak se shromažduje kolem něj a jeho otce. Zachvěl se znepokojením.

„Ty odebíráš, chlapče,“ řekl Beva a přisunul se blíže. „Při léčení odebíráš bolest a utrpení. Odebíráš nemoc. Odebíráš šílenství a záchvaty. Odebíráš zlé úmysly. Odebíráš to, co je třeba. Odebíráš životní sílu, pokud ti to pomůže. Odebíráš ji, abys sám mohl pracovat dlouhé hodiny bez odpočinku a jídla. Odebíráš, abys získal úctu a to, co ti právem patří. Odebíráš, abys dosáhl svých cílů.“

„A co dáváš?“ zeptal se Kaelan tiše.

„Dáváš?“ otázal se Beva užasle, jako by nevěděl, co to slovo znamená. „Tady se nejedná o žádné dávání. Obrazec obnoví rovnováhu poté, co jsi odebral. Nezůstane žádné prázdné místo. Pokud muži se svými pošetilými myšlenkami říkají, že jsi jim věnoval zdraví, štěstí, tělesnou sílu nebo bohatství skryté v srdci, je to jejich volba.“

Kaelan se na něj nedokázal pořádně ani podívat. Jeho strach rostl jako temná mlha, jako chlad šířící se v hloubi jeho duše. „Všechna tvá dobrota je jenom lež,“ prohlásil Kaelan. „Jako kus oděvu, který na sebe ráno oblékneš.“

„V odloučení odebírám,“ pravil Beva nevzrušeně. „Pokud dobrota za mnou obnoví pořádek, bude to pro mě pocta.“

„Proč jsi mě učil něco jiného?“ otázal se Kaelan ztrápeně. „Když jsem byl ještě chlapec, proč jsi předstíral?“

„Proč bych ti měl říci pravdu?“ odsekl Beva. „Nelíbí se ti ani teď, když ji znáš. Jako všechny dary, i ona je odmítána. Pravdu by si měl každý zasloužit. Měla by být hledána. Nepřišel jsi ji sem snad nakonec přece jen hledat, vstoupením do pravého odloučení? Vyhledal jsi mě. Zůstaneš k pravdě slepý?“

Kaelana naplnilo zklamání. Znovu byl ponechán, jako při všech otcových přednáškách, v posměchu a opovržení. Opět nedokázal porozumět a souhlasit a tento neúspěch byl jako popel sypaný na hlavu. Jako vždy mluvil Beva pravdu i lži v tak komplikované změti, že nebylo možné je od sebe oddělit.

„Nepřišel jsem tě hledat,“ pravil Kaelan hořce.

Bevovy rysy zůstávaly nezměněny. Jeho tvář se ztrácela a zase se objevovala z mlhy, která ho obklopovala. „Jenže já jsem to, co jsi našel. Jsem tvůj průvodce k opravdovému odloučení.“ Mávl rukou směrem k čekající temnotě, která se převalovala v chladu. „Vstup, chlapče.“

Chlad v Kaelanově nitru byl náhle bolestivý, prudký a spalující. Ustoupil zpět a za stálého potřásání hlavou se snažil co nejvíce vzdálit od Bevy. Zdálo se, jako by se vůbec nehýbal. Beva byl stále stejně daleko jako předtím, ale Kaelanovi to připadalo, jako by mezi nimi byla zavřena brána.

Co to znamenalo?

Nebyla konečným stadiem odloučení smrt?

Myslel, že musí být, pokud potřeboval ducha, aby mu ukazoval cestu k jinému životu.

Kaelan se zachvěl a ustupoval, ale zády narazil do stěny z čirého ledu. Otočil se a přimáčkl tělo na hladký a studený povrch. Cítil, jak pod teplem jeho dechu povrch ledu lehce taje. Viděl skrz něj zdeformovaný obraz arény a své vlastní tělo, jež kroužilo a bojovalo s neúnavným Amaroukem, který pořád krvácel, ale statečně se odmítal vzdát nebo padnout. Amarouk se nějak dokázal postavit na nohy, i když kulhal a byl pomalejší než na začátku boje. Ale paže černého muže byly jako z oceli.

„Zůstaň se mnou a uč se,“ pravil Beva. „Zůstaň se mnou a stane se z tebe to, čím se máš stát.“

Kaelan stále pozoroval bitvu a poznal, co Amarouk zamýšlí. Nevšímal si Bevova volání a vrhl se proti ledové stěně. Zoufale se snažil vrátit zpět do svého těla. Musí sám sebe varovat, musí…

Ozvalo se cvaknutí a Kaelan zjistil, že se nachází zpět v nemilosrdném vedru arény. Překvapeně zamrkal a zavrávoral. Písek ho pálil do bosých chodidel. Ramena ho pálila vyčerpáním a ruce se mu třásly. Amarouk klesl na koleno, jako by ho přece jen příliš oslabila krvácející rána.

Lidé vyskočili na nohy, mávali rukama a křičeli. Řev davu byl tak hlasitý, až praskaly ušní bubínky.

Kaelan viděl, jak Amarouk nabral hrst písku a mrštil mu ji do tváře, zatímco jeho druhá ruka sekla mečem.

Písek zasáhl Kaelanovu tvář, ale ten zavřel oči a zkroutil se ke straně, takže čepel Amaroukova meče neškodně minula jeho břicho. Kaelan ztěžka, se zavrčením způsobeným námahou, pozvedl meč a máchl s ním.

Amaroukova hlava vylétla do vzduchu a se žuchnutím, při kterém se na všechny strany rozstříkla krev, dopadla do písku. Bojovníkovo bezhlavé tělo ještě několik vteřin zůstávalo v pokleku; pak se pomalu začalo kácet, až dopadlo do písku ke Kaelanovým nohám.

Až v tu chvíli si Kaelan uvědomil, že vyhrál. Postupně si začal uvědomovat oči pálící potem, chrastivý zvuk dechu v plicích, bušící srdce a únavu hluboce zarytou do svalů.

Kaelan zavrávoral, ale podařilo se mu neupustit meč.

Dav skandoval, „Vítěz! Vítěz!“

Lidé ani neznali jeho jméno.

Kaelan si předloktím otřel tvář, obrátil se k císařské loži a zmobilizoval v sobě zbytek sil, aby pozvedl meč ve vítězném pozdravu.

Jednoho dne, možná hned zítra, budou lidé znát jeho jméno. Podařilo se mu učinit první krok k vybojování svobody. První vítězství, navzdory pochybám, navzdory jeho podivnému talentu, kterému nerozuměl, navzdory duchovi jeho otce.

Polkl, vědom si spalující žízně, a nechal meč vyklouznout z otupělých prstů.

Strážní přiklusali a popoháněli ho z ringu zpět na potemnělou rampu. Nechválili ho, spíš vypadali překvapeně, jako by vsadili peníze na jeho prohru.

Na konci rampy na něj čekal Orlo s podivným výrazem ve tváři. Nicméně neřekl ani slovo, otočil Kaelana ke kádi s vodou a postrčil ho k ní.

„Honem!“ řekl. „Pospěš si.“

Kaelan měl nohy jako z olova a teď, když bylo po všem, se mu třásly vyčerpáním. Stále nemohl uvěřit, že se to opravdu všechno stalo.

„Nenech si tímhle vítězstvím pomotat palici,“ řekl Orlo a postavil ho vedle široké rampy vedoucí k hledišti. Všude stáli strážní, strážci arény společně s vojáky v šarlatových uniformách. „Dej si bacha na svý manýry a nechovej se jako barbar.“

Kaelan užasle svraštil obočí. „Nechápu. Co tím chcete…“

„Tvůj pán ti chce vosobně nasadit korunu pro vítěze,“ vybafl Orlo. V hlase se mu mísil vztek s pýchou. „Už chápeš?“

„Oh.“

„Ukloň se. Nedívej se císaři do vočí. Nemluv, dokud nejsi tázanej. Neváhej. Nezapomeň, že jsi jen pitomej gladiátor a že máš zejtra před sebou další souboje.“

Po všech těch nadávkách a pochybách ho Orlo konečně nazval gladiátorem. Kaelanovo srdce se dmulo pýchou, kterou ani nedokázal vyjádřit. Žádná poklona pro něj neznamenala víc, než ta, které se mu právě dostalo.

Pohlédl Orlovi do očí a chtěl mu poděkovat, ale trenér se jen pousmál. „Myslím, že Traurani nakonec přece jen uměj bojovat,“ pravil a natáhl ruku s amuletovým váčkem.

Kaelan ztratil údivem řeč, srdce plné dojetí. Mlčky přijal váček. „Já…“

Orlo ho poplácal po rameni. „Tak padej!“

Pak ho postrčil kupředu a Kaelan zjistil, že je z obou stran obklopen císařskými strážemi. Kráčel vzhůru po rampě, příliš ohromený, než aby dokázal pochopit, co se vlastně děje. Byl jako omámený okolním děním − vše se seběhlo tak rychle. Vyšel do slábnoucího slunečního světla a uhladil si dlouhé, potem zmáčené vlasy, aby mu nepadaly do očí.

Přivítal ho ohlušující jásot. Lidé se na něj usmívali a zdravili ho, stejně tak i princ Tirhin. Kaelan si tu nenadálou popularitu nedokázal vysvětlit a v duchu sám sebe přesvědčoval, že to nemůže být pravda, anebo že získaná sláva nebude mít dlouhé trvání. Vždyť nedávno stejným způsobem oslavovali Amarouka.

Strážce mu poklepal na rameno a přiměl ho otočit. Vyšplhal po schodech až k císařské lóži a zjistil, že je znovu zbrocený potem. Jako malý chlapec snil o dni, kdy bude moci spatřit císaře alespoň z dálky. Dokonce ani v nej divočejších snech si nepředstavoval, že se opravdu setká tváří v tvář s vládcem celého světa.

Přepadla ho lehká závrať a srdce mu bušilo jako o závod. Kaelan nechával oči uctivě sklopené k zemi a stoupl si tam, kam mu stráže ukázaly.

Zahlédl modravý záblesk; pak před ním najednou stál princ.

„Dobrá, dobrá,“ pravil princ Tirhin. „Zdá se, že jsem znovu nalezl ztracený majetek. Díky tobě se má popularita u obyčejných lidí nejméně zdesateronásobila. To by mě mohlo stát hlavu, pokud to otec bude brát jako urážku.“

Kaelan na něj zíral. Nebyl si jistý, jak by měl zareagovat na tu uštěpačnou poznámku.

„Jak se jmenuješ?“

„Kaelan, lorde.“

„Nikdo mě neoslovuje lorde,“ opravil ho s úsměvem princ. „Můžeš mi říkat pane.“

„Ano, pane.“

„Pojď.“

Princ uchopil Kaelana za rameno a vedl ho lóží plnou dvořanů a jejich dam, kteří na něj udiveně zírali nebo špitali poznámky s rukou před ústy. Byli zde i dvorní hudebníci, kteří drželi své lyry nečinně v rukou a konkubíny se zmalovanými tvářemi vonící těžkými parfémy. Najednou se ocitl úplně vpředu před trůnem, za kterým stál šedovlasý muž divokého vzhledu v nablýskaném brnění císařského ochránce. Jeho bystrým očím neunikl jediný pohyb. Císař seděl na nádherné podušce z rudého hedvábí, usrkával víno z poháru a uznale špulil rty.

Tohle byl muž, o kterém se říkalo, že je nesmrtelný. Tohle byl muž, který se odvážil vyjednávat s bohy, aby obelstil smrt. Tohle byl muž, který sjednotil rozklíženou armádu v neporazitelné vojsko, muž, jenž se prohlásil za krále, později za císaře, když spojil provincie v jeden stát, který se rozpínal až ke známým okrajům světa. Tohle byl Kostilam Veliký − legenda překračující hranice lidských možností.

„Konečně nás vítěz poctil svou přítomností,“ řekl drsným, pobaveným hlasem. „Neznámý bojovník, který pokazil všechny moje sázky a znechutil všechny sázkaře. Cha! Pojď blíž.“

I Kaelan věděl, že tohle byla neslýchaná pocta. Kvapně pokročil kupředu a poklekl u císařových nohou, obutých do bot z jemné kůže purpurové barvy. Kaelan se neopovažoval pozvednout zrak výše. Vzrušením ani nedýchal. Nedokázal uspořádat ani své myšlenky. Připadal si jako ve snu.

„Ty jsi barbar,“ pravil císař.

Navzdory pokynům Kaelan pozvedl hlavu a pohlédl muži přímo do očí. „Pokud to udělá císaři radost,“ odvětil tiše. V ústech mu vyschlo nad vlastní opovážlivostí a málem se rozkašlal. „Pocházím z loajální provincie Trau a narodil jsem se jako svobodný v dobré rodině. Jsme oddaní Jeho Císařské Výsosti, přísahali jsme věrnost a nevyžadujeme žádnou armádu na našem území k zajištění poslušnosti.“

V lóži to udiveně zahučelo. Ochránce se bleskově pohnul, přetáhl Kaelana po zádech plochou stranou meče a přinutil ho se sehnout. „Ty pse!“ zařval ochránce. „Jeho Císařská Výsost od tebe nepotřebuje lekci v občanských vztazích!“

„Nech ho vstát, Hovete,“ přikázal pochechtávající se císař. „Ten mizera má kuráž.“

„Je nevychovaný,“ řekl Tirhin rozzlobeně.

„Je to bojovník, odpadlík, jako jsem byl i já. Líbí se mi. Hovete, vrať se na své místo. Nech ho být.“

Ochránce ustoupil a zastrčil meč prudce do pochvy, až čepel zlobně zasyčela.

Císař luskl prsty. „Dobrá, vítězi, pohlédni mi znovu do očí. Zvedni oči!“

Kaelan pomalu narovnal bolavá záda a střetl se očima s císařovým pohledem. Ať už byl Kostilam legendou nebo ne, vypadal téměř stejně jako každý druhý muž. Dříve musel být hezký, ale teď byla jeho tvář vrásčitá a poznamenaná věkem. Hýřivý způsob života mu vyryl nehezké vrásky kolem úst a očí. Jeho husté vlasy byly sněhově bílé. Vlnily se mu kolem čela v nepoddajných kadeřích. Žluté, jakoby hadí oči působily i přes císařovu dobrou náladu trochu děsivě.

„Není mnoho lidí, kteří by se odvážili mě opravit, zvláště ne na veřejnosti,“ řekl císař tiše.

Kaelan zrudl a kousl se do rtu. V duchu se podivoval, že je ještě naživu. Cožpak se nikdy nepoučí?

„Trau je ke mně loajální, pokud vím. Nebyl jsem tam už hezkou řádku let. Žijí tam nevrlí, upjatí a ne zrovna pohostinní lidé.“

Dvořané se začali pochechtávat. Kaelan pochopil, že císař vtipkuje, ale neodvážil se zasmát.

„Máš nějaké jméno?“

„Kaelan E’non.“

Císař usrkl víno z poháru a pohodlně se rozvalil v křesle. „Dobrá. Kaelane E’none, dnes jsi mě pobavil. Jsi výborný bojovník. Nemáš zrovna ladné pohyby, ale máš kuráž a bojovné srdce. Chci tě nějak odměnit. Co by sis přál?“

Tirhin se zamračil a vypadal rozladěně. Dvořané se překvapeně šklebili a vyměňovali si udivené pohledy.

Kaelan zaváhal jen na malou chvilku. „Chtěl bych trénovat s týmem šampiónů, abych měl možnost vybojovat si svobodu.“

Císař se vypjal v křesle a odhodil pohár s vínem. „Zatraceně! Co je to za přání? Proč rovnou nepožádáš o svobodu?“

V Kaelanovi dokonce i po vyřčení žádosti hlodala myšlenka na okamžitou svobodu, jenže podle historek kolujících po kasárnách byli otroci, kteří požádali císaře o svobodu, vždycky popraveni. Povídalo se, že to byla císařova oblíbená ironie, protože smrt byla ta nejryzejší podoba svobody, kterou mohl otrok poznat.

Kaelan hledal tu správnou odpověď: „Výsosti, jak bych vás mohl žádat o svobodu, když nejsem vaším majetkem?“

Tirhin, stojící za trůnem, se viditelně uvolnil a dokonce se začal usmívat. Ochránce si rychle přikryl ústa.

Císařovy žluté oči zaplály. Zadíval se upřeně na Kaelana, naklonil se kupředu a uštědřil mu lehký kopanec. „Tvoje řeč je uhlazená jako bys byl dvořan, arénový pse! Jak ses stal otrokem?“

Kaelan, naplněn dávným vztekem, svraštil obočí, ale dokázal se včas ovládnout. V duchu se nabádal k opatrnosti, a tak pokorně sklopil zrak. „Má odpověď se Jeho Císařské Výsosti nebude líbit.“

„Do pekla, nelíbí se mi, jak se vykrucuješ! Odpověz na mou otázku!“

V Kaelanovi zahořel vztek. Vystrčil bojovně bradu a pohlédl císaři přímo do očí. „Thyzarénští nájezdníci vypálili můj domov a mě prodali do otroctví, Výsosti. Thyzarénští jezdci přidělení k vaší východní armádě, kteří bezostyšně drancovali usedlosti, jako by se jednalo o vašeho nepřítele…“

„Dost!“ zvolal ochránce.

Vylekaný Kaelan se hluboce uklonil. V lóži se rozhostilo hrobové ticho. Kaelan se neodvažoval pohnout.

„Tak, Tirhine,“ přerušil ticho císař výsměšným hlasem. „Je tvým majetkem, jak mě ve své hlouposti upozornil. Co říkáš na jeho žádost trénovat s týmem šampiónů?“

„Já proti tomu nic nemám. Je to nevychovaný pes, ale má v sobě potenciál. Můj trenér…“

Kaelan okamžitě zvedl hlavu, ale stihl spolknout námitku deroucí se mu na jazyk.

Císař si všiml jeho zaváhání. S povzdechem pozvedl tázavě obočí. „Jsi opravdu hlupák. Máš nějaké námitky?“

Dvořané se znovu rozesmáli, ale Kaelan vzal otázku doslovně.

„Pokud to nebude vadit Jeho Císařské Výsosti a ani císařskému následníkovi,“ vyhrkl, „přál bych si, aby mě cvičil Orlo.“

Tirhin zlostně zasupěl a císař bouchl pěstí do opěradla trůnu.

„U všech bohů, něco takového jsem už dlouho nezažil! Nejen, že se opovažuje mě opravovat, ale ještě má zvláštní přání, jakým způsobem bych mu měl splnit svůj slib.“

„Potřeboval by ořezat jazyk,“ zamumlal Hovet zachmuřeně.

„Možná,“ přitakal císař a nespokojeně hleděl na Kaelana. „Kdybych nebyl v tak dobré náladě, nechal bych tě rozsekat na kousky a hodit jako žrádlo mým psům.“ Luskl prsty a jeden z otroků mu vložil do ruky břečťanovou korunu pro vítěze.

Císař se naklonil a vmáčkl ji na Kaelanovu hlavu. Koruna rozdírala Kaelanovi kůži a štiplavě páchla, jak byly některé z lístků rozdrceny.

„Sláva vítězi,“ řekl císař. Jeho hlas byl najednou bez zájmu a znuděný. „Vezmi si svůj mizerný majetek, Tirhine. Už mě unavuje.“

Kaelan spolkl své zklamání − hrál a prohrál. Snažil se ukonejšit tím, že dnešek byl na hony vzdálen od neúspěchu. On vytrvá ve svém úsilí.

Postavil se a nemotorně ustupoval z císařovy blízkosti.

Tirhin a císař chvíli hovořili tlumenými hlasy. Na konci rozpravy Tirhin zrudnul.

Zamračený princ pak bez ohlédnutí opustil lóži. Kaelan ho následoval, se strážemi po obou stranách, jako by ho mohl popadnout záchvat šílenství a on by pak skočil na jednu z konkubín, které se na něj koketně usmívaly.

Když byli z dohledu, téměř v půli cesty dolů k celám, Tirhin se náhle zastavil a otočil se. Jeho oči se podivně leskly.

„Stojíš vůbec za to, abych kvůli tobě odporoval otci?“ zeptal se hlasitě.

Kaelan na něj udiveně hleděl, aniž by měl ponětí, co tím princ myslel.

Tirhin si zamyšleně mnul bradu. „Možná,“ prohlásil nakonec. „Možná, že ano. Chtěl po mně, abych tě prodal do jeho týmu.“

Kaelan zatajil dech.

Po krátké chvilce ticha se Tirhin jízlivě rozesmál a pokynul strážím. „Hej, vy tam. Přiveďte mi sem Orla.“

Během chvíle přispěchal trenér, v ruce důtky. Uctivě sklonil hlavu a jeho oči zlostně pomrkávaly na Kaelana. „Ano, pane?“

„Rozhodl jsem se vzít si svůj majetek s sebou do mé vlastní arény,“ prohlásil Tirhin povýšeně.

„Ano, pane.“ Orlo znovu zpražil Kaelana pohledem. Pod jeho pohledem by maso zmrzlo na kost.

„Můj osobni trenér nemá čas na další muže, zvláště ne na nováčky bez zkušeností jako je tenhle. Přesto jsem u něj viděl kuráž a vedl si velmi dobře.“

„Bojoval lépe, než jsem čekal, pane.“

„Žádám tě, Orlo, abys znovu vstoupil do mých služeb,“ řekl princ. „Budeš pracovat jako asistent v mé soukromé aréně, ale hlavně budeš mít na starost nováčky jako je tento muž, který potřebuje hodiny základního výcviku. Budeš o tom přemýšlet?“

Orlo se hluboce uklonil, tvář prostou jakéhokoliv výrazu. „Vaše Výsost mi prokazuje velkou poctu,“ řekl bezbarvým hlasem. „Budu o tom uvažovat.“

„Chci tvou odpověď ještě dnes večer, nebo ruším svoji nabídku,“ prohlásil princ. Tirhin kývl hlavou na pozdrav a odkráčel pryč s císařskými vojáky v patách.

Jakmile byl z dohledu, Orlo svedl Kaelana po rampě dolů a dostrkal ho do rohu, kde na ně nebylo vidět.

„Zešílel jsi?“ vyštěkl vztekle. „O co jsi to vůbec požádal?“

„Požádal jsem o možnost bojovat tam, kde mohu získat svobodu,“ odvětil Kaelan.

Orlův vztek ani trochu neochladl. „U Gaulta, ty máš ale nervy. Je vůbec zázrak, že ti vochránce nevyříz jazyk.“

„Řekl jsem jen to, po čem toužím,“ řekl Kaelan prostě.

„Rozumnej chlap by požádal vo zlato nebo tanečnici.“

Kaelan povytáhl obočí. „Kam bych ji dal nebo jak bych ty peníze využil, v místě jako je toto?“

„Proč ty pitomý hrátky během tréninku?“ změnil Orlo rychle téma. „Proč jsi dělal ty blbosti a předstírals, že neumíš bojovat? Myslel sis, že tak voklameš soupeře?“

„Já…“ Kaelan zjistil, že nemá odpověď na tuto otázku, alespoň ne takovou, kterou by tento muž pochopil nebo akceptoval. Jelikož jeho víra zde byla zakázaná, bylo nemožné něco vysvětlit.

„Ne, neříkej mi, že to bylo kvůli tomu, že jsem ti sebral amulet. Tomu neuvěřim.“ Orlo nespokojeně zachrochtal. „Tvůj trik zabral, ale víckrát na něj nespolíhej. Řeči se šířej rychle. Chlapi nemusej vidět tvý souboje, myslim ty, co jsou zavřený tady dole, ale doslechnou se to. Rozumíš? Velkej Gaulte! Zabil jsi Amarouka, nejlepšího chlapa v kasárnách. Nejlepšího! Víš, kam tě teďka budou řadit?“

„Vím,“ odvětil Kaelan.

Orlo na něj upřeně zíral. „A já? Proč já? Proč, u čerta, po tak dlouhý době, mě Tirhin požádal, abych znovu vstoupil do jeho služeb?“ Orlo vztekle rázoval sem a tam. „Proč si Jeho úžasná Výsost myslí, že se vrátim do jeho služeb a budu nosit jeho barvy? To mi teda pověz!“

„Protože jsem ho požádal, abys mě cvičil ty,“ řekl Kaelan.

Orlo se k němu otočil čelem, pusu dokořán. „Ty?“ řekl skřípavým hlasem. „Ty jsi ho požádal?“

„Ano.“

Orlo vymrštil ruce do vzduchu. „Tomu nemůžu uvěřit. Ty seš šílenej. Vopravdu.“

„Zeptali se mě, co bych si přál.“

„A ty ses zmínil vo mně,“ řekl Orlo. „Před císařem a před princem. Ty jsi řek moje jméno.“

„Ano.“

Orlo na něj nevěřícně civěl. „Víš, co se přihodilo mezi mnou a princem? Co jsi slyšel?“

„Nic,“ odvětil Kaelan pravdivě.

Orlo se k němu otočil bokem a zíral do prázdna. Vůbec nevnímal okolní spěch − aréna se pro dnešek zavírala a davy lidí proudily ven. Bojovníci museli být nakrmeni a zavřeni do cel, aréna musela být uklizena a další stovky úkolů, které vyžadovaly Orlův dozor, čekaly na vyřízení.

Ale Orlo zde stál a hleděl do neznáma. Jeho čelist se hýbala jakoby v rytmu myšlenek, které se mu honily hlavou.

„Nevim, jestli se můžu vrátit,“ řekl Orlo tiše. „Ale že mi nabídl druhou šanci… to je nabídka k uzavření míru a je to pro mě velká čest. Máš můj vděk, Obře.“

Znovu pohlédl na Kaelana a zamračil se, jako by to, co řekl, nemyslel vážně.

Kaelan mu pohlédl zpříma do očí a jeho naděje vzrostla. „Tak pomoz nám oběma,“ řekl a odvážil se napřáhnout ruku.

Orlo zaváhal a pohlédl přes rameno, jestli je někdo nevidí. Pak pomalu stiskl Kaelanovu ruku skrytou ve stínu.

„Dohoda je uzavřená,“ pravil. „Jestli se chceš stát šampiónem, naučim tě všechno, co umím. Jen se snaž nezhebnout dřív, než na tobě vydělám jmění.“

Teď se pro změnu do dálky zadíval Kaelan, jako by chtěl přečíst budoucnost. Co ho čekalo, zatím netušil. Jediné, co věděl bylo, že toto odpoledne se změnil celý jeho život. Prolomením ledové stěny ve své vizi, kde se setkal s otcem, překročil určitou hranici nebo úspěšně složil zkoušku, které ještě plně nerozuměl. Měl podezření, že ho čekají další zkoušky, i když nevěděl proč a jaké.

„Posloucháš mě?“ vyštěkl Orlo a přivedl ho zpátky do přítomnosti. „Budeš se muset naučit soustředit, jinak vopravdu skončíš na písku v kaluži vlastní krve.“

Kaelan potřásl hlavou a rty mu zvlnil drobný úsměv. „To nemám v úmyslu,“ řekl měkce.

Deborah Chester

VLÁDA STÍNŮ

/Reign of Shadows/

překlad © 2006 Radek Mandovec

ilustrace na obálce © 2006 Tomáš Polčic

odpovědný redaktor Robert Pilch

české vydání © 2006 Václav Soukup − Wales

Veškerá práva vyhrazena.

Vydalo nakladatelství Václav Soukup − Wales

jako svou 119. publikaci.

Doporučená maloobchodní cena: 229,−

Cena Klubu čtenářů SF: 160,−

ISBN 80-86939-13-8