Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Sabina Hohnova

Adresa: Libomysl 52, 26723 Libomysl, cz

ID 7787-23627228700364113553-173480-7732

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Obsah

15. březen 1939

Úvod

Doreen Warrinerová

Trevor Chadwick

Beatrice Wellingtonová

Doslov

Poděkování

Bibliografie

Poznámka

O autorovi

Copyright © W. R. Chadwick (heirs), 2017

Translation © Jitka Herynková, 2017

Na památku všech, kteří se na letišti a nástupišti pražského nádraží rozloučili, ale nemohli své blízké následovat.

Mé ženě, které nedokážu dostatečně poděkovat.

15. březen 1939

A řekla

NĚMCI VPOCHODOVALI DO PRAHY

Bezstarostná jedenáctiletá

chápavě se usmívám.

(Nebo zděšeně?

Nebo jsem nechtěla vědět?

Jak to mohu dnes po tolika

letech říct?)

A v dopise jsem psala

Jaké jsou

ty německé uniformy?

A otec mi odpověděl

(a otec mi odpustil):

Ne špatné,

jak už tak uniformy bývají

Gerda Mayerová

(Ze sbírky Monkey on the Analyst’s Couch přeložila Jitka Herynková)

Úvod

Jen věda k smrti pečlivá

vyhrabe křivdy, které křičí

od Luthera až dodneška,

z těch ochořela kultura

a zjistí, co se stalo v Linci

a jaká hmyzí nestvůra

stvořila boha psychopata

W. H. Auden, 1. září 1939

(přeložil Jan Zábrana)

V polovině třicátých let bylo mnoha lidem zřejmé, že se blíží doba, kdy v Evropě vypukne rozsáhlá válka. Ti jasnozřiví a zámožní již sebe a své domácnosti postupně stěhovali do zemí, které se zdály bezpečnější. Postupem času se tento stálý tok emigrace zvětšoval úměrně se zvyšující se agresivitou Třetí říše. V roce 1938 bylo šílenství té kultury v plném proudu. V březnu toho roku bylo obsazeno Rakousko, v září v Mnichově přistoupily Anglie a Francie na starou taktiku politické zbabělosti známou jako výkupné, nyní pojmenovanou jako ústupek, v říjnu byl německou armádou okupován zvláštní konglomerát území kolem hranic Československa nazývaný Sudety, v listopadu se stala jednou z prvních známek přicházející hrůzy Křišťálová noc a tvář psychopata z Lince postupně monopolizovala plakátovací tabule, transparenty a noviny.

Bezprostřední příčinou, která vyvolala v Praze v roce 1938 uprchlickou krizi, byla invaze do Sudet. Německo po tomto území prahlo již dlouho, neboť většina obyvatel byli etničtí Němci. Ti, kdo snili o Velkém Německu, si mysleli, že je parodií, když nežijí na území, které by na mapě mělo mít stejnou barvu jako Vaterland. Vlastně věřili, že v jisté době byly součástí Německa a jejich převedení pod Československo po první světové válce byla velká historická nespravedlnost. Hitlerův vytrvalý tlak se v Mnichově vyplatil, Anglie a Francie souhlasily se záborem Sudet výměnou za mír. A tak se německý válečný stroj dal do pohybu a nastala uprchlická krize.

Uprchlíci pocházeli z velké části ze dvou skupin. Na jedné straně to byli ti, kteří dlouhodobě zásadně nesouhlasili s nacifikací země. Byli to socialisté nebo dokonce, z pohledu Hitlera, ještě hůře komunisté, vedoucí osobnosti různých společenství, nejen politici, ale také lékaři, právníci, umělci, učitelé. Odhaduje se, že bylo sledováno asi na 2 000 osob. Nacisty nenáviděni za svou opozici obávali se o svůj osud, zda nebudou uvězněni. Předpokládali, že v nejlepším případě to bude koncentrační tábor, a tím bude drasticky snížena naděje na život. Dále tu žily rodiny těch mužů, tisíce žen a dětí, které následovaly své mužské členy, a také dokonce značný počet méně důležitých straníků (a jejich rodin), kteří následovali své vedoucí z okupované vlasti.

A pak tu byli Židé, další skupina nenáviděná Hitlerem. Po Křišťálové noci mohlo být, pokud šlo o budoucnost, pár Židů poněkud optimističtějších, ačkoli zcela jistě si nikdo nedovedl představit, jak hrozná ta budoucnost bude. Ale v roce 1938 se mělo za to, že v největším nebezpečí jsou socialisté. Byli považováni za bezprostřední politickou hrozbu. Židé, národnostně nečistí, byli škůdci, kteří měli být, až se naplní čas, vymazáni z mapy Německa. Zpočátku jim bylo dokonce umožněno v rámci očisty území emigrovat, později mělo nastoupit jiné řešení.

A tak všichni, jak socialisté, tak Židé (mnozí byli obojí), prchali do centra Československa po desítkách tisíc jako vyděšené bytosti před lesním požárem. Většinou se uvádí, že jich bylo okolo 200 000. Nastala uprchlická krize podobná té, jakou dnes známe z Afriky, a stejně jako dnes ani tehdy úřady nevěděly, jak s tak velkým počtem lidí naložit. Rozhodně je nechtěly v centru Prahy, a tak je ubytovaly se všemi hrnci a pánvemi, pár dekami a se vším ostatním, co se jim podařilo ze svých domovů zachránit, v různých rozpadajících se zámečcích, opuštěných ubytovnách, školách a táborech od padesáti do sta kilometrů od Prahy. Tam celé rodiny existovaly, jak nejlépe dokázaly, z občasných darů a na polévkách z vyvařoven.

Dnes je to už nějakých sedmdesát let od těch tragických událostí a s pomocí jasnějšího odstupu je možné dojít k vlastnímu přesnému zkoumání a příběh pražských uprchlíků snad vyprávět bez tak zkreslujících zrcadel, jako jsou zjednodušující nadsázky médií, plytké tlachání z druhé ruky na blogu nebo emocionální přehánění životopisců. Můžeme všechny ujistit, že se nebudeme uchylovat k žádným neuváženým srovnáváním se Schindlery, Pimpernely nebo Krysaři.

Do záchrany pražských uprchlíků se zapojila spousta lidí z mnoha zemí. V této knize se soustředíme hlavně na účast Anglie, zvláště na práci Britského výboru pro uprchlíky z Československa (British Committee for Refugees from Czechoslovakia – BCRC), orgán, který stál v čele britského záchranného úsilí. Co se týká aktivit této organizace, v každém případě vyniká pět jmen. Jsou to Doreen Warrinerová, Nicholas Winton, Trevor Chadwick, Bill Barazetti a Beatrice Wellingtonová. Všech pět spolu s mnoha dalšími přivedla do Prahy vážná situace uprchlíků, situace, která byla publikována ve světovém tisku a prostřednictvím široké sítě církví. Všichni, stejně jako básník Auden, byli tou šíleností, která ničila veškerou kulturu, zděšeni a chtěli nějakým způsobem pomoci. Každému je věnována jedna kapitola, ve které je popsán a zhodnocen jeho/její podíl na příběhu pražských uprchlíků. V minulosti již některé příspěvky o tom svědectví podaly, ovšem ne vždy s tou největší přesností. Některým se nedostalo dostatečného uznání za to, co vykonali, jiní získali poněkud větší ocenění, než k tomu fakta opravňovala. Jeden člověk se dočkal ohromného ocenění za skutky, které vykonali jiní. Doufám, že tato kniha pomůže vše uvést na pravou míru.

Doreen Warrinerová

Když 13. října 1938 Doreen Warrinerová přiletěla na zcela nové letiště v Praze-Ruzyni, nemohla znát Audenovu báseň 1. září 1939 – ta byla zveřejněna v The New Republic až téměř rok poté, ale kdyby ji náhodou četla, zcela jistě by jí rozuměla. Právě proto byla v Praze. Už když v tom chladném říjnovém dnu vystoupila z letadla, musela mít smíšené pocity. Původně předpokládala, že s podporou Rockefellerova stipendia zamíří do Západní Indie, kde zamýšlela studovat hospodářské poměry. Ale teď na cestě autem do Prahy bylo vše tak vzdálené a vypadalo to, že má před sebou studenou, chaotickou a pravděpodobně nebezpečnou zimu.

To město dobře znala a milovala ho, ale během jízdy z letiště severními předměstími se obávala, s čím se shledá. Navenek se samozřejmě nic nezměnilo, pouze si všimla, že se po ulicích bezcílně loudá poněkud více vojáků. Známé Václavské náměstí, muzeum, opera, restaurace a divadla, krása Starého Města, to všechno tu bylo jako dřív. Praha byla stále jedno z nejhezčích měst Evropy, ale Doreen Warrinerové a skoro každému, kromě Nevilla Chamberlaina, britského ministerského předsedy, bylo jasné, že to město, dokonce celá země a pravděpodobně celý kontinent balancuje na hraně ohromné katastrofy.

Podle hesla v Dictionary of National Biography se Doreen Warrinerová narodila 16. března 1904 ve Warwickshiru. Její rodiče patřili k venkovské střední třídě. Otec byl obchodník s nemovitostmi, správce statku a později statkář, ale ona zdědila silné sociální cítění po dědečkovi z matčiny strany, knězi v chudé farnosti ve Staffordshiru, který odjel z Irska kvůli své činnosti ve feniánském hnutí. Navštěvovala Malvernský dívčí ústav (ale Malvernský dívčí ústav ji na svých webových stránkách nezařadil na seznam „slavných absolventek“ školy vedle ostatních, jako je Barbara Cartlandová a Thandy Newtonová) a pokračovala na St. Hugh’s College v Oxfordu, kde ukončila studium filozofie, politiky a ekonomie ve dvaadvaceti letech na výbornou. Pochopitelně jako všechny ženy, které v té době studovaly na univerzitě, Doreen byla velmi inteligentní a motivovaná. Rychle stoupala po akademickém žebříčku – vědeckovýzkumná pracovnice na London School of Economics, vědecká pracovnice na Somerville College v Oxfordu, doktorát v roce 1931 a ve svých dvaceti devíti letech se stala asistentkou na University College v Londýně. Bylo to v roce 1933, téhož roku se Hitler stal německým kancléřem.

V Praze Doreen Warrinerová zamířila rovnou do hotelu Alcron, nového paláce ve stylu art deco ve Štěpánské ulici číslo 40, hned vedle Václavského náměstí. Bohužel neměla čas užít si výzdobu džezové éry. Musela… no, to byl její první problém. Proboha, jak od ní mohli očekávat, že se vypořádá s takovým herkulovským úkolem? Kde začít? V kapse měla asi 450 liber, které jí darovali různí příznivci, a venku v okolí Prahy bylo nějakých 200 000 zoufalých strádajících lidí. Měla vágní představu, že bude dlouhé řadě uprchlíků rozdávat přikrývky a misky s polévkou, ale to všechno nestačilo. Jak později napsala: „Neměla jsem vůbec žádnou představu co dělat, jen zoufalé přání něco dělat.“

Samozřejmě bylo důležité nejdřív zjistit „co se děje“, takže hned jak si v pokoji uložila zavazadla, zašla za kvakery, kteří měli rozsáhlou organizaci poskytující pomoc, ale zjistila, že se záchrannými pracemi ještě nezačali. Odtud šla navštívit vůdce sudetských sociálních demokratů Wenzela Jaksche v jeho bytě v Hermannově ulici. Našla smutnou postavu, jejíž život se po invazi do vlasti zcela vykolejil. Nedělal si žádné iluze, tušil, že Německo brzy přinutí českou vládu, aby jim vydala sudetské protinacistické vůdce, jako byl on, a že bude s největší pravděpodobností zabit. Na druhou stranu opustit přátele a stoupence nepřipadalo v úvahu. A situaci neulehčovalo ani to, že po automobilové nehodě chodil o berlích.

Když se ten večer vrátila do Alcronu, setkala se s reportérem listu The News Chronicle, středolevých novin (dokud je nekoupil The Daily Mail a nezrušil je), které byly na straně uprchlíků. A ten jí popsal, jak před pár dny viděl

… vlaky plné uprchlíků ze Sudet, kteří byli posíláni zpátky na okupované území a do vlaků vháněni pod bodáky bajonetů. Ale ty tisíce uprchlíků ze Sudet zůstávaly stále na českém území. Odhadoval, že jich je na 200 000.

Doreen Warrinerová byla v Praze přesně půl dne a rychlokurz o podmínkách utečenců byl rychlý a dramatický.

Druhý den, 14. října, zašla do nedalekého hotelu Steiner navštívit dva skalní členy britské Labour Party, Davida Grenfella a jeho neomaleného, ale ohromně praktického a energického tajemníka pro mezinárodní záležitosti Williama Gilliese. Na příští dva dny ji vzali prakticky pod svá křídla. Jejich první zastávka byla britské vyslanectví v elegantním Thunovském paláci, kde se setkala s různými úředníky, zejména s Gibsonem, úředníkem pasové kontroly, jehož varovné upozornění na zhoršující se situaci a nebezpečí hrozící sudetským sociálním demokratům potvrdilo její vlastní obavy. Potom se setkali se Siegfriedem Taubem, místopředsedou sudetské sociální demokracie, ohromně čestným člověkem, kterého měla Warrinerová v příštích pár týdnech dobře poznat.

Ale teď byl čas na seznamy. Seznamy měly pro proces záchrany uprchlíků zásadní význam. Každý, kdo žádal o vízum, musel být na seznamu. Byly to oficiální seznamy. Ty se pak mohly předložit vládním úřadům a úředníci je schválili a orazítkovali. Seznamy byly důležité, protože míst bylo omezené množství. Měl-li člověk štěstí, jeho jméno se mohlo na seznamu posunout výš a pak jste se ocitli ve vlaku nebo v letadle. Jméno na seznamu potvrzovalo vaši existenci. Pod Gilliesovým vedením Taub, Grenfell a Doreen Warrinerová nejprve věnovali pozornost úkolu sestavit seznam těch, kteří měli být z Prahy odvezeni co možná nejdříve. Problém spočíval v tom, že na začátku bylo nějakých 2 000 lidí, kteří si mohli říkat „vůdci“ sociálních demokratů, a tudíž byli v nebezpečí a neexistovala naděje, že britská vláda udělí 2 000 víz najednou. Gillies, jehož energie a přímost mu pomohly zdolat mnoho obtížných případů, prohlásil, že by měli zkusit požádat o 250 víz. Warrinerová si myslela, že to je velmi optimistický požadavek, ale po dlouhém celodenním jednání byl ten počet 2 000 jmen snížen na 250. S Taubovou pomocí bylo vedení celé komunity zapsáno na seznam, učitelé, politici, umělci, lékaři, a nyní měl být učiněn pokus dostat je do jiné země. Gillies, rozhodný jako vždy, odjel příští den s Grenfellem do Londýna s drahocenným seznamem pevně v rukou. Tajně doufal, že získají 100 víz. Nebylo by to dost, ale byl by to začátek. Na oba, Gilliese i Grenfella, během rozhovorů velmi zapůsobilo zaujetí a inteligence Doreen Warrinerové a požádali ji, aby v Praze fungovala jako jejich kontaktní osoba.

V Londýně si ihned sjednali schůzku s ministrem zahraničních věcí Lordem Halifaxem, během níž se podle všeho dotkli pomnichovských závazků Británie vůči opuštěným obyvatelům Sudet, a podařilo se jim získat příslib 250 víz. To vše za předpokladu, že Labour Party převezme za emigranty obvyklé finanční záruky. Gillies pohotově souhlasil, i když Labour Party ve skutečnosti peníze neměla. Za dva dny byl Grenfell zpátky v Praze.

Doreen Warrinerová musela být ohromená rychlým spádem událostí. Před pěti dny ještě „nevěděla, co má dělat“, natož aby věděla jak. Nyní byla uprostřed soustředěného, praktického a zjevně úspěšného záchranného programu, jenže si asi neuvědomovala, že to frenetické tempo je jen začátek. Jakmile se Grenfell vrátil, vyzvali 50 obyvatel Sudet, aby se připravili na rychlý odjezd vlakem. To pravděpodobně vyžadovalo množství telefonátů, telegramů a rychlé shromáždění víz, dokladů o totožnosti a tak dále. Nikdo neměl jasnou představu o trasách a jízdních řádech. Dopravní linky byly zastaveny, spojení přerušeno, všude byl zmatek a na nic se nedalo spolehnout, ale Grenfell jednoduše rozhodl, že se „způsob najde“. S tak nebezpečným nákladem socialistů a komunistů přes Německo jet nemohli, takže navrhli cestovat pár set kilometrů na východ do Polska, nějak překročit hranice a pak najít spojení do Krakova a Varšavy. Později večer 22. října se na Masarykově nádraží první skupina mužů rozloučila se svými ženami a vlak vyjel do noci.

Ujet 300 kilometrů do Polska jim trvalo 30 hodin. Vypráví se, že Grenfell na hraničním přechodu zaplatil za uhlí a ještě za vodku pro strojvedoucího z vlastní kapsy. Ať to bylo jakkoli, muži byli v bezpečí a Grenfell telefonoval z Krakova Warrinerové, aby toutéž trasou ihned přivezla dalších 20 mužů. Nervózní a bojující s chřipkou se 25. října vydala na cestu.

Byla to dlouhá cesta, celou noc osobním vlakem do vnitrozemí Slovenska, pak motorákem kolem zříceniny oravského hradu nahoru přes horský průsmyk do malé pohraniční stanice Suchá Hora. Zde jsme museli celý den čekat – v chudé slovenské vesnici, kde nám v místní hospodě mohli dát jen vejce. V Tatrách ležel sníh. Seděli jsme na sluníčku a chřipka byla pryč. V noci se na polské straně konečně objevil další vláček, přešli jsme hranici, tam naše hromady zavazadel prošly nekonečnou řadou prohlídek, ale žádné problémy nebyly. Pokračovali jsme v cestě osobním vlakem do Nového Targu, tam jsme zmeškali spojení do Krakova, kde na nás čekal Grenfell. Zmrzlí a unavení jsme v čekárně pili vodku… Pokračovala jsem dál a po čtyřech hodinách se v Krakově setkala s Grenfellem. Naložil mně do expresu do Varšavy, dal mi letenku do Prahy a řekl: „Vrať se a přivez další…“ V poledne 27. října jsem byla zpátky v Praze.

V Praze tlak neochaboval. Warrinerová musela mít přehled o všech mužích, kteří byli určeni do počátečních transportů, podstoupit časově náročnou práci zařizování tranzitních víz na polském konzulátu, vyplňovat formuláře a zvládat obecné problémy rodin těch, kteří odjížděli. Brzy bylo jasné, že má-li doprovázet vlaky, nemůže to všechno zvládnout. Ale spousta dobrovolníků byla připravená zaplnit prázdné místo. Tessa Rowntree, která pracovala pro kvakery, vzala dva vlaky, Alec Dickson z listu The New Chronicle vzal dva, John Ingman z Worker’s Travel Association se taky ujal role průvodce. Vlaky odjížděly jeden za druhým hned, jak byly připraveny papíry, a během dvou týdnů téměř všech 250 mužů, kteří byli v nebezpečí, odjelo ze země.

Asi v tu dobu začala Warrinerová chápat, že její práce zdaleka ještě nekončí, že to je teprve začátek. Jak píše ve svých pamětech: „Skutečnou povahu problémů uprchlíků jsem si vůbec neuvědomovala.“ Je pravda, že těch 250 mužů, kteří se ocitli v bezprostředním ohrožení, bylo skvěle a rychle odvezeno do bezpečí, ale poněkud se přehlédlo, že všichni měli rodiny. Teď tu byly stovky žen a dětí, odloučených od svých mužských členů rodiny, a mnoho z nich zůstalo zcela bez jakýchkoli prostředků. A v kempech mimo Prahu jich byly doslova tisíce dalších – mužů, žen a dětí, kteří neměli kam jít.

Začátkem listopadu Warrinerová navštěvovala tábory, někdy v doprovodu Jaksche. Tábory rozeseté všude kolem Prahy, některé dvě a půl hodiny jízdy autem, byly depresivní místa. Nevytápěné, jídlo na příděl, přikrývek málo, všude rozbitá okna a zeleň na zdech nebyl nátěr. Své skromné finance začala vydávat na zdravotní potřeby, deky, vlnu na pletení, pár knih, všechno to byly žalostně neadekvátní pokusy udělat těm lidem život snesitelnější. Zvlášť si pamatuje jednu situaci, kdy Jaksch stál na zchátralých schodech kdysi nádherného zámeckého schodiště, obličej slabě osvětlený olejovou lampou, a tiše hovořil ke svým stoupencům o jejich smutku a naději. Mluvil o svobodě, za kterou bojovali a o možnosti vytvořit určitou komunu v Jižní Americe. Ta scéna ji velmi dojala a nemohla nesrovnávat přizpůsobivost a důstojnost těchto zjevně poražených sociálních demokratů se socialisty, se kterými se setkala v Anglii i jinde.

Socialismus, který jsem poznala v Anglii, byl intelektuální a měl poněkud zlomyslný tón. Fabiáni středního věku na konferencích v hrabstvích ležících v okolí Londýna, opravdoví a arogantní marxisté na University College. Klub čtenářů levicových knih v Hampsteadu.

Warrinerová dovedla být příležitostně docela sarkastická.

Sir Walter Layton, muž s vlivem jak ve Whitehallu, tak i na Fleet Street, přijel koncem listopadu do Prahy zjistit vážnost situace uprchlíků, a než odjel, požádal Warrinerovou, aby spravovala nějakých 7 000 liber z fondu The News Chronicle a také aby se stala oficiální zástupkyní Britského výboru pro uprchlíky z Československa (BCRC). To byla dobrovolnická organizace, kterou tvořilo hlavně uskupení Labour Party, The News Chronicle a kvakeři a která si uvědomovala, že její efektivita bude větší, pokud budou pracovat společně. Jinými slovy Warrinerová, nyní zajištěna penězi a činorodým sdružením dobrovolnických skupin pomocníků, se náhle stala nejdůležitější osobou v záchraně pražských uprchlíků. V pouhých pěti týdnech se z dobrovolnice-nováčka stala zkušenou pracovnicí.

Jako vždy spolu se zodpovědností přišla nejen větší kancelář, ale i větší problémy a téměř okamžitě musela čelit dvěma. Jeden se týkal dětí. Jako v té pohádce o staré dámě, co žila v botě, nashromáždila spoustu dětí, některé byly opuštěné, jiné ztracené, některé potřebovaly zvláštní péči, jiné měly rodiče ve vězení, a nevěděla, co si má s nimi počít. Pár dětí se jí podařilo umístit do YWCA a do vhodného „domova“, ale jejich počet narůstal. To jí dělalo neustále starosti a sdělila BCRC v Londýně, že to vyžaduje řešení.

Na další, potenciálně mnohem alarmující problém narazila 25. listopadu, když jí polský konzul bez varování řekl, že už jí žádná další tranzitní víza přes Polsko neudělí. V zásadě to znamenalo, že všechny trasy vlaků směrem k severnímu pobřeží Evropy, jsou uzavřené. Následujících jedenáct dnů se s konzulem dohadovala a snažila se zjistit důvod toho nového cestovního zákazu, ale jediné, čeho se jí dostalo, byla nevlídnost a nezdvořilost. Měla podezření, že Německo tlačilo na Polsko z politických důvodů, ale jakmile jí 6. prosince konzul sdělil, že může získat víza, pokud její klienti použijí v Gdyni polské lodní linky, okamžitě zavětřila něco nekalého. Druhý den, poté, co upozornila britské vyslanectví, odletěla do Varšavy a ohlásila se na polském ministerstvu zahraničí, kde, jak předpokládala, neměli ponětí, o čem mluví. Ne, tady problém s vízy nebyl, neexistoval žádný nový zákaz cestování, pravidla byla stále stejná. Následující den odletěla zpět do Prahy a samozřejmě si to ihned namířila do kanceláře polského konzula a řekla mu o své cestě do Varšavy. Nejdříve jí nevěřil, ale když na něho přitlačili nejen z britského vyslanectví, ale také z Varšavy, dal jí 150 tranzitních víz, která potřebovala, ale nakonec ji varoval, že všichni cestující budou od polských hranic vráceni zpět. Aby si byla jistá, že neriskuje, jela vyprovodit skupinu uprchlíků do Ostravy, kde se pohraničníci chovali stejně příjemně jako vždycky. Warrinerová měla podezření, že narazila na podfuk, který vymysleli v Čedoku (dříve i nyní), v České cestovní kanceláři a na lodní lince Gdyně–Amerika, včetně provizí na vysokých postech a dalších lumpáren. Jestli to tak bylo či ne, to se už nedovíme, ale ta zkušenost byla reálnou lekcí o tom, jak křehká záležitost ty transporty jsou a jak snadno by podvodné „úřední“ jednání mohlo způsobit katastrofu. Na druhou stranu ta příhoda naučila Warrinerovou trikům, které jí později přišly vhod, když si sama dovolila několik vlastních ilegálních manévrů na železnici.

V té době se také poučila o nejistém světě vztahů s veřejností. Jak dny ubíhaly, byla čím dál víc frustrovaná pomalostí, s níž britská víza přicházela. Zdálo se jí, že lidé v Londýně si prostě nedovedou představit bídu a utrpení, ve kterých uprchlíci žijí, a kolik tisíc jich potřebuje dostat se ze země pryč a času je málo. Byla také trochu podrážděná z množství lidí, kteří stále přijížděli na letmé návštěvy, „aby viděli, jak se věci mají“. Někteří byli tak trochu jako dnešní celebrity, které věří, že když den nebo dva budou objímat chudé lidi v Africe, přidá jim to v nějakém luxusním časopise na lesku. Z těchto důvodů napsala zvlášť drsný a upřímný dopis tisku. Dne 12. prosince ho otiskl The Daily Telegraph.

Začíná zmínkou o táborech, které jsou „strašně přeplněné“, bez vytápění, a naznačuje, že některé místní úřady hubené příděly potravin pravděpodobně vykrádají. Co se týká pokusů organizovat přímou pomoc z Fondu londýnského starosty, projevilo se tam „maximum neschopnosti a zpoždění“. V další větě, která překypuje skrytou neúctou, odmítá podivné naivní snahy většiny donátorů: „V posledních dnech mi několikrát nabízeli k Vánocům cigarety a čokoládu…, což svědčí o tom, že ve Velké Británii není jasné, jak se věci ve skutečnost mají.“ Pak se pouští do střední třídy, která je vždycky ve frontě první, protože má peníze a ostré lokty a ví, jak obelstít systém, zatímco chudí, o které se Warrinerová po celý život zajímá, jsou opomíjeni. Závěr je nekompromisní. Všechny ty čokolády, cigarety a podivné pětilibrovky, které se ocitly na sbírkovém talíři, nejsou nic jiného než „úleva dárcovu svědomí“.

To byla opravdu silná slova a je pochopitelné, že zástupci různých domácích charitativních spolků se zlobili. A je také pravda, že takový dopis dobročinnost nezlepší. Culpin, předseda BCRC, jí poslal odměřený telegram ve dvou řádcích: „Dopis publikovaný v Daily Telegraph vyvolal velké nepříjemnosti. Musíte od takových vyjádření upustit.“ A protože Warrinerová měla být za pár dnů v Londýně, ve vzduchu viselo také „brzy se setkáme v mé kanceláři“.

Jednadvacátého prosince odletěla do Londýna hlavně proto, aby naléhavě požádala úřady o rychlejší vyřizování víz, ale nejdřív musela čelit zlobě, kterou vyvolal její dopis. Předseda BCRC ji příkře pokáral a řekl jí, že kvůli jejímu nemírnému vyjadřování přišli asi o 100 000 liber, podle všeho proto, že urazila všechny lidi z hrabství okolo Londýna, kteří to mysleli dobře a předpokládali, že pomoc uprchlíkům znamená hlavně vlněné rukavice a masové konzervy. Šéf Fondu starosty Londýna ji chtěl okamžitě vyrazit, ale se silnou podporou členů výboru jako Gillies, byl tento požadavek ignorován. Ona sama se tím nijak neznepokojovala. Jasně se vyjádřila a nepřišla se do Londýna handrkovat. Kromě toho se musela vrátit do Prahy, aby zorganizovala další transport. Ale když druhý den odlétala, v kapse žádná další víza neměla.

Tyto Vánoce byly pro Warrinerovou špatné. V Paříži ji zdržela mlha a zpět se dostala až na Štědrý den.

Silně sněžilo a byla lezavá zima. Naivně jsem si myslela, že bych mohla přivézt pro tábory trochu naděje, ale žádná tu nebyla. Ráno na Boží hod vánoční jsem nesla dětem do YWCA a do domova dárky, a tam jsem se dověděla o epidemii záškrtu v jednom z táborů, kde zemřely čtyři děti… Šla jsem se projít na zasněžené kopce a vrátila se večer do osvětleného města. Zasněžená Praha je tak krásná, že jsem na chvíli dokázala na ty hrůzy zapomenout a mysl se mi zklidnila.

V tomto vánočním období se v příběhu pražských uprchlíků objevili další čtyři aktéři. Nicholas Winton, londýnský makléř, který měl namířeno na lyžařskou dovolenou a byl sem přivolán přítelem Martinem Blakem. Velmi rychle tu špatnou situaci posoudil, zvlášť její dopad na děti, a pod patronací Doreen Warrinerové začal s Kindertransporty. Zůstal v Praze tři týdny. Trevor Chadwick, zástupce ředitele školy, přijel do Prahy, aby vybral dvě děti a vzal je do školy vedené rodinou ve Swanage. Setkal se s Wintonem a pomohl mu Kindertransporty zorganizovat. Neexistuje žádný záznam o tom, že by se v té době setkal s Warrinerovou, ale protože se k ní sbíhaly všechny uprchlické záležitosti, určitě se s ní poznal. Existuje hodně dokladů o tom, že později velmi úzce spolupracovali. Bill Barazetti zůstává záhadou. On i jeho rodina byli uprchlíci, a postupně se stal pro Warrinerovou užitečný, dělal v její kanceláři všechno možné. Winton se tam s ním potkal začátkem ledna a mluví o něm jako o jejím „sekretáři“. Jeho minulost je, jak uvidíme, velmi nejasná. Nakonec sem z kanadského západu přijela pozoruhodná Beatrice Wellingtonová. Sama sobě byla zákonem a neexistoval nikdo ani z BCRC, britské vlády nebo gestapa, kdo by se tak silné povaze vyrovnal.

Všichni čtyři byli úžasné osobnosti a my se postupně podíváme na každého z nich, abychom zjistili, jaký byl jejich přínos pro záchranu tisíců pražských uprchlíků. A stejně zajímavé bude, jak další generace hodnotily a oceňovaly jejich zásluhy.

Vánoce roku 1938 byly pro Doreen Warrinerovou neradostné, do Tří králů bylo zřejmé, že v osudu uprchlíků nastanou významné změny. Půjčka, o které se už nějakou dobu jednalo, byla nakonec schválena. Motivovány opravdovými humanitárními zájmy a nepochybně také pomnichovskou vinou, Británie a Francie nabídly české vládě půjčku ve výši 12 milionů liber, ze které 4 miliony měly být dar určený pro emigraci. Několik tisíc sudetských rodin dostalo po 200 librách (dnešní ekvivalent asi 5 000 liber), aby mohly začít nový život v nové zemi. Jak Stopford, na pražském vyslanectví nový styčný důstojník pro uprchlíky, později napsal, „toto oficiální zajištění finanční pomoci udělalo v dějinách uprchlického hnutí z celého plánu důležitý projekt“. Velká změna spočívala v tom, že vnější svět začal situaci uprchlíků vnímat nově. Již to nebyla dlouhá řada chudých a vykořeněných lidí v otrhaných šatech, natahujících prosebnou ruku před vládními úřady. Nyní měli prostředky, aby se dokázali zabezpečit a mohli přispět k blahobytu země, kterou si vybrali.

Zpětný efekt byl okamžitý, zvlášť v Kanadě. S pomocí sympatizující vlády a železničních společností, které kontrolovaly emigraci, zamířilo do Kanady víc než tisíc obyvatel Sudet, někteří do Saskatchewanu a další do oblasti Peace River v Britské Kolumbii. Warrinerová ironicky konstatuje, že „to není labouristy ovládaná Austrálie nebo Nový Zéland, kdo otevřel dveře (uprchlíkům), ale kapitalistická Kanada. V zemích, kde emigraci kontrolovala vláda, byla každá iniciativa zamítnuta. Odboráři se nekompromisně postavili proti.“ Walter Schoen vypráví příběh o kanadském osídlování v knize The Tupper Boys, kde popisuje kulturní šok imigrantů, kteří náhle vyměnili starý civilizovaný městský život v Sudetech za divokou volnou přírodu, chladné podnebí, sruby, lovení losů, chytání bobrů a učení jak se vyhnout medvědům a muchničkám. Život byl, jak říká, dlouho tvrdý, ale jak si sami také často připomínali, bez gestapa.

Zde se musíme na chvíli zastavit, abychom zmínili šestého účastníka pražské záchranné akce. Kdyby se někdo zeptal kteréhokoli bývalého uprchlíka, jestli někdy slyšel jméno R. J. Stopford, nic by mu to neříkalo, ale Stopford má zcela jistě právo být v této souvislosti jmenován, protože ve skutečnosti umožnil odchod více uprchlíkům než těch pět výše jmenovaných dohromady. „Bobbie“ Stopford byl státní úředník, esence vládního úředníka. Bylo mu svěřeno řízení Fondu Free Gift a jako britský vládní styčný důstojník pro uprchlíky pracoval se skupinami dobrovolníků, českou vládou a později s Němci. Jak bychom dnes řekli, byl na něj spoleh. Jako spousta jiných lidí pohybujících se v diplomacii on sám nikdy důležitou osobností nebyl, ale bez něj a jemu podobných by choulostivá jednání nedopadla dobře. Při velkých politických událostech by byl na společných fotografiích ten, co vykukuje přes ramena přední řady řečníků, obličej lehce rozmazaný. Později mu byl udělen titul Rytíř Řádu svatého Michaela a svatého Jiřího (C. M. G.). Spíše než abychom mu věnovali samostatnou kapitolu, bude hrát význačnou roli v příbězích těch ostatních pěti.

Jako „Pan Peněženka“ a také coby britský vládní úředník byl Stopford pro uprchlický projekt stejně důležitý jako Doreen Warrinerová. Ve skutečnosti ti dva spolu tvořili dokonalý tým zvlášť poté, co přijelo do země gestapo. Stopford, vysoce respektovaný úředník v diplomatickém postavení, mohl jednat se všemi hráči na nejvyšší úrovni a Warrinerová, impulzivní osoba, nesvázaná protokolem, pracovala v terénu, ale potřebovala vedení a rady vždy, když se její operace staly jaksi nelegální. Po válce zůstali ti dva dobrými přáteli.

I když byly peníze prostřednictvím Fondu Free Gift k dispozici, neexistovala žádná záruka, že se uprchlické tábory vyprázdní ještě předtím, než se cokoli přihodí, a také se tak stalo. Byl to jakýsi závod naslepo s časem, v němž nikdo nevěděl, kdy nebo kde to skončí. Jediné, co bylo jisté, byla obrovská byrokracie v Londýně, ministerstvo vnitra nebralo v úvahu naléhavost situace a wehrmacht byl čím dál blíž a čím dál hlučnější.

Dne 14. ledna navštívila Prahu úžasná Eleanor Rathboneová, nezávislá členka parlamentu za Sdružení univerzit, aby o situaci shromáždila fakta. Představovala sílu, kterou ve Westminsteru museli brát v úvahu a která bojovala za svá oblíbená témata (práva žen, spravedlivé řešení pro Československo a proti jakékoli nespravedlnosti) s takovým nasazením, až se říkalo, že když ji mladší ministři viděli přicházet chodbou, schovávali se za sloupy. Ale Warrinerovou její návštěva potěšila, protože na rozdíl od mnoha jiných v Anglii Rathboneová měla schopnost přesvědčovat a neměla o Hitlerových úmyslech žádné iluze. Warrinerová si bohužel uvědomovala, že dokonce ani tato obávaná dáma nedokáže vidět hrozící blízkost nebezpečí a ty strašné problémy, se kterými se tady musí potýkat – příliš mnoho uprchlíků, příliš málo víz, nedostatek dopravních prostředků, a to všechno jen šest týdnů předtím, než vojenské boty vstoupily do ulic Prahy. (Ve skutečnosti se s těmi šesti týdny zmýlila, německá armáda vpochodovala do Prahy za osm týdnů.) Rathboneová si myslela, že chudák Warrinerová je vystresovaná kvůli pracovnímu přetížení, a doporučila jí, aby si odpočinula, a slíbila, že zpracuje své kolegy v parlamentu, aby se snažili udělování víz zrychlit.

V průběhu ledna víza stále přicházela po troškách, v zoufale pomalém tempu asi 30 nebo 40 za týden, což ovlivnilo počty v nešťastných táborech jen málo. Nakonec v noci 27. ledna její trpělivost dosáhla kritického bodu. Zrovna se vrátila po dlouhém dni plném schůzek, vyplňování formulářů a pohovorů do Alcronu a zašla si na svůj obvyklý hustý tomatový džus. Právě odcházela skupina neobyčejně veselých Němců, kteří se navzájem zdravili pozdravem roku 1939, ekvivalentem teutonského pozdravu, zvednutím ruky. Když jí malý židovský barman přinesl drink, ruce se mu třásly a rudé vlasy zdůrazňovaly bledost jeho tváře. Zeptala se ho, proč jsou Němci tak veselí, a on zašeptal: „Říkají, že Československo bude brzy další na řadě.“

„Kdy?“

„V polovině března.“

Příští den shromáždila jména šesti set rodin, které byly stále ještě v táborech, a zamluvila si let do Londýna. Bylo na čase znovu dotírat na ministerstvo vnitra. Okamžitě se jí podařilo zorganizovat schůzi BCRC, kde mávala seznamem 600 rodin a hovořila o blížícím se nebezpečí, ale zpočátku byla reakce málo slibná. Diskuze zabředla do hovoru o tom, kdo je ve větším nebezpečí, která jména by se měla upřednostnit a zda by neměly rodiny zůstat v Československu, dokud se muži z těch rodin někde neusadí, a tak dále. Jako kdyby geografická vzdálenost mezi nimi a problémem znecitlivěla jakoukoli schopnost se s tím poprat. Jak později Warrinerová napsala: „V Praze jsme žili v napětí, ale Londýn stál stranou, klidný, bylo nemožné dostat se skrz vatu, která bránila, aby nás slyšeli.“ Ale mýlila se. Ve výboru byl její dobrý přítel William Gillies, který jako muž akce vzal ten její seznam 600 jmen, aniž by to konzultoval s BCRC, přímo na ministerstvo vnitra a to seznam schválilo. Navíc Warrinerová sama zašla na ministerstvo vnitra, kde se jí podařilo vyjednat novou metodu, jak víza urychlit. Už tu nebyly ty nesmírně časově náročné požadavky na vyplňování formulářů. („Jméno? Kde jste bydlel? Jaké je vaše povolání? Věk? Rodina? Jste nyní nebo byl jste někdy…? Dobře! Teď to všechno ověříme a uvidíme se za pár dnů.“) Místo toho byly celé skupině vydány červené karty. V podstatě se požadovalo jen schválení Warrinerové a pak byl pas s vloženou červenou kartou orazítkován. Také se dohodli, že se bude na Poláky trochu víc tlačit, aby se zjistilo, zda nemohou vydávat tranzitní víza trochu rychleji.

V únoru bylo ve vzduchu mnohem víc naděje. Když 2. února její letadlo přistávalo na ruzyňském letišti, dokonce i slunce svítilo. S novým emigračním systémem dokázala dostat pryč mnohem víc lidí a byla dokonce naděje, že tábory budou vyprázdněny včas. V té době spolupracovala se Siegfriedem Taubem, místopředsedou sudetské sociální demokracie, který na ni dělal dojem svou loajalitou a slušností, a se dvěma místními dobrovolníky, Hilde Patzovou a Aloisem Mollikem, „nejlepšími pracovníky, které jsem kdy poznala“. Pracovali čtrnáct hodin denně, protože seznamy s vízy přicházely čím dál rychleji, organizovali transporty vlakem, bojovali s jízdními řády, posílali telegramy do táborů, neustále docházeli na konzuláty, zvlášť na ten polský, který rád dělal problémy, organizovali pohovory s uprchlíky s jejich tisíci cestovními problémy. Uprostřed února dostala ven transport s pěti sty lidmi, polovina odjela do Anglie, polovina do Švédska, a dva tábory tak byly vyklizeny.

Ale i když Warrinerová zažívala určitou euforii, vědec v ní si byl vědom širších důsledků a budoucích následků jejích malých vítězství:

Pro nás v Praze to znamenalo úlevu a naději. Ale pro Evropu to znamenalo, že ti poslední obránci německé svobody odjížděli, pět set německých socialistů, kteří asi už nikdy neuvidí své domovy a které Evropa nemusí tolerovat. Emigrace obyvatel Sudet znamenala odchod elit pracující třídy z vyspělé industriální oblasti střední Evropy. Vysoce kvalifikovaní muži s vysokou životní úrovní v tom nejlepším slova smyslu… Ty největší emigrace obvykle tvořili ti, co čelili útisku. My jsme dodrželi tradici.

Počátkem března byly pražské ulice, kavárny a bary plné důvěrných sdělení, pověstí a nepravdivých zpráv o německé invazi. Někteří tvrdili, že německá armáda je už na cestě, jiní, že není nikde vidět. Někdo mluvil s někým, kdo znal člověka, který si byl téměř jistý, že jeho přítel viděl české vojáky přesouvat se k hranicím, ale zda to mělo pomoci nebo zadržet nepřítele, byla otázka. Každý věděl, co Hitler zamýšlí, ale kdy to hodlá uskutečnit, byla jiná věc. Někteří vrtěli hlavami a tvrdili, že se to celé přežene, jiní tvrdili, že to bude pozítří, a dělali si zásoby. Jaksch, který byl ve velkém nebezpečí, si byl jistý, že až do konce měsíce je v bezpečí. Ale mýlil se. A po celou dobu vytrvale pokračovaly záchranné operace a tábory se pomalu vyprazdňovaly. Těch šťastných dvacet dětí z prvního Chadwickova leteckého transportu si zabalilo své medvídky a připravily se na odjezd 12. března, ale na poslední chvíli se odjezd posunul na úterý 14. března.

Třináctého března šla Warrinerová jako obvykle na britské vyslanectví a zjistila, že se tam šíří zvěsti tak rychle jako všude jinde. V tom okamžiku měla stále několik set žen a dětí v táborech. Gibson, pasový úředník, protáhl obličej a zavrtěl hlavou. Stopford si ji vzal stranou a upozornil, že se jí nemusí podařit dostat lidi pryč, ale zatelegrafuje do Londýna, že situace je zoufalá. Později večer zatelefonovala Gilliesovi, muži činu, který jí řekl: „Ukliď ženy z táborů! Všechny! Zítra pošli do všech táborů telegramy a řekni jim, aby byly zítra večer na Wilsonově nádraží. Dokážeš mít připravený vlak?“

„Ano. Ale některé tábory jsou několik hodin cesty od Prahy. Stihnu to do pozítří.“

„Ne! Zítra! Řekni jim, ať si pospíší!“

Mezitím Gibson souhlasil, že dostane-li z Londýna povolení, udělí skupinové vízum, ať je na seznamu kdokoli. Příští den, 14. března, začali přicházet z nejbližších táborů na nádraží ženy a děti a taky pár mužů. A také se objevily oficiální zprávy, že německá armáda je v pohybu a že už okupovala města na polské hranici. Do šesti hodin večer sedělo ve vlaku čekajícím na nádraží pět set uprchlíků, zatímco Warrinerová, nervózní jako čert, přecházela po nástupišti a modlila se, aby víza přišla včas. V sedm večer jí sdělili, že souhlas z Londýna dorazil, a tak spěchala na vyslanectví, nechala si ověřit seznam a v devět byla zpátky na nádraží. Vlak vyjel v jedenáct večer bez jakékoli záruky, že se skutečně dostane do Polska. Ve vlaku bylo stále jen pět set žen a dětí, dvě stovky jich zůstaly neznámo kde. Příběh pokračuje. Když vlak přijel ve středu v časných ranních hodinách do Ostravy, pohraničního města, bylo tam plno německých vojáků. Ale průvodce Ingman nařídil, aby zatáhli všechny záclony, a když vlak zpomalil, volal na Němce: „To byste nikdy neuhádli, co tady mám. Spoustu špinavých Židů!“ a oni mu se smíchem mávali na cestu. Věrohodnost té historky nelze ověřit.

Pro Warrinerovou byla středa 15. března špatná. Časně ráno začaly zvonit telefony s informacemi z přehledu zpráv BBC, že němečtí vojáci překročili hranice, ale v poledne už nepotřebovala zprávy z rozhlasu. Přijeli do města a ona se setkala s německým velením přímo na veřejném místě v hotelu Alcron. V přítomnosti hlučných oberstleutnantů, kteří stáli v hale vedle ní a volali svým ženám, se urgentní hovor stal poněkud choulostivou záležitostí. Ten den vykonala několik okružních cest mezi hotelem, kanceláří BCRC a vyslanectvím. Na každém z těchto míst byla obléhána zoufalými uprchlíky, kteří to považovali za poslední možnost dostat se pryč. Naštěstí vybrala z banky všechny peníze určené na pomoc uprchlíkům, a tak měla u sebe asi pět tisíc liber. Těm, co byli na seznamu, vtiskla do ruky peníze, napsala na svou navštívenku pár slov a řekla jim, aby jakýmkoli způsobem, který se jim naskytne, vlakem, autem, autobusem, třeba i na kole, když to bude nutné, odjeli a vydali se na britský konzulát v Katovicích v jižním Polsku a tam ukázali navštívenku s jejím přípisem. To bylo to nejlepší, co mohla udělat. Zároveň musela posbírat tu spoustu pasů, kterou měla v kanceláři, a zničit mnoho papírů a dokumentů, které, kdyby se dostaly do nepravých rukou, mohly být inkriminující – jména uprchlíků, jejich partneři a přátelé, minulost, protinacistické komentáře. Tou dobou se už odpoledne stmívalo a sníh, který začal před chvílí padat, teď zhoustl. Při jedné cestě taxíkem na vyslanectví se ocitla s krabicemi dokumentů v konvoji německého vojska, pochodujícího ve stále hlubším sněhu kolem. Na Karlově mostě se vše zastavilo, aby pěchota mohla přejít:

Vystoupila jsem, nechtěla jsem zůstat stát a dívat se, a vešla jsem do Křížovnického kostela na předmostí. Byl úplně plný a zcela tichý. Nekonala se žádna mše, ale všichni byli na kolenou. Chvíli jsem postála a potom se vrátila do taxíku.

I uprostřed paniky, traumatu, vojáků a sněhu se vyskytovaly úsměvné situace. Stopford vzpomínal, jak jel s Troutbeckem z britského vyslanectví prudkým kopcem nahoru a kola jejich auta se začala protáčet, zrovna když míjeli oddíl vojáků.

Když jsem vystoupil, abych auto potlačil, Troutbeck řekl: „Ne aby se ti zatracení Němci dotýkali mého auta. Nechci, aby mi pomohli.“ V tom okamžiku jednotka jdoucí v čele porušila formaci, přidala se ke mně a tlačili jsme auto zezadu, zatímco Troutbeck, který vůbec netušil, co se stalo, mi pogratuloval k síle.

Později se Stopford ocitl na Karlově mostě na tomtéž místě, kde předtím zastavila Warrinerová. Na každé straně mostu byly úzké cesty pro pěší, které

chodci dlouho považovali za jednosměrné. Nějací zbloudilí němečtí vojáci toto pravidlo neznali, a jen co začali přecházet na špatnou stranu, střetli se s rozhořčenou starou ženou, která na ně šla s deštníkem a vrátila je zpět.

A pokračuje:

Vjezd armády do země vypadal v podstatě jako vítězná přehlídka, zatímco Češi byli zasmušilí a se smutkem si uvědomovali, že těch pár let svobody skončilo, že jsou znovu pod teutonským útlakem, který trval staletí až do roku 1918.

To ráno předtím, než německá armáda skutečně vstoupila do města, britské vyslanectví nabídlo azyl určitým zástupcům zahraničního tisku, kteří si mysleli, že by jejich protinacistické komentáře mohly být považovány za přehnaně tvrdé, a taky „malému počtu lidí, kteří byli ve velkém nebezpečí a kteří to od nás oprávněně čekali“. Stopford je rozděluje do tří kategorií: 1. úředníci sudetské sociální demokracie včetně Jaksche a Tauba s rodinami, 2. komunista Katz, 3. „pan Barazetti, člen sekretariátu slečny Warrinerové“. Stopford nezdůvodňuje, proč se to týkalo také posledně jmenovaného. Zřejmě v té době měl Barazetti pouze český prozatímní pas, ale proč to tak bylo a zda na tom závisela jeho bezpečnost, není jasné. Je zajímavé, že Warrinerová, která o tom také píše, nezmiňuje, že její někdejší „sekretář“ byl součástí té skupiny. K Barazettiho podivnému životopisu dojdeme později. Nepochybně byla z odjezdu těch dvou sudetských vůdců zarmoucená, ale věděla, že se musejí zachránit. S těmito muži úzce spolupracovala čtyři měsíce a měla k nim velký respekt.

Ale její práce, až doposud vyčerpávající a velmi obtížná, měla být ještě těžší. Den po invazi, když pracovala ve své prozatímní kanceláři na vyslanectví, protlačily se k ní davem uprchlíků dvě ženy. Byly to dvě z těch „ztracených“, které před třemi dny svolávala, ale jejich tábor byl jeden z nejvzdálenějších a jim se až teď konečně podařilo dostat se na Masarykovo nádraží. Ach ano, dalších třicet žen čekalo na nádraží. A měly s sebou své děti. Asi padesát. Warrinerová ihned vyrazila se svými dvěma pomocnicemi, Margaret Douganovou a Christine Maxwellovou. Na skupinu žen, kterou našly na nádraží, byl smutný pohled. Byly na cestě víc než dva dny, málo spaly, málo jedly. Když jim daly trochu najíst, vyvstal další problém – najít nějaké místo, kde by zůstaly, než se zorganizuje nový transport. To se snadněji řeklo, než udělalo, protože všechny hotely, i ty nejlevnější, zabralo německé vojsko. Warrinerová rozhodla, že největší šanci mají na předměstích, a požádala Douganovou, aby co nejrychleji zajela na druhou stranu Vltavy do Chuchle a zjistila, co by se dalo sehnat. Ona ji bude s ostatními následovat, jak jen to bude možné. Cesta byla mučivá. Snažila se rozdělit je do menších skupin, aby zůstaly nenápadné, ale ona sama musela běhat tam a zpět, aby byla se všemi v kontaktu. V důsledku přehlídky na počest führera, který přijel do Prahy oslavit své slavné vítězství, se celá situace ještě zhoršila. Musely stále chodit oklikami, protože ulice byly plné vojáků. A potom tu byly děti, mnohé z nich matky nosily nebo je neustále popostrkovaly, aby držely krok. Jedna matka omdlela, tak ji naložily do taxíku a poslaly s Maxwellovou napřed. Zbytek skupiny se musel zastavit a dát si v restauraci něco k jídlu. Pak pokračovaly, ale když se náhle ocitly v místě, kdy stály taxíky, Warrinerová rozhodla, že už toho mají všichni dost, a najala taxíky, aby je zavezly do Chuchle, kde „k mé velké úlevě Margaret Douganová našla tři malé hotely s dostatkem pokojů pro všechny. Ženy plakaly a líbaly mě, nadšené, že zase vidí skutečné bílé postele, i když mně se zdály velmi úzké a tvrdé.“

V tu chvíli se jí samotné chtělo lehnout si do postele, ale pak jí jedna žena řekla, že si je téměř jistá, že na Wilsonově nádraží, druhé železniční stanici v centru Prahy, je další skupina žen a dětí.

Tak jsem jela zpět a našla tam ještě vyčerpanější a hladovější skupinu asi třiceti žen s dětmi. Na nádraží jsem je nakrmila a opět hledala ubytování, tentokrát v chudé čtvrti na Žižkově. Nakonec jsem našla malý zchátralý hotel se sedmi tmavými pokoji v podkroví. Spodní patra byla obsazena německými vojáky. Když jsem řekla českému majiteli, kdo ty ženy jsou, váhal, ale pak řekl: „Jsou to vaši přátelé, jestliže budou potichu, můžou pokoje mít.“ Samozřejmě pomohly peníze, zaplatila jsem na týden dopředu.

Do Prahy se pomalu přesouvaly další ženy ze seznamu a tábory se vyprazdňovaly, ale na konci března stále nesla odpovědnost téměř za 250 žen a dětí a k tomu za pár mužů, kteří se dostali do její sféry vlivu, a teď všichni žili v půltuctu špinavých hotýlků v Praze a na předměstích. Musím předeslat, že život byl relativně jednoduchý. Okupační armáda měla důležitější věci na starost než uprchlíky, kteří, pokud se jim nepřipletli do cesty, se do maléru nedostali. Ale samozřejmě jak dny ubíhaly, čím dál častěji se objevovaly neblahé uniformy gestapa a zaváděla se čím dál tvrdší pravidla a nařízení. Jako kdyby se kolem uprchlíků vytvořila nějaká dobře fungující bezpečnostní smyčka a pomalu se utahovala.

Účinnosti nabývaly přísnější předpisy. Gestapo k již existujícímu požadavku, aby uprchlíci měli pas, tranzitní a vstupní víza, přidalo ještě další požadavek. Od této chvíle také vyžadovali výjezdní vízum. To se dalo získat jen laskavostí gestapa. Zpočátku byla víza vydávána docela hojně, zvlášť židovským dětem, na kterých měly úřady pramalý zájem. Později získat výjezdní vízum bylo méně snadné a víc nebezpečné. Na konci března byla Warrinerová tvrdě obeznámena s tím, co později následovalo. Třicátého března zjistila, že třem ženám byla odmítnuta výjezdní víza, protože ony nebo jejich manželé měli kontakty s komunistickými organizacemi. Tu noc se také dověděla, že gestapo objevilo jeden z jejích hotelů a dva muže a jednu ženu vzalo k výslechu.

Pro některé z uprchlíků, hlavně pro komunisty, kterým hrozilo zatčení nejvíc, naštěstí pasy měla. Ostatní pasy se ztratily, byly ukradeny nebo zabaveny. Vypadlo to, že se některých zmocnilo gestapo, když vpadlo do její kanceláře. Bylo zřejmé, že úřady začaly do uprchlických aktivit účinně zasahovat. Na 31. března Warrinerová zorganizovala odjezd další skupiny. To odpoledne nachystala s Trevorem Chadwickem, který sám připravoval svůj druhý Kindertransport, sedmdesát sendvičů. Na Wilsonově nádraží byl klid, snad až příliš velký. Žádná policie, žádní železničáři, jen zřízenec vybírající jízdenky u vstupu na nástupiště. Vlak už měl odjet, takže ti dva se rozhodli odejít, ale když přišli k východu z nástupiště, úředník branku zavřel a nenechal je odejít. Najednou kolem nich proběhla směrem na nástupiště skupina, která by se nedala popsat jinak než jako banditi. Chadwick s Warrinerovou šli za nimi. Muži v civilu běhali sem a tam podél vlaku, tloukli na okna a hlasitě křičeli. Z vlaku drsně vytáhli dva lidi, muže a ženu, která se jmenovala Wanda Bauernfeindová. Warrinerová šla za vedoucím skupiny a ptala se, co to znamená, a za snahu se jí dostalo urážek. Ptala se, co bude s Wandou: „Ta žena má vízum do Anglie a výjezdní povolení podepsané gestapem. Proč nemůže odjet?“

„Gestapo důvody nesděluje,“ zněla odpověď. „Zvlášť ne lidem, kteří se pletou do komunistického svinstva. Sami jsou svinstvo.“ A bouchání, křik, posuny vlaku a práskání dveřmi od záchodů pokračovalo, dokud všichni neodešli. Warrinerová, střízlivá analytička, popsala psychologii toho, čeho byla právě svědkem:

Ten večer na Wilsonově nádraží předvedli svou techniku. Je nesporné, že neexistuje žádná spravedlnost nebo soucit… přišli terorizovat, degradovat každého do stadia bezmocnosti a strachu. Neexistuje žádný řád, jen velký vařící kotel, do kterého se příležitostně musí hodit určité množství kostí a krve. Není důležité čí krev a kosti, ale důležité je, aby ti, co jsou ještě na svobodě, to viděli a báli se. Všechny ty dramatické efekty byly úmyslné – pátravě zlostný pohled na můj pas, odstavení vlaku atd. Člověka to znervózní a to je účel. Protože za vší tou teatrálností je realita: koncentrační tábory se plní, lidé se nevracejí. Od toho večera už o Wandě Bauernfeindové nikdo neslyšel.

Warrinerová měla samozřejmě stále ještě mnoho žen a dětí schovaných v hotelích, a protože bylo nevyhnutelné, že je gestapo nakonec všechny objeví, Stopford jako úředník vlády Jeho Veličenstva vyjednával za ty, jejichž pasy zadržovala policie, a snažil se, aby dostali výjezdní víza. Jako diplomat s určitým vlivem byl v pozici, kdy mohl jednat s lidmi na vysokých postech na ministerstvu zahraničí i s gestapem. Domluvil si schůzku s kriminálním radou von Bömelburgem, mužem číslo dvě na velitelství gestapa v budově Petschkovy banky. Ve své zprávě Praha 1938/39 popisuje to setkání takto:

Když jsem se u recepce na něho ptal, byl jsem naopak já tázán ordnerem v uniformě, jaké má číslo kanceláře, a bylo mi řečeno, že kdybych to nevěděl, nemohl bych ho navštívit. Podrážděně jsem mu řekl, že s ním mám schůzku, a jestliže mě k němu ihned nezavede, vrátím se na vyslanectví a budu telegrafovat do Londýna, že mi gestapo brání v uskutečňování dohody podepsané britskou a německou vládou. Okamžitě mě vzal nahoru a uvedl do místnosti, kde u stolu psal muž, který, aniž by zvedl oči, se mně zeptal, kdo jsem. Když jsem odpověděl, zeptal se, zda jsem „Herr Stopford osobně“, a pak mě vřele přivítal s omluvou, že mu bylo řečeno, že na schůzku posílám svého zástupce.

Pak oba muži mluvili o situaci s pasy a dohodli se, že ženy mohou dostat pasy zpět, pokud se s nimi Bömelburg bude moct setkat a přesvědčit je, aby neodjížděly, protože jsou v náruči Vaterlandu zcela v bezpečí. Druhý den se s nimi setkal, ani jednu nepřesvědčoval, aby zůstala, a žádné z nich pas nevrátil.

Když jsem mu volal a ptal se ho, proč neudělal, co slíbil, řekl, že pasy měla pouze polovina a co by prý dělali s těmi ostatními? Řekl jsem, že těm ostatním musí vydat nějaké cestovní doklady s výjezdním povolením a že to zdržení na poslední chvíli je do nebe volající, že musím odložit odjezd vlaku na zítra a do té doby musí být doklady hotové. Odpověděl, že zítra má führer narozeniny a nikdo nesmí pracovat. Řekl jsem, že mě nezajímá, kdo má narozeniny, že jsem připravený pracovat, a když můžu já, může i on. Během hovoru jsem držel telefon blízko stolu a bouchal do něho, abych si byl jistý, že mě slyší.

Asi polovina žen odjela za dva dny a zbytek za dva měsíce.

Na jedné z našich schůzek mi kriminální rada řekl, že důvodem zdržení bylo zjištění, že někteří „špinaví Židi“ pasy padělali. Považte, neřekl mi ovšem, že to byl někdo z jeho vlastních podřízených, kdo ty pasy padělal.

Ta záležitost s padělanými pasy je zajímavá. Není jasné, kdo byl v Praze v roce 1939 za obchodování s nelegálními výjezdními doklady zodpovědný a také za způsob, jakým mnozí utekli ze země, ale jisté je, že velký počet lidí odešel bez schválení gestapem. Téměř všechny hlavní osoby v tomto příběhu potvrdily, že šlo o korupci a úplatky ať na té či oné úrovni a že to bylo charakteristické pro celou uprchlickou operaci.

Beatrice Wellingtonová měla patrně šťastný nápad, když přišla s nevyplněnými pasy pro ty, jejichž žádosti byly zamítnuty, ale nepřiznala, kde ty prázdné formuláře získala. Chadwick v knize Karen Gershonové We Came As Children o své zkušenosti říká:

Měl jsem zajištěné ručitele a čekající děti. Formoval se další transport. Museli jsme mít připravené doklady, tak jsem nechal nějaké udělat, skoro stejně dobré jako ty z ministerstva vnitra, a vlak odjel. Každého jsem informoval a čekal telegrafickou odpověď z ministerstva vnitra. Vsadil jsem se sám se sebou, že bude obsahovat slovo „neregulerní“, a vyhrál jsem.

Barazetti ve velmi nepřesné biografii, kterou otiskl jako součást jeho nekrologu list Times (říjen 2000), tvrdil: „Protože anglická víza přicházela často pomalu, přemluvil jsem v Praze jednoho židovského tiskaře, aby udělal falešné papíry, které se ukážou německým úřadům.“ (Nelze si nevšimnout, jak je to podobné Chadwickovu vyjádření o padělání!) Je ale zcela jasné, že to byla Doreen Warrinerová, kdo byl v centru nelegálního přesunu uprchlíků a s tím spojených falešných dokladů, a že Stopford o všem věděl. Stopfordovi opravdu život poněkud ztížila, jako britský diplomat si nemohl dovolit být zapletený do takových nezákonností. Jak říká:

Slečna Warrinerová a já jsme se dohodli, že já jako oficiální reprezentant britské vlády se musím omezit na jednání o legální emigraci, protože jakékoli spojení s nelegální emigrací by zničilo mou oficiální práci. Ale my… jsme před jejím spojením se spletitou organizací pomáhající uprchlíkům, kteří byli v nebezpečí a zřejmě by nedostali oficiální povolení k odchodu, zavírali oči. Když jsem na takové případy narazil, řekl jsem jí o nich a zbytek nechal na ní. Bylo to nefér rozdělení rizika, ale nedalo se nic dělat.

Když byla ohrožena bezpečnost uprchlíků, vynalézavost Doreen Warrinerové, pokud šlo o ignorování předpisů, byla neskutečná. The Oxford Dictionary of National Biography o ní píše: „Vynikající improvizátorka, která by dokázala uplatit konzula vzácnými poštovními známkami, průvodčího vlaku, aby nechal její dveře zamknuté, nebo ukrást generálovu vizitku, která by se mohla hodit.“ Uplacení polského konzula sbírkou známek zní jako poněkud přitažené za vlasy a možná to vzniklo z úplatku za vízová razítka, ale faktem zůstává, že pro ty, kteří byli v opravdovém nebezpečí, organizovala rozsáhlou ilegální železniční síť.

Samozřejmě bylo nevyhnutelnou skutečností, že celá ilegální operace bude odhalena, nevědělo se jen, zda dříve či později. Pro Warrinerovou to bylo dříve. Gestapo bylo čím dál zlostnější kvůli počtu „hledaných lidí“, kteří jim proklouzávali mezi prsty, a bylo čím dál aktivnější. Dne 14. dubna v šest hodin ráno vtrhlo gestapo do hotelu, kde bydlely dvě hlavní asistentky Warrinerové, Christine Maxwellová a Margaret Douganová. Ani jedna z nich tam nebyla (pravděpodobně doprovázely ilegální vlak do Polska), tak šlo do vedlejších dveří a místo nich vzalo na výslech Beatrice Wellingtonovou. Když se Maxwellová s Douganovou vrátily, Stopford je upozornil, že gestapo zřejmě o jejich nelegálních eskapádách ví, a než aby kompromitovaly legální transporty, měly by raději z Prahy odjet. Následující den je posadil do vlaku. Mezitím slíbil Bömelburgovi, že „jestliže mi někdy ukáže skutečný důkaz, že nějaký Angličan byl zapleten do nelegální činnosti, dohlédnu na to, aby on nebo ona ihned opustili zemi“. Dvacátého druhého dubna mu Bömelburg ukázal složku vedenou na Doreen Warrinerovou, ve které byla jedna z jejích navštívenek, na níž bylo napsáno velmi charakteristickým, ale téměř nečitelným písmem doporučení jednomu uprchlíkovi pro Angličana zodpovědného za únikovou cestu přes polskou hranici. Warrinerová, které hrozilo zatčení, musela okamžitě odjet.

Třiadvacátý duben, její poslední den v Praze, byl smutný. Obešla všechny hotely, aby se se svými ženami rozloučila. „Zbývalo jich asi 120. Bylo bolestné muset jim říct, že odjíždím, ale ony věděly proč. Nevěřily, že se určitě dostanou pryč, já tomu věřila. Tolik hrdinek.“ Dále zařídila, aby se Chadwick postaral o „pár dětí, které zůstaly samy, protože jejich matky byly zatčeny“, a zkontroloval, že asi osmdesát žen a dětí přicházejících v úvahu pro poslední transport, je připraveno.

Podhajský se přišel se mnou rozloučit. Vzal mě na Petřín, abych se naposledy podívala na Prahu. Jelikož jsem Prahu poprvé navštívila před deseti lety, poznala jsem ji dobře, tuto zimu lépe než kdy předtím. Říkala jsem si, zda ji znovu někdy uvidím. Ale Podhajský si byl jistý, že okupace nepotrvá déle než pár měsíců.

Dole na nádraží gestapo jako obvykle vytvářelo svou přítomností ovzduší agrese, ale vlak vyjel k polským hranicím bez incidentu v jedenáct večer. Gestapo přišlo zatknout Warrinerovou o pět dnů později.

\\

Válka byla vyhlášena čtyři a půl měsíce poté, co Doreen Warrinerová odjela. Nepřátelství vůči uprchlíkům i těm, kteří se jim snažili pomoci, postupně narůstalo. Dne 25. května bylo uzavřeno britské vyslanectví. Činnost BCRC jako dobrovolnické organizace pomalu končila, protože nebyly peníze potřebné pro narůstající počet uprchlíků snažících se utéct, a v červenci se organizace přeměnila v polovládní orgán nazvaný Český svěřenecký fond pro uprchlíky (Czech Refugee Trust Fund – CRTF). Nový zástupce v Praze Walter Creighton byl člověk vyslaný vládou a utajované operace ho vůbec nezajímaly. Ale skutečnou silou, skrytou za červnovými, červencovými a srpnovými změnami týkajícími se emigrantů, bylo gestapo. Už mělo dost těch pirátských snah dobrovolníků z BCRC a jejich ad hoc metod a rozhodlo se je zastavit. Brzy po invazi německé armády Stopford varoval Londýn, že většina lidí z BCRC by měla být nahrazena někým, kdo není kompromitován různými nelegálními činnostmi. Už 9. května „řeklo gestapo Stopfordovi, že o všech kontaktech zástupců Britského výboru s tajnou železniční sítí ví, a pokud nepřestanou napomáhat ilegální emigraci, budou muset veškerou svou činnost v Praze okamžitě ukončit“.

Všichni bývalí pomocníci BCRC byli posláni domů s výjimkou Beatrice Wellingtonové, Kanaďanky, která odmítla přijímat příkazy od kohokoli, a to včetně britské vlády a gestapa.

Nyní mělo gestapo moc a docela rafinovaně ji využívalo prostřednictvím Uprchlického institutu, židovské emigrantské organizace v Praze. Ve skutečnosti předstírali, že institutu umožňují, aby měl nad emigrací plnou kontrolu. Pouze institut mohl vydávat výjezdní víza a 22. června napsali z institutu Creightonovi, že podle oficiální dohody s Němci všechna práce s uprchlíky bude soustředěná u nich. Gestapo bylo přátelskost sama. V červenci radostně oznámili Stopfordovými slovy:

Zřízení Centrální kanceláře pro vyřizování emigrace Židů, ve které Češi a Němci budou pracovat společně. Německé úřady nabízejí kanceláři zkušenosti, které s emigrací získaly, zvlášť pokud jde o povolenou částku peněz a zajištění možností emigrace. Za pár dnů se na vedení gestapa uskuteční další schůzka.

Takto gestapo ukonejšilo institut ke spolupráci. Výstižná jsou slova Greyovy Elegie:

Běda, nehledě na prokletí

Malé oběti si hrají!

Nestarají se, co zítřek přinese,

Jen k dnešku se upínají.

Přeložil Petr Mikeš

Člověk pochybuje, zda si vedení institutu uvědomovalo, že celá politika týkající se pražského židovstva je dirigována z Vídně, kde seděl nový šéf gestapa. Jmenoval se Adolf Eichmann. V tu dobu samozřejmě nikdo o děsivých sklonech tohoto muže nevěděl. A proč by měl být kdokoli podezřívavý? Židé byli povzbuzováni k emigraci. Gestapo o ně jevilo pramalý zájem. Čím víc jich odjelo, tím lépe. To socialisty a komunisty gestapo nenávidělo. Věci se změnily až později.

Po návratu do Anglie Doreen Warrinerová pracovala v Londýně na ministerstvu válečného hospodářství a později ve Výboru pro válečnou politiku. V roce 1943 odjela na Střední východ a později do Jugoslávie, kde pokračovala v záchranných pracích. Nakonec se vrátila k akademickému životu na Londýnské univerzitě, kde se stala profesorkou na Škole slovanských a východoevropských studií, a ve svých knihách a článcích argumentovala ve prospěch chudých a vykořeněných stejně jako mnoho let předtím v Praze bojovala za znevýhodněné. Zemřela na infarkt 17. prosince 1972 relativně mladá, ve věku 68 let.

Národní biografický slovník (Dictionary of National Biography, DNB) o její práci v Praze v letech 1938/39 říká: „Držela celý ten nesourodý dobrovolnický záchranný podnik pohromadě čistě silou své osobnosti.“ Je nemožné vypočítat, kolik lidí přímo zachránila, ale určitě to jde do tisíců. Jinými slovy, pro srovnání to bylo asi pět- nebo šestkrát víc zachráněných než ve známých pražských Kindertransportech. V roce 1941 dostala za svou práci titul nositel Řádu britského impéria (Officer of the Order of the British Empire, OBE).

Poslední slova přísluší jejímu dobrému příteli Stopfordovi, která napsal v dopise pro list The Times krátce po tom, co vyšel její nekrolog. Koncept dopisu je uložen mezi Stopfordovými listinami v Imperial War Museum:

Když jsem v listopadu přijel do Prahy…, našel jsem ji v čele malé skupiny oddaných žen, které vyslal Britský výbor pro uprchlíky z Československa. Pracovali jsme v těsné blízkosti, ona jednala s jednotlivými uprchlíky… a já s vládami. Dokud gestapo nezískalo proti ní důkazy, organizovala prostřednictvím tajné železniční sítě útěky gestapem zvlášť hledaných uprchlíků do Polska. A z obav, že nechtěně zavede gestapo k hledaným uprchlíkům, jsem ji přesvědčoval, aby odjela ze země. Gestapo skutečně mělo v úmyslu ji zatknout.

Celkem víc než 15 000 uprchlíků umožnil Britský fond emigrovat, většina z nich vděčila za své životy jejímu nezdolnému úsilí, s jakým se věnovala jednotlivým případům, a energii, se kterou pracovala bez ohledu na vlastní nebezpečí.

Nicholas Winton

Údaj o Nicholasi Wintonovi v Who’s Who (Kdo je kdo) je typicky skromný. Pokud je délka záznamu ukazatelem hodnoty, pak ve srovnání s těmi, se kterými sdílí stránku, říká o něm méně než o Jeanette Wintersonové a skoro tolik, co o Normanu Wisdomovi. V úvodním sdělení (Kt 2003) si lze všimnout náznaku informace o jeho činech, ale nic dalšího, co by ho odlišovalo od takzvaně slavných, tu není, kromě podivné zmínky na konci – „Řád Tomáše Masaryka (Česká republika)“, a člověk musí hledat v Googlu, aby objevil, že mu byl udělen za „významnou podporu humanity, demokracie a lidských práv“. Ale stejně asi přemýšlíte, co to všechno znamenalo.

Wintonovo mládí nebylo nijak zvláštní. Jeho rodina německo-židovského původu byla zámožná a bydlela v Hampsteadu. Když mu bylo dvanáct, chodívali v neděli odpoledne do parku Hampstead Heath, možná do Kenwood House, podívat se na tento nedávný dar národu. Chodil do zcela nové soukromé školy ve Stowe, kde se mu občas líbilo, občas nelíbilo jako každému jinému. Ve sportovních hrách nebyl moc dobrý, což ve zvláštním prostředí soukromé školy znamenalo, že nebyl příliš oblíbený. Ale nebyl ani zvlášť neoblíbený. Přece jen si vybral poněkud aristokratický sport, šermování, kterému se věnoval až do svých dvaceti let, kdy málem reprezentoval Británii na olympiádě. Netíhnul ani k akademické kariéře, a tak si v osmnácti raději vybral Londýn a bankovní svět než další tři roky studia na univerzitě.

V Londýně vedl obyčejný život. Od devíti ráno do šesti večer pracoval a ve volném čase chodil na večírky, tancovat, do opery, na Shakespeara. I když bankovnictví nebylo nijak zvlášť působivé povolání, byl mu věrný a den po svých dvacátých narozeninách odjel do Německa, kde zůstal tři roky a pokračoval v praktickém osvojování si mezinárodního bankovnictví. V roce 1931 se vrátil do Londýna a stal se členem burzy.

Až do té doby Winton nejevil žádné známky sociálního cítění, politických sklonů či náboženského přesvědčení. Neoslovil ho judaismus, a i když jako mnoho jiných školáků ve Stowe se zajímal o křesťanství, záhy to pominulo. Pokud je známo, neroznášel volební letáky, nedělal v nemocnici dobrovolnické práce ani se nezapojil do skautu. Mencap a Abbeyfield byla budoucnost. Ale v druhé polovině třicátých let se objevily události jak osobního charakteru, tak ve světě, které určitě narušily průběh jeho klidného života. Španělská občanská válka v roce 1937, Mnichov v roce 1938, o dva měsíce později Křišťálová noc a uprchlická krize v Sudetech. A ve svém blízkém okolí si stěží mohl nevšimnout množství poněkud otrhaných, ubohých židovských příbuzných, kteří přicházeli navštívit rodiče v jejich londýnském domě, a snad nejdůležitější ze všeho bylo, že se spřátelil se zaníceným levicovým ředitelem školy ve Westminsteru Martinem Blakem. Gissingová tvrdí, že pro Wintona to byla „nenadálá politická maturita“. Prostřednictvím Blakea se seznámil s vedoucími postavami Labour Party, jako byli Stafford Cripps, Tom Driberg, charizmatický Aneurin Bevan a jeho dynamická žena Jenny Leeová. Toto všechno a bezpochyby mnoho dalšího, méně zřetelného, bylo přípravou na jeho odpověď na dnes už známý telefonát, kdy uprostřed příprav na dvoutýdenní lyžařskou dovolenou v Alpách mu Blake zavolal, že místo dovolené musí přijet do Prahy, protože mu chce něco ukázat. Winton poslušně uložil lyže zpátky do skříně. Stejný scénář jako u Warrinerové a její karibské cesty před dvěma měsíci. Dovolená musela počkat.

V Praze okamžitě začal schůzí těch nejdůležitějších aktérů v úsilí o záchranu uprchlíků, navštívil hlavní organizace poskytující pomoc a také jeden dva tábory, aby na vlastní oči viděl podmínky, o kterých hodně četl. V dopise domů líčí život v kanceláři u Warrinerové s frontami zoufalých lidí dotazujících se na emigraci, kterým často nelze dát pozitivní odpověď. Jednou šel s úředníkem České agentury pro uprchlíky do jednoho z těch ubohých táborů, aby zjistil, kde „vypomoct“. Zatímco úředník předával každé rodině malou finanční částku na jídlo, pokusil se zoufalým rodinám vysvětlit, jak by bylo možné zachránit děti dřív než dospělé. V dopise domů o té scéně píše:

Ale jak má člověk odpovědět na otázky jako: „Jak dlouho potrvá, než moje dítě bude moct odjet?“ Sám vím, že to může trvat měsíce, a možná že nebudou moct odjet nikdy. A co otázka, „a budu moct brzy jet za ním“? Podaří-li se nám dítě dostat do Anglie, je docela dobře možné, že okolnosti matce nedovolí, aby své dítě znovu viděla. Pláčou, když nemohou jet, a znovu pláčou, když odjíždějí, a pláčou, protože nechtějí odjet, chtějí jen trochu peněz, aby mohli existovat. A pak je tu velký problém co s matkami, jejichž děti jsou příliš malé, aby mohly být odloučeny. Co dělat tady? Některé matky jsou už teď na ulici, vehnal je tam silný lidský instinkt ochránit svá mláďata.

Ukázalo se, že problémy byly zcela zdrcující a Winton byl pod čím dál větším tlakem, protože formálně měl z makléřské kanceláře dovolenou jen dva týdny. Rozhodnutí i akce musely být rychlé. Winton okamžitě věděl, že jeho prioritou musejí být děti, protože nebyl nikdo, kdo by se postaral. Existovaly agentury, které pomáhaly stovkám dětí dostat se z Německa a Rakouska, ale z nějakého důvodu v Československu žádná taková nebyla. Jak víme, vzhledem ke krizi v Sudetech se zde pozornost nejprve zaměřila na záchranu vedoucích osobností v regionu, protože o těch se předpokládalo, že jsou ve skutečném fyzickém nebezpečí ze strany pomstychtivých nacistů, zatímco děti ne. Nicméně zároveň se vědělo, že spousta dětí potřebuje pomoc. Již 9. ledna se na schůzi výboru BCRC v Londýně o vážné situaci židovských dětí v Praze jednalo. Warrinerová se již starala o velkou skupinu dětí opuštěných, osiřelých a odloučených od svých rodičů v chaosu proudění desítek tisíc uprchlíků. Našla jim místa, kde mohly přechodně zůstat, ale v tu dobu měla jiné povinnosti, takže když se na scéně objevil Winton, nemusela marnit čas přesvědčováním, aby se zaměřil právě na záchranu dětí.

Je obzvlášť zajímavé, jak rychle se v těch prvních dnech snaha Warrinerové i Wintona o záchranu uprchlíků změnila z nezkušenosti a ohromení z velikosti úkolu, který před nimi stojí, v pozitivní akci. Už jsme se zmínili o tom, že když Warrinerová přijela poprvé do Prahy, ozval se cri de coeur – „neměla jsem vůbec žádnou představu co dělat, jen zoufalé přání něco udělat“. Wintonova první reakce byla podobná. Okamžitě píše domů, že Warrinerová chce, aby se stal tajemníkem pražské dětské sekce, a že navštívil všechny agentury, které pomáhají dětem. Vzápětí poněkud s obavou připouští, že „co se týká mé práce s dětmi, je to jen začátek. S velkou pravděpodobností budu muset v té práci pokračovat v Londýně.“ Pak si vypůjčí z kanceláře Warrinerové dopisní papír s hlavičkou BCRC a v rychlosti napíše dopis matce, v němž ji žádá, zda by nemohla zjistit, jaké jsou hlavní předpisy týkající se emigrace uprchlíků.

Mohla bys zajít na imigrační oddělení ministerstva vnitra a zjistit, jaké záruky jsou třeba, když chci přivézt dítě do Anglie? Když chce nějaká rodina dát záruku za dítě, co musí udělat? Jestliže se musejí vyplnit formuláře, můžeš jich pár vzít. Je snazší přivézt děti jako skupinu? Jestliže ano, proč? A kolik najednou? Může člověk přivézt dítě, jestliže se někdo za něho zaručí na rok? Když ne, lze to udělat, bude-li záruka na dva roky? Jaká je nejkratší vyžadovaná doba záruky? Nebo jaká je nejmenší finanční částka vyžadovaná pro záruku?

Tato hromada otázek vhodně ilustruje tlak na člověka, který začíná od nuly, ale který je připraven pustit se do boje, vyhrnout si rukávy a začít.

Nejdřív bylo potřeba vnést do různých uprchlických agentur určitý stupeň organizace. To naštěstí byla Wintonova silná stránka. Napočítal pět hlavních agentur, které v tu dobu v Praze působily, v podstatě každá s určitou náboženskou orientací, tedy se svou vlastní klientskou základnou, jíž dávaly přednost. Problémem bylo, že mnoho uprchlíků v zoufalství vyplnilo žádosti hned v několika agenturách zároveň a mávali těmi paralelními žádostmi před usouženými konzulárními úředníky. Kdyby se všechny ty skupiny dokázaly dohodnout, přišly společně a zapsaly děti na jeden seznam, se kterým by pracovala jedna kancelář, bylo by to samozřejmě mnohem efektivnější a produktivnější. Háček byl v tom, že žádná ze skupin netoužila spojit se s ostatními, protože si chtěly být jisté, že právě jejich dítě dostane přednost. Po dvou nebo třech dnech se Winton daleko nedostal, a tak se uchýlil k jednoduchému podvodu. Všechny agentury informoval, že nyní má seznam dětí, o které se rád postará, a pokud chtějí, mohou mu poslat také svůj seznam. Nebo taky nemusejí. Druhý den měl všech pět seznamů a mohl začít pracovat na záznamech o dětech, které s sebou vezme do Londýna. Jméno? Věk? Adresa? Fotografie? Příbuzní? Sourozenci? Finanční příspěvek? To byly asi ty nejdůležitější požadované informace. Velmi brzy měl víc než 500 složek záznamů.

Během krátkého pobytu v Praze, uprostřed veškerého toho dotazování, vyplňování formulářů a psaní dopisů, se Wintonovi podařilo zorganizovat odlet nejméně jednoho letadla plného dětí. Existuje asi pět různých verzí popisu skupiny dětí odlétajících v té době z ruzyňského letiště, ale je velmi obtížné rozhodnout, zda to jsou nezávislá hodnocení téhož transportu, nebo různých transportů. Já osobně odhaduji, že to byly dva nezávislé lety, které můžeme nazvat Beautiful Swedish Spy Flight (Let krásné švédské špiónky) a Hansi Beck Flight (Let Hanse Becka).

The Beautiful Swedish Spy Flight je jako z filmu noir třicátých let. Třináctého ledna šel Winton na večírek osob žijících v cizině a tam se setkal s kýmsi, kdo znal kohosi, kdo znal dívku na švédském vyslanectví, které řekli, aby vyhledala děti pro let do Švédska. Zřejmě pracovala pro Červený kříž. Když o padesát let později na tu událost vzpomínal, tvrdil, že to byla „nejkrásnější dívka v Praze“. Hned druhý den si s ní smluvil schůzku na oběd. Pozval také Doreen Warrinerovou. Oběd probíhal dobře a Winton byl právě uprostřed nadšeného líčení svých plánů pro uprchlíky, když vtom ho Warrinerová kopla do kotníku a nenápadně vyslala signál mrknutím oka. Později mu vysvětlila, že začala mít podezření, a když si dívku prověřila na švédském vyslanectví, zjistila, že to byla německá špiónka. Winton nicméně kontakt udržoval. Tvrdil, že pokud je její působení v Červeném kříži skutečné a má opravdu v letadle 30 volných míst, pak ho její politická vázanost nezajímá. Nakonec se ukázalo, že krásná špiónka byla neškodná a děti odletěly do Švédska. To byl první Wintonův úspěch. V tu dobu samozřejmě neměl žádné peníze a žádnou organizaci a pracoval hlavně v kanceláři Warrinerové, proto se můžeme domnívat, že to byly děti, o které se starala Warrinerová a zoufale hledala někoho, kdo by je převzal. Let se pravděpodobně uskutečnil 16. nebo 17. ledna.

Předchozí let 12. ledna byl Hansi Beck Flight, ze všech Kindertransportů nejznámější zásluhou známé fotografie. Je to proslulá fotka Wintona, jak drží malého chlapce v pruhované pletené čepičce (viz strana 54). Ten chlapec je tříletý Hansi Beck. Ve skutečnosti transport neměl moc co do činění s Wintonem. Zorganizovala ho Barbican Mission hlavně pro Židy, kteří byli obchodně pár týdnů v Praze. Barbican Mission byla založena v 19. století z okamžité potřeby konvertujících Židů a v roce 1938 její vůdci považovali Prahu za příležitost, kterou nelze pominout. Vstup židovského dítěte do křesťanského svazku se dal vyměnit za lístek na svobodu. Většina by souhlasila, že nátlak rodičů vyměnit bezpečí svého dítěte za křest je bezbožné, ale zdá se, že to bylo racionální a účinné. Barbican Mission zachránila z Prahy na 60 dětí.

Ve svých poznámkách Winton zmiňuje, že ten transport „zařídila“ Barbican Mission a my jsme ho „připravili“. Vysvětlení podílu práce tak zůstává nejasné. Jak jsem se již zmínil, Winton v té době neměl žádnou organizaci, takže „my“ se podle všeho znovu týká Warrinerové kanceláře BCRC. Jelikož neměl žádné finance, letadlo pravděpodobně zaplatila Barbican Mission a Winton se asi postaral o logistiku. V deníku tu událost popisuje dosti obšírně. Byla upozorněna média, přišly tucty rodin a přátel dětí, byla přistavena dlouhá řada autobusů pro převoz z pražské kanceláře společnosti KLM na letiště, kde, jak Winton líčí, „víc než hodinu a půl se chaos mísil se vzrušením a srdcervoucím loučením“. A uprostřed toho všeho „ho vyfotografovali v mnoha různých pozicích, jak drží děti, vede je a pomáhá jim“. Několik záběrů bylo s malým Hansem. Konečně nastal čas nastoupit do letadla a Winton „pózující jako novinář“ na pár minut také nastoupil do letadla. „To samozřejmě rodičům dovoleno nebylo, ale ta poslední sbohem na vzdálenost padesáti metrů byla ještě dojemnější. Neplakalo jen jedno dítě.“ Letadlo přistálo na letišti v Croydonu, odkud byly děti odvezeny autobusem do ubytovny Barbican Mission v Brockley. Ten příběh má však smutný konec. Hansovi rodiče zmizeli v koncentračním táboře. Hansi zemřel v ubytovně mise na infekci středního ucha.

Již v druhém lednovém týdnu bylo zřejmé, jak velký úkol Winton na sebe vzal. Geoffreye Harta, svého šéfa v Crews a Co., v dopise žádal, aby mu dvoutýdenní dovolenou, která měla brzy skončit, prodloužil. Dne 9. ledna (pondělí) pan Hart v odpovědi napsal, že právě prožil příjemné dny ve své nové vile v jižní Francii, že se ve světě cenných papírů a akcií dějí vzrušující věci a že by „si měl raději vzít volno zde, než dělat heroickou práci pro tisíce chudáků, kteří ne vlastní vinou trpí“, a očekává, že ho uvidí zpátky u stolu příští pondělí. Ve středu také Warrinerová napsala Hartovi a žádala ho, aby Wintonovi poskytl víc času. Psala, že organizování pomoci uprchlíkům

… je nyní v kritické situaci, a jestliže teď odjede, obávám se, že se celá věc dostane do mrtvého bodu. Nemohl by eventuálně zůstat další dva týdny? Spoléhám na něj, že uspořádá chaos, který tu panuje, a pak vezme dokumenty do Londýna. Mám velký nedostatek pracovních sil a není tu nikdo, kdo by mohl převzít práci, kterou dělá… Jsem vám nesmírně vděčná, že jste dovolil panu Wintonovi přijet, jeho energie je naprosto neocenitelná, tím nejúžasnějším způsobem dokázal dát všechny ty různé organizace dohromady a vnést do chaosu řád…, a tak doufám, že nebudete nic namítat proti mé žádosti, aby mohl zůstat, dokud svou práci nebude moct předat.

Hart, bezpochyby až po krk v obavách o své cenné papíry a akcie, pravděpodobně neodpověděl. Winton si tak jako tak vzal dalších deset dnů dovolené.

Přesto se Wintonovi čas krátil. Naštěstí se na scéně objevil další Angličan, se kterým se mohl o ten úkol podělit. Byl to Trevor Chadwick, jehož podílem práce se budeme podrobněji zabývat později. Původně přijel do Prahy vybrat dva chlapce do přípravky rodinné školy ve Swanage. Jakmile je bezpečně odvezl, okamžitě se vrátil, nabídl pomoc „… a od té doby“, píše Winton, „pracoval se mnou osmnáct hodin denně, dokud jsme se oba nevrátili do Anglie.“ Když v sobotu 21. ledna Winton definitivně odjížděl z Prahy, měl pravděpodobně jedno zavazadlo navíc – kufr obsahující databázi dětských uprchlíků, stovky případů, které s Chadwickem v předešlých dnech shromáždili. Při odjezdu z Prahy si patrně neuvědomil, že právě dokončil tu snadnější část práce. Zbudovat londýnské oddělení operace bylo mnohem obtížnější, protože jak Warrinerová sama dobře věděla, stále tam neexistovala žádná organizace zabývající se emigrací českých dětí, a jestliže BCRC nevezme Wintonova ptáčata pod svá křídla, pak asi nepoletí.

Den předtím, než odletěl, Warrinerová napsala dopis Margaret Laytonové, jednatelce BCRC, kde důrazně doporučuje Wintona jako muže schopného řešit problém dětí:

Dovoluji si navrhnout, abyste organizaci uprchlých dětí z Československa svěřila do rukou Nicholase Wintona. Je pro tu práci ideální. Má nesmírnou energii, metody obchodníka a je velmi dobře obeznámen se zdejší situací. Připravil záznamy několika set dětí, shromáždil všechny nabídky a jediné, co teď potřebuje, je zmocnění, aby mohl pokračovat. Pro výbor je to příležitost získat služby prvotřídního organizátora.

Tři měsíce jsem se snažila dostat ty děti pryč. Save the Children odmítlo odpovědnost, stejně tak Interaid a náš vlastní výbor je přetížený mnohem naléhavějšími věcmi. Byla bych ráda, kdybych mohla tuto část práce předat, a jsem si jistá, že to můžete udělat. Docela dobře by to mohlo být vyňato z rámce práce výboru a Winton, dostane-li statut tajemníka dětské sekce, věci prosadí.

Naším hlavním problémem je, že nevíme, jak získat svolení ministerstva vnitra.

Zpráva, která byla napsána v rychlosti jako všechny dopisy Warrinerové, dobře ilustruje překážky, kterým musela ona a její tým čelit – enormní pracovní zátěž, pocit naléhavosti, chybějící spolupráce, liknavost ministerstva vnitra, chaos, kterému se dařilo bránit jen tak tak. Dokonce sama zpráva, psaná sotva čitelnými písmeny, naznačuje, že psací páska nadměrně používaného psacího stroje potřebuje vyměnit.

Jakmile přijel Winton domů, navštívil Laytonovou, která následně napsala Warrinerové (26. ledna), že si myslí, že Winton „tady bude pro nás velmi užitečný“. Také sdělovala dobrou zprávu – je naděje, že ministerstvo vnitra povolí zpracovat žádosti dětí po skupinách, možná až třicet najednou. Pro Wintona, který právě opustil horečnou činnost v Praze, toto všechno bylo slabé a pomalé řešení. Jeho hlavním problémem bylo, že neměl žádné zmocnění, žádný aparát, žádný titul, žádnou kancelář, a tudíž ani žádný odrazový můstek pro získávání peněz. Jak víme, pro BCRC bylo prvořadé bezpečí vůdčích osob ze Sudet, děti připadaly v úvahu až v druhé řadě. Řešení, ke kterému Winton velmi brzy dospěl, bylo vzít věci do vlastních rukou. Jak vysvětlil v rozhovoru, který poskytl o padesát let později v Jeruzalémě:

V té době měl BCRC příliš mnoho práce na to, aby byl schopen zabývat se ještě dětmi, tak jsem pracoval z domu a vyrobil jsem dopisní papír (s hlavičkou BCRC), který vypadal velmi úředně, a pod hlavičku jsme dali „dětská sekce“ s mou domácí adresou… Takto jsme začali a pak mi někdo přinesl seznam všech výborů (BCRC) po celé Anglii, které byly podvýbory BCRC v Londýně, a pak, samozřejmě stále bez svolení, jsme napsali dopisy, kde jsme je informovali, co děláme a že potřebujeme najít pro děti garanty, abychom je mohli přivézt do Anglie. A tak to ve skutečnosti začalo.

S doma vybudovanou organizací, se samozvaným titulem tajemník, úředně vypadajícím dopisním papírem a velmi důležitým seznamem adres se Winton pustil do práce. A BCRC ho samozřejmě vzala rychle pod svá křídla. Každý den po práci na burze byl ve tři nebo čtyři hodiny ve své nové kanceláři, kde s pomocí dobrovolníků chrlili dopisy možným garantům, posílali dokumenty o dětech uprchlíků vhodným opatrovníkům, žádali o peníze, psali články, informovali v médiích a na ministerstvu vnitra intervenovali za vyřízení víz. Určitou představu poskytnou ukázky z dopisu z května 1939, žádajícího o peníze „Vážený pane (paní)“,

všeobecně se neví, že existuje Výbor zabývající se výhradně uprchlickými dětmi z Československa… Až do konce ledna (4 měsíce po Mnichovu) nebyla v Londýně žádná organizace zabývající se dětmi z Československa… Od samého začátku pracujeme ve velmi ztížených podmínkách… po celé Anglii byly vytvořeny výbory zabývající se uprchlíky z Německa…, což mělo za následek skutečnost, že až do nynějška se pro děti z Československa udělalo velmi málo… Jejich postavení je strašlivé… Paměť je krátká a lidé mají tendenci zapomínat na utrpení, které bylo způsobeno, například když byl zrušen plebiscit v Sudetech…, aby se pomohlo alespoň těm nejnaléhavějším případům, něco se musí rychle udělat. Některé děti musí být odvezeny bez prodlení… Dosud odjelo z Československa nanejvýš jen dvě stě dětí… Ručitelé jsou, jak je zřejmé z počtu dětí, které byly přivezeny z Německa. Někteří z těchto ručitelů musejí být využiti pro naše děti… V kanceláři mám dokumenty s fotografiemi pěti tisíc dětí, z kterých naše kancelář v Praze vybrala dvě stě padesát opravdu těch nejnaléhavějších případů… Naše kancelář v Praze pracuje dobře a poté, co bude mít dítě ručitele, dokážeme přivézt do Anglie kterékoli dítě během tří týdnů… Doufáme, že nám rádi pomůžete…

O mnoho let později Winton úsilí, které do toho vložil, příznačně zlehčoval, pracoval na plný úvazek na burze a pak šel domů, kde (jak by to sám asi nazval) agitoval pro svůj byznys s Kindertransporty. V jeruzalémském rozhovoru poznamenává: „Z padesáti milionů lidí šest set jednotlivců řeklo, že si dítě vezmou, víte, to je báječný obchod. Jsou lidé, kteří to udělají.“ Mluvit o celé operaci jako o docela jednoduchém „obchodě“ byl jeho typický způsob demystifikace záchranného úsilí a vyhýbání se emocionálnosti. V témže rozhovoru popisuje proces osvojení takto:

WINTON: Když někdo řekl: „Vezmeme si dítě,“ poslali jsme jim vyobrazení s osmi fotografiemi (podle jiné verze s šesti), ale hodně lidí namítalo, že to tak nemůžeme dělat, že to je hrozný způsob, že se to všechno jaksi komercionalizuje, ale fungovalo to velmi dobře, protože se podívali a řekli „vezmeme si tohle, vypadá roztomile“.

TAZATEL: A jedno si vybrali?

WINTON: Jedno si vybrali. Bylo to jako řídit firmu. Opravdu hrozné, ale fungovalo to… podívejte se sem, zvenku bylo jméno dítěte a na vnitřní straně… Když si někdo dítě vybral, jednoduše jsme ho přeškrtli, jako když vedete obchod.

Na jiném místě rozhovoru je Wintonův věcný, zcela nesentimentální přístup k záchranné operaci ještě více patrný. Občas lze vycítit určitou nechuť k úctě, s jakou se k němu chovají. Na otázku, zda známá klavíristka Myra Hessová nadále platila na dítě, které sponzorovala, standardních 50 liber, odpovídal: „Nevím. Nevím. Zcela otevřeně mě zajímalo jen dostat děti do Anglie a vůbec mi nezáleželo na tom, co se s nimi děje pak, protože to nejhorší, co se jim v Anglii mohlo stát, bylo pořád lepší než být v ohni.“ A během celého rozhovoru stále zdůrazňoval, někdy k nelibosti tazatele, že jeho prioritou byla záchrana dětí a že rasa a vyznání ho vůbec nezajímaly.

Zajímala mě pouze záchrana dětí a zcela upřímně, nejsem zbožný.

Židům, zvláště těm ortodoxním, se to nelíbilo, ale abych dostal děti ven, vytvořil jsem určitou konstrukci, a jestliže byly ohroženy, bylo mi jedno, zda jsou Židé nebo komunisté nebo katolíci, a taky mě nezajímalo, ke komu půjdou.

Myslím, že zvlášť Židé přehlížejí jednu věc, když říkají: „Podívejte na všechny ty Židy, které jste zachránil. To je úžasné.“ Ale já jsem nezamýšlel zachraňovat zejména Židy, i když jsem věděl, že většina lidí, které zachráním, budou Židé, ale ten záměr odvézt děti pryč znamenal odvézt ty děti, které budou po příchodu Němců ohroženy a v žádném případě to nebyli pouze Židé.

TAZATEL: Znamená to, že mezi těmi šesti sty dětmi (které jste zachránil) jsou také Ne-židé?

WINTON: Ó, ano. Ano. Protože jak jsem říkal, záměrem bylo zachránit děti.

Jestliže někdo řekl, „máme ručitele a toto je dítě, které chtějí“, řekl jsem na to „fajn“. Nešel jsem tu rodinu navštívit, jak by to člověk udělal dnes.

TAZATEL: Byl jste nad tím. Nešel jste.

WINTON: Člověk se snažil zjistit, zda je rodina vyhovující, ale když ministerstvo vnitra něčí záruku přijalo, ručitel měl 50 liber a dostali jsme povolení dítě přivézt do Anglie, nezáleželo moc na tom, jestli je to dobrý ručitel. Přinejmenším byly v Anglii. V tu dobu to byla, podle mého názoru, ta nejdůležitější věc.

Oba, Winton i Chadwick, vyjádřili politování, že nebyli schopni zachránit více dětí, ale z Wintonova rozhovoru nevyplývá, zda problémem byl nedostatek sponzorů nebo nedostatečná rychlost ministerstva vnitra. Všichni, kteří se účastnili záchrany, si na zdánlivou netečnost ministerstva vnitra stále stěžovali. Jak víme, Winton tvrdil, že nebylo těžké získat v zemi, kde žije padesát milionů lidí, šest set sponzorů, ale jinde prohlašuje, že by byli mnohem úspěšnější, „kdyby měli více ručitelů“. Není ale zřejmé, zda více garantů by mělo za následek více vstupních víz. O frustraci Doreen Warrinerové z toho, co se jí zdálo jako netečnost ministerstva vnitra, jsme se již zmínili.

Zdá se, že Winton na stejné chování narazil hned na začátku. V únoru hořel netrpělivostí začít pracovat v dětské sekci a zjevně plánoval předběžně jednat s ministerstvem vnitra sám. Jako nováčkovi se mu za jeho smělost dostalo lehkého klepnutí přes prsty ze strany tajemnice BCRC. „Paní Rae mi říkala, že jste zamýšlel protlačit víza na ministerstvu vnitra na vlastní pěst. Myslím, že by to nebyl šťastný krok, protože ministerstvo vnitra se vždy staví proti, když se na něj tlačí ohledně žádostí“.

Chadwick také litoval, že ministerstvo vnitra je pomalé.

Prostě si to neuvědomovali. Jen kdyby ministr vnitra mohl strávit pár dní v mé společnosti a viděl tu brutalitu, musel poslouchat bez námitek mladé nacisty, jak jsem často musel já, bezpochyby by celou věc uspíšil. Kdyby si uvědomil, že ty předpisy byly pro mnoho dětí tím prvním krokem na nešťastné cestě do Auschwitzu, určitě by je okamžitě přivezl všechny. Ale po bitvě je každý generál.

A Beatrice Wellingtonová, příznačně nejodměřenější a nejbojovnější ze všech zachránců, nevážila slova ani při jednání s gestapem, ani s britskými úřady a pravděpodobně jí nevadilo jednat spíš s těmi prvními než s těmi druhými. Když popisovala poslední dny působení BCRC v Praze, napsala:

Podle mínění britských pracovníků, kteří se vrátili do Prahy, události, které vedly k jejich odjezdu, jasně ukazují, že ať už to způsobilo cokoli, nebo ať už ten odchod zosnoval kdokoli, nebylo to z důvodu místních překážek nebo antagonismu na straně gestapa, ale spíš z důvodu intrik britských úřadů.

Ale samozřejmě to nebyl nedostatek sponzorů nebo pomalé vládní úřady, které nakonec ukončily úsilí zachránců. Bylo to 1. září 1939, den, o kterém se dlouho předpokládalo, že přijde, kdy armáda vpochodovala do země, napadla ji a hranice se uzavřely. Den, kdy na Wilsonově nádraží čekal největší z Kindertransportů s dvěma sty padesáti dětmi, které v očekávání seděly na svých místech. Tento náklad vlaku zmizel v minulosti a o žádném z těch dětí už nikdy nikdo nic neslyšel. I po padesáti letech je pro Wintona vzpomínka na tento ztracený transport stále bolestná.

WINTON: Ten poslední transport by byl největší. Měl odjet prvního září. Ten den vypukla válka. Měli jsme dvě stě padesát dětí. V Anglii na ně čekalo dvě stě padesát pěstounů, a ani o jednom z dětí jsme už nikdy nic neslyšeli. To není vůbec žádná legrace, když se to všechno zase znovu najednou vybaví.

TAZATEL: Mám za to, že většina příbuzných nebo rodičů těch dětí zahynula.

WINTON: Ach, ano.

Člověk může jen dodat, že možná všech dvě stě padesát dětí nezahynulo. Některé, i když byly zapsané na seznamu pro tento vlak, ve skutečnosti do něho nemusely nastoupit. Osud tohoto posledního transportu zůstává tak trochu tajemstvím.

\\

Nyní nezbylo v dětské sekci kanceláře v Bloomsbury na práci nic než jen sbalit pár krabic s doklady, dopisy a fotografiemi, vzít krabice domů a uložit je na půdě. Pak nastala otázka, jak se rozhodnout ohledně války. Winton se impulzivně stal odpůrcem z mravních důvodů, a jako takový se stal členem protiletecké hlídky v Hampsteadu a později pracoval v Červeném kříži jako řidič. Okamžitě se dostal přes Kanál a krátce nato byl součástí ústupu do Dunkirku. V Anglii vstoupil do Royal Air Force, důvod vysvětlil v jeruzalémském rozhovoru:

Člověk se tomu nemohl vyhýbat napořád. Nakonec vás to vtáhne a existují důležitější věci než vaše svědomí. Chcete taky udělat něco pro svou zemi. To bylo všechno už dávno.

Vzhledem ke svému slabému zraku nikdy bojové letadlo nepilotoval. Místo toho se stal leteckým instruktorem a na konci války působil jako zástupce velitele putovní výstavy RAF, která objížděla válkou zničená evropská města. V zimě 1945 Winton přijel opět do Prahy, ale nezdálo se, že by byl nějak obzvlášť dojatý návratem na místo dramatických událostí před pěti lety. Snad si to nechtěl připomínat. V roce 1947 vzal práci, která vyžadovala silný žaludek. Byl jedním z těch, kteří měli za úkol recyklovat nebo nalézt majitele věcí ukořistěných nacisty za války. Koberce, umění, klenoty, hodinky, ale také objekty s mnohem hrůznějšími asociacemi, například prsteny nebo zlaté zuby. Toto období jeho života zasluhuje samostatnou knihu.

V roce 1948 se Winton oženil s Dánkou Grete Gjelstrupovou a vrátil se do Anglie hledat práci. Rozhodl se v neprospěch bankovnictví a místo toho se pustil do byznysu s takovým úspěchem, že mohl ve svých padesáti osmi letech odejít do důchodu. S Gretou měli tři děti. Třetí dítě Robin bylo mentálně postižené a zemřelo v sedmi letech. V důchodu Winton věnoval spoustu času a energie organizacím Mencap a Abbeyfield, charitě určené starším lidem. V roce 1983 mu byl „za službu veřejnosti“ udělen Řád britského impéria (MBE).

I v pozdějších letech byly události Wintonova života často zaznamenávány. Snad nejznámější je vyprávění o tom, že když si zvykal na důchod, smířený s tím, že se bude starat o zahrádku a věnovat se charitě, ve svých osmdesáti letech se jednoho dne rozhodl, že udělá tolik potřebný pořádek na půdě. Byla s ním i Grete, když mezi krámy našli zašlé krabice, které obsahovaly zažloutlé, padesát let staré papíry. A tak znovu vyšel na světlo pražský příběh s Kindertransporty. Winton zdůrazňoval, že ve skutečnosti byl ten příběh poněkud přikrášlen médii tíhnoucími k romantice, ale je pravda, že až nyní došla uznání archivní hodnota těch starých dokumentů a že by se jim mělo najít lepší umístění. Dokumenty byly předloženy Dr. Elisabeth Maxwellové, specialistce na holokaust, která byla šťastnou náhodou manželkou Roberta Maxwella, majitele The Mirror Newspaper Group, jenž byl sám v roce 1939 židovským uprchlíkem z Československa. Winton se stává velmi slavnou osobou.

Zde je asi potřeba se na chvíli zastavit a omluvit se každému, kdo si pomyslí, že následující řádky nespravedlivě umenšují Wintonovy zásluhy. Bohužel (pochopitelný) obdiv, kterého se mu dostalo od těch, jimž pomohl, i přikrášlené líčení historie (často jako jedna z možností jak prodat noviny nebo přitáhnout pozornost diváků) způsobily, že pravdivý příběh byl poněkud zkreslen. V minulosti se sám Winton často pokoušel ty do nebe volající nepřesnosti poopravit, ale člověk má někdy pocit, že síla hagiografie je tak velká, že to musí být jako házení hrachu na zeď. Následující řádky pak můžeme považovat za pokus uvést pověst na pravou míru a tímto vnést do Wintonova výjimečného činu jasnější hledisko.

Uvedení Wintona na celostátní scénu bylo, myslím, pečlivě naplánováno a řízeno. Stalo se to 28. února 1988, když bylo Wintonovi osmdesát let. To ráno publikoval list The Sunday Mirror třístránkový článek s titulem „The Lost Children“ (Ztracené děti) – titulek s lehkým náznakem příběhu Petra Pana se zcela minul cíle. Tentýž den večer byl na BBC vysílán pořad „That’s Life“ (Takový je život). Tyto první dvě veřejné prezentace mohou být považovány za nastavení tónu a tempa pro mnohé další reportáže o pražském příběhu. Například v listu The Daily Mirror jsme poprvé viděli později dobře známou fotografii Wintona s Hansi Beckem, malým chlapcem v pruhované čepičce. Stala se z ní typická fotka, která se objevuje v mnohých knihách a blozích, ale jak jsem se již zmínil, Hansi ve skutečnosti nebyl „Wintonovo dítě“. V titulku článku se píše: „Malí uprchlíci v očekávání svého statečného Krysaře“. Vzhledem k tomu, že příběh Krysaře je o zneužití dětí, motivovaný odplatou kvůli penězům, mohlo to některé sečtělé čtenáře těch bulvárních novin zmást ještě víc než odkaz na Petra Pana. Poutavé, ale zcela nevhodné titulky uváděly později Wintona do rozpaků, zřejmě nejabsurdnější přívlastek, který mu přisoudili, byl britský/anglický Schindler. Článek také odstartoval mýtus, že Winton více méně pracoval sám, že byl při záchraně dětí „výborem jednoho muže“, což je tvrzení, které má do pravdy daleko.

Tentýž večer televizní program „That’s Life“ připravil skutečné překvapení. Winton byl samozřejmě čestným hostem, ale čestným hostem, který neměl nejmenší tušení, co pro něho přichystali. Pravděpodobně očekával, že se bude krátce a nadšeně vyprávět příběh pražských uprchlíků, jak před lety sháněl v londýnské kanceláři peníze, jak získával pro děti ručitele a tak dále. Ve studiu ho posadili doprostřed první řady mezi diváky a on vůbec netušil, že ti lidé, kteří seděli vedle něho, za ním a všude v hledišti, byly bývalé Kinder, děti z transportů před padesáti lety, které neznal a s kterými se předtím nikdy nesetkal. Byla to dokonalá emocionální past, zinscenovaná s obvyklou rantzenovskou patetičností. Pochopitelně to byl velmi sentimentální okamžik, kdy se dámy po jeho pravici i levici představily a pak zbytek diváků dal o sobě vědět ovacemi vestoje. Rantzenovou bezpochyby potěšilo, že se jí podařilo obvykle plachého důchodce přimět sáhnout pod brýle a setřít slzu v oku. To byl jeden z jejích nejpamátnějších dílů pořadu „That’s Life“. Vera Gissingová ale také zaznamenala, že i když byl Winton „šťastný, že se s dětmi setkal…, nelíbilo se mu, jak to bylo zorganizované“.

Během příštích asi deseti let poct přibývalo co do významu i počtu. V květnu 1989 Winton odjel do Jeruzaléma jako čestný host a také uložit své dokumenty v archivu Jad vašem. Pouze okolnost, že sám byl židovského původu, nedovolila, aby byl poctěn titulem Spravedlivý mezi národy. V roce 1991 se vrátil do Prahy, kde dostal čestné občanství a byl přijat prezidentem Československa Václavem Havlem. V roce 1998 mu byl udělen Řád T. G. Masaryka, jedno z nejvyšších státních vyznamenání.

V roce 1999 shlédl premiéru filmu Matěje Mináče „Všichni moji blízcí“, kde Nicholase Wintona hraje Rupert Graves. V roce 2002 Mináč také uvedl dokument nazvaný „Nicholas Winton: Síla lidskosti“, který získal cenu Emmy. V témže roce se objevila vynikající práce Muriel Emanuelové a Very Gissingové Nicholas Winton and the Rescued Generation (Nicholas Winton a zachráněná generace). Gissingová do knihy přispěla detailní a hluboce procítěnou poctou muži, který se stal jejím přítelem a sousedem. Kniha se také zabývá podílem práce Warrinerové a Chadwicka, ale Beatrice Wellingtonové se nedostalo pozornosti, kterou by si zasloužila, pravděpodobně proto, že nebyla k dispozici fakta. Na druhé straně Barazetti získal větší uznání, než mu příslušelo, ale opět proto, že tenkrát se o mnoha skutečnostech nevědělo. V prosinci 2002 byl Winton uveden do rytířského stavu.

Během let vyšly o Wintonových činech doslova tucty článků v novinách, časopisech i na všudypřítomném blogu, a tady začíná být obecně historie pražských Kindertransportů značně zkreslována, zejména Wintonův podíl na nich. Jak a proč se tak stalo, by byla zajímavá studie sama o sobě. To je úkaz, který často provází vznik nějakého mýtu. Dychtíme po hrdinech (a raději ignorujeme Brechtův výrok „Lituji zemi, která potřebuje hrdiny!“) a téměř vždy raději soustřeďujeme svůj obdiv a pochlebování na jedinou osobu. Existuje-li víc než jeden hrdina, mate nás to, a co se týká médií, ubírá to zájem. A tak každý příběh má jen jednoho hrdinu. Zlepšuje to ceny a zvyšuje prodej. Bohužel, pro média všeho druhu je obtížné rozlišovat mezi hrdinstvím a hagiografií, a protože zisk je přímo úměrný hagiografické hyperbole, ústřední postava získává mnohem úžasnější atributy a jsou jí připisovány větší činy, které jsou příznačně přebírány od vedlejších postav příběhu, a ty pak pomalu mizí v pozadí. Do určité míry se tento proces odehrál i zde, ačkoli je třeba zdůraznit, že takovýto výsledek byl zcela mimo Wintonovu kontrolu. Často zmatený a rozzlobený se znovu snažil uvést minulost na pravou míru, ale bez valného úspěchu. A tak se stalo, že výroky o jeho činech bujely. Ta tvrzení, která byla vyřčena v jeho prospěch, jsou dobře známá. Novinové a jiné články různě tvrdí, že

„zařídil, aby děti cestovaly přes hitlerovské Německo“

„zařídil, aby 669 dětí odjelo ze země v osmi vlacích“

„strávil v Praze jen pár měsíců“

„vyjednal bezpečný průjezd víc než 650 dětem“

„zachránil 669 dětí před transportem do nacistického tábora smrti tím, že je odvezl do Londýna“

„odjel s posledním ze zvláštních vlaků, které pronajal na vlastní náklady“

„projevil se jako úžasný hrdina, který ukázal odvahu“

„téměř sám zachránil děti“

„tajně odvezl děti před nacisty v osmi vlacích“

„v roce 1938 poznal, že situace je skutečně nebezpečná, což tušil jen málokdo a což si v té době nikdo nepřipouštěl“.

A takto výroky pokračují.

Jelikož jsou tyto mylné výroky ve Wintonově příběhu hluboce zakořeněny, stojí za to fakta zopakovat. Zcela určitě není pravda, že „málokdo“ si uvědomoval, že v Praze „je skutečně nebezpečná situace“. Bylo to všeobecně známé a v roce 1938 se tam shromažďovaly tucty lidí, aby zjistily, zda mohou pomoct, včetně Wintona. Asi měl štěstí, že se dostal pod křídla Doreen Warrinerové, která přijela o dva měsíce dříve. Nebyl v Praze déle než asi tři týdny a samozřejmě odjel dlouho před tím, než přijela německá okupační armáda. Později jeho místem působnosti byla kancelář v Bloomsbury, odkud vedl velmi důležitá jednání s ministerstvem vnitra a nanejvýš důležité vyhledávání sponzorů. Neměl tedy nic společného s organizováním cest dětí, které byly všechny řízeny z Prahy. Nedoprovázel žádný vlak, pro žádné dítě neorganizoval bezpečný průjezd a žádné dítě před nacisty nevyvezl tajně ven. A stejně tak je zřejmé, že nebyl „výborem jednoho muže“ nebo že zachránil děti “téměř sám bez cizí pomoci“. Ve skutečnosti, jak sám zcela bez obalu říká v jeruzalémském interview, „s dětmi jsem nebyl v žádném kontaktu“. A pokračuje, že samozřejmě žádné z nich „nevybral“. Jak uvádí, „vlastně nevím, jak byly děti v Praze vybírány“.

Asi nejdramatičtěji jsou všechna tato mylná tvrzení zachycena ve výše zmíněném filmu „Všichni moji blízcí“. Film se zaměřuje na fiktivní rodinu Silbersteinových, zámožnou židovskou rodinu, která žije ve vile za Prahou. Nevěří, že příchod Němců nějak změní jejich způsob života („Němci nemají příliš dobrou pověst na to, aby byli bráni vážně“), až je pak příliš pozdě. Nakonec se podaří utéct jen synovi. Na začátku vlastního příběhu je krátké představení postavy jménem Nicholas Winton. V závěrečné scéně rekonstrukce odjezdu posledního Kindertransportu z Wilsonova nádraží se tato osoba znovu objeví v roli jakéhosi dohlížejícího úředníka, který prochází sem tam po nástupišti a kontroluje děti. Ale jak víme, skutečný Winton nic takového nedělal. S největší pravděpodobností nikdy na nástupiště žádného z pražských nádraží nevstoupil a zcela určitě nebyl přítomen nastupování dětí do vlaku (ale druhý den, když přijely na Liverpoolské nádraží, je tam vítal). Stručně řečeno, režisér Mináč použil obzvlášť archaického filmového způsobu a oblékl fiktivního Wintona do šatů postavy, která skutečně v Praze udělala pro záchrannou operaci kus tvrdé práce. Byl to Trevor Chadwick. Podle Very Gissingové Winton zpočátku váhal být ústřední postavou filmu. „Ten příběh je zcela jistě dost silný sám o sobě,“ uvažoval Nicky. „Proč z něj dělat fikci?“ Ale přesvědčování dychtivého režiséra nakonec váhavého osmdesátníka přemohlo. A snad na tom všem ani nezáleží. Koneckonců všichni jsme zvyklí na svobodu, s níž filmy nezodpovědně zacházejí s historickými fakty, jen aby se zvýšila tržba. Všichni si pamatujeme film „How America Won the War“ nebo „How America Broke the Enigma Code“ a jiné. Tento film je možná poněkud víc nepoctivý, protože scénář začíná a končí představením osoby skutečného Nicholase Wintona. Konec filmu je založen na odvysílaném pořadu „Takový je život“, který je zmiňován výše. Zde, jak víme, je skutečný Winton oslavován diváky, bývalými Kinder, ale postavit vedle sebe realitu a filmovou konstrukci má za následek legalizovat to druhé. Je pravděpodobné, že diváci, kteří film shlédnou, odejdou s vírou, že to, co viděli ve filmu, je pravdivé zachycení toho, co Winton skutečně v záchranné operaci dělal. A tak se mýtům daří.

K výše zmíněným postřehům bych měl dodat, že nedávno (v září 2009) se na památku Kindertransportů vydal na impozantní cestu z Prahy do stanice Liverpool takzvaný Wintonův vlak. Následně se o této cestě na webu objevilo z různých zdrojů víc než deset stran příspěvků, což je víc než sto zpráv. Sedmdesát procent z nich se zmiňovalo o „britském Schindlerovi“ nebo podobné variantě, ale nikdo, s výjimkou jednoho, se nezmínil, že se v té akci angažoval také někdo jiný, což vzbudilo výrazný dojem, že všechno řídil Winton sám! Člověk se může jen smutně pousmát.

Nakonec můžeme říct, že Winton neprojevil „odvahu“ nebo „hrdinství“ v běžném slova smyslu. Tyto vlastnosti byly pro práci, kterou dělal, irelevantní. Naštěstí měl jiné vlastnosti, mnohem cennější – pevnost, zdatnost, nezdolnost, čestnost a schopnost přesvědčovat. Jeho zbraněmi byl stůl, psací stroj, dopisní papír a hodně dobrovolníků. S pomocí velkého podpůrného týmu se stal architektem úžasného plánu záchrany životů 669 dětí. Můžeme říct, že skutečně celý Wintonův život byl poznamenán službou druhým. Pozoruhodné úsilí, které věnoval dětem z Prahy, a jeho pozdější práce pro Mencap a Abbeyfield mu získaly zasloužené uznání. A to je důvod, proč je tak důležité vyhnout se zveličování a přikrášlování jeho příběhu, stejně tak jako je hloupé srovnávání se Schindlery nebo Pimpernely. Ty hlouposti se obracejí proti samotnému Wintonovi, a protože jsou evidentně směšné, tak ho znevažují. Jeho život nepotřebuje žádné falešné analogie.

Trevor Chadwick

Tuto kapitolu musím začít odmítnutím střetu zájmů, přestože Trevor Chadwick byl můj otec. Moc dobře si na něho nepamatuji. Vždycky jsem záviděl (a možná i trochu nedůvěřoval) těm, kteří si vybavují své dětství s překvapivou jasností a jsou schopni do nejmenších detailů vylíčit své rozhovory z jeslí a vyjmenovat své oblíbené hračky na pískovišti. Já bych to dokázal jen s obtížemi, z paměťové banky dětství se mi daří vyčarovat jen pár velmi zastřených záblesků, a v žádném z nich můj otec není.

Když začala válka, rodinná škola ve Swanage, kde jsme bydleli, byla evakuována do Penn House v Buckinghamshiru. Tento rozsáhlý statek s mnoha dobře udržovanými trávníky, jezírkem s rybami a rozlehlým lesem byl pro děti ráj. Jednou, když mi bylo asi tak šest let, mi zástupce ředitele školy řekl, že otec čeká v odlehlé části pozemku a chce se rozloučit. Z toho setkání si téměř nic nepamatuji. Myslím, že si dokážu vybavit postavu buď v námořnické nebo RAF uniformě. Předpokládám, že se přišel rozloučit, protože opouštěl rodinu, ale vůbec si nevzpomínám, co jsme si řekli nebo mou reakci. Když si uvědomíme, že škola byla moje rodina, že jsem byl obklopen přáteli a příbuznými a že můj otec ani předtím nehrál v mém životě významnou roli, pak to není překvapující. Tak jako tak bych se necítil divně nebo opuštěný. V té době ani ostatní chlapci nevídali své otce často.

Pak jsem ho asi třicet let neviděl. Nepsali jsme si. Když jsem vychodil školu, vystěhoval jsem se do Kanady, studoval na univerzitě, oženil se, měl děti a sám začal na univerzitě učit. Často jsme v létě jezdívali na prázdniny nebo na delší studijní pobyty do Anglie a během jednoho z těch pobytů přišla z Osla, kde Trevor žil se svou třetí ženou Sigi, zpráva, že by se chtěl se mnou během svého pobytu v Londýně setkat. Mou reakcí na ten návrh byla pochopitelná zvědavost. Setkat se s někým, kdo si říká otec, s někým, koho jsem vůbec neznal, bylo po třiceti letech mlčení určitě zajímavé. A navíc vzpomínka z mládí, kdy jsem byl občas napomínán za špatné chování větou „zrovna jako tvůj otec“, dělala to setkání pikantnější. Budu ho za to mít nebo nebudu mít rád? Budu to muset nechat na psychiatrovi (jak říkával). Ale s určitostí mohu říct, že jsem neměl vůči minulosti žádný pocit zášti. Řekl jsem si, že setkání bude klidné a vyrovnané. Nakonec bylo docela vřelé. Z nějakého důvodu jsem jim jel naproti na letiště Heathrow. I když jsem byl hodně nervózní, byl jsem rozhodnutý chovat se rozvážně a příjemně. Měl jsem na sobě teplý vlněný kabát. Bohužel v kapse kabátu jsem měl svazek zápalek a ruka v kapse zradila můj klid. Jak se okamžik setkání blížil, prsty začaly nervózně třít sirky o sebe a ty se vznítily právě v okamžiku, kdy se otec objevil. A tak skončilo naše třicetileté odloučení. Zmatený otec pozoroval svého syna, jak bláznivě plácá do kabátu, z kterého stoupal kouř. A ledy se prolomily.

Během našich opakovaných pobytů v Anglii jsem se s ním sešel asi ještě čtyřikrát, návštěva londýnské Zoo, nóbl restaurace a pak, když se se Sigi vrátili do Anglie natrvalo, dva výlety do Southamptonu, kde potom žili jako důchodci. Teď jsou vzpomínky mnohem živější. Při poslední návštěvě byl na kolečkovém křesle, jelikož měl po nekompetentním ošetření v místní nemocnici amputovanou nohu, a my ho zavezli do hospody. Když přišel čas odejít, ztropil scénu a náš odchod byl poněkud trapný. Alkohol pro něho zjevně vždy znamenal tak trochu problém. Zemřel v roce 1979. Pamatuji si, že na pohřbu jsem myslel na to, že jsem o něm věděl velmi málo a často ho nevídal, ale jsem rád, že byl můj otec. Byl inteligentní, zábavný a stále jsem slýchal, že před válkou v Praze pomohl zachránit docela slušný počet dětí. Na základě těchto vzpomínek nechť čtenář posoudí sám, zda moje hodnocení otcova podílu na záchranném úsilí je nebo není zaujaté. Já jsem přesvědčen, že není.

\\

Trevor Chadwick se narodil 22. dubna 1907 jako třetí ze čtyř dětí. Otec zemřel, když mu bylo pět let. Všichni členové rodiny se nepokrytě shodovali, že je maminčin oblíbenec a je strašně rozmazlený. Například byl jediný ze čtyř dětí, které studovalo v Oxfordu (předtím chodil do Dragon School a Sedberghu, kam získal stipendium), tam byl kapitánem ragbyového týmu koleje Corpus Christi, dělal dluhy (pravděpodobně v barech a na koňských dostizích) a podle toho, co se v rodině vyprávělo, matka ho po divokých hádkách vždy vytáhla z nesnází. V roce 1928 absolvoval z právní vědy za tři. Předpokládalo se, že dopadne lépe. Po absolutoriu měl na výběr ze dvou zaměstnání. Jedna byla učit na Forres, přípravné škole ve Swanage, kterou založil jeho otec a nyní vedl jeho strýc reverend R. M. Chadwick. Ta druhá byla dělat něco jiného. Vybral si něco jiného. Vstoupil do Koloniální služby a byl poslán do Nigérie jako oblastní úředník. Sloužil tam asi osmnáct měsíců. Pobyt v Africe si zkrátil pravděpodobně kvůli přání oženit se. Než odjel do Nigérie, často navštěvoval mladšího bratra Hugha, který pracoval u farmáře nedaleko Battle. Farmář měl krásnou dceru a můžeme se domnívat, že ona byla ten důvod návštěv, stejně jako bratr. Vzali se v roce 1931, a protože Trevor nechtěl vystavovat svou ženu tvrdému a osamělému životu v poněkud nezdravé části světa, opustil službu a nastoupil do rodinné školy, kde učil latinu a jiné předměty.

V první řadě se očekávalo, že příležitostně převezme vedení školy, ale brzy bylo jasné, že kvůli svému nevyrovnanému životnímu stylu se pro to nehodí. Docela dobře ho charakterizuje nechuť ke konvencím, pravidlům, etiketě a odpor vůči jakémukoli druhu okázalosti a obřadnosti. Což také mohlo přerůst až do nezodpovědnosti. Stal se členem posádky záchranného člunu ve Swanage a byl na to velmi hrdý. Jeho tvář se dá snadno rozeznat na fotografii mužstva z roku 1930, která dnes visí v hangáru posádky. Měl obzvlášť blízký vztah s Bobem Brownem, velitelem člunu a majitelem hospody The Black Swan, který se později stal starostou města Swanage. Bob Brown vyprávěl, jak se chtěl Trevor naučit plachtit. „Když já ho naučím plachtit, on mě naučí řídit auto. Pro plavbu ve swanageském zálivu koupil šestnáct stop dlouhý člun Weymouth a ve dnech, kdy jsme se plavili, nejdřív učil mě řídit auto a teprve potom jsme na kapotu připevnili ceduli s ,L‘ (learner = řidič začátečník).“ Často vyplouval s Bobem Brownem chytat humry a nejednou se lov překrýval s jeho učením ve škole. Vypráví se, že se ve třídě mnohokrát objevil v rybářském svetru, a taky se stávalo, že se neukázal vůbec. Jinými slovy – někdy měl problém s alkoholem. Jak poznamenal Bob Brown: „Když jsem na noc zavíral hospodu, věděl jsem, kdo se bude plížit u zadních dveří. Byl jako člen rodiny.“ Škola to tolerovala, ale pro ředitele muselo být obtížné mít za člena sboru synovce, který obsluhoval v místním baru. Z té doby existuje o Trevorovi mnoho zvláštních a možná také vymyšlených historek jako ta, že se z jakéhosi důvodu objevil ve škole s vyholenou hlavou nebo v den otevřených dveří se objevil ve škole jako italský prodavač zmrzliny a zmateným rodičům prodával zmrzlinu.

Peter Chadwick, který se později stejně jako jeho otec stal ředitelem školy ve Forres a byl také jako on vysvěcen na kněze, tvrdí, že vedle těchto výstředností si ho především pamatují jako laskavého člověka. Pro místní obyvatele zařizoval například výlety autobusem na sportovní utkání nebo organizoval večírky pro postižené děti. Peter si zejména pamatuje, jak Trevor tlačí na vozíku seržanta Coopera (bývalého školního instruktora sportu) v době, kdy umíral na rakovinu. Jednou se ve Swanage objevil nějaký starší muž a ptal se po Trevoru Chadwickovi, který mu před válkou pomohl přitáhnout poškozenou loď do zálivu ve Swanage. Odešli do hospody The Black Swan (kam jinam?), a když se ten muž po delší době vrátil ke své lodi, zjistil, že mu Chadwick zařídil její opravu, aniž by se o tom jakkoli zmínil. Ačkoli byl k mnoha lidem šlechetný, zdá se, že ne vždy takovou pozornost uplatňoval vůči své rodině. Jeho žena měla často s mužem s takovými sklony k neukázněnosti těžký život. Z jejího pohledu „byl jeho život chození po hospodách“ a hodnocení jeho hlavních přátelství zní docela bystře: „Jeho blízkými přáteli byli místní rybáři, dával přednost těmto typům a oni ho obdivovali jako hrdinu. Asi potřeboval obdiv těchto méně vzdělaných lidí.“

V druhé polovině roku 1938 byla v Anglii zveřejněna vážná situace, v níž se ocitly hlavně židovské děti v Německu, Rakousku a Československu, a prostřednictvím sítě různých církví se rozšířily naléhavé prosby o finanční odporu. Jedna taková prosba dorazila také na stůl reverenda R. M. Chadwicka a ten se rozhodl, že do své školy přijme dva chlapce. Krátce po Vánocích Trevor Chadwick a Geoff Phelps, mistr sportu, odletěli do Prahy. S největší pravděpodobností se dá říct, že jedním z prvních lidí, se kterými se setkali, byla Doreen Warrinerová, která je obeznámila se situací uprchlíků a krátce na to také s Nicholasem Wintonem. Winton vzpomíná:

Jednou jsem se v hotelu setkal s mladým Angličanem. Trevor Chadwick se dověděl o vážné situaci uprchlíků a rozhodl se vzdát se práce učitele a přijel pomoct. Dva dny po našem setkání odletěl s dvěma chlapci do Anglie… Druhý den byl zpět v Praze a od té doby se mnou pracoval skoro osmnáct hodin denně, dokud jsme se oba nevrátili do Anglie. Později, když jsme dali v Londýně věci do pohybu a já potřeboval někoho, kdo by se staral o záležitosti v Praze, přijal jsem Trevorovu nabídku.

V knize Karen Gershonové We Came As Children Chadwick toto setkání s Wintonem nezmiňuje. Nejsilněji ho zasáhla tragická situace uprchlíků. „Získali jsme jasnou představu o velikosti toho úkolu. Tak často jsme viděli haly plné zmatených uprchlíků a houfy ztracených dětí, většinou židovských, a to jsme viděli jen část toho všeho. Brzy po našem návratu jsem cítil, že pro to musím udělat víc.“

Nakonec ti dva muži přivezli do Anglie tři děti. Jednu dívku, Gerdu Mayerovou, kterou sponzorovala Chadwickova matka a z níž se stala výborná básnířka, a škola se postarala o dva chlapce, Williho Weigla a Petera Waldera. Dobře si je pamatuji, zvlášť Williho, který se stal jedním z mých kamarádů.

Je obtížné určit přesná data Chadwickova pohybu v Praze. Ve vzpomínkové knize K. Gershonové Chadwick žádná data nezmiňuje, takže je otázka, jak uvedeme v soulad události, jež líčí s těmi, které popisuje ve vzpomínkách Winton, a které, když o nich oba muži psali, se odehrály před více než třiceti lety. Z Wintonova vyjádření (viz výše) víme, že ti dva pracovali společně, dokud Winton neodletěl 21. ledna 1939 zpět do Londýna. Vypadá to, jako kdyby Chadwick odjel přibližně ve stejnou dobu, ale pak začínají nejasnosti. Winton ve výše zmíněné výpovědi říká: „Později, když jsme dali v Londýně věci do pohybu…“ Máme tomu rozumět tak, že oba muži pokračovali v práci na organizování transportů a získávání peněz i v Londýně? Z Chadwickových vzpomínek máme jiný dojem. „Brzy po našem návratu… jsem zašel do Friend’s House a později do kanceláře Movement for the Care of Children from Germany (Hnutí Za péči o děti z Německa). Byli zaneprázdněni hledáním ručitelů, a tak jsem odletěl zpět do Prahy, abych vyhledal děti, které by splňovaly přání ručitelů.“ Možná tady se paměť mýlí, ale s určitostí můžeme tvrdit, že někdy v únoru Chadwick souhlasil, že dohlédne na záležitosti s Kindertransporty v Praze. Co dělal v týdnech mezi lednem a únorem, zůstává nejasné, i když bychom neměli zapomínat, že předtím, než se mohl usadit v Československu, musel řešit také nějaké osobní záležitosti. Například musel poněkud nenadále a na poslední chvíli opustit práci učitele, což do jisté míry nepochybně život školy zkomplikovalo. Mohl dokonce v novém pololetí týden nebo dva učit, než se našla náhrada. A pak tu byla jeho rodina, od které patrně právě odcházel. Podle všeho bylo potřeba učinit opatření, aby ji zabezpečil.

Je tady ještě jedna možnost vysvětlení, obsažená v dopise, který Winton 28. března 1999 napsal Gerdě Mayerové, bývalé zachráněné dívce, v němž vysvětluje, jak transporty začaly:

Objevil se Trevor, nabídl svou pomoc a spolu jsme zařídili kancelář a on souhlasil, že to bude řídit na české straně, jestliže já po návratu do Anglie budu schopen navázat pracovní styky s ministerstvem vnitra. Toho jsem schopen byl, a má práce tedy byla hledat vhodné rodiny, které splňovaly podmínky ministerstva vnitra pro imigraci. Trevor se pak v Praze pustil do práce a řešil všechny možné problémy, i když přišli Němci a práce, ve které pokračoval, začala být čím dál obtížnější a nebezpečnější. Zaslouží si veškerou chválu.

Z toho vyplývá, že než se Chadwick sám angažoval, čekal, zda Winton dokáže svůj ztřeštěný plán záchrany stovek dětí realizovat, a mezitím asi dělal nějakou podobnou dobročinnou práci, možná pro kvakery. A zde by stálo za to říct něco o pracovním vztahu těch dvou mužů. Z některých zpráv máme dojem, že Chadwicka „jmenoval“ na místo v Praze Winton, že byl v té iniciativě šéfem. Tak to nebylo. Uvědomme si, že Chadwick měl tenkrát třicet dva roků a byl o nějaké dva roky starší. Jako koloniální úředník dělal smírčího soudce a vyřizoval mnoho případů, kde uplatňoval svůj úsudek a autoritu. Jako učitel musel ukáznit malé chlapce a v záchranném člunu ve Swanage musel prožít pár bouřlivých nocí, které prověřily jeho charakter. Dá se říct, že Winton byl duchovním otcem (pravděpodobně s podporou Warrinerové) pražských Kindertransportů, ale on a Chadwick se dali dohromady jako rovnocenní kolegové. Rozhodně vytvořili dokonalé partnerství. Winton v Londýně u stolu bojoval s byrokracií ministerstva vnitra a jiných úřadů a Chadwick v Praze venku v terénu tišil traumata současně rodičů i dětí z velkého emocionálního zmatku.

Chadwick byl pravděpodobně na místě v Praze koncem února 1939. Dá se tak usuzovat z toho, že Winton dostal 2. března telegram podepsaný společně Warrinerovou a Chadwickem. Budeme-li předpokládat, že těm dvěma trvalo den dva, než se seznámili a spřátelili natolik, aby poslali společný blahopřejný telegram, můžeme pak z toho vyvodit konec února jako datum, kdy přijel do Prahy a začal pracovat na Kindertransportech. Podle Doreen Warrinerové jeho první skupina dětí odletěla 10. března a byly v ní děti, které vybrala v předchozích pár týdnech ona a které byly shromážděné v YWCA. Tito cestující se neobjevují na oficiálním seznamu pražských Kindertransportů, ale Chadwick si ho dobře pamatoval, protože to byla jeho první záchranná akce:

Byl jsem na svůj první transport dětí ve dvacetimístném letadle hrdý. Všem bylo špatně až na jedno nejmladší dítě, které mi celou dobu klidně spalo na klíně, ale jaksi to nevadilo, pozornost odlákaly papírové pytlíky. Pak jsme se setkali s ručiteli – ti nad tím mým dítětem roztávali a šlo z ruky do ruky a zbylých devatenáct dětí stydlivě odhadovalo, kdo budou jejich noví rodiče, obličeje plné naděje na lásku, které se jim pochopitelně dostane. Když jsem se vrátil do Prahy, byl jsem deprimovaný. Jen dvacet!

Ve Swanage se říkalo, že Chadwick ten první let financoval z vlastní kapsy, že prodal svůj člun a dvě auta, ale zní to nepravděpodobně. Jak později řekla jeho žena, „nikdy jsme dvě auta neměli!“. A čtrnáct stop dlouhá plachetnice Weymouth z druhé ruky by na volném trhu moc nevynesla. Pokud je na té historce špetka pravdy, pak je možné, že letadlo pomohla najmout Chadwickova matka, ale protože Doreen Warrinerová, jak víme, tenkrát finanční prostředky pro pomoc uprchlíkům měla, můžeme se domnívat, že v tom transportu měla prsty ona. Říká: „Desátého března moje děti z YWCA odletěly zvláštním letadlem do Anglie prostřednictvím organizace, kterou teď převzal Trevor Chadwick.“

Jeden český ministr mu zapůjčil kancelář výhodně situovanou v Rubešově ulici, asi blok nebo dva od Wilsonova nádraží. Měl dvě asistentky, pravděpodobně dobrovolnice. Jedna byla Ruth Reserová, šestnáctiletá dívka z Prahy, která se sama chtěla dostat z Prahy do New Yorku. Život v kanceláři byl hektický, protože sloužila jako hlavní kanál pro uprchlické děti snažící se dostat do Anglie. Chadwick později napsal:

Celý den od sedmi ráno do sedmi večer s dvacetiminutovou přestávkou na oběd jsme dělali pohovory, registrovali, psali dopisy garantům, což nezbytně nemohly být jen kusé informace. Nedokážu říct, kolik dětí jsem měl v záznamech, ale muselo jich být na tisíce. Nedokážu ani říct, kolik jsem jich nakonec dostal pryč, ale byly to pouze stovky, bohužel.

Ale kancelářská práce nebyla tou obtížnou částí činnosti. Mnohem, mnohem těžší bylo potýkat se s emocionálním stresem ze zdánlivě nekonečné řady rodin, vyděšených zoufalých rodičů, naléhavě prosících o pomoc, dětí zmatených a nešťastných, že budou odloučeny od mámy a táty. A pak se taky stávalo, a stalo se to mnohokrát, že z toho či onoho důvodu pomoc musela být odmítnuta – buď bylo dítě příliš staré, nebo příliš malé, nebo se nenašel žádný ručitel či seznam byl plný nebo v transportu už nebylo místo. Ale stejně jako Winton neznáme kritéria, podle kterých Chadwick vybíral, kdo pojede a kdo ne, ale jestliže, jak říká, měl na seznamu tisíce dětí, muselo se odehrát mnoho bouřlivých scén. Asi nejhorší ze všeho bývaly chvilky před odjezdem z nástupiště Wilsonova nádraží. Existuje mnoho svědectví o slzách a utrpení, o pokusech tvářit se hrdinně a utěšovat, o posledních objetích a stiscích. Člověk se může jen domýšlet, jaké bylo pro ty, jichž se záchranné práce týkaly, citové vypětí, které trvalo týdny, měsíce.

Ale zdá se, že Chadwick měl na takový stres a vypětí účinnou protilátku. Je zajímavé, že každý uprchlík, který později v životě na ty traumatické dny vzpomínal, zmiňuje jeho smysl pro humor a veselou mysl. Byl to jednoduše člověk, který dokázal lidi uklidnit. Ingeborg Pedeltyová vzpomíná, jak se svou matkou a sestrou dělaly pohovor s nějakým panem Chadwickem. „Pamatuji si usměvavého muže, který mou velmi nervózní matku uklidnil. Nevím, v jakém jazyce se ten pohovor konal, ale v jednu chvíli pan Chadwick mimicky předváděl, že se potřebuje podívat do VELIKÉ knihy. A pak vytáhl tu nejmenší knížku, jakou jsem kdy viděla (asi slovník). Všechny nás rozesmál.“

Margit Fazakerelyová si pamatuje Chadwicka dobře.

Jak bych mohla zapomenout na člověka, který mě držel za ruku (připadalo mi, že má tak velké ruce), posadil si mě na klín a utřel mi slzy. A pak si pamatuji na potemnělou místnost kdesi, kde jsme (my děti) seděly na zemi, Chadwick na židli a učil nás zpívat „Baa, Baa, Black Sheep“. Maminka mi řekla, že je to hodný a laskavý člověk, který mě vezme do Anglie, a že musím být moc hodná a poslušná a čekat na ni, dokud si pro mě nepřijede. Dovedete si představit tu důvěru a víru a ohromnou vděčnost všech našich rodičů, kterou cítili vůči tomu vysokému cizinci, který nás dokázal dopravit do bezpečí. Až když jsem dospěla a sama měla vlastní děti, pochopila jsem, kolik toho pro nás „ten Chadwick“ udělal. Celá moje rodina ho zná a jednou mi dcera řekla: „Představ si mami, že kdyby nebylo Trevora Chadwicka, neexistovala bych.“

Během pohovoru se malý Henry Schermer zamotal do slov v cestovních dokladech a začal je komolit, až to Chadwicka pobavilo natolik, že propukl ve smích, a Gerda Mayerová si vybavuje Chadwicka, jak za letu do Anglie baví maňáskem tříleté dítě. Doreen Warrinerová byla také ráda v jeho společnosti. I když měla na starost v první řadě dospělé uprchlíky a Chadwick děti, ti dva tvořili těsné pracovní partnerství. Například 30. března Chadwick vypomáhal Warrinerové připravovat sendviče pro transport, který se chystala vypravit. „Když jsme s Trevorem Chadwickem balili a nesli jídlo sedmdesáti lidem na Wilsonovo nádraží, strávili jsme spolu veselou hodinku.“ A když se Doreen chystá odejít na nádraží, aby stihla vlak, který ji naposledy odveze z Prahy, posední, s kým hovoří, je Chadwick. „Povídali jsme si na terase vyslanectví, kde na pozadí tajícího špinavého březnového sněhu na slunci začínaly kvést magnólie.“ Chadwickovo nadání pro legraci a družnost, pro které byl tak populární v hospodách ve Swanage, našlo další, mnohem cennější uplatnění.

Jiné želízko v ohni. Ale pak někdy začátkem června poté, co vypravil asi pět transportů, Chadwick zmizel. Proč to udělal, je hotová záhada, pro kterou je zarážející počet možných vysvětlení. V knize Karen Gershonové We Came As Children říká toto:

Ale večer jsem měl jiné želízko v ohni, které nemělo nic společného s dětmi. Bylo mi jasné, že s přibývajícím létem začínají být některé mé aktivity přinejmenším podezřelé a že (gestapo) by mohli přitvrdit. To by ohrozilo děti, tak jsem to vysvětlil Londýnu a oni zařídili náhradu. Nikdy se nezbavím nepříjemného pocitu, že jsem jich nedostal ven víc.

Máme-li to brát doslovně, říká, že byl angažován „v nějaké další záležitosti“, která se odehrávala zvláště večer a neměla s jeho transporty dětí nic společného. Pochopitelně nás napadá, že to mělo něco společného s paděláním cestovních dokladů, v čem, jak víme, byla angažovaná většina pracovníků, kteří pomáhali uprchlíkům. Padělané doklady byly určeny hlavně pro ilegální dospělé uprchlíky, a tak to dělal, aby pomohl Doreen Warrinerové, ale když bylo potřeba, byl připravený vyrobit falešné doklady pro své děti sám. Připouští, že jeho druhý transport vlakem byl ilegální. Britské ministerstvo vnitra se opožďovalo a doklady pro vstupní víza nepřicházely. V již citované pasáži knihy Karen Gershonové We Came As Children popisuje svou dráhu padělatele-amatéra.

Bylo to tedy o večerech, kdy Chadwick chodil ke spřátelenému padělateli v sousedství pro novou várku výjezdních víz nebo padělků dokladů z ministerstva vnitra? Nebo se snad angažoval v tajných útěcích vlakem, které iniciovala Warrinerová? Jisté je, že v květnu 1939 lidé z gestapa o padělcích i nezákonných transportech věděli a byli skutečně pořádně zlí. Jak víme, Warrinerová i její pomocníci museli ze země odjet a je možné, že když se přišlo na to, že Chadwick je do toho zapletený, Kindertransporty byly ohroženy. To by bývala byla škoda, obzvlášť proto, že se Chadwickovi podařilo propracovat se s gestapem k hladké spolupráci. Bohužel nic z toho nevysvětluje, proč, když s takovým potěšením píše třicet let poté o své práci padělatele, je vyhýbavý ohledně jiného želízka v ohni, které kul po večerech.

Jiná možnost, kterou předložil člověk obeznámený s utajovaným světem agentů, je ta, že by bylo divné, kdyby Chadwick, o kterém se vědělo, že pracoval v předválečných měsících na žhavé půdě, jako je Praha, kde se docela přátelsky stýkal s gestapem (a to dělal), bezúhonný člověk střední třídy, absolvent Oxfordu, ředitel školy a bývalý koloniální úředník nebyl osloven MI6. „Poslyš, kamaráde, nevadilo by ti, kdybys měl uši a oči otevřené, a kdybys viděl něco zajímavého, nedal bys někomu z nás vědět…“ a tak dále. Taková varianta by určitě odpovídala Chadwickově výše zmíněné poznámce „bylo mi jasné, že s přibývajícím létem začínají být některé mé aktivity přinejmenším podezřelé a že B. a jeho hoši (gestapo) mohou přitvrdit. To by ohrozilo děti…“ Je zajímavé, že když se vrátil domů, patrně ho vyslýchala MI5, ale bohužel svazky týkající se Prahy roku 1939 byly asi protříděné. Tato teorie vysvětluje strach z odhalení gestapem a skutečnost, že to nemělo co dělat s dětmi, ale nevysvětluje proč, ať už to bylo cokoli, co musel dělat, se to odehrávalo večer. Jestliže měl nějaké informace, mohl jít kdykoli na britské vyslanectví a tamnímu agentovi je předat. Na druhou stranu mohlo být výhodou, že se to odehrávalo večer, kdy se chodí do barů a hospod a lze se pohybovat mezi nepřáteli – v knize K. Gershonové usuzuje, že ta cenná víza by bývala byla mnohem rychleji k dispozici, kdyby ministr vnitra „mohl strávit pár dnů se mnou a viděl brutalitu a musel bez diskuze poslouchat mladé nacisty, tak jak jsem často musel já“.

Mnohem zákeřnější je obvinění, že se příliš přátelil s Němci a že si ho získali. Zkrátka, že měl rád nacisty. Je těžké říct, odkud to obvinění pochází, ale podle jedné verze nějaký dobrovolný pracovník, pravděpodobně ze Švédska, ho viděl, jak se směje a žertuje s důstojníky gestapa, a vyvodil z toho nesprávné závěry. Warrinerová, která znala situaci z první ruky, v rukopisu Winter in Prague říká, že gestapo „v něm vycítilo možného přeběhlíka a on je při tom nechal“. Zástupce velitele gestapa v Praze byl von Bömelburg, s kterým jsme se setkali v předešlé kapitole. Byl to velký starší muž, pravděpodobně homosexuál, který měl rád jídlo a pití a většinou to byl docela příjemný člověk. Musíme si uvědomit, že toto se odehrávalo ještě předtím, než byly natočeny válečné filmy, kde všichni agenti gestapa nosili brýle, černé rukavice, dlouhé kožené kabáty a na hlavě měli z každé strany malé rohy. Von Bömelburg se zdál být docela přátelský a Chadwick nebyl jediný, kdo si myslel, že Bömelburg je přístupný. Stopford s ním také dost jednal, a jak říká:

… v pracovních záležitostech jsem s ním vycházel. Myslím, že byl osobním tajemníkem někoho ze Stinnesovy rodiny, a když se dostal za protinacistické aktivity do problémů, přátelé mu našli bezpečné místo u gestapa!

Snad někdo od nacistů. Stopford si dokonce myslí, že když se objevilo jméno hledaného uprchlíka, byl to Bömelburg, kdo ho nepřímo varoval, takže to mohl předat Warrinerové, která zajistila, že dotyčná osoba uprchla ilegálním vlakovým spojením. V Chadwickových pamětech

… Kriminalrat Bömelburg (sic) byl starší usměvavý pán, který zdaleka nepůsobil hrozivě a občas dokázal hodně pomoct, někdy nevědomky. O mou práci jevil skutečný zájem a jeho jedinou poznámkou v nacistickém duchu byl zdvořilý dotaz, proč chce Anglie tolik židovských dětí.

Ale otázkou je, kdo z nich byl ten nevědomý hlupák? Byl to Chadwick, který byl schopen von Bömelburga manipulovat svým šarmem, smyšlenými omluvami nebo, jak říká, „patolízalstvím“? Když někoho, kdo nebyl schválený, zařadil do jednoho ze svých transportů, mohl se většinou přetrhnout, aby byl kriminální rada spokojený a „souhlasil s orazítkováním mých seznamů dětí určených pro transport bez průtahů“. Nebo to byl Bömelburg, který hrál mnohem špinavější hru, než jakou by si nic netušící Angličan dokázal představit. Joe Schlesinger o tom píše ve své knize Time Zones:

Pak ten Němec (pravděpodobně to je Bömelburg) jednoho dne navrhl Chadwickovi, aby výbor pro uprchlíky poslal zpátky do Prahy některé z dospělých „politických“, kteří odjeli do Británie. Ten gestapák Chadwicka ujišťoval, že pro všechny, kteří se vrátí, osobně zaručí bezpečnost a svobodu. Winton se zděsil. Přijmout nabídku gestapa bylo samozřejmě nemyslitelné. Navrátilci by byli zcela jistě uvězněni. Ale odmítnout by znamenalo celou záchrannou operaci ohrozit. Winton obvinil Chadwicka, že se nechal gestapem oklamat a zneužít. A povolal ho zpět do Londýna.

Na první pohled je ta výpověď nepochopitelná. Člověk si říká, proč by si gestapo myslelo, že londýnský výbor pro uprchlíky, jinými slovy BCRC, dobrovolnická organizace, která neměla žádný vládní status, má vůbec nějakou pravomoc poslat zpátky do Prahy někoho, kdo už v Anglii je. Jestli by byli nebo nebyli po návratu uvězněni, je vedlejší. Taky je těžké soudit, proč by měly být Kindertrasporty ohroženy, kdyby byl ten nepřijatelný návrh gestapa ignorován. Pokud by Chadwick odjel, jeho nástupce by musel čelit stejnému požadavku. Ve skutečnosti organizace transportů pokračovala hladce a bez jakýchkoli problémů další dva nebo tři měsíce. Navíc není vysvětleno, jakým způsobem byl Chadwick gestapem „oklamán a zneužit“. Zdá se, jako kdyby v tom hrálo roli vydírání, ale není jasné, co bylo příčinou. A musím opakovat, že bez ohledu na to, co za eventuálním vydíráním stálo, Chadwick by nemohl s domnělým požadavkem gestapa nic udělat. Možná stojí také za zmínku, že Chadwick nebyl Wintonův zaměstnanec, a proto nebyl „povolán zpět“ do Londýna. Rozhodl se sám a požádal o vystřídání.

Toto jsou některé dohady, které by mohly vysvětlovat to jiné želízko v ohni, které Chadwick kul po večerech. Byl Chadwick podvodník, nebo byl podveden? Byl agent, nebo padělatel? Nebo, jak se s největší pravděpodobností zdá, bylo tajné převážení uprchlíků ilegální dráhou v nebezpečí z vyzrazení? Nebo to nebylo nic z toho? Možná to vyjádření byla jen nevhodná metafora bez zvláštního významu. Pravděpodobně se nikdy nedovíme, co bylo za jeho předčasným odjezdem. Ale můžeme určit hypotetické datum jeho odjezdu. Musíme si uvědomit, že záchranná akce BCRC, tak jak byla v říjnu 1938 zamýšlena, v červnu 1939 končila. Doreen Warrinerová i její dvě asistentky musely v dubnu odjet. Samotná BCRC se přeměnila na CRTC (Czech Refugee Trust Fund), vládou řízený výbor. Řízením záchranných prací byl pověřen Walter Creighton. Byl to státní úředník, o kterém toho mnoho nevíme. Z jeho několika dopisů vyplývá, že chtěl většinu prací pro uprchlíky ukončit. V červnu gestapo i Židovský institut daly jasně najevo, že chtějí mít nad veškerou židovskou emigrací kontrolu a že britští pracovníci nejsou vítaní a měli by se sbalit a odjet. Brzy zůstali jen dva, Beatrice Wellingtonová a Trevor Chadwick. Možná že k Chadwickovu rozhodnutí odjet přispěla změna v postavení, vyhlídkách a obsazení uprchlických agentur. Co se týká skutečného data jeho odjezdu, máme dopis Beatrice Wellingtonové Margaretě Laytonové, který začíná: „Využívám Chadwickovy cesty, abych vám poslala toto,“ a také máme něco, co vypadá jako jakési Chadwickovo vnitřní úřední sdělení Laytonové. Dopis od Wellingtonové je datován 4. června 1939, z čehož můžeme usuzovat, že Chadwick odletěl z Prahy začátkem června. Druhého června odjížděl jeden Kindertransport, tudíž se lze domnívat, že vypravil vlak se 123 dětmi a pak odjel. A snad stojí za zmínku, že ačkoli tam nebyl, systém, který nastavil, pokračoval velmi efektivně dál. Když popisuje, jak padělal dokumenty ministerstva vnitra, ve svých vzpomínkách říká, že nemohl už déle vyčkávat, protože děti čekaly a „už se formoval další transport“. To podporuje zřejmý fakt, že ty cesty vlakem nebyly ušity přes noc. Jejich organizace vyžadovala spoustu plánování předem, kontaktování rodin, shromaždování dětí, příprav k odjezdu, vyřizování stovek dokladů a tak dále. Po Chadwickově odjezdu trvalo měsíc, než byl připraven další transport. Patrně proto, že to byl největší transport ze všech (241 dětí) a Chadwick s dvěma pomocníky jistě udělali většinu přípravných prací. Existují dokumenty, které nám poskytují dobrou představu o tom, kolik přípravného času uprchlíci vyžadovali. Dne 26. června oznámili Paulu Meislovi (Maromovi):

Dostali jsme váš dopis ze dne 24. a sdělujeme vám, že váš ručitel má ještě odsouhlasit podmínky Britského výboru pro uprchlíky… Až budou všechny formality splněny, budou nás informovat a my umístíme vaše děti do příštího transportu.

Dne 21. července dostal Herr Meisl další dopis, ve kterém mu sdělovali:

… vaše děti Hugo a Rudolf jsou na seznamu, který právě dorazil z Londýna. Předpokládáme, že transport odjede 25. července. Prosím, okamžitě potvrďte příjem jízdenky…

Od prvního dotazu Paula Meisla do odjezdu transportu to trvalo jeden měsíc. Je zajímavé, že oba dopisy jsou stále psány jménem T. Chadwicka, Hon. Sec., ale asi proto, že se ještě nikdo neobtěžoval změnit hlavičku dopisu.

\\

Krátce po vyhlášení války Chadwick narukoval do Královského záložního námořnictva. Jeho loď se jmenovala H. M. S. Mollusc. Bylo to zvláštní působiště. Mollusc byla letitá jachta poháněná parou, která původně patřila Guinnessově rodině. Námořnictvo ji zrekvírovalo a opatřilo dělem. Zaujala postavení na volném moři při ústí řeky Tyne, která byla přeplněná obchodními loděmi, a tudíž byla oblíbeným lovištěm německých ponorek a Luftwaffe. Loď pravděpodobně tvořila první obrannou linii tím, že ponorku uvěznila v zálivu Blyth. Měla optimistickou roli, pro kterou by se hodil výraz „snadný cíl“. Po pěti měsících Chadwick loď opustil. Rok nato se loď potopila a stále leží v třicetimetrové hloubce coby oblíbený vrak komunity potápěčů.

Chadwick téměř okamžitě narukoval k Royal Air Force, absolvoval důstojnický kurz a jako nadporučík letectva převzal administrativní povinnosti. V létě roku 1941 se bez dovolení vzdálil a musel být zadržen civilními orgány. Podle všeho byl jako dřív stále náchylný k chození po hospodách. Služební záznam říká, že byl „přísně potrestán“, degradován a připraven o výplatu za dva týdny. Později svou hodnost získal zpět a následně byl povýšen na kapitána válečného letectva. V prosinci 1942 byl poslán do severní Afriky. Dne 25. února havaroval s džípem v poušti, byl zraněn a později mu byla diagnostikována obsedantní psychoneurosa. V té době to byl pravděpodobně univerzální termín, který zahrnoval úzkost, depresi a jiné příznaky. Ať už byla podstata jeho problému jakákoli, služební záznamy uvádějí, že byl „shledán neschopným plnit předepsané požadavky pro další službu v RAF“ a z armády propuštěn.

Následujících deset let měl jeho život sestupnou tendenci. Odloučení s první ženou skončilo rozvodem. Znovu se oženil. Manželství netrvalo dlouho. Měl různá povolání včetně vedení hospody, taxikaření a práce pro bookmakera, dokud si léta tvrdého života nevybrala svou daň na zdraví a vážně neonemocněl tuberkulózou. Naštěstí jeden ze členů rodiny přispěl finančně na to, aby mohl být poslán do sanatoria v Oslu, kde ho po několika letech nakonec vyléčili. Usadil se v Norsku a zpočátku si vydělával na živobytí jako učitel a dělník v továrně. Později založil s přáteli malou vydavatelskou společnost, ze které se stalo nakladatelství Oslo University Press, kde pracoval až do roku 1975. Tehdy odešel do důchodu a usadil se v Southamptonu. V Oslu zpíval ve sboru katedrály svatého Edmunda a tam také poznal svou třetí ženu Sigi, která vnesla do jeho života konečně stabilitu, klid a štěstí. Záchvat mrtvice znamenal dlouhý pobyt v nemocnici, tam se mu vyvinula sněť a museli mu amputovat nohu nad kolenem. Zemřel 23. prosince 1979.

Bill Barazetti

Je těžké rozhodnout, kde začít biografickou poznámku o Barazettim, protože o jeho životě existuje velmi málo ověřitelných faktů a těch pár, co máme, příliš nepotvrzují ty barvité příběhy, které se o něm vyprávějí. Za těchto okolností by bylo vhodné začít na konci příběhu a postupovat obráceně.

Bill Barazetti zemřel 24. září 2000. Devátého října vyšel v listu The Times nekrolog. O sedm let dříve, 26. října 1993, Jad vašem, vysoce respektovaná instituce uchovávající vzpomínky na mučedníky a hrdiny holokaustu, udělila Werneru (nebo Theodorovi) Barazettimu své nejvyšší vyznamenání Spravedlivý mezi národy. Tato pocta se uděluje těm, kteří riskovali své životy, aby zachránili Židy před holokaustem. V roce 2007 Jad vašem vydal Encyklopedii Spravedlivých. Obsahuje článek o každé osobě, která byla takto vyznamenána. Z nekrologu v Timesech se dovídáme, že Barazetti byl Wintonovi „doporučen jako kolega“ pro Kindertransporty a že „na druhém konci v Praze vše zařizoval. Organizoval vlaky, dělal pohovory s rodinami a posílal Wintonovi podrobné informace a fotografie každého dítěte.“ Poté měl problémy s gestapem, ale po určité době strávené v Polsku, kde získal falešný pas, se tajně vrátil do Prahy a pokračoval v organizování odchodu „664 dětí“. Encyklopedie Jad vašem, do určité míry zřejmě zdroj nekrologu v Timesech, říká skoro totéž.

Tam se píše, že „zachránil 669 židovských dětí ze sevření nacistických tyranů tím, že pro ně zorganizoval tři transporty z Československa většinou do Británie. Byl hybnou silou operace Kindertransporty a pro toto úsilí riskoval svůj život.“ A tak dále a tak dále.

Bohužel jak v Encyklopedii, tak v nekrologu jsou líčení týkající se zvláště Kindertransportů téměř všechna nepravdivá. Je těžko pochopitelné, jak takovou snůšku lží mohl někdo napsat a proč taková vlivná média, jako je Jad vašem a The Times, je akceptovaly jako pravdivé. Možná, že v tu dobu nebyly některé velmi důležité důkazy k dispozici. Je taky možné, že se osobní vyprávění přijímalo zcela nekriticky.

Pro naši potřebu se Barazettiho život dá jednoduše rozdělit na dvě části, na roky před záchrannou operací a na měsíce, které skutečně strávil v zimě 1938/39 v Praze jako pomocník Doreen Warrinerové. Ta druhá část je snadněji uchopitelná, protože svědectví se opírají o zdokumentovaná fakta, zatímco pro ty dřívější roky taková dokumentace chybí.

K dispozici máme čtyři celkem rozsáhlé biografické práce, které se týkají jeho dřívějšího života. Je to již zmíněná Encyklopedie Jad vašem a nekrolog v listu The Times, dále článek z roku 1999 v The Daily Mail a čtyři strany v knize Very Gissingové Nicholas Winton and the Rescued Generation. Je třeba poznamenat, že informace z Jad vašem a Timesů jsou samozřejmě z druhé ruky, ale informace ze dvou posledních zdrojů jsou výsledkem osobních rozhovorů, a tak se dá říct, že citují přímo samotného Barazettiho, i když článek v The Daily Mail, který se snaží utřídit Barazettiho životní události před jeho pražským pobytem, upozorňuje na jednu věc. „V důsledku mrtvice, kterou utrpěl před třemi lety, má detaily života v paměti zamlžené, zmatené.“ Pro badatele je také frustrující, že chybí dokumentace. Podle Mailu všechno bylo zřejmě „ztraceno nebo zničeno ve zmatku, kdy se Evropa ocitla na pokraji totální války“.

K těm čtyřem informačním zdrojům můžeme nyní přidat pátý a šestý, které se objevily až nedávno. Tím pátým je svazek ministerstva vnitra HO405/3688, uložený v Národním archivu v Kew. Tento svazek obsahuje informace o Barazettiho žádosti o udělení státního občanství, zprávu policie, soudní případ a jiné. Ten šestý se skládá z několika dokumentů z Národního archivu v Praze.

Ty čtyři výše zmíněné zdroje se shodují, že Barazetti se narodil 29. července 1914 ve Švýcarsku (i když nyní ze svazku ministerstva vnitra vyplývá, že se narodil v Hanoveru nebo možná v Hamburku švýcarským rodičům). Jeho otec byl snad profesorem francouzštiny na univerzitě v Heidelbergu (nekrolog), i když univerzita nemá žádné záznamy o tom, že by v té době nějaký Barazetti učil francouzštinu (existuje záznam, že v letech 1880/90 nějaký Cesar Barazetti učil ekonomii). Všechny čtyři články věnují prostor uvádění vlivných známostí Barazettiho rodiny (v případě Gissingové to zabírá asi čtvrtinu celé biografie), jako kdyby tyto společenské kontakty na šéfa policie a trochu mlhavěji na Masaryka, který se stal československým prezidentem, byly samy o sobě zárukou bezúhonnosti Barazettiho charakteru a korektnosti jeho dobrodružství. Podle všech informací v roce 1933 navštěvoval univerzitu v Hamburku, i když univerzita o tom žádný záznam nemá. Asi chodil také na univerzitu v Praze. V Hamburku, pokud tam chodil, studoval právo (nekrolog) nebo filozofii (Jad vašem, Daily Mail) nebo filozofii a ekonomii (Gissingová). Právě na univerzitě byl poprvé svědkem špatného zacházení s Židy a výsledkem bylo, že se z něho stal celoživotní odpůrce nacismu.

Jestliže je jeho univerzitní dráha tak trochu hádankou, pak je téměř nemožné utřídit jakýkoli souvislý sled událostí v následujících letech do roku 1938. Naše čtyři zdroje nám různě říkají, že v době, kdy byl na univerzitě v Hamburku (The Mail) nebo v Praze (Jad vašem), vstoupil do české tajné služby. Jako špión měl možnost získávat informace na té nejvyšší úrovni. „S mými rodinnými známostmi a kontakty jsem byl v jedinečném postavení a věděl jsem lépe než většina ostatních lidí, co se děje s Hitlerem a jaké má asi plány.“ (The Mail). Gissingová shodně říká, že měl v úmyslu „pokusit se zjistit, jaké má Hitler plány do budoucna“. Bylo by samozřejmě velmi užitečné, kdybychom věděli trochu víc o jeho špionáži na vysokých místech, i když Gissingová přece jen k té špionážní historce dodává, že „aby kryl své utajované aktivity, založil továrnu na parfémy“. Bylo by zajímavé znát jméno té továrny, kde sídlila, kolik měla zaměstnanců a tak dále. Zde si lze také povšimnout kouzelné ozvěny Schindlerova příběhu.

Nakonec byla Barazettiho špionáž gestapem odhalena, a spolehneme-li se na líčení, které máme, unikl přes polskou hranici, změnil si jméno, obarvil si vlasy, získal nový pas, vrátil se do Německa, byl znovu stíhán, pokusil se fingovat svou vlastní smrt tak, že „nechal své šaty na břehu Labe, aby vznikl dojem, že se utopil“ (nekrolog) anebo „na břehu jezera“ (The Mail). Ale nakonec ho gestapo chytlo, „odvezli ho do vzdáleného lesa, bili ho a nechali ho tam zemřít“. Podle většiny verzí právě tam potkal svou ženu Annu. „Na německo-české hranici ho našla mladá česká venkovanka…, která ho polomrtvého přivlekla domů do vesnice a starala se o něho, dokud se neuzdravil.“ (The Mail) Podle Gissingové: „Našla ho mladá venkovská žena a ošetřovala ho, dokud se neuzdravil.“ Jad vašem tu romantickou epizodu mírně obměňuje a Anna je „mladá česká dívka, která mu pomohla se zotavit“. V nekrologu Timesů to je zcela jiná osoba: „Jedním z jeho spolupracovníků… byla Anna, idealistická studentka z českých Sudet, která v té době posílala fotografie nacistických výcvikových táborů a náhle vznikajících pracovních táborů prostřednictvím kurýra do londýnského tisku.“ Dokumenty pražského Národního archivu prokazují, že Anna se narodila v roce 1912 v Hamburku.

Ať už to byla venkovská dívka nebo idealistická studentka, Anna a Barazetti se vzali v Praze v roce 1936. Jejich první syn Nikolaus se narodil v roce 1937. Vedle všech těchto aktivit Barazetti ve své žádosti o občanství také uváděl, že pracoval pro různé německé, švýcarské a české noviny, i když není jasné kdy a v jakém pořadí (HO405/3688).

S úlevou se teď můžeme přenést od zmatené paměti a příběhů upovídaného stáří do období, kde se dají najít záblesky faktů. To neznamená, že pomineme události Barazettiho dřívějšího života, jen připouštíme, že jsou téměř neuchopitelné, protože o nich existuje velmi málo objektivních důkazů. Jestli je pravda, že pro historiky neexistuje důkaz pravosti bez ověření, pak Barazettiho příběh odehrávající se mezi lety 1933 a 1938 musí být brán nanejvýš obezřetně. Pražský archiv nám poskytuje jasné svědectví o jeho pohybech od roku 1936. V tom roce musel kvůli svému protinacistickému přesvědčení opustit Německo a přijel do Československa jako osoba bez státní příslušnosti, jež doufala, že bude studovat na pražské univerzitě (sign B 370/89). Měl prozatímní český pas. V roce 1937 na základě žádosti dostal šestiměsíční vízum do Švýcarska, neboť věřil, že tam najde práci. Ve Švýcarsku žádal o občanství, ale bylo mu zamítnuto. Začátkem roku 1938 se on i jeho žena vrátili zpět do Prahy. Také se pokusil emigrovat do Švédska. V tu dobu pravděpodobně také usiloval stát se policejním informátorem. Zašel na zpravodajské oddělení, aby nahlásil někoho, kdo byl podezřelý ze špionáže pro nacisty. Do následného vyšetřování samozřejmě zapojený nebyl a ve zprávě se píše, že Barazetti byl sám považován za nespolehlivého (sign 200-254-40;202-37-14). Tenkrát musel mít těžký život. Jako Němec, který se pokoušel žít v Praze na prozatímní pas, uprchlík mezi tisíci dalšími uprchlíky, určitě dělal cokoli, co bylo nezbytné, aby zabezpečil živobytí pro sebe a svou rodinu.

Nelze říct, kdy začal Barazetti pracovat pro Warrinerovou, i když to asi bylo krátce před Vánocemi 1938, nebo jak k té práci přišel. Je prostě možné, že pracoval pro Český červený kříž (HO405/3688) a následně přesunul své služby do BCRC. Jako jeden ze zástupu uprchlíků v Praze (jeho BCRC číslo uprchlíka bylo 5817) se jí musel představit a prokázat, že je užitečný pracovník, který si dokáže poradit s psaním na stroji, evidováním, a co je mnohem důležitější, že mluví plynně německy i česky. To bylo pro Warrinerovou neocenitelné. Nepochybně tak pomohl při rozdávání těch správných formulářů a odpovídání na otázky. Pozdější dopis to potvrzuje a dále rozvádí.

V dopise, který Winton napsal kolem 7. či 8. ledna 1939 snad své matce, se tak v příběhu našich Kindertransportů poprvé prokazatelně vyskytuje jméno Barazetti. Jak víme, Wintonovou nejdůležitější kontaktní osobou v Praze byla Doreen Warrinerová a její kancelář pro uprchlíky ve Voršilské ulici byla pravděpodobně centrem jeho aktivit. Když Winton ten první dopis psal, byl ve své pozici ještě nováčkem a uvedl jména nesprávně. Napsal: „Žádáme všechny, kdo chtějí osobně navštívit slečnu Warrinerovou kvůli informaci nebo pomoci, aby přišli kdykoli do Voršilské 2. Tam vás přijme a bude s vámi jednat Barbazetti (sic) (a dnes také já).“ Jinde v dopise nazývá Barazettiho „sekretářem slečny Warrinerové“.

Další zmínku nacházíme ve Wintonově dopise z 11. ledna příteli Martinu Blakeovi. „Slečna Warrinerová i já máme spoustu práce se sestavováním seznamů a přípravou věcí na velký rozjezd. Všechny výbory zabývající se dětmi budou koordinovány zde, velmi pravděpodobně Barbazettim (sic), ale on to ještě neví.“ Stojí za to poznamenat, že všechny důležité seznamy uprchlíků sestavili Warrinerová a Winton. Barazetti nebyl do diskuzí přizván, protože byl sám uprchlík a bylo by nevhodné, aby se účastnil záležitostí spojených se způsobilostí a důležitostí pořadí. Jak Warrinerová napsala v dopise (viz výše), „nikdy nepracoval (Barazetti) se seznamy nebo doporučeními“. Je také zajímavé, že když Warrinerová s Wintonem diskutovali o tom, co se bude dít, až se Winton (a Chadwick) vrátí do Londýna, jak se stalo o týden později, dohodli se, že Barazetti, i když to s ním nekonzultovali, by mohl udržovat provoz podle všeho proto, že to byla další práce, která se dala dělat z kanceláře Warrinerové.

Dva dny nato, co Winton odletěl z Prahy, poslala Warrinerová Margaretě Laytonové, tajemnici BCRC v Londýně, krátkou zprávu s několika jmény, které by chtěla přidat na oficiální seznam uprchlíků. „Chtěla bych opět navrhnout následující jména,“ píše. Tři z těch jmen jsou Barazetti, jeho žena a dítě. To znamená, že ačkoli našel v kanceláři Warrinerové určitou formu zaměstnání, jako desítky z tisíců dalších usiloval stát se součástí emigračního procesu a prvním krokem bylo být zapsán v těch nanejvýš důležitých seznamech. V těchto starších dokumentech je toto také jediná zmínka o Anně a Nikolausovi.

V Londýně se Winton musel pustit do složitého úkolu transporty dětí realizovat. To vyžadovalo psaní spousty dopisů, vyjádření, prohlášení, tiskových zpráv a oběžníků na všechny možné strany s vysvětlením, o co se snaží, a s prosbou o podporu a peníze. Jak již bylo řečeno dříve, v začátcích neměla Wintonova činnost žádný status, žádné peníze, žádnou kancelář a nebyla ani uznána BCRC. Musel si svůj provoz vybudovat od základu. Jeden z dokumentů, napsaný někdy v únoru nebo brzy po příletu do Londýna, obsahuje vyjádření, které způsobilo mnoho zmatku a nedorozumění, co se týká Barazettiho podílu v projektu Kindertransportů. Píše se v něm:

Nedávno jsem se vrátil po třech týdnech strávených v Praze, během nichž jsem zkoordinoval všechny výbory zabývající se dětmi pod jedno vedení. Pan Barazetti, což je sekretář slečny Warrinerové, je nyní úředník také zodpovědný za všechny děti v Československu, které chtějí jet do Anglie.

V jiném prohlášení jinému adresátovi Winton píše:

Přivezl jsem si od všech československých výborů papíry asi 500 případů s fotografiemi dětí a jsem ve stálém kontaktu s panem Barazettim v Praze, takže při posílání dětí z Československa do jiných zemí se nemůže stát, že se případy budou překrývat.

Z těchto citací, zvlášť z té první, je patrné, že uvádí lidi v omyl, obzvlášť ty, kteří nejsou ochotni zkoumat všechny důkazy a pak opakují to, že Barazetti byl odpovědný za pražské Kindertransporty. Především si člověk uvědomí, že oba výňatky by se daly nazvat propagandou v tom smyslu, že záměrem Wintonova psaní bylo zapůsobit na potenciální patrony, garanty, finanční přispěvatele atd., že záchrana dětí, kterou se snaží realizovat, stojí za to, že má dobré základy a dobře funguje. Ve skutečnosti měl Winton značné potíže s tím, aby ho BCRC akceptovala, jelikož – jak víme – více se soustředila na dospělé uprchlíky. Navíc je důležité, že v prvním výňatku se říká, že Barazetti je úředník „také“ zodpovědný za děti. Slovo „také“ je důležité. Může znamenat pouze to, že se očekává, že bude pokračovat v práci pro Warrinerovou, ale že bude „také“ dohlížet na Wintonův nově započatý projekt týkající se dětí. I když Winton s Chadwickem byli pryč, bezpochyby bylo stále plno úřadování a organizování dokumentace, vydávání formulářů, předávání informací o dětech, které nebudou zařazeny na seznam atd. Toto zcela jistě zůstalo pod celkovou kontrolou Warrinerové.

Ale nejdůležitějším důkazem toho, že to byla jen dočasná Barazettiho práce, je dobře zdokumentovaný fakt, že Chadwick se objevil v Praze, aby řídil Kindertransporty, koncem února. Jak již víme, existuje spousta materiálů, že to tak bylo, a bylo by vhodné zopakovat pasáž z Wintonova již výše zmíněného dopisu, kde popisuje, jak byly Kindertransporty organizovány. „Objevil se Trevor a nabídl svou pomoc a spolu jsme zřídili kancelář a on souhlasil, že to bude řídit na české straně…, pustil se tedy do práce a řešil všechny možné problémy, i když přišli Němci a práce, ve které pokračoval, začala být obtížná a nebezpečná. Zaslouží si veškerou chválu.“ (Dne 17. března 2010 ve škole v Sevenoaks Winton během přednášky o Kindertransportech poznamenal: „Samozřejmě nic z toho by nebylo možné bez Trevora Chadwicka.“)

Je škoda, že badatelé z Jad vašem a novináři Timesů neměli pro práci na Encyklopedii a nekrologu k dispozici Wintonův dopis, ačkoli stojí za zmínku, že vzpomínky Warrinerové i Stopforda byly už veřejnosti přístupné. Zejména Warrinerové Winter in Prague obsahuje rozsáhlý materiál o tom, kdo vedl pražskou kancelář, ale nikoho to nezajímalo. A tak si dovedeme představit, jak to nedorozumění vzniklo a vžilo se. Například jestliže se někdo zeptal: „Pomáhal Barazetti se záchranou dětí pražských uprchlíků?“, odpověď by zněla: „Ano, rozhodně. Práce, kterou dělal v kanceláři Warrinerové, zvlášť ta, která vyžadovala jazykové znalosti, byla v době rozjezdu projektu velmi užitečná.“ Ale celé se to nafouklo do tvrzení, že „byl v operaci Kindertransporty hnací silou a riskoval pro to svůj život“, což samozřejmě není pravda. Jak nepravdivé to tvrzení je, bude ještě jasnější později.

Další zmínka o Barazettim se objevuje ve velmi dlouhém dopise, který o něm napsala Warrinerová Laytonové 22. února 1939. Dopis je natolik důležitý, že ho cituji v plném rozsahu.

Vážená paní Laytonová,

co se týká samotného Barazettiho, budu se snažit udržet ho zde, jak dlouho to bude možné, protože je velmi užitečný. Zbavuje mě nekonečného množství drobné práce a vůči uprchlíkům je vždy účastný a laskavý. Garratt vám asi řekl, že existují pochybnosti o vhodnosti zaměstnávat uprchlíka na tak důvěrné pozici. Asi před třemi týdny, když byl vyslýchán policií, jsem sama pochybovala. Ale podle mého názoru je zcela spolehlivý a myslím, že to dovedu lépe posoudit než ostatní uprchlíci. Zdá se mi, že má zdravé názory (s obvyklou německou slabostí pro přílišné zkoumání nespravedlnosti) a je velmi inteligentní. Také je pro mne často úlevou mít někoho, s kým si mohu povídat o podobných zálibách a zájmech (je ekonom). Když ke mně přišel, byl opravdu v zoufalém stavu, ale nikdy si nepostěžoval a dlouhou dobu jen příležitostně psal na stroji, až jsem se rozhodla, že by klidně mohl dělat na plný úvazek. Nikdy neprojednával seznamy nebo doporučení a taky si nikdy nepřihříval svou polívčičku… Jsem velmi ráda, že zcela sám s Wintonovou pomocí zorganizoval skupinu 30 dětí, které odjely do Švédska. Nechci si ho ponechat na neomezenou dobu, ale i když práce nikam nepovede, kvůli němu samému bude zřejmě lepší, aby zůstal tady, než aby odjel do Anglie, kde v současné době nemůže dělat nic moc. Garratt navrhuje, abych vás požádala, abyste mi našla sekretářku, ale nemyslím, že výbor bude uvažovat o tak velkém výdaji, jako je tento, a také bych vám měla vysvětlit, že bych mu chtěla alespoň na pár dalších týdnů pomoci, pokud se situace zhorší, pak bude muset odejít.

S veškerou úctou

Doreen Warrinerová

První věc, které si v tom dopise všimneme, je, že byl napsán víc než měsíc po Wintonově návštěvě, a svědčí o tom, že Warrinerové trvalo poněkud déle, než požádala Margaret Laytonovou, svou šéfku v Londýně, o svolení zaměstnat u sebe Barazettiho. Je těžké říct, proč to tak bylo. Možná jí záleželo na tom, aby ho udržela jako svého sekretáře, protože se jí líbily jeho způsoby a inteligence a dávala přednost jemu před neznámým oficiálním sekretářem, kterého by jí navrhli. Bezmezně obdivovala jeho práci a dokonce ho skoro až k pousmání přechválila, když se zmiňovala o letadle plném dětí vypraveném do Švédska (asi to bylo to letadlo, na jehož organizaci se podílela krásná švédská špiónka, zmíněná v kapitole o Warrinerové), které organizoval „zcela sám“, ale pak účinek poněkud kazí tím, že dodává „s Wintonovou pomocí“. Je zajímavé, že když popisuje tento letecký transport Winton, říká, že ho dal dohromady sám a žádnou spoluúčast Barazettiho nezmiňuje.

V dopise je také zajímavá zmínka o výslechu českou policií, zvlášť ve světle Barazettiho tvrzení, že pro ně v Německu pracoval, ale pokud neexistují o předmětu toho výslechu další informace, jsme odkázáni na pouhé spekulace. Gissingová naznačuje, že jeho hlavní prací v uprchlickém prostředí bylo dávat pozor na nacistické špióny, kteří by se mohli pokusit tajně se propašovat do transportů, a tak se dostat do Anglie. Říká:

Původně bylo jeho hlavní prací urovnávat cestu pro jednání s vládní administrativou, a až skupiny uprchlíků a dalších nepřátel Říše začnou utíkat, zajistit, aby žádný nacistický špión neměl volný průchod do Anglie… „Znal jsem je všechny,“ řekl mi Barazetti. „Nacistické pohlaváry, malé darebáky i jejich nevinné oběti.“ V práci pokračoval pod falešným jménem Le Monnier, protože kdyby vyšly najevo jeho protinacistické aktivity, obával se, že by to ohrozilo záchrannou operaci.

Samozřejmě o této kontrašpionážní roli neexistuje žádný důkaz, ale máme rozsáhlé důkazy, že pracoval v kanceláři Warrinerové na docela všedních úkolech. Na druhé straně, jestliže byl zapleten do nějaké formy tajné práce, bylo by s podivem, kdyby Warrinerová o tom věděla a schvalovala to. Její pozdější dopisy naznačují, že o tom nevěděla a taky by to neschvalovala. (Domněnka, že v té době pracoval pod jménem Le Monnier, nedává moc smysl. Každý se na něho obracel jeho skutečným jménem, jež také bylo v jeho prozatímním českém pase.)

Mnohem významnější je Warrinerové pocit ohledně vhodnosti najímání uprchlíků. Je si vědoma nepsaného pravidla, že v určitých citlivých záležitostech, kterých se účastní, by bylo nepřijatelné, aby uprchlíci měli na starost jiné uprchlíky, a vyjadřuje pochybnosti ohledně vhodnosti „zaměstnávat uprchlíky na tak důvěrném místě“ a vysvětluje, že zná hranice. „Barazetti nikdy nepracoval se seznamy nebo doporučeními.“ Dopis ale vcelku vyjadřuje poklonu Barazettiho kvalitám a potěšení, že může pracovat s někým, kdo zjevně „mluví jejím jazykem“. Během měsíce radikálně změnila svůj názor.

Následně se Barazetti objevuje 15. března 1939, v den, kdy německá armáda vpochodovala do Prahy. Jak si lze představit, ten den bylo město samý chaos a britské vyslanectví, kde Warrinerová dočasně zřídila svou kancelář, nebylo výjimkou. Warrinerová ve svých memoárech dojemně popisuje zoufalství a zmatek toho dne:

Schodiště bylo přeplněno uprchlíky, všichni zoufalí… Naštěstí jsem si den předtím vzpomněla a vybrala zůstatek Fondu News Chronicle, asi 5 000 liber, tak jsem jim dala peníze a řekla těm, které jsem znala, aby utekli na hranice a pokusili se dostat na britský konzulát v Katovicích. Těm, kdo byli na starém vízovém seznamu, jsem dala svou podepsanou navštívenku s poznámkou v tom smyslu pro konzula… Shromáždila jsem všechny pasy u sebe – patřily sudetským komunistům – a zavolala na dav v chodbě a na schodišti, že musí zmizet, protože se každou chvíli může objevit gestapo. Pak jsem šla zpět do hotelů, kde mě dostihlo několik vyděšených uprchlíků… Přišel telefonát z Londýna, který jsem si vzala v budce v hale. Byla to slečna Rathboneová a řekla, že každý, koho jsem doporučila, vízum dostane. Němečtí generálové obcházeli kolem budky – byli ubytovaní v Alcronu –, podle mého názoru to rozhodnutí přišlo příliš pozdě. Nechala jsem Margaret Douganovou, aby v našich místnostech zničila všechny papíry, a odjela jsem s krabicí pasů taxíkem na vyslanectví…

Stopford ten den popsal ve svém deníku téměř stejně živě, takže na ty události máme dva pohledy. A právě Stopford nám poskytuje další pohled na Barazettiho. V deníku vysvětluje, že vyslanectví se rozhodlo „menšímu počtu lidí, kteří byli ve velkém nebezpečí a kteří měli pro to nějaký zvláštní důvod“ nabídnout azyl. Bylo jich osm a Stopford je rozděluje do tří kategorií. V první byli Jaksch a Taub, vůdcové sudetské sociální demokracie. (Jaksch předpokládal, že Němci budou nakonec požadovat jeho vydání, tak z vyslanectví vyklouzl v převlečení za dělníka a byl převeden přes hranice do Polska.) Druhou kategorii tvořil komunista Katz a Stopford připojuje sedmnáctiřádkovou poznámku, aby vysvětlil jeho zařazení. Třetí kategorie má také jen jedno jméno. „Herr Barazetti, člen sekretariátu slečny Warrinerové.“ Přibrat Barazettiho přineslo mnoho problémů. Důvod, proč byl prvním dvěma kategoriím nabídnut azyl, je evidentní. Jako vůdčí antinacisté byli sledováni. Ale pro zařazení Barazettiho žádný důvod nebyl. Znovu existuje několik možností. Byl přece jen tajným agentem české zpravodajské služby, jak tvrdil? Znovu na něho dopadly jeho dřívější hrdinské činy vykonané v Německu a jinde? Šlo po něm gestapo kvůli jeho protinacistickým názorům – a není důvod nevěřit, že byly opravdové. Nebo to byla snaha Warrinerové pomoci muži, který byl loajálním zaměstnancem? Odpovědět na tyto otázky je téměř nemožné a další údaje, které se vynořily krátce poté, to ještě komplikují.

Prozatím je důležité všímat si dat. Barazetti získal na britském vyslanectví azyl 15. března. Dne 20. března Němci dostali jména osmi uprchlíků, kteří byli na vyslanectví. A 24. března sdělili, že „ti lidé dostanou průvodní listy za předpokladu, že nebyli trestáni za velezradu, špionáž nebo politické zločiny včetně použití výbušnin“. Nato 28. března Němci prohlásili, že všichni tito uprchlíci (mimo Jaksche) mohou svobodně odjet, a vyžádali si jejich pasy. Ty byly odevzdány a po dvou dnech vráceny s výjezdními doložkami. Stopford pak tu skupinku doprovodil do bezpečí: „Pro případ, že by nás někdo na nádraží zkusil nějak podvést, vyprovodil jsem tu skupinu 1. dubna k nočnímu vlaku a vydechl si úlevou, až když jsem se dověděl, že byli s konečnou platností za hranicemi.“ Jak máme rozumět tomu, že gestapo bylo k osobě Barazettiho zjevně lhostejné? Vrhá to snad stín na interní schopnosti gestapáckého zpravodajského stroje? Nebo to spíš vrhá stín na věrohodnost Barazettiho příběhů o jeho předchozích hrdinských činech?

V podstatě opravdu nezáleží na tom, kterou z těch možností si vybereme a budeme v ní pokračovat. V tom svědectví je rozhodující, že máme data. Barazetti získal na britském vyslanectví azyl 15. března a nakonec odjel do Anglie 1. dubna. (Jeho žena se synem odjeli do Anglie tři dny předtím, než přišli Němci, pravděpodobně v jednom z transportů Warrinerové.) On odjel vlakem do Polska, odtud odletěl do Croydonu, kde přistál 7. dubna. Jestliže tato data srovnáme s daty transportů dětí na následující straně, vidíme, že měl s nimi velmi málo co do činění z prostého důvodu – v Praze nebyl. Stručně řečeno, prohlašovat, že byl „hnací silou operace Kindertransporty“ (Jad vašem) nebo že „hrál hlavní roli při organizování útěku dětí z Němci okupované Prahy“ (nekrolog Timesů), nemůže být pravda.

Také si lze všimnout, že oba články tvrdí, že Barazetti byl odpovědný za „záchranu 669 dětí (664 v nekrologu), a jestliže se ještě jednou podíváme na úřední seznam Kindertransportů, vidíme, odkud ta čísla jsou. Samozřejmě to je celkový počet dětí, které se dostaly do transportů. Je humorné, že oba články tvrdí, že Barazetti měl zásluhu pouze na třech transportech, podle všeho na těch v červnu, červenci a srpnu (kdy byl v Anglii), ale selhávají v počtech, když uvádějí součet všech osmi transportů.

Zpráva Hnutí za péči o děti z Německa, Britský výbor pro mezinárodní pomoc, česká sekce, Zpráva „B“ z 2. října 1939 – data transportů a zdroje financování

Poslední dopis, ze kterého můžeme citovat, nám poskytuje důkaz, že Barazetti bezpečně dorazil do Londýna.Také se nabízí další možný důvod, proč odešel z Prahy. Dopis poslala Warrinerová Margaret Laytonové do ústředí BCRC v Londýně. Je to odpověď na předchozí dopis, kde Laytonová žádá Warrinerovou o radu, co má dělat s Barazettim, který se objevil v její kanceláři. Warrinerová píše:

Pokud vím, Barazetti dělá nějakou práci pro uprchlíky. Myslím, že by bylo lepší zprostit ho v této souvislosti všech úkolů, a přestože je velmi schopný pracovník, odpovědnost ve složitých situacích se na něj klást nemůže, protože se nyní nachází ve velmi nevyrovnaném stavu mysli. Obávám se, že pokud zcela neunikne postavení uprchlíka, bude trpět. Paul Yates mu může najít uspokojivé zaměstnání v ekonomickém výzkumu (HO 294/53).

Když se pokoušíme odhalit, co stálo za nápadnou změnou postoje Warrinerové, znovu se ocitáme v oblasti spekulací. Asi během měsíce se změnil z oblíbence ve vážný závazek. Člověk si říká, zda důvod pro jeho zařazení do skupiny, která získala na vyslanectví azyl, neleží někde za těmito řádky. Nezhroutil se snad a necítila Warrinerová vůči němu povinnost vzhledem k jeho dřívějším službám, a tak mu pomohla opustit Prahu? Je dokonce obtížné určit, zda tón jejího komentáře je kritický nebo soucitný.

Warrinerová se ještě jednou zmiňuje o Barazettim o čtyři měsíce později v Londýně ve svém deníku. Dne 27. srpna píše: „Hrozné ráno, jednání s Barazettim. Slečna Braceyová šla se mnou.“ Samozřejmě se z této úsečné poznámky nedá nic moc vyvozovat. Vypadá to, že vůči Barazettimu cítila stále závazky (když jeho rodina přijela poprvé do Londýna, dovolila jim bydlet ve svém bytě v Belsize Parku), ale nyní neměla z jeho společnosti vůbec žádnou radost. Bere s sebou přítelkyni, snad jako svědka, snad jako morální podporu. To také dokazuje, že Barazetti v tu dobu žil v Anglii.

Pražské archivní materiály (sign2-90/380) nám poskytují solidní náznak důvodu, proč vztah Warrinerové s Barazettim skončil, a to také může vysvětlovat její „hrozné ráno, jednání s Barazettim“ zmiňované výše, a proč, když se o pár let později pustila do psaní svých pamětí Winter in Prague, pamětí zaplněných jmény, daty a podrobnostmi, jméno svého bývalého sekretáře Barazettiho už ani jednou nezmínila.

Jednou v roce 1940/41 napsal Barazetti dopis do kanceláře prezidenta české exilové vlády a obvinil Warrinerovou a Jaksche, který byl, jak víme, vůdcem sudetských uprchlíků, nyní také v exilu, že o něm šířili pomluvy a očerňovali jeho pověst. Ten dopis je Barazettiho určitým preventivním útokem na ty dva a poskytuje poněkud dlouhý seznam osobností, včetně samotného Masaryka, kteří dosvědčí jeho morální bezúhonnost. V dopise je rukou psaná poznámka, pravděpodobně od některého z českých úředníků, konstatující, že BCRC už nebude za Barazettiho ručit, protože byl zapleten do finančního podvodu. Jiný dopis, ten od exilového ministerstva vnitra, oznamuje prezidentské kanceláři, že to je osobní záležitost mezi Warrinerovou a Barazettim, která by měla být projednána u anglického soudu, a že Barazetti stejně není český občan.

Co to všechno mělo znamenat, zůstává věcí dohadů, ale je možné, že po příjezdu do Londýna někteří z uprchlíků zjistili, že něco z jejich věcí nebo cenností zmizelo, nebo že se stali oběťmi nějakého finančního podvodu. Šli si stěžovat vedoucímu Jakschovi a ten s tím hned seznámil Warrinerovou. Jestli se ta domněnka zakládá na pravdě, pak je to zcela určitě důvod, kvůli kterému Warrinerová nechtěla s bývalým sekretářem mít nic společného. Ať tak nebo onak, je třeba zdůraznit, že to jsou všechno dohady. Celá věc se dostala před soud pro cizince, ale nevíme, jak to dopadlo. Ovšem jisté je, že obvinění z podvodu na Barazettim ulpělo na dlouhou dobu. Během pozdějšího soudního jednání ohledně podezření z krádeže a během jednání o udělení občanství to bylo součástí svědectví.

Musíme však zvážit, zda je alespoň vzdáleně možné, že Barazetti po příjezdu s rodinou v dubnu do Anglie se někdy později vrátil do Prahy, a jak uvádí nekrolog listu The Times a Encyklopedie Jad vašem, měl na starosti červnový, červencový a srpnový transport. To je ovšem předpoklad extrémně přitažený za vlasy. Předně si musíme uvědomit, že pražská kancelář dětské sekce běžela už nějakou dobu hladce. Když někdy začátkem června přijel Walter Creighton, aby od Stopforda převzal práci týkající se uprchlíků, okamžitě doporučil, aby se kancelář BCRC alespoň dočasně uzavřela, ale už 8. července píše do Londýna: „Co se týká židovských dětí, práce musí v každém případě pokračovat. Máme tady mnoho povinností a je to úžasná práce.“ Ať už Chadwick zavedl jakýkoli systém práce, zřejmě byl účinný a gestapo pokračovalo až na pár výjimek ve schvalování výjezdních povolení. Také je dobré představit si kancelář v Rubešově ulici, kde se Kindertransporty organizovaly. Byla samozřejmě přeplněna spisy, dokumenty, formuláři, telegramy, dopisy a obecným vybavením, které si člověk spojuje s tak rozsáhlou záchrannou operací, vše zpracováváno s pomocí sekretářek. V průběhu června se uspokojivě formoval největší transport. Je vůbec možné, aby v této situaci jednoho dne vešel Barazetti a oznámil, že ten transport přebírá? Před dvěma měsíci byl ve „velmi nevyrovnaném stavu mysli“ a nezpůsobilý jednat s uprchlíky. Schválil by BCRC za těchto okolností převzetí? A je možné, že by se vzdali své předchozí zásady nevyužívat uprchlíky v záležitostech jiných uprchlíků? A i kdyby se Barazetti jakkoli zapojil, neobjevilo by se jeho jméno někde v zápisech ze schůzí BCRC nebo třeba v něčím dopise? Rozebíráním faktů se jen poukazuje na nemožnost takového předpokladu.

A co máme dělat s tvrzeními Encyklopedie i nekrologu, že Barazetti podstoupil tu riskantní práci v utajení, s falešnou identitou a že pro uprchlíky padělal výjezdní víza? Encyklopedie to prezentuje takto: „Ačkoli byl hledaným mužem a pracoval pod falešným jménem, podařilo se mu přesvědčit německé úřady v Praze, aby poslaly tři transporty dětí vlakem do Británie.“ Je záhadou, proč byl považovaný za hledaného člověka, když předtím ho gestapo prověřilo a umožnilo mu bezpečný odjezd do Anglie? A proč si také myslel, že si potřebuje změnit jméno a tak zastírat svou identitu? Pod jménem Barazetti ho znala Warrinerová, Stopford i Winton a jako sekretář Warrinerové musel být začátkem roku 1939 v Praze známou osobou jak mezi uprchlíky, tak na úřadech. Člověk by se taky rád dověděl víc podrobností o tom, jak se mu podařil tak významný čin vyjednat s gestapem transporty a doklady, když byl hledaným mužem s falešnou identitou. Gestapo jistě nebylo tak nechápavé! Nakonec není těžké většinu těchto historek přisoudit spíš než skutečnosti již tak přebujelé fantazii.

Tyto praktické úvahy můžeme nyní doplnit důkazy obsaženými ve výše zmíněných spisech (HO405/3688), které jsou nově zpřístupněny v Národním archivu. Většina spisů týkajících se Barazettiho obsahuje dokumenty, které se vztahují k jeho dvěma žádostem o občanství. První žádost podal v roce 1947, dva roky poté, co ukončil práci pro MI19. Žádost byla zamítnuta hlavně proto, že byl u soudu v Bedfordshiru obviněn a uznán vinným z krádeže a odsouzen na dvanáct měsíců do vězení, po odvolání zkrácených na osm měsíců. Druhý pokus získat občanství učinil v roce 1956. V části 7 formuláře žádosti uvádí, jak je požadováno, podrobnosti z rejstříku trestů, a velkými písmeny přidává poznámku: „Odsouzen na základě výpovědi trestaného zločince – byl jsem nevinný, ale pošetilý a nevzal si advokáta.“

V tomto druhém pokusu počáteční hodnocení nebyla pozitivní, ale byla tam také některá příznivá, i když poněkud dvojznačná. Přísedící komise napsal:

Nejsem přesvědčený, že bychom měli pokračovat v odmítání žádosti, která byla poprvé podána v roce 1946. Je pravda, že v roce 1939 existovaly pádné důvody pro podezření, že využíval postavení v BCRC ke svému finančnímu prospěchu na úkor některých uprchlíků, ale musíme si uvědomit, že v tu dobu mu bylo pouze dvacet pět roků a příležitost snadno získat peníze od lidí, kteří si zoufale přáli dostat se z vlivu nacistů, byla velkým pokušením. Je také pravda, že byl v roce 1947 odsouzen za účast na krádeži a přechovávání (kradeného zboží) – známka toho, že jeho morální měřítka byla trochu lepší ve třiceti třech letech než v dvaceti pěti. Na druhou stranu přece jen… dojem, který jsem získal z policejní zprávy, je, že ten člověk se pokusil – s určitým úspěchem – napravit…

Zmínky o podvádění jiných uprchlíků, vyskytující se ve dvou nebo třech zprávách, zprávy o pašování šperků nebo něčeho podobného již byly zmiňovány dříve. Pro nás je mnohem závažnější jeho vyjádření ve formulářích zaslaných na ministerstvo vnitra policií v Bedfordu, že „od té doby, co přijel v roce 1939 do země, nenavštívil žádnou jinou cizí zemi“. Navíc ke všem těm svědectvím citovaným výše lze dodat, že je nepravděpodobné, že by v tak důležité žádosti, druhém pokusu získat britské občanství, lhal. Jinými slovy to je další důkaz toho, že Barazetti poté, co 7. dubna 1939 přijel, neopustil Anglii, a tudíž neměl téměř nic co do činění s pražskými Kindertransporty.

Myslím, že ještě jedna skutečnost může ukončit tuto polemiku. Když podával ty dvě žádosti o občanství, bylo důležité, aby se představil v co možná nejlepším světle. V obou případech zmínil práci pro MI19 a to, jak je zřejmé, ovlivnilo komisi. U první žádosti samozřejmě doba strávená ve vězení tuto výhodu zpochybnila, ale když po deseti letech žádal znovu, rozhodujícím činitelem v úspěšné žádosti byla právě jeho služba za války. Ovšem nikde ani v jedné žádosti není jakákoli zmínka o tom, že by zachránil 669 dětí před nacisty. Toto opomenutí je o to pozoruhodnější, když si uvědomíme, že hrůzy holokaustu byly stále relativně čerstvé. Možná že jeden z důvodů, proč to nezmínil, je, že Warrinerová, Wellingtonová i Chadwick byli stále naživu a mohli tvrzení, že byl „vůdčí silou operace Kindertransporty“, zpochybnit.

Nakonec se vraťme k otázce, jak se mohlo stát, že dvě velmi uznávané tiskoviny, jako je The Times a Encyklopedie Jad vašem, uvedly do života příběh, který je plný lží. Je to důležité, protože obě média jsou brána jako zdrojová. To, co uveřejní, je pro veřejnost vytesáno do kamene a za čas se to stane pravdou. V případě Barazettiho to vypadá, že celou záležitost uvedla do pohybu náhodná poznámka učiněná na konferenci v roce 1989. Jednou byly zmíněny Kindertransporty a „Barazetti řekl, že o tom něco ví, protože do transportu dětí z Prahy byl zapojený“ (nekrolog). Ironicky vzato, pokud by to tak zůstalo, pak by to byla pravda. Jak víme, opravdu v tom hrál jako sekretář Warrinerové (velmi malou) roli.

Současně si uvědomme, že v roce 1988, pouze rok před tím, se náhle objevil v článcích The Sunday Mirror a v televizní show Esther Rantzenové „That’s Life“ Wintonův příběh. Poté byl Winton oslavován v Jeruzalémě, kde byly jeho deníky a dokumenty uloženy ve Wintonově archivu, a následně se stal celebritou i v mnoha dalších zemích. A právě tehdy začal být silně prosazován také Barazetti jako další objevený hrdina pražských Kindertransportů, které se udály před padesáti lety, a toto nadšené prosazování vyvrcholilo tím, že mu byl v roce 1993 udělen čestný titul Jad vašem Spravedlivý mezi národy. V tu dobu už byli všichni – Chadwick, Warrinerová i Wellingtonová – deset patnáct let mrtvi a nemohli se k tomu vyjádřit.

Samozřejmě je politováníhodné, že v tomto případě neměl Jad vašem přístup k některým novějším materiálům, ačkoli musím opakovat, že například Warrinerové vzpomínky Winter in Prague byly volně k nahlédnutí a samy o sobě měly vzbudit pozornost. Místo toho bylo příliš snadné spoléhat se na neověřené vzpomínky, přistupovat k faktům nekriticky a věnovat důvěru a nadšení, i když pochopitelné, někomu, o kom se mylně domníváte, že zachránil mnoho životů. Člověk si pak dovede představit, že ti, kdo případ Barazetti propagovali, investovali už tolik času, energie a citů, že bylo obtížné změnit názor. Dokonce i když se objevily důkazy, které na Barazettiho příběh vrhly vážné a přesvědčivé pochybnosti, přijmout fakt, že se udělala chyba, bylo asi příliš těžké a snazší bylo v tom pokračovat než změnit názor.

Když byli v Jad vašem na tu záležitost upozorněni, chovali se velmi zdvořile, ale samozřejmě se ocitli v obtížné situaci. Bylo prostě nemožné změnit nebo odstranit údaj z Encyklopedie a zjevně neexistuje žádný mechanismus, jak zbavit falešného nositele jeho titulu. Je to škoda prostě proto, že by někteří lidé mohli pochybovat o spolehlivosti Encyklopedie. Když může projít taková neuvěřitelná chyba, nemůže tam pak být mnoho dalších chyb nebo zveličování? Ale to jsou záležitosti, které si musí vyřešit Jad vašem. Bohužel speciálně tento výmysl zůstává zachován ve dvou jinak respektovaných referenčních pracích.

Na doplnění bych měl zmínit závěrečný komentář Jad vašem, který učinili poté, co si přečetli tuto kapitolu s veškerými důkazy.

Chápu, že se zajímáte o to, co se píše v Encyklopedii spravedlivých, ale mohu pouze znovu opakovat, že účelem Encyklopedie není popisovat Kindertransporty jako celek, ale pouze poskytovat příběhy těch, kterým Jad vašem udělil titul Spravedlivý mezi národy.

Je překvapující, že se Jad vašem nezajímá o to, zda příběhy, které zveřejňuje, jsou pravdivé nebo ne, ale myslím, že zde musíme celou záležitost opustit.

\\

V květnu 1940 byl Barazetti jako cizinec zadržen, ale o rok později mu jeho jazykové znalosti pomohly k propuštění z vězení. Pracoval pro MI19 ve zpravodajském oddělení, které mělo na starosti výslechy německých válečných zajatců. Pracoval v pobočce v Beaconsfieldu pravděpodobně jako překladatel do 1. září 1945. Po propuštění z vězení v roce 1947 pracoval deset let v kanceláři tiskaře v St. Albans. V roce 1957 se stal britským občanem a patrně pracoval pro Spojené národy. Mnoho let byl zástupcem pokladníka a později, od roku 1991 do roku 1996, se stal čestným pokladníkem PEN klubu. Později se dostal do nesnází. Zpráva o jeho nepříznivé situaci se objevila v izraelských novinách, kde si jí všiml Hugo Marom. Sám pražské dítě – uprchlík – napsal asi dvěma stům dalších bývalých uprchlíků a požádal je, aby přispěli do fondu na pomoc muži, který, jak se myslelo, zachránil jejich životy. Odezva byla štědrá, Barazetti mohl zaplatit své dluhy a také získal příjem 500 liber měsíčně. Zemřel 24. září 2000.

Beatrice Wellingtonová

Dětství Beatrice Wellingtonové bylo spletité. Narodila se 15. června 1907 a její otec, který se jmenoval Gonzales, rodinu brzy poté opustil. Vypadalo to, že je nejmladší z pěti dětí, čtyř děvčat a chlapce, ale když jí bylo asi dvanáct let, zjistila, že to jsou ve skutečnosti tři tety, strýc a matka. Vztahy zastírali proto, aby měli život jednodušší. Její bývalá sestra – matka, Lily, si vzala George Wellingtona. Despotického nevlastního otce jeho inteligentní, nezávisle smýšlející dcera nesnášela. V rodině se často hádali. Například proti její vůli trval na tom, že ponese jeho jméno. Když poprvé jela do Evropy, trval na tom, že jí zařídí pas, a výsledkem bylo, že ji prohlásil za Wellingtonovou a pod tímto jménem byla známá po dobu pobytu v Evropě. Později to mělo smutné dozvuky. Když v posledních letech učila v Edmontonu v Albertě a jinde, jmenovala se opět Gonzalesová.

Lily s Georgem měli nakonec spolu dítě, Williama, k němuž si Beatrice vytvořila silné láskyplné pouto. Asi kvůli svému disharmonickému dětství se u ní vyvinul vzdor, nenávist k nespravedlnosti a silný antiautoritativní rys, který ať už v dobrém, nebo ve zlém poznamenal její život.

Wellingtonová měla stejně jako Warrinerová akademické vzdělání. Chodila na univerzitu v Britské Kolumbii. Byla jednou z prvních žen, které navštěvovaly univerzitu od sedmnácti let a o tři roky později absolvovala z angličtiny a historie.

Děkan pro záležitosti studentek se o ní vyjádřil, že měla „výjimečné schopnosti a skvělé studijní výsledky“. Po absolvování univerzity se vzápětí stala učitelkou nejdříve na Point Grey Junior High School (1928–1931) a pak na Chilliwack High School (1931–1936). Během té doby projevovala zájem o evropskou politiku obecně a zvlášť o Ligu národů. Není pochyb, že když to v druhé polovině třicátých let začalo v Evropě vřít, měla pocit, že Chilliwack je poněkud vzdálený od událostí, které se odehrávají za Atlantikem. Vzala si jeden rok dovolené a jela se blíže seznámit s tím, co vypadalo jako rozvíjející se krize.

Svou cestu začala v Ženevě, jenže je těžké zjistit, co tam dělala. Jedna zpráva říká, že ji tam poslali kanadští kvakeři, druhá, že byla „zastupující sekretářkou Američanky, která měla v Ženevě na starosti organizaci skupiny mládeže“, a třetí, že jela na „Kongres mládeže a později si našla práci v kanceláři úřadu práce pro ženy v International Labour Office (ILO)“. V roce 1938 byla v Rakousku (asi ve Vídni), když tam vtrhnul Hitler. Je docela možné, že ta různá zaměstnání jsou nějak propojena, ačkoli není jasné jak. Stejně tak je možné, že Wellingtonová vzala takové zaměstnání, jaké se právě naskytlo, jako to dělají současní studenti, když přeruší studium. Celkem jistě se už dá vysledovat jeden aspekt osobnosti, který v jejím životě dominoval. Dosahovala naprostého mistrovství v tom, čemu se dnes říká vytváření sítí. Nikdo a nic ji nevyvedlo z konceptu. Když něco chtěla, ať už to byla informace, vysvětlení, cenné dokumenty nebo pomoc, šla vždy rovnou ke zdroji, aniž by čekala na domluvení schůzky. „Váhání“ není slovo, které by si s ní člověk spojoval.

V roce 1938 vancouverské noviny oznámily, že „byla jmenována do funkce vedoucí letního tábora YWCA v Československu“, a tehdy musela být na vlastní oči svědkem toho strašného uprchlického problému. Když tábor skončil a děvčata odvezla zpět do Ženevy, vrátila se do Prahy. Stejně jako Warrinerová, Winton nebo Chadwick chtěla nějak pomoct. Třicet let po těchto událostech její nevlastní bratr dr. Wellington napsal o těch evropských skutcích své starší sestry zprávu:

Ačkoli měla jako Kanaďanka britský pas, nebyla úřednicí velvyslanectví. Třebaže neměla plnou diplomatickou imunitu, byla napůl v oficiální pozici úředníka v terénu mezinárodní organizace (ILO? YWCA?). Tak se mohla pohybovat v oficiálních kruzích svobodněji než zaměstnanec velvyslanectví nebo úřednice české vlády a mnohem svobodněji než kterákoli soukromá osoba… Různými způsoby, které nejsou dosud jasné, začala poskytovat těm nejohroženějším uprchlíkům, s nimiž byla v kontaktu, novou totožnost vytaženou ze složek „obchodních víz“ velvyslanectví bezpečných zemí… hlavně Británie. Vlastnictví víza, které dovolovalo obchodní cesty z Československa, umožnilo mnoha lidem uniknout s rodinami na Západ. A pochybuji, že dnes někdo ví, kolika stovkám lidí takto pomohla uprchnout.

Jak říká dr. Wellington, přesný modus operandi, který užívala jeho sestra, není zcela jasný, jako například v pasáži „novou totožnost vytaženou ze složek obchodních víz (britského) velvyslanectví“, ale že byla schopná opatřit nezbytné dokumenty tam, kde jiní selhali, zřejmě potvrzuje historie případu Munkovy rodiny. Tento příběh mi sdělil Michael Munk e-mailem.

Frank a Nadia byli finančně dobře zajištěni. Bydleli se svými dvěma dětmi Michaelem a Suzanne ve velkém domě na kopci s vyhlídkou na Prahu. Měli služebnou a kuchaře. Frank byl Žid, Nadia ne. Samozřejmě si uvědomovali vzrůstající antisemitismus a sami pozorovali okupaci Sudet a pak Československa se vzrůstajícím zděšením. Ale nechtělo se jim opustit dům, přátele a město, které milovali, a to nacistické bláznovství se jistě časem přežene nebo to někdo rozumnější zastaví. V tu dobu to bylo typické uvažování mnoha židovských rodin. A pak bylo již příliš pozdě.

V roce 1938 Nadia dělala charitativní práci pro uprchlíky a setkala se s Beatrice Wellingtonovou, která ji varovala, že ona i manžel jsou ve vážném nebezpečí. To se potvrdilo v den, kdy německá armáda vpochodovala do Prahy. Tehdy:

Do Frankovy kanceláře vešel nějaký neznámý člověk. Ukázal Frankovi průkaz úředníka bývalé české tajné služby. Návštěvník řekl: „Mám vám ukázat jistý papír. Vím, že nepotřebujete vysvětlení.“ Byl to příkaz gestapa zatknout všechny členy ekonomického výboru strany Národních socialistů. „Od té doby, co jsem dělal předsedu, moje jméno bylo mezi prvními. Poděkoval jsem mu a šel rovnou domů říct to Nadii,“ řekl Frank. „Musíme odjet co nejdříve.“ Frank se nikdy nedověděl, kdo poslal záhadného posla, toho muže už nikdy znovu neviděl.

Když Munkovi začali shromažďovat doklady, zjistili, že žádost o výjezdní víza, Ausreise, gestapo zamítlo. Pokusili se ilegální cestou koupit falešné doklady, ale gestapo se k padělateli dostalo dřív než oni. Tehdy je Wellingtonová (kterou Frank Munk popsal jako „osobu s velkou odvahou, mimořádnou předvídavostí a inteligencí“) kontaktovala, aby se přesvědčila, zda dostali její zprávu ohledně odjezdu. Vysvětlili jí, jak se zoufale, ale bezúspěšně snažili získat potřebné doklady. Munk nám řekl, že pár dnů nato přišla k nim domů Wellingtonová a měla čtyři šedá výjezdní víza, všechna podepsaná gestapem.

Není zcela jasné, jakým trikem se Wellingtonové podařilo dostat Munkovy ze země. V té době zcela legálně organizovala pro některé ženy a děti mužů, kteří již emigrovali do Británie, transport vlakem. Vypadá to, že do schváleného seznamu přidala další čtyři děti. Z Franka se stal šestiletý chlapec a z Nadie pětiletá dívka. Když se pak ta jména vepsala do formulářů, byla tam jen jména a čísla pasů, věk byl vynechán. Odjeli 20. května. Musel to být jeden z transportů Warrinerové, protože datum nekoresponduje s žádným z Chadwickových Kindertransportů. Wellingtonová je byla vyprovodit na Wilsonovo nádraží. Zřejmě takto pomohla uprchnout i mnoha dalším lidem. Jak řekla Nadii: „Kdykoli vyprovázím lidi na nádraží, mám kolena jak vařené nudle“.

Pro Munkovy to byla nervy drásající cesta. Třicet minut po odjezdu z Wilsonova nádraží vlak dorazil k německé hranici.

Munkovi byli ve voze prakticky jedinými pasažéry. Uprchlické děti byly v jiných vagonech. Když vlak na hranici zastavil, dva esesáci v černých uniformách s lebkou a zkříženými hnáty na čepicích, členové oddílu SS, požádali o doklady.

Frank napsal: „Moje nálada klesla na bod mrazu. Předložil jsem pasy, povolení od gestapa a také naše jízdenky. Jeden muž se zeptal: „Jak jste dostali výjezdní povolení?“ Věděl jsem, že dám-li najevo strach, budeme ztraceni. Odpověděl jsem velmi věcně: „Máte-li nějaké otázky, proč nezavoláte na vaše velitelství do Prahy, oni vám to řeknou.“ Důstojník SS si všiml, že na povolenkách není uvedený věk, jen jména a čísla pasů. Neřekli nic, vzali doklady a namířili si to do nádražní budovy. (Kdyby důstojník SS do Prahy zavolal, věk udaný v záznamech by celý ten trik odhalil.) Jenže dřív než došli do nádražní budovy, otočili se a vrátili se do vlaku.“ Frank byl připravený, že ho zatknou, ale místo toho jen řekli: „Heil Hitler. Přejeme vám příjemnou cestu.“

Příjemná cesta to byla až poté, co se konečně dostali na holandské hranice. Odtud jeli lodí do Harwiche a pak do Londýna. Krátce nato byla Munkova rodina na parníku do Spojených států, kde se Frank stal profesorem ekonomie na Reed College v Portlandu ve státě Oregon. Zanedlouho podnikl krátký výlet do Vancouveru v Britské Kolumbii v Kanadě, kde měl na Vancouverském institutu přednášku. Místní tisk psal o jeho projevu plném vděčnosti, ale to je pochopitelné:

Vy ve Vancouveru musíte být hrdí na slečnu Wellingtonovou. Po celé naší malé zemi je známá jako „Bea“… Od Mnichova až do samotné války byla jedinou osobou, která dokázala poskytnout uprchlíkům v nebezpečí účinnou pomoc. Čeští demokraté, političtí vůdcové, Židé, katolíci a socialisté dnes žehnají jejímu jménu v desítkách zemí.

Wellingtonová se poprvé objevila v hledáčku BCRC 21. ledna 1939, kdy se o ní zmínili na schůzi výboru. V zápise čteme: „Je slečna Wellingtonová skutečně zástupkyní International Centre for Aid v Praze, nebo je tu sama za sebe?“ Jinými slovy „Kdo je ta dáma a pro koho pracuje“? Na začátku března se na schůzi BCRC v Londýně diskutovalo o jejím názoru na to, kdo má být považován za uprchlíka, což naznačuje, že nepracovala jen na záchranné operaci, ale že byly brány v úvahu i její názory. Stala se respektovanou osobou. Jenže když měla začít spolupracovat s BCRC, zároveň pokračovala v tom, co bychom mohli nazvat soukromou, nezávislou prací. Kancelář měla v Českém uprchlickém institutu, oficiální české organizaci, která vyřizovala židovskou emigraci. Z jedné krátké zprávy vyplývá, že se asi zaměřila na obstarávání víz pro ty, kteří emigrovali za účelem práce služebné nebo pomocnice v domácnosti.

Warrinerová se o ní poprvé zmiňuje ve svých pamětech Winter in Prague 14. dubna. V tu dobu už byli Němci měsíc ve městě a vliv gestapa začínal pronikat do záchranné práce agentur, které pomáhaly uprchlíkům. To ráno se gestapo objevilo v ubytovně, kde Wellingtonová bydlela. Dá se předpokládat, že hledali Margaret Douganovou a Christine Maxwellovou, dvě hlavní pomocnice Warrinerové v programu ilegální emigrace, ale ty tam nebyly, tak místo nich sebrali Wellingtonovou, která se čirou náhodou této ilegální činnosti neúčastnila. Warrinerová to popisuje:

Vzali ji do své kanceláře na Perštýně, asi si mysleli, že dostali mě. Byly jsme si trochu podobné. Provedli obvyklý výslech třetího stupně – otázky se opakovaly, pak byly zodpovězeny dřív, než mohla sama promluvit, všechny otázky se týkaly anglických pracovníků pomáhajících uprchlíkům.

Zadržení Wellingtonové muselo být pro dobrovolníky skutečné varování. Tentýž den večer byly Maxwellová s Douganovou konzulátem tiše uklizeny do vlaku, pryč z Československa, protože nebylo žádoucí, aby se diplomatická práce míchala s kompromitujícími zatčeními kvůli pašování. Také Stopford píše o těch událostech:

Dne 14. dubna navštívilo gestapo slečnu Wellingtonovou, Kanaďanku s velkou kuráží a smyslem pro své poslání, a v její ubytovně ji vyslýchali. Když ji opouštěli, řekli, že se druhý den vrátí… Jeden ze zaměstnanců konzulátu, který šel za slečnou Wellingtonovou druhý den v šest hodin ráno, zjistil, že už byla odvedena. S Troutbeckem jsme strávili celé dopoledne chozením od jedné pobočky gestapa do druhé a bez úspěchu. Ve skutečnosti ji odvedl obávaný Sicherheitsdienst a propustili ji po tvrdém výslechu, ale bez fyzické újmy, až ve 12.30 odpoledne. Byla vyčerpaná, ale stále plná odvahy.

Podle Warrinerové:

Vyslýchali ji šest hodin a celou dobu ji nechali stát. Bylo to jiné gestapo, SD (to byla Himmlerova tajná policie, která byla v Norimberských procesech prohlášena za zločineckou organizaci), kvůli práci pro uprchlíky bylo evidentně zlostí bez sebe. Postavila se jim skvěle, nepostoupili ani o krok. Ptali se jí, kde je britské vyslanectví, a ona odpověděla: „Podívejte se do telefonního seznamu“. Obvinili ji z nelegální činnosti a ona prohlásila: „Všechno, co děláte vy, je nelegální“… Z toho zážitku byla značně vyčerpaná, ale v povznesené náladě.

O bravurnosti odpovědí, které Wellingtonová dala SD, by se dalo pochybovat. Samozřejmě byla jediným svědkem, ale jak potvrzují další případy, byla velmi bojovná a nikdy se nezalekla žádné konfrontace, takže ve zprávě z výslechu prvek pravdy je. Konzulát jí důrazně doporučil, aby po této zkušenosti odjela domů, ale jak tvrdí Stopford, „naše pokusy přimět ji z Prahy odjet rozhodně odmítla“.

Jak je zřejmé z první kapitoly, týden po zážitku Wellingtonové s gestapem musela Doreen Warrinerová sama odjet z Prahy. Nyní, bez Warrinerové, Maxwellové a Douganové, které všechny odjely, byla zde ve skutečnosti jen jediná osoba s elánem a znalostí, která dokázala záchranné práce BCRC vést dál. Slovy Warrinerové: „Beatrice Wellingtonová byla navzdory svému zážitku zcela připravená převzít mou práci a od té doby jednala o výjezdních povoleních pro zbývající ženy přímo s von Bömelburgem“.

Pro novou šéfku BCRC to byla čím dál obtížnější doba, zvlášť proto, že neměla nadání pro diplomacii a kompromis. V Anglii se nedostávalo sponzorů a výboru se nedostávalo peněz. Plánovali současnou organizaci postupně zastavit a nahradit ji CRTF (Czech Refugee Trust Fund), Českým svěřeneckým fondem pro uprchlíky, který by dělal podobnou práci jako BCRC, ale pod větší vládní kontrolou. Jako částečná náhrada za vynikajícího Stopforda se v Praze objevil nový člověk, Walter Creighton. Gestapo postupně uzavíralo ilegální cesty po železnici do Polska. Pražský institut se s podporou nacistů snažil převzít záruku za veškerou židovskou emigraci a obě organizace usilovaly o to, aby omezili práci anglických agentur poskytujících pomoc. Vzhledem k její „misi“ dostat zbývající ženy a děti na seznam a ze země pryč, byly pro Wellingtonovou všechny tyto překážky druhotné.

Musela si však velmi brzy uvědomit, že pokud má ten úkol splnit, bude moudřejší zapomenout na své diskuze s gestapem a dodržovat všechna pravidla. Stojí za to citovat části dokumentu adresovaného BCRC v Londýně, protože nejen dokládá, jaké byly její hodnoty a priority, ale také že byla připravena udělit výboru ohledně jejich povinností morální lekci. Umožňuje nám to také poznat, jaký to byl člověk. Začíná bodovým soupisem „rozsahu práce od posledního transportu 20. května 1939“. Prvním požadavkem je „pokud možno vyprázdnit vytvořený seznam ministerstva vnitra“. V záležitostech plnění slibů daných uprchlíkům píše:

Předpokládám, že výbor bude i nadále brát vážně svou odpovědnost, pokud jde o veškeré závazky, které jako zástupkyně výboru učinila slečna Warrinerová a které zůstaly z pádných důvodů nesplněny. Jako její dočasná nástupkyně ve funkci jsem přesvědčená o své morální povinnosti trvat na tom, aby výbor tyto závazky splnil ne-li dříve, pak tedy alespoň za stejnou dobu, jako ty ostatní, a stejně tak jsem si jistá nezbytností další práce výboru v Československu. A pokud mezinárodní situace dovolí, je nutné nenechat kámen na kameni, dokud neuvidíme, že máme v plnění našich závazků čistý štít.

Toto je mimochodem jen úvod k tomu, co bylo hlavním cílem jejího dlouhého memoranda – útok na celou politiku pomoci ilegálům utéct prostřednictvím tajných vlaků do Polska. To byl samozřejmě jeden z protežovaných projektů Warrinerové:

Výbor tím, že pomohl mužům odjet do Polska, zvýšil svou odpovědnost vůči ženám a dětem, které jsou zde a zůstaly bez jídla a přístřeší. Vystavil tak svého pracovníka (tj. mě) morální odpovědnosti, kterou nemohu pominout a kterou mohu splnit tím, že těm ženám pomohu jen za cenu vyhoštění ze země a zastavení práce výboru z nařízení současných úřadů. Gestapo mně již vysvětlilo, že zástupce britského výboru, ať už je to kdokoli, pokud se pokusí pomoci ženám a dětem mužů, kteří nelegálně vycestovali do Polska a nyní jsou v Anglii nebo na cestě do Anglie, bude v důsledku aktivit v Polsku, nyní známých i v Berlíně, okamžitě vyhoštěn ze země.

Větší katastrofou vyplývající z této politiky je, že případ samotných žen a dětí je ohrožen a dnes je stále větší počet žen zatýkán nebo jsou vystaveny duševním mukám, protože podle záznamů se jejich mužům dostalo pomoci v Polsku.

Je očividně rozhořčená, že únikové cesty do Polska jsou ohrožené, dokonce hrozí, že legální práce, kterou v Praze dělá, bude zničena, a své memorandum Londýnu končí tím, co by se dalo nazvat impertinencí:

Závěr… Jestliže Češi zůstávají stále hlavním zájmem výboru a jestli výbor chce stále působit pod současným názvem, nejškodlivější věc, ve které by mohl pokračovat, by bylo pokusit se porazit gestapo v jejich vlastní hře a očekávat, že se zástupce výboru setká s jistou mírou spolupráce ze strany tohoto orgánu v Praze. Tato politika je nerozumná z hlediska zachování organizační celistvosti, finančních jednání, humanitárních pohnutek i z hlediska hlavního cíle výboru.

Tento dopis odráží duševní rozpoložení Wellingtonové v květnu/červnu 1939 a hrozilo, že v červnu/červenci bude pro ni situace ještě obtížnější, protože válka se blížila a ona se zoufale snažila získat od gestapa pro uprchlické rodiny výjezdní víza. Margaret Laytonová na ni v dopise naléhala, aby si vzala dovolenou, a nabízela jí jakoukoli práci, která se jí bude v BCRC v Londýně zamlouvat:

Až se sem v červnu vrátíte, předpokládám, že budete chtít dovolenou na zotavení po velmi namáhavé práci, zvlášť když vezmu v úvahu, že jste poslední dobou nebyla moc zdravá. Ale až si odpočinete, budeme velmi rádi, když budete ať už v té či oné funkci ve své práci pro výbor pokračovat…

Později dostala naléhavý telegram, ve kterém ji žádají, aby se vrátila do Londýna na schůzi, ale odmítla jet, protože, jak řekla, „o důvodu té výzvy k návratu mám pochybnosti“.

Ale Londýn nebyl jediný, kdo si myslel, že Wellingtonová je osoba, se kterou je obtížné jednat. Stopford píše:

Časem byli Němci čím dál podrážděnější z pozice, kterou si slečna Wellingtonová pro sebe vydobyla, zatímco ona, když viděla, že se mraky stahují, byla tím víc rozhodnutá tlačit na uprchlický institut a na gestapo, aby dělali, pokud šlo o všechny ty uprchlíky, o které se zajímala, to, co chtěla… Byla čím dál víc přesvědčená, že svou „misi“ může uskutečnit pouze tak, že bude vůči gestapu tvrdá… Kriminalrat (von Bömelburg) nebyl horlivý nacista, a pokud mohl, usiloval o spolupráci s námi, ale nesměl dát najevo, že se poddává tlaku. Po čase řekl Creightonovi, že už má dost metod slečny Wellingtonové, a žádal ho, aby ji odvolal… Ale slečna Wellingtonová zůstala v Praze.

Její taktika byla každý den se objevit v Bömelburgově kanceláři a klást požadavky s železnou vytrvalostí hraničící s agresivitou. A mělo to žádoucí výsledky. Je otázkou, zda si dokážeme představit situaci, kdy člověk zajde až tak daleko, že gestapo je pod nátlakem, ale není přitažené za vlasy předpokládat, že výjezdní povolení byla podepsána poněkud rychleji v naději, že se jí zbaví.

V listu The Daily Telegraph vyšel 31. července článek, který tvrdil, že byla na příkaz gestapa z Prahy deportována. Tuto zprávu převzaly vancouverské noviny („Nacistická policie vyhnala bývalou učitelku z Prahy“) a dodaly, že Vincent Massey, vysoký komisař pro Kanadu, žádal oficiální vysvětlení. Sama Wellingtonová napsala s charakteristickou strohostí dementi, jež začíná:

Pokud jde o vyjádření, které se objevilo v pondělí 31. července 1939 v listu Daily Telegraph, týkající se přerušení práce Britského výboru pro uprchlíky z Československa v Praze a mého odjezdu z Prahy „na příkaz gestapa“, mám potřebu učinit následující prohlášení: Obsah celého článku je nepravdivý…

První třetina jejího článku sestává z analýzy chování Pettita, britského vicekonzula v Praze, ve smyslu, co je to za nevyzpytatelného a neschopného člověka. V poslední třetině se pouští do útoku na člověka, jenž jí byl trnem v oku, na Waltera Creightona, muže, kterého vyslali, aby na ni dohlížel, ne-li ji nahradil. Začíná tvrzením, že to byl člověk, „jehož poslání v Praze zůstalo záhadou“. Dále pokračuje v popisu, jak jí předával znepokojivé zprávy gestapa, týkající se té či oné akce, a jak ona pak okamžitě šla na gestapo ověřit si správnost sdělení a zjistila, že to není pravda. Končí:

Dojem, jaký pan Creighton udělal v Praze na ty z nás, kteří u něho hledali spolupráci v určitých pracovních záležitostech obecného postupu, byla hluboká nespokojenost s tím, že v Praze vůbec byl, navíc měl skutečný odpor vůči uprchlíkům a ke všem souvisejícím problémům a upřímnou touhu odjet z Prahy co nejdříve a navždy.

Ale pro Wellingtonovou to celé bylo něco jako zdržování nepřítele. Do druhé světové války chyběly jen čtyři týdny a lidé v celé Evropě zavírali krám a stahovali rolety. V zájmu svých uprchlických rodin bojovala jak s německými, tak s anglickými úřady dlouho a tvrdě, ale všechno muselo skončit. Odjela z Prahy 3. srpna 1939. Výše zmíněný dokument byl pravděpodobně napsán po příjezdu do Anglie, taková poznámka na rozloučenou, jíž si chtěla ulevit. Poslední dva řádky dávají jasně na srozuměnou, komu klade za vinu, ne zcela zaslouženě, trable, se kterými se potýkala během posledních dvou měsíců záchranného úsilí: „Ať už to byl kdokoli, kdo navrhnul ten krok (uzavření kanceláře), nebylo to kvůli místním střetům nebo antagonismu ze strany gestapa, ale spíš kvůli intrikám britských úřadů.“

\\

V Londýně Wellingtonová pokračovala v práci pro BCRC/CRTF. Podle vancouverských novin „působila jako tlumočnice, úřednice pro vnější styky a morální podpora“ pro množství uprchlíků, kterým se jí podařilo pomoct utéct. Jedna historka tvrdí, že když přijela do Anglie, setkala se s nějakým rozezleným úředníkem, který ji vypakoval do velkého centra pro české uprchlíky na ostrově Man a řekl jí, aby tu šlamastyku, kterou způsobila vydáním tak velkého počtu víz na fiktivní jména, napravila. Byla také stále zapojena do potencionálně riskantní práce v terénu. Na ministerstvu vnitra existuje velmi zajímavé sdělení od ředitele CRTF Wellingtonové z 11. května 1940:

Vaše chystaná návštěva Francie za účelem pomoci evakuovat skupinu uprchlíků ze Sudet nyní žijících v Belgii… bude vykonána se souhlasem Českého uprchlického fondu.

Doreen Warrinerová byla ustanovena jako její doprovod. Podle všeho to byli její bývalí chráněnci, kteří se dostali až do Belgie a stále se snažili být krok před Němci. Z dokumentů vyplývá, že Warrinerová na poslední chvíli cestu zrušila. Nikde není zaznamenáno, co udělala Wellingtonová, ale asi totéž. Bylo to dva týdny před Dunkirkem.

V Národním archivu je další dopis od jistého E. N. Coopera z ministerstva vnitra, který uvádí, že během válečných let Wellingtonová neustále vyvolávala stejnou měrou jak obdiv, tak zlost:

Co se týká slečny Wellingtonové, ta je obětí uprchlických intrik, které podle mě stále přetrvávají. Já těm pletichářům nevěřím a nedůvěřuji ani motivům, které za těmi intrikami jsou. Jestliže váš dotaz znamená, že práce slečny Wellingtonové pro uprchlíky je považována za nežádoucí, pak vám doporučuji, abyste se nejdříve poradil s inspektorem Cranem ze speciálního odboru a pak mně dal vědět, proč si to myslíte.

Mohu jen dodat, že v současnosti slečna W. pracuje v Německém záchranném výboru (German Emergency Committee) pod slečnou Berthou Braceyovou a že slečna Braceyová má stejně jako já o ní to nejlepší mínění.

Podle slov jejího bratra dr. W. G. Wellingtona, když válka spěla ke konci, byla

… čím dál víc lákána do agentur, které začaly vyrůstat kolem realizace myšlenky Spojených národů. Jakmile válka skončila, pomáhala pod patronátem UNRA (the United Nations Relief Organization) organizovat v Polsku různé formy poválečné pomoci.

Zůstala tam skoro až do roku 1948, kdy vážně onemocněla zápalem plic a byla poslána domů. Nějakou dobu pracovala v New Yorku pro Spojené národy a čekala na stálou práci, což byla podle některých práce sekretářky Lestera Pearsona v době, kdy byl předsedou jednoho z mnoha výborů Spojených národů, nebo snad když byl předsedou Valného shromáždění. Ale při bezpečnostní prověrce se zjistilo, že její skutečné jméno je Gonzalesová, protože její nevlastní otec nikdy změnu jména nelegalizoval. Tu práci ztratila. Pravděpodobně toto zklamání spolu s křehkým zdravím způsobilo, že zkolabovala a musela strávit nějakou dobu v nemocnici, včetně pobytu na psychiatrickém oddělení. Nakonec se vrátila na západ Kanady a učila na státních školách v Albertě a Britské Kolumbii.

Naposledy byla zaměstnaná na Eastglen Composite High School v Edmontonu. Právě tam si jednoho zimního dne pořezala nohu o kousek skla. Rána zhnisala, sněť se rozšířila a v jakémsi zvláštním echu se opakovaly poslední dny Trevora Chadwicka. Musela si nechat nohu amputovat. Bohužel rána se nehojila, snad kvůli určité formě diabetu. Upadla do kómatu a 7. dubna 1971 zemřela. Po smrti napsal kolega jejímu bratrovi následující dopis:

Studenti, které vaše sestra učila, byli viditelně dojati, když jsem jim pověděl o jejím odchodu. Dokonce během těch dvou týdnů, kdy byla v kómatu, mě mnoho studentů zastavovalo na chodbách a ptali se na ni. Středoškoláci jsou zvláštní. Dokážou učiteli připravit těžké chvíle, ale když se objeví nemoc, projevují starost. Jeden hoch, který byl zvlášť otravný, dokonce plakal, když jsem mu tu zprávu osobně sděloval. Myslím, že všichni studenti vědí, že angličtinu je učila mimořádná osobnost, ale protože jsou to děti, tak si to neuvědomují a raději se smějí, šeptají a stěžují si. Byla to záležitost generačního rozdílu, který byl příliš velký, a já jsem pro to nemohl moc udělat.

Vaše setra nebyla mezi námi v Eastglenu šťastná, a nebyla ani spokojená s vedením na ústředí. Řekla by, že jsme se jí nepokusili pomoci, ale věřte mi, že jsme se snažili. Nikomu z nás neřekla, že má diabetes. Věděli jsme, že není v pořádku, ale neznali jsme fakta, protože jsme ji nijak nedokázali přimět, aby se nechala náležitě vyšetřit… Teď si myslíme, že se lékařské prohlídky bála, protože by ji to pravděpodobně stálo zaměstnání. Také si uvědomujeme, že následkem svého stavu měla spoustu špatných dnů i pár velmi dobrých… Píšu to, pane Wellingtone, protože chci, abyste věděl, že jsme se snažili vaší sestře pomoci, ale bohužel jsme neuspěli. Pokud jste slyšel, že jsme nic neudělali, pak to není pravda. Dělali jsme, co jsme mohli, navzdory některým velmi těžkým dnům. Měl jsem slečnu Gonzalesovou rád a je škoda, že jsem ji neznal, když byla mladá. Hodně jsme se spolu nasmáli a vyprávěli si příhody z učitelské praxe. Přikládám kondolenci jejích studentů a také podpisy (97) všech osob, které v Eastglenu učila.

Dr. Wellington odpověděl:

Mnohokrát děkuji za váš dopis z 5. května. Přikládám odpověď Beatriciným studentům – výraz vděčnosti mé rodiny, který jim, doufám, předáte. Ale tento dopis, který posílám současně s tou odpovědí, je určený vám. Já i moje žena jsme vděční za myšlenky vyjádřené ve vašem dopise a chceme, abyste věděl, že nikoho neobviňujeme. Jestliže už se pohřby musí udát, pak dáváme přednost vzpomínce a ne obviňujícím nařčením.

Předtím jsme nevěděli, že Beatrice má diabetes. Jsme přesvědčeni, že ani ona o tom nevěděla. Ale je dokázané, že diabetes lze mít pod kontrolou, takže pochybujeme, že problémy, které vznikly s lékařskou prohlídkou, byly způsobeny strachem z objevení nemoci. Kdybyste býval měl čas lépe ji poznat, brzy byste zjistil, že její postoj vůči autoritám, který jí dovolil opovrhovat nacisty v Československu, se vracel v různých formách. Prosím, abyste její celoživotní nevážnost vůči úřadům nenahrazoval dohady o pouhém strachu ze ztráty zaměstnání. Nechme jí její vzpurnost. V dopise studentům se zmiňuji, že Beatrice těsně před válkou zachránila mnoho uprchlíků před zatčením a uvězněním gestapem. V souvislosti s těmito činy moje žena a já jsme mezinárodnímu fondu, který se stará o pamětní hroby v Izraeli, věnovali peníze. Studenti by asi chtěli znát epitaf. Napsali jsme: „Ona uplatňovala humanitu, když jiní nikoli.“

Tyto dopisy příhodně shrnují nesnadný a neklidný život Beatrice Wellingtonové. Jejím největším skutkem byla v roce 1939 pomoc stovkám lidí dostat se do bezpečí. Můžeme tedy skončit posledními slovy z pamětí Doreen Warrinerové Winter in Prague:

Když jsem byla zpět v Anglii, Beatrice Wellingtonová mě stále telegraficky informovala o tom, co se děje. Jedna velká skupina odjela začátkem května přes Německo. Dne 22. května jsem šla na Liverpoolské nádraží naproti poslední skupině žen, které jsem měla na starosti. Beatrice Wellingtonová zůstala v Praze a jednala se zbývajícími ženami. Vrátila se do Anglie až na konci července, kdy je všechny dostala ven.

Doslov

Končím… Může se zdát, že všech pět osob, které se objevily v tomto příběhu, pochází ze stejné škatulky označené „milosrdný samaritán“. Do značné míry je to pravda. Všichni byli svědky lidského neštěstí a bez zaváhání zanechali toho, co právě hodlali dělat – jet na lyže, dělat vědecký výzkum, učit, a několik měsíců se věnovali záchraně tolika vykořeněných lidí, kolika jen dokázali. Stejně tak je zvláštní, že kromě společného genu milosrdného samaritána to byly tak či onak různé osoby. Měly různá povolání, různé povahy a také různé životní dráhy. V roce 1939 se sešli – bankéř, univerzitní asistentka, učitel, člen posádky záchranného člunu a bývalý koloniální úředník, další pracovala pro YWCA a ten pátý byl sám uprchlík. Později dva z nich udělali docela obvyklou kariéru ve světě byznysu a na univerzitě. Třetímu se na pár let život rozpadl a pomalu se musel najít až v cizí zemi. Čtvrtá propadla pocitu „poslání“ (nebo jím byla obdařena) a ve světě, který často nesplňoval její měřítka, vyvolávala v sobě i v druhých jak pocit pohody, tak i neklidu.

Měli bychom zde opět zdůraznit, že ačkoli to byla Doreen Warrinerová, Nicholas Winton, Trevor Chadwick a Beatrice Wellingtonová, kteří (s pomocí R. J. Stopforda) stáli v Praze v čele britské (a kanadské) pomoci a jsou předmětem této knihy, existovalo velmi mnoho dalších jak z Anglie, tak z jiných zemí a samozřejmě také z Československa, např. Český utečenecký institut, kteří hráli při záchraně uprchlíků velmi důležitou roli. Letadla, vlaky a lodě odvážely uprchlíky do Francie, Švýcarska, Izraele, Švédska a hlavně do Kanady, která souhlasila přijmout přes jeden tisíc rodin.

Za zmínku také stojí, že v Praze, kterou lze považovat za obtížnou část záchranné operace, kde musel být život pro zachraňující vysilující a citově vyčerpávající a někdy trochu nebezpečný, zvlášť po příchodu Němců, to byly právě ženy, které měly na záchranných pracích lví podíl. Zejména Warrinerová a Wellingtonová, které samozřejmě vedly britskou pomoc, ale také kolegyně té druhé, slečna Wilsonová a slečna Rogersová a hlavní asistentky Warrinerové – Margaret Douganová a Christine Maxwellová, které doprovázely vlaky a vykonávaly sekretářské práce stejně jako Tessa Rowntreeová a její sestřenice Jean. Pak tam byly dvě české dívky, Ruth Resserová a její přítelkyně, která pracovala pro Chadwicka v kanceláři dětské sekce, a Hilde Patzová, o níž Warrinerová říkala, že je „jedna z nejlepších pracovnic, jaké jsem kdy měla“, a mnoho dalších českých žen – Emma Goerlichová, Emmi Dollingová, paní Schnabel a Schmolka atd. Samozřejmě pomáhat bylo pro Čechy nebezpečnější. Emma Goerlichová skončila v Ravensbrücku.

Je pravda, jak říká Dogberry v Mnoho povyku pro nic, že srovnávání smrdí, ale také je zajímavé pozastavit se nad tím, proč existuje takový rozpor v poctách a vážnosti věnované pěti lidem, o kterých pojednává tato kniha. Jak víme, Winton byl povýšen do šlechtického stavu, byly mu uděleny ceny a postaveny sochy v mnoha zemích. Jeho život slouží jako příklad a ocenění za jeho úžasný skutek. Kindertransporty nechť slouží jako symbol. Warrinerové byl za její práci udělen titul Officer of the Order of the British Empire (Řád britského impéria), což zní mnohem méně zvučně, a o ní samé se toho ví málo. Je to asi důsledek dlouhověkosti, ale měli bychom si uvědomit, že byla přímo zodpovědná za záchranu přinejmenším čtyřikrát nebo pětkrát víc lidí, než bylo zachráněno v Kindertransportech, a že velké procento z těch zachráněných byli děti a/nebo Židé. Potomci nejsou nestranným vykonavatelem úcty. Pak je tu Chadwick, který nebyl oficiálně oceněný, i když deset let po jeho smrti se v listu The Observer, v sekci Review objevil delší článek s melodramatickým titulkem „The Pimpernel of Prague“, a dále Barazetti, kterého Jad vašem velmi přecenil čestným titulem Spravedlivý mezi národy. Ale podle mě jsou to Kanaďané, kteří udělali to správné gesto. Na University of British Columbia založila Wellingtonova rodina Beatrice Wellington Gonzales Memorial Scholarship. Připomíná „její zanícené a úspěšné úsilí chránit a zachraňovat životy politických uprchlíků v Evropě před druhou světou válkou a během ní. Při udělování tohoto ocenění se budou brát v úvahu studenti, kteří se jako slečna Gonzalesová zajímají o postavení jedinců.“ Takové stipendium k uctění památky, udělované každý rok mladému studentovi/studentce, udržuje plamen naživu mnohem účinněji než poněkud pomíjivé anglické tituly a medaile.

A jako doplněk k historii těch, kteří umožnili evakuaci uprchlíků z Prahy, bychom měli dodat skvělé prohlášení Huga Maroma, který je sám bývalé „das Kind“, že skuteční hrdinové transportů byli rodiče. Byla to velikost jejich lásky a odvahy, s jakou byli připraveni předat své děti úplně cizím lidem, poslat je do zemí, které nikdy nenavštívili, předat je do péče lidem, s nimiž se nikdy nesetkali a kteří mluvili jazykem, jemuž nerozuměli. Trefně, ale chmurně dodává, že to bylo „dávno před mobilními telefony!“. Představit si, jaké to musely být na nástupištích Masarykova nebo Wilsonova nádraží scény, je bolestné. Děti se s tím vším vypořádávaly svým dětským způsobem lehce. Pro mnohé z nich to bylo vzrušující, neobvyklé, nové dobrodružství. Pro rodiče to byla tragédie. Ze záznamů se dovídáme, že když se s dětmi rozloučili, snažili se nezávazně klábosit, aby zastřeli své silné city a obavy. A pak s předstíraným veselím a optimistickými komentáři volali do přeplněných oken: „Nezapomeň psát!“ „Brzy se uvidíme,“ zatímco někteří hluboko v srdci věděli, že to nebude možné. Pro některé ta muka byla příliš velká.

Nedávno byla na nástupišti Wilsonova nádraží postavena pěkná bronzová socha Sira Nicholase Wintona. I když se dá namítat, že socha má symbolický význam, je mylně považována za historicky pravdivou. Jak víme, Sir Nicholas pravděpodobně nikdy nevkročil na nástupiště tohoto nádraží a dítě, které drží, nebylo jedno z jeho dětí. Teoreticky by socha měla být umístěna v Londýně na Liverpoolském nádraží, kde by doplnila pěknou bronzovou skupinku dětí s kufry. Toto bylo Wintonovo místo působnosti, tam čekával na vlaky, když přijížděly z kontinentální Evropy, a vyprovázel děti k jejich pěstounským rodinám.

Ale teď už je mýtus operace jednoho muže příliš vžitý, aby se to dalo změnit. V rádiích i v tištěných médiích byly příběhy o „Wintonově vlaku“ z roku 2009 přeplněné odkazy na „britského Schindlera“, i když jeden nebo dva listy přiznaly, že Winton toto přirovnání nemá rád. Nakonec nám nezbývá, než si na pražském nádraží vytvořit vlastní představu pomníku, takového, který odpovídá historické pravdě a vypráví pravdivý příběh, který nepřipomíná jen ty stovky osob, které odjely s Kindertransporty, ale ty tisíce dalších, mnohé z nich byly také děti, mnozí byli Židé, kteří z těch nádraží unikli na svobodu díky naprosté obětavosti dobrovolníků stojících v rámci svého úkolu právě na těch nástupištích doslova tváří v tvář gestapu. Můj imaginární pomník představuje skupina vedená dvěmi ženami. Ta vepředu vypadá vesele a příjemně. Ta druhá, trochu vzadu, je přísnější a má odhodlaný výraz. Stojí na podstavci, na němž jsou jména těch, kteří také hráli důležitou roli v tom úžasném záchranném snažení, Margaret Douganová, Christine Maxwellová, Ruth Reserová, Hilde Patzová a všichni další. A někde vzadu bych rád viděl vysokého Angličana. Na tváři má lehký úsměv a poněkud překvapivě má na sobě rybářský svetr. V ruce drží knihu, zdá se, že latinskou. Člověk může jen napsat: Nam homo proponit, sed Deus disponit.

Poděkování

Hlavní poděkování patří mému bratru Charlesi Chadwickovi a Henrymu Warrinerovi, synovci Doreen.

Ten první dělal po několik let většinu úmorné přípravné práce. Tři silné složky plné korespondence a výsledků archivního pátrání byly poněkud skličujícím začátkem mého vlastního bádání.

Henry mi především dal svolení široce citovat ze skvělých vzpomínek své tety Winter in Prague. To je práce, která zasluhuje většího uznání. Henry je také něco jako expert v získávání informací z Národního archivu v Kew. Poskytl mi mnoho cenných zpráv nejen o své tetě, ale také o Barazettim a Wellingtonové.

Michaelu Munkovi, který mi poslal dlouhý dopis o tom, jak Beatrice Wellingtonová pomohla jeho rodině uprchnout z Prahy.

Správní radě Imperial War Museum za to, že mi umožnila nahlédnout do dokumentů pana R. J. Stopforda a dovolila mi z nich citovat.

Správci Wintonových dokumentů v archivu Jad vašem v Jeruzalémě.

Lidem, kteří četli části rukopisu a měli cenné připomínky: Jonathanu Chadwickovi, bývalému tajemníku Imperial War Museum, Arnoldu Raphaelovi, obyvateli Stathe House, a Margaret Wellingtonové, švagrové Beatrice, která mě nechala nahlédnout do některých příslušných rodinných dokumentů.

Také mému synu Robinovi, který prováděl užitečná pátrání v různých evropských archivech.

Zvláštní zmínka patří básnířce Gerdě Mayerové, jedné ze zachráněných dětí, která mi přispěla velmi důležitými informacemi, doplňujícími dřívější poznatky.

A mé ženě Jackie, která se dokáže postarat, aby člověk stál pevně nohama na zemi.

Bibliografie

Davidson, Lucy V., For a Future and a Hope, CWI Publications, 1989

Gershon, Karen, We Came As Children, Gollancz, 1966

Gissing, Vera a Muriel Emanuel, Nicholas Winton and the Rescued Generation, Vallentine Michell, 2002

The Encyclopedia of the Righteous Among the Nations: Europe (Part I) and Other Countries, Jad vašem, Jeruzalém, 2007

The London Observer, „The Pimpernel of Prague“, neděle 10. 7. 1988

The Mail on Sunday, „Despair of Britain’s Unsung Schindler“, 21. 11. 1999

The National Archives, Kew, ke zkoumání byly použity tyto hlavní složky: HO 294/38, 50, 53, 54, 216, 554, 612, 636 a HO 405/3688

Schlesinger, Joe, Time Zones. A Journalist in the World, Random House of Canada, 1991

R. J. Stopford Papers, uložené v archivu The Imperial War Museum

The Times, „Bill Barazetti. Nekrolog“, neděle 9. 10. 2000

Warriner, Doreen, Winter in Prague, rukopis uložený v archivu The Imperial War Museum, publikovaný též v SEER, Vol. 62, No 2., duben 1984

Poznámka

V době, kdy jsem tuto knihu překládala, vyšel český překlad knihy Barbary Wintonové Není-li to nemožné (Argo, 2014). Objevila jsem tam stejnou fotku Nicholase Wintona s malým chlapcem v náručí, jako je v této knize, ovšem jméno chlapce bylo jiné. Jméno chlapce se ještě několikrát objevuje v textu naší knihy. Jelikož William Chadwick zemřel, konzultovala jsem problém se jmény s jeho bratrem Charlesem. Charles Chadwick potvrdil správnost jména v knize Barbary Wintonové. Proto je tedy v českém překladu místo jména Hansi Neumann uvedeno jméno Hansi Beck.

O autorovi

William Chadwick (1934–2011) se narodil v Anglii ve Swanage. V sedmnácti letech odjel do Kanady. Studoval na University of Toronto a doktorát (Ph.D.) získal na Univesity College v Londýně. Po návratu do Kanady učil angličtinu a drama na univerzitách v Saskatchewanu a Ontariu. Napsal studie o Williamu Wicherleym, H. Kitchenerovi, Ontario za první světové války, produkoval divadelní hry, psal básně. V roce 2000 odešel do důchodu a se ženou žil v Anglii v hrabství Somerset.

William R. Chadwick

Záchrana českých uprchlíků 1938 –39

Z anglického originálu

The Rescue of the Prague Refugees 1938-39,

vydaného nakladatelstvím Matador v roce 2010, přeložila Jitka Herynková.

Redakce a korektury Otilie Grezlová

Odpovědný redaktor Antonín Kočí

Technická redakce Pavel Kolín

Obálka a sazba Pavel Kadlec

Vydala Mladá fronta a.s. jako svou 9 462. publikaci.

Tisk EUROPRINT a.s.

ePub jako svou 9 579. publikaci

ISBN 978-80-204-4492-9

PDF jako svou 9 580. publikaci

ISBN 978-80-204-4493-6

MOBI jako svou 9 581. publikaci.

ISBN 978-80-204-4494-3

Knihy Mladé fronty si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta a.s. – divize Knihy

Mezi Vodami 1952/9, 143 00 Praha 4 – Modřany

e-mail: prodej@mf.cz, tel. 225 276 195

na internetu:

www.mf.cz

www.kniha.cz

Table of Contents

15. březen 1939

Úvod

Doreen Warrinerová

Trevor Chadwick

Beatrice Wellingtonová

Doslov

Poděkování

Bibliografie

Poznámka

O autorovi