Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Poděkování

Poznámka překladatelky

T. A. Cotterell

Co Alice neřekla

Copyright © T. A. Cotterell 2016

All rights reserved

Translation © Eva Klimentová 2018

ISBN 978-80-249-3581-2

Pro moji rodinu

1

Portrét je hledání pravdy. Nikoho neušetří.

Malovala jsem portrét Julie Applegarthové. Julie seděla v přijímacím pokoji sídla Applegarth Park na židli s vysokým opěradlem, potažené mačkaným rudým sametem. Měla nazlátlý melír, zelené oči jako toulavá kočka a byla krásná jako žena, která ještě plně nevyzrála, ale už to není dívka. Měla příliš těsné šaty, příliš bujnou, rozevlátou hřívu a její karamelově opálená pleť vypovídala o pobytu v Monaku a na Mustique. Julie ale byla spíš z Harlow než z Hollywoodu.

Malovat ji nebylo snadné. Doufala jsem, že skončíme před pátou, ale čas pádil jako splašený. Julie se snažila, ale schopnost soustředění nepatřila k jejím silným stránkám a nebyla zvyklá, aby jí někdo říkal, co má dělat, alespoň ne někdo jiný než její manžel. Rozhodně ne jiná žena, zvlášť proto, že jsem byla jen najatá síla

– a portrétista přece není nic jiného než najatá ruka. Bez toho, že by Julie zavolala kamarádce nebo si domluvila termín u kadeřníka, nedokázala posedět bez hnutí déle, než trvalo depilovat voskem nohy. Ošívala se. Vrtěla sebou.

Pózovala jako tragédka. Působila dojmem, že musí přemýšlet o nějakém důležitém obchodu, ale byla to iluze. Julie si hrála na podnikání stejně, jako si hrála na zámeckou paní, a neustále kolísala mezi sebejistým pocitem oprávnění a strachem, že bude přistižena při nějaké nepravosti.

V tom křesle s vysokým opěradlem s přestávkami seděla už skoro pět dnů. Já jsem už skoro pět dnů stála u malířského stojanu, hleděla přímo na ni, přemýšlela o ní, přemýšlela o jejím okolí a malovala její představu. Můj úkol byl nesporně mnohem zajímavější. Vyžadoval plné soustředění. Při práci nerada mluvím. Všechno, co potřebuju vědět, zjistím při přestávkách a na schůzkách před začátkem portrétování. Ty jsou vždycky užitečnější, když mi modelem sedí žena. Muži – úspěšní muži, protože jen ti mi sedí modelem – ze sebe vždycky dělají něco, co nejsou, možná se stavějí laskavější, štědřejší nebo vzdělanější, s lepšími konexemi, a musejí flirtovat, je to otázka moci. To všechno si najde cestu do obrazu.

Blížily jsme se ke konci pátého dne (neplánovaného, leč nezbytného prodloužení do soboty) a Julie vypadala znuděně. Prodělala obvyklé fáze: na začátku ji portrétování vzrušovalo, těšila ji pozornost, předstírala, že nechat se malovat je jen další nepříjemnost v jejím zaneprázdněném životě. Potom se novost a sebestřednost vytratila a začala ubíjející rutina sezení, kdy se nedá dělat

nic jiného než přemýšlet. Přesto se však občas znovu soustředila, zaměřila se na věnovanou pozornost a vyhřívala se pod palčivým zrakem malířky, která obdržela nezanedbatelnou částku jen proto, aby zachytila její krásu pro příští generace a jejího manžela.

Na protějším konci místnosti se současně otevřela obě křídla dvoukřídlých dveří. Byly natřené skličující hořčičnou barvou, kterou mohl vybrat jedině velmi drahý bytový architekt. Snažila jsem se na ně nedívat, ale úplně se mi to nedařilo. Do místnosti vstoupil sir Raymond Applegarth – „Říkej mi Ray, zlato“

– a v jeho výrazu se zračilo očekávání muže, který má po ruce dvě dámy a bar s nápoji.

„Aha, tak tady obě jste. Jak to jde, Julie?“

Vyslovil její jméno po francouzsku, „Ži-lí“. Nějak se mu podařilo působit překvapeným dojmem, že nás našel přesně tam, kde jsme strávily skoro celý týden. Možná čekal, že si Julii jen vyfotím a pak hned zmizím nebo že obraz dokončím en plein air jako Monet svá pozdní díla. Ray měl lesklou lebku s věnečkem šedivých vlasů, který připomínal sesmeknutou svatozář, a oči, které pohlcovaly světlo. I když mu už bylo přes šedesát, měl svalnaté tělo, napěchované do maskáčů a safari košile. Lidé, kterým je víc než osm a nosí maskáče, většinou bývají moderátoři dětských televizních pořadů nebo osamělí pistolníci – a sir Raymond rozhodně nebyl moderátor dětského pořadu. Měl široký přeražený nos, což byl, jak mi sdělil, pozůstatek amatérského hraní ragby na jihu Ipswiche, kde se ještě po čtyřicítce každou neděli dopoledne v parku přetlačoval s muži, kteří nehodlali dodržovat žádná pravidla.

Julie si zkroutila silný pramen vlasů. Její lýtka, za těžké peníze zdokonalená v posilovně a bazénu, se působivě zužovala.

„Myslím, že už je to skoro hotové…?“

Když mluvila s manželem, nasazovala hlas o oktávu výš než s kamarádkami, s nimiž o přestávkách drbala na mobilu. S hlavou nakloněnou na stranu a koketním úsměvem mu řekla, co chtěl slyšet. Rázně přikývl a podíval se na mě. Pohlédla jsem na paletu. Potřebovala jsem doplnit okr. Byl to Juliin portrét, ale moje renomé. Pro Julie tohoto světa bylo umění sotva víc než pouhá dekorace, projev bohatství a postavení, osvojená kultura. Zatímco jsem na pojízdném stolku hledala tu správnou tubu, řekla jsem:

„Úplně hotové to budeme mít až večer.“

Julie na Raye zakoulela očima. Zašklebil se – jako chlapeček, kterému sebrali hračky –, obešel stojan a postavil se vedle mě. Julie sebou trhla v křesle, jako by se jí na okamžik zmocnilo pokušení jít za námi. Ray od prvního rána pravidelně kontroloval, jak jsem pokročila, jako by mi zaplatil nejen za portrét, ale i za právo sledovat, jak Julii maluju. Vždycky se postavil příliš blízko ke mně, byl

cítit vodou po holení a mátovou žvýkačkou, kterou žvýkal, aby přestal kouřit.

Zíral na portrét kyklopským okem. Ještě mi zbývalo trochu práce, ale už jsem dohlédla na konec. Nakonec přikývl, obchodník, který se vypracoval od píky, byl spokojený, že dostal víc, než zaplatil, a prohlásil: „Skvěle. Vypadá přesně jako ona.“

„Děkuju.“ Doufala jsem, že portrét vystihuje mnohem víc.

„Jednoznačně je to ona, ale…“ Odmlčel se a hledal správné vyjádření v neznámém jazyce: „… zároveň je to něco víc, je v tom něco mimořádného.“

Kývl hlavou a přimhouřenýma očima pohlédl na Julii, jako by byl portrétista.

„Jako byste ji namalovala takovou, jaká doopravdy je.“ Julie se zamračila, protože si nebyla jistá, jestli je to kompliment. „Aby nedošlo k mýlce, vypadáš skvěle, puso. Tady Alice tě moc dobře vymalovala. Nechceš se podívat?“

Zavrtěla hlavou. Julie hned na začátku prohlásila, že obraz nechce vidět, dokud nebude hotový. Myslela si, že by to mohlo přinést smůlu. Taky mi to tak vyhovovalo. Mám ráda ten dramatický okamžik, kdy model konečně spatří svůj portrét, adrenalinový nával veškeré naděje, očekávání, obav a marnivosti zhuštěný do jediné vteřiny, prvního dojmu.

Ray na ni naléhal: „Ale no tak, puso, jen se mrkneš,“ ale Julie znovu zavrtěla hlavou.

Pohlédl na mě, jako bych ji třeba mohla přemluvit, ale já jsem jen bezmocně pokrčila rameny. Ray se dál díval na portrét. Nechtěl vypadat zklamaně, i když bylo zjevné, že se nemůže dočkat, až se na ten obraz podívají společně a budou se těšit z jejího mládí a krásy a z jeho peněz, z oné prastaré kombinace, která umožnila, aby tohle dílo vzniklo. Ray na Julii něžně mrkl. Za to, jak to ten starý ranař udělal, bych mu odpustila cokoli. Julie na něj láskyplně nakrčila nosík, ale nepohnula se.

Ustoupila jsem o krok dozadu a zkoumavě jsem si prohlížela portrét na stojanu. Nebyl špatný. Možná zabral o den víc, než jsem čekala, ale ten čas navíc se vyplatil. Možná jsem byla shovívavější, než jsem měla být, co se týče známek stárnutí na Juliiných rukou a ženské síly jejích ramen. Ale co. Tahle drobná velkorysost nic nestojí a přináší ohromné potěšení. Na konečný portrét nemá vliv. Zachytila jsem odhodlanou přizpůsobivost Juliiny povahy. Koneckonců právě díky ní seděla v sametovém křesle a truchlivě hleděla z okna na pozemky Applegarth Parku, zatímco ženy, které nebyly o nic méně hezké a rozhodně o nic méně inteligentní, škudlily na hovězí plátky v modrobíle pruhovaných sáčcích z Teska. Slavný Joseph Mallord William Turner maloval světlo; já jsem namalovala afektovaný holčičí hlásek a víru v přerozdělovací moc nakupování.

To však bylo jen na povrchu. Též jsem zachytila její lstivost. Byl to portrét osoby, která je silnější, než se zdá, a také vychytralejší, osoby, kterou zjevně

zformoval mocný muž, ale dosáhla všeho, co chtěla. Namalovala jsem přetahování mezi bohatým starším manželem s rozpláclým obličejem a jeho mladší, krásnější ženou. Namalovala jsem křehkou interakci mezi mocí a důvěrou, penězi a strachem, láskou a sociální mobilitou. Namalovala jsem portrét druhého manželství.

Když jsme konečně byly hotové, Julie odběhla, aby přivedla Raye. Vzdálil se do své pracovny, místnosti o velikosti letištní ranveje, kde do dvou telefonů pokřikoval povely a volající nechával čekat v zástupu jako letadla nad Heathrow.

Došla jsem k francouzským oknům a zahleděla se do parku. Trávník se táhl pod bezmračným nebem až k jezeru. Nalevo se v dálce před stromy objevil kropenatý kolouch, zastavil se, zavětřil a znovu zmizel pod ochranu tmy. Tak trochu jsem očekávala, že na loučce u vody se bude pást Cuypova kráva nebo že z potůčku bude na břiše pít Constableův venkovský chlapec.

Vytáhla jsem z pracovního pláště mobil. Byla na něm zpráva od Nell. Psala, že Ed se ještě nevrátil, ale všechno je v pořádku. V překladu: zhltla cereálie rovnou ze sáčku a Arthur byl přilepený k televizi, a tudíž ji neotravoval. Nezeptala se, kdy se vrátím, ani nenapsala, co dělá. Nemusela. Jako každá čtrnáctiletá holka na světě psala esemesky. Nemohla jsem telefonovat ve chvíli, kdy se znovu objeví sir Ray, aby obhlédl svou investici, a tak jsem jí jen odepsala, že kvůli práci se vrátím pozdě, ale už se na ni moc těším. Objetí a pusinky. Děti už věděly, jak to chodí. Umění vždycky není šichta od devíti do pěti. Ed mi napsal, že se uvidíme

„u Petea Spurlinga“, ale že je „naprosto vyřízený“ a dlouho se tam nezdrží.

Proboha! Úplně jsem na tu oslavu zapomněla. Peter Spurling byl Edův chráněnec. Právě složil závěrečné porodnické zkoušky MRCOG II. a na oslavu uspořádal večírek. Odepsala jsem Edovi, že portrét trval déle, než jsem čekala, a že večírek nestihnu.

Ed se se mnou rozloučil třemi pusinkami. Na okamžik jsem přemítala, jak ukončuje svoje textovky pro Julii sir Ray a jestli se to změnilo teď, když už je jeho manželka, a ne milenka. Všimla by si toho jako první. Připadá mi, že druhá manželka, zvláště pak bohatého muže, je na tyhle věci vnitřně naladěná a neustále má nastražená tykadla. Lehce usíná ten, jehož netíží koruna. Naproti tomu Edovy tři pusinky byly stejně předvídatelné jako východ slunce a každou z nich jsem milovala. Dvojkřídlé dveře se rozlétly a do místnosti se přiřítil sir Raymond s Julií v patách. Pocítila jsem naprostou jistotu, že moje dílo bude přijato kladně, a hřálo mě vědomí, že za chvíli vyrazím domů, abych se přitulila ke svému báječnému manželovi a políbila hlavičky svých roztomilých spících dětí.

Jízda ze Suffolku do Bristolu trvá dlouho, zvlášť proto, že se snažím nejezdit po dálnicích. Jsou zajímavé asi tak jako taveňák. Když jedu autem sama, snažím se jezdit jen po hlavních, nebo ještě lépe po vedlejších silnicích, pokud je to možné. Pro ten rozdíl ráda oželím trochu času. Onoho večera mi cesta připadala ještě delší, protože v rádiu nedávali nic, co by stálo za poslech – jen samé hašteření politiků, afektovaní herci a vzdálený ohlas potíží s cenami nemovitostí v Texasu. Bylo mi to ukradené. Měla jsem dobrou náladu, cítila jsem se plná energie a optimismu, což byla jasná známka toho, že se mi portrét povedl.

U odlehlé benzinky, která vypadala jako vystřižená z obrazu Edwarda Hoppera (pokladní v zářivě barevné polorozpadlé budce něco ťukala do mobilu, a dokonce i pomeranče byly zabalené v celofánu), jsem si koupila oříškový jogurt a smoothie s přepjatě veselými postavičkami na obalu. Když jsem míjela odbočku na Cambridge, vzpomněla jsem si na svého tutora se zrzavou bradkou, na jeho elegantní pracovnu s knihovnami od podlahy až ke stropu a vysokými okny s výhledem na King’s Parade, a na to, jak Jerry Streeter skočil z Clare Bridge do vody úplně nahý, jen ve smokinku a s úsměvem širokým jako řeka Cam, a říkala jsem si, tak jako si říká každý, jak jsem se odtud dostala až sem.

Zanedlouho jsem prudce odbočila doprava a vyrazila směrem na Oxford a západní hrabství, přede mnou se odvíjely bílé čáry a zatoulané ukazatele vyvolávaly zasuté vzpomínky.

Řízení v noci mi připadá úžasně léčivé, sama v autě, v teplé hedvábné tmě, světla ozařují silnici, jediný zvuk v tom tichu je hukot motoru, nemusím obskakovat manžela a děti, vařit jídlo, prát prádlo, sklízet ze stolu. Nemusím se zavděčit žádným modelům. Je to jako se plavit na moři.

Ještě lepší je, když jedu domů po dobře odvedené prá ci a můžu si vychutnávat příjemný pocit, že jsem pochopila a vyobrazila dalšího portrétovaného člověka a dočasně utišila své tvůrčí puzení. Je to ten nejlepší pocit na světě. Nechápu, jak lidé mohou prožít celý život jen jako konzumenti, nemají tvůrčí puzení, nepotřebují po sobě zanechat nějaký otisk. Nadechují se, ale nevydechují.

Ed sice není umělec, ale zanechá po sobě otisk. Ne na malířském plátně, ale na tisících životů, jichž se dotkl při zrození, a na nezanedbatelném počtu dětí, které přivedl na svět a zachránil. Nepotřebuje útěchu umění; má útěchu života.

Právě jsem míjela odbočku na Bicester, když se na sedadle spolujezdce náhle rozezpíval můj mobil a na obdélníkovém displeji se rozsvítil nápis „Doma“.

Pohlédla jsem na digitální hodiny na palubní desce, 23:48, zpomalila jsem a podívala se do zpětného zrcátka, než jsem zvedla telefon.

„Haló?“

„Mami?“

Nell. Čekala jsem Eda, který se náhle probudil z vyčerpání a stále prázdné postele s rozsvícenou lampou a říkal si, kde jsem, ujišťoval se, že se mi nic nestalo, a chtěl vědět, kdy se vrátím.

„Nell, miláčku, copak se děje? Pročpak nejsi v posteli?“

„Mami, táta ještě není doma.“

Znovu měla dětský hlas, který postrádal teenagerskou otrávenost její textovky.

„Zkoušela jsi mu volat na mobil?“

„Jo. Nebere to. Nechala jsem mu vzkaz.“

„A do porodnice?“

„Řekli mi, že odešel kolem osmé a už se nevrátil.“

„A nevolali ho k žádnému naléhavému případu?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Jasně. Já vím, že šel na večírek Petera Spurlinga. Možná tam zůstal déle, než čekal?“

„Možná. Jenomže…“

„Jenomže co?“

„Jenomže před odchodem z nemocnice zavolal a řekl, že je fakt unavený a přijde nejpozději do půl desáté, a už je…“

„Pozdě. Já vím.“

„A včera pracoval celou noc. I když navečer se stavil, doslova na pět minut, aby zkontroloval, jestli jsme v pohodě.“

Ed měl noční? Domluvili jsme se, že nikdy nebude brát noční směny, když jsem pryč, kromě těch nejnaléhavějších případů, kdy jde o život. Trval na tom stejně vehementně jako já, možná ještě vehementněji. Nebylo to spravedlivé vůči dětem. Byly ještě moc malé a nemohly zůstat celou noc samy, i když to už bylo skoro zákonné. Chtěla jsem na to upozornit, ale teď nebyla ta správná chvíle. Navíc už jsem tam měla být já. Nebylo to poprvé, co moje práce dostala přednost.

„Hm… jasně. Možná na tom večírku potkal někoho, koho léta neviděl?“

Mlčení. Rozpoznala pochybnost v mém hlase. Nemohla jsem se jí divit. Pro Eda bylo naprosto netypické, že by zůstal dlouho na večírku nebo nesplnil slib, který dal dětem.

„Arthur je vzhůru?“

„Ne. Je u Mikeyho Suttona.“ Výmluvně se odmlčela. „Nevzpomínáš si?“

„Promiň, ano, samozřejmě. Tak co kdyby sis šla zase lehnout? Můžeš do naší postele, jestli chceš. Vyjedu na em čtyřku, abych dorazila dřív. Když pojedu po dálnici, měla bych být doma tak za půldruhé hodiny.“

„Tak dobře…“

„Copak? Mluvíš nejistě.“

„Myslíš, že se nic nestalo?“

„Samozřejmě, že se nic nestalo.“

„Protože táta nikdy takhle…“

„Já vím. Miláčku, neboj se. Bude to mít nějaké naprosto obyčejné vysvětlení.“

Opravdu jsem tomu věřila. Ed byl ten nejspolehlivější člověk, jakého jsem kdy poznala. Nemyslím spolehlivý ve smyslu pedantského dodržování hygienických a bezpečnostních předpisů – na to byl moc inteligentní –, ale v tom smyslu, že rodina je pro něj nadevše, a proto jsme se všichni cítili bezpečně.

„Neměj obavy, miláčku.“ Nasadila jsem věcný tón, který jsem používala, když Nell prohrála hokejový zápas. „Všechno bude v pohodě. Táta se nejspíš vrátí dřív, než dorazím.“

2

Jakmile Nell zavěsila, začala jsem pátrat, kde bych mohla zastavit. Nikde v dohledu nebylo žádné odpočívadlo, a tak jsem zastavila na štěrku v temném ústí soukromé příjezdové cesty a zajela jsem s autem co nejblíž k bráně a co nejdál od silnice. Nebylo to ideální místo, ale musela jsem zavolat Edovi. Na jeho mobilu naskočila hlasová schránka. Zavolala jsem do nemocnice St.

Anthony’s. Automatická recepční se omluvila, že na recepci nikdo není, a pro naléhavé případy uvedla číslo do všeobecné nemocnice. Tohle bylo naléhavé, ale v jiném smyslu. Nikomu jinému jsem zavolat nemohla. Všichni Edovi kolegové jsou na Peteově večírku. Napsala jsem mu textovku: „milacku, doufam, ze vse OK, kdy se vracis, budu tam cca 1.30, strasne te miluju, pusu A.“ Pár minut jsem počkala, jestli hned nepřijde odpověď, a potom jsem znovu vyrazila na silnici a zamířila jsem na dálnici M4.

Výhodou jízdy po téměř prázdné dálnici po půlnoci je, že člověk může zapnout autopilota a myslet na cokoli jiného, než je řízení. Nevýhodou jízdy po téměř prázdné dálnici po půlnoci je, že člověk může zapnout autopilota a myslet na cokoli jiného, než je řízení. Takže…

Nezavolali Eda k nějakému naléhavému případu?

Po šestatřicetihodinové šichtě je to nepravděpodobné. Co když se na večírku zdržel?

To je nepravděpodobné, ba téměř nemyslitelné, vzhledem k tomu, že byl k smrti unavený a Nell byla sama doma. Ed nikdy nesetrvával na večírcích, zvláště pokud na nich byla spousta mladších lékařů. Věděl, že se rádi trochu odreagují, což je o dost těžší, když váš šéf na druhé straně místnosti upíjí perlivou vodu.

Co když se naboural?

Peteův byt byl někde u řeky. Dojet domů by trvalo jen pět minut, nanejvýš hodinu, kdybyste šli pěšky, a na té ulici se nejde nabourat, je to prakticky rovná čára. A navíc, kdyby měl havárii, už by mi volali z policie nebo z nemocnice.

Infarkt?

V šestačtyřiceti? U šestačtyřicátníka, který je v dobré kondici, nepije, nekouří a hraje tenis? To by tedy byl krutý osud, kdyby Ed dostal infarkt. Ale i v tomhle případě by mi už přece někdo zavolal?

Co když se zamiloval do jiné ženy?

Bylo pravděpodobnější, že se s jinou ženou vyspím já. Co když to přehnal

s pitím a zrovna teď se potácí domů? Nemluvíme o jiném Edwardu Sheahanovi?

S trhnutím jsem se probudila, okamžitě jsem si vzpomněla a vztáhla jsem ruku přes postel, abych nahmatala Eda. Byla prázdná. Čtyři čtyřicet sedm. Nemohla jsem znovu usnout. Proč nepřišel domů? Zašátrala jsem po mobilu vedle postele a zapnula jsem ho. Byla na něm jedna zpráva. Ťukla jsem prstem na ikonku a zpráva se otevřela. Byla od Vodafonu a sdělovala mi – ach, komu záleží na tom, co mi sdělovala? Vodafone mi rozhodně nemohl sdělit nic, co bych chtěla či potřebovala slyšet. Znovu jsem se sesula na polštáře, srdce mi bušilo, jako bych uběhla maraton, a ne se jen probudila v noci. Hlavou se mi honila jediná otázka.

Určitě ho náhle zavolali k domácímu porodu – ale po šestatřicetihodinové šichtě? Možná byl v tu chvíli na Peteově večírku jediný, kdo zůstal střízlivý? Ale proč mi nenapsal? Nikde v západním světě přece není možné, abyste se během čtyřiadvaceti hodin nedostali k telefonu – a už vůbec ne ve městě na jihu Anglie.

Rozhodla jsem se, že pokud se Ed do devíti nevrátí, zavolám Peteovi. Ráno po jeho mejdanu to byla první přijatelná hodina, kdy jsem mu mohla zavolat. Pokud by z toho nic nevzešlo, zavolala bych do nemocnice. Nebylo to ideální. Peteova diskrétnost byla zaručená, ale v St. Anthony’s? Když přijde na pomluvy, v provinčním městě se šíří jako požár v australské buši, a nikde není tak vyprahlo jako v nemocnici, kde lékaři a sestry dělají přesčasy, většinou kvůli pacientům, ale někdy i kvůli sobě navzájem. Kdo by se jim divil, vzhledem k blízkým vztahům, tlaku, napětí, společným zkušenostem… Copak někdo jiný ví, jaké je pečovat o pacienta s amputovanými končetinami po autohavárii, když se probudí po operaci, nebo mít na očích šestiletého andílka, který umírá na mozkový nádor a nechápe, co se s ním děje? Možná je spíš s podivem, že v tom všichni nejedou čtyřiadvacet hodin denně. Nebo možná ano? Ulehla jsem na polštář a v temnotách vířili démoni.

Nakonec jsem rozsvítila lampu. Neměla jsem sílu číst román, poezii nebo něco, co vyžaduje zapojení mozku, a tak jsem si z nočního stolku vzala knihu o obrazech Pierra Bonnarda, kterou jsem dostala od Eda k narozeninám. Zno vu jsem se snažila rozluštit jeho věnování na titulní straně, ale Ed měl nečitelnější písmo než Guy Fawkes poté, co ho mučili.

Bonnard třistapětaosmdesátkrát namaloval svou manželku Marthe, což byla podle všeho příšerná semetrika, a maloval ji i po její smrti. Bonnardovo oddané malování Marthe mi vždycky připadalo jako neochvějný skutek lásky, který sice není tak okázalý, ale může se rovnat těm nejslavnějším: Romeovi a Julii, Tristanovi a Isoldě, Bonnie a Clydeovi. A tak jsem ležela v posteli, netečně obracela stránky, prohlížela si obrazy Marthe-ne-Marthe a přitom jsem přemítala: kdyby se Ed nevrátil, dokázala bych se zase vzpamatovat?

Edward Sheahan byl můj protiklad a okamžitě jsme se navzájem přitahovali.

Pocházel ze skrovných poměrů. Nemyslím to snobsky, protože snobství nesnáším. Staré peníze byly kdysi nové peníze a tak dále. Myslím skrovných, pokud jde o intelektuální stránku, o vzdělání. I když byste to na něm nepoznali.

Pouze díky tvrdé práci a mimořádnému nadání se z Eda stal uznávaný a vyhledávaný porodník, světoobčan, cestoval první třídou na špičkové konference, bydlel v luxusních hotelích a tak dále, ale jeho táta byl listonoš a máma pracovala ve školní jídelně. Byl to roztomilý starý pár, který měl Eda na stará kolena – když jsem ho poznala, už jim táhlo na sedmdesátku. Bydleli v maličkém domečku bez knih, v oné zemi nikoho, kde jižní Londýn přechází v Surrey.

Jen pro porovnání, moje výchova – dobře zaopatřená, intelektuálně zvídavá, studium v Cambridgi – byla třpytivá cetka. Ne že by na tom záleželo. Moc štěstí nám nepřinesla. Nechci znít jako Holden Caulfield, ale z duše nesnáším všechnu tu přetvářku spojenou s vyšší společenskou třídou, zvlášť když jde o snobství, které si nalhává, že jde o talent. Komu záleží na tom, že váš dědeček z otcovy strany byl přímým potomkem Karla Velikého? V konečném důsledku jde o to, co je na plátně.

Eda rozdíly v naší výchově nijak neznepokojovaly. Vůbec ho neznepokojovalo nic kromě jeho práce, což bylo nesmírně osvěživé. Jelikož jsem vystudovala angličtinu, nepatřila jsem mezi vyhledávané absolventy Goldsmith’s College ani mezi členy skupiny Young British Artists, kteří koncem devadesátých let ovládli britskou uměleckou scénu (nebo ji ochromili, jak chcete). Chtít malovat skutečné lidi, snaha o pochopení lidskosti a její zachycení na plátně – to bylo považováno za předpotopní. Bylo to stejné, jako kdybych pracovala na berňáku. Ale věděla jsem, co chci, a stejně jako Ed jsem byla připravená tvrdě dřít, abych toho dosáhla. Edova naprostá víra v to, co chce dělat, a odmítání kompromisů na mě působilo jako nesmírně mocné afrodiziakum.

Poznat Eda bylo jako vstoupit do úplně nového světa, těhotného možnostmi.

Připadal mi tak skutečný v porovnání s lidmi, s kterými jsem se stýkala na internátní škole a na univerzitě, kde byl každý posedlý vtipným shazováním druhých a tím, kdo koho zná. Jeho zemitý zdravý rozum byl přesně to, co jsem potřebovala. Ed byl klidný a racionální a jeho suchý humor u mě vyvolával hlasité výbuchy smíchu. Měl v sobě pevnost, která ve mně vzbuzovala pocit, že všechno, co jsem až do té chvíle udělala, je jako výtvor konceptuálního umění, který sice vypadá chytře a působí zajímavě, ale postrádá něco hmatatelného, čeho by se dalo přidržet. Než být konceptuální umělkyně, to už bych radši

vybírala mýtné v budce na rušném mostě.

Ed Sheahan byl posedlý porodnictvím. Navíc hrál mizerně na kytaru a ze všech sil třískal do tenisového míčku, ale jinak se věnoval jen porodnictví.

Pokud měl někdy volno, vyrazili jsme spolu do Chiswicku na procházku k Temži. Povídali jsme si o všem – o ambicích, rodinách, politice, minulosti a přítomnosti – a neshodli jsme se na tom, co je důležitější, jestli medicína, nebo umění, dávat život, nebo činit život hodný žití. Řekl, že umění je okrasa, nikoli nutnost. Namítla jsem, že děti se tisíce let rodily bez porodníků. Opáčil, že proto jich tolik umíralo. Řekla jsem, že je odpovědný za přelidnění a nedostatečné zdroje. On řekl, já jsem řekla. Dohadovali jsme se, smáli jsme se, dávali jsme si za pravdu, neshodli jsme se. Byli jsme spolu.

Nespal se mnou, protože jsem měla vysedlé lícní kosti a podkrovní byt v Camdenu. Nespal se mnou, protože jsem věděla, jaký je rozdíl mezi Duchampem a De Stijl, nebo protože jsem malovala mísy s jablky, která vypadala tak opravdově, že jste si dokázali představit, jak se do nich zakousnete, a přitom ucítíte na jazyku, jak jsou šťavnatá. Na začátku se mnou skoro vůbec nespal, do háje. Byl naprosto vyřízený ze svých stohodinových týdnů a příšerných zkoušek na medicíně.

Usnula jsem, teprve když se mezi závěsy proplížil plechový úsvit, a probudila jsem se až v devět, stále ještě vyčerpaná po čtyřhodinové jízdě, z roztříštěné noci, ze stínu strachu, který se plížil přes prázdnou postel. Vzala jsem do ruky mobil. Žádné zmeškané hovory, žádné zprávy. Stiskla jsem rychlou volbu s Edovým číslem, ale opět jsem zaslechla iritující klapnutí a jeho hluboký a konejšivý hlas, který říkal: „Dovolali jste se na mobil Edwarda Sheahana…“

Vyslechla jsem ho a zanechala jsem mu další vzkaz. Snažila jsem se neznít příliš znepokojeně. Potom jsem mu napsala další textovku: „milacku, kde jsi. zavolej mi. pusu.“

Než jsem vstala, zavolala jsem Peteovi. Domnívala jsem se, že se nedovolám, ale Pete vzal telefon na druhé zazvonění. Omluvila jsem se mu, že volám tak brzy ráno po jeho večírku, ale řekl, že už hodinu uklízí, a znělo to natolik vesele, že nejspíš mluvil pravdu. Pete byl sebejistý a zdvořilý. Věděl, kam má namířeno a že Ed mu může pomoct, aby se tam dostal. Položila jsem mu svou otázku.

„Ed?“ S jeho tónem zemřela moje naděje. Byl příliš udivený. „Co je s ním?“

„No, nepřišel domů a nebere telefon. Jenom mě napadlo, jestli nevíš, kde by mohl být.“

„Ne. To bohužel nevím.“ Mluvil věcně, ovšem s dokonalým náznakem zájmu, aby to znělo dost empaticky, ale přitom mě nevyděsil. Lékaři řeší věci průběžně.

Jejich práce spočívá v nápravě nedokonalostí tohoto světa. „Upřímně řečeno,

v poslední době jsem tu moc nebyl. Minulý týden jsem byl v Londýně na kurzu v Guy’s Hospital a včera jsem měl volno, abych se připravil na tu oslavu. Tam jsme si trochu povídali, ale ne o práci nebo podobných věcech. Už jsi zkoušela volat do St. Anthony’s?“

„Ještě ne. Chystám se tam zavolat. Napadlo mě, že ho třeba, víš co, z toho večírku odvolali nebo…“

„Pokud vím, tak ne.“

„Zdržel se dlouho?“

„Ehm, ano, vlastně ano, překvapivě dlouho. Vypadal, že se moc dobře baví.

Myslím, že nikdy předtím jsem ho neviděl, že by si dal skleničku, a už vůbec ne několik skleniček.“

„On pil?“

„Ano. Vůbec se mu to nepodobá, já vím. Vlastně byl dost rozjařený.“

„Super.“

Snažila jsem se působit pozitivně, ale moje snaha nejspíš nevyzněla zcela přesvědčivě. Žádná žena nepotřebuje vědět, že jakmile tam není, její manžel se rázem promění z abstinujícího lékaře v oslnivého lva salonů. Pete si lehce odkašlal.

„Samozřejmě tím nemyslím, že když kocour není doma…“ Ed vždycky říkal, že Pete má kromě všech klinických dovedností ještě navíc uhlazené způsoby.

„Samozřejmě.“ Mluvila jsem stejně nezávazným tónem jako on. Nic jsem nepředstírala. Ed se naposledy podíval na jinou ženu den předtím, než se seznámil se mnou.

„Nevím, v kolik odešel. Neviděl jsem ho odcházet, ale úplně na konci už tam nebyl. Když jsem ho viděl naposledy, bavil se s jednou holkou, která tady studuje sochařství, Aramintou Lyallovou, a s nějakým obchodníkem s uměním z Londýna. Chceš, abych něco zjišťoval?“

„Ehm, ne, zatím ne, to je v pohodě. Určitě bude existovat nějaké naprosto jednoduché vysvětlení.“

„Jasně, jak myslíš. Určitě ano. Dej mi vědět, kdybys chtěla.“

„Děkuju. Jo, a gratuluju ke zkouškám. Určitě máš ohromnou radost.“

Měl, ale jako obvykle byl příliš taktní na to, aby jásal, když já jsem měla starost. Stručně to odbyl a za chvilku zavěsil. Vytočila jsem číslo do nemocnice.

Telefon zvedla recepční s přívětivou zpěvavou dublinskou intonací. Ne, pokud je jí známo, o Edovi nejsou žádné zprávy od té doby, co včera večer někdy po sedmé odešel.

Když jsme domluvily, všimla jsem si Arthurovy fotografie z dovolené ve Španělsku, když mu bylo šest. Škodolibě se usmíval a rozvaloval se v plastové kánoi, samá ruka samá noha, špičaté hrany, jako nějaký hmyz. Na lehce opálené

kůži se mu třpytily kapičky vody. Naskočil do té lodi právě ve chvíli, když Nell dřepěla na kraji bazénu a chystala se, že se v ní bude opalovat. Ovšem netušil –

a na fotce to není vidět –, že za ním je pod vodou schovaný Ed, který se chystá vynořit a převrhnout ho, takže Nellin nevyfocený vztek se proměnil ve vítězoslavný chechot, že bylo spravedlnosti učiněno zadost. Kde je Ed nyní?

Chystá se vynořit? Devět třicet pět. Za dvě a půl hodiny zavolám na policii.

Ležela jsem na jeho straně postele a dívala se, jak se po stropě posouvá šikmý kužel světla.

Pokud někdo nečekaně zmizí, neubráníte se přemítání nad těmi nejprapodivnějšími možnostmi. Když jsem vyskočila z postele, napadlo mě, že Ed možná z nějakého důvodu vyrazil rovnou z večírku na služební cestu, buď na lékařskou konferenci, nebo na dobročinný projekt do zemí třetího světa. Ale proč mi to neřekl? Co když jsem na to zapomněla? Už se mi to v minulosti stalo.

Jednou jsem při práci úplně zapomněla na banket, a přitom jsem s Edem v sedm mluvila a řekla jsem mu, že jenom dokončím roh obrazu a sejdeme se na místě.

Když jsem zvedla zrak od stojanu, byla půlnoc a Ed stál ve dveřích mého ateliéru. Co když se mi to stalo znovu? Poslední tři týdny jsem v ateliéru zběsile pracovala až šestnáct hodin denně, když jsem pro prestižní soutěž BP Portrait Award dokončovala portrét Jeana-Dominiqua Labordea (monsieur Laborde nenápomocně zkrátil své sezení v Paříži a odletěl do Singapuru), dodělávala jsem zátiší Broskev, nůž a uschlá růže pro výstavu RWA a připravovala jsem se na portrét Applegarthových, což bylo víc práce, než by si jeden myslel, protože abych namalovala Julii, musela jsem pochopit i Raye. Takže – v podstatě – bylo možné, že Ed mi řekl, že někam jede, a já jsem to prostě nevzala na vědomí.

Kdyby odjel na služební cestu, samozřejmě by si vzal kufr a oblečení. Takže jsem se šla podívat do skříně, kde jsme měli uložené tašky a kufry. Jako obvykle tam ležela hromada cestovních kabel, batohů a sportovních tašek. Postupně jsem je vytahovala ven, až jsem zahlédla Edovu cestovní tašku, ještě dřív, než jsem ji vzala do ruky. Dlouze a pomalu jsem si povzdechla, protože nikdy necestoval bez ní. Na žádné služební cestě není.

Podívala jsem se do jeho šatní skříně, ale nedalo se poznat, jestli v ní chybí nějaké oblečení. Ed měl tolik košil, že to připomínalo scénu z Amerického psycha. Co jiného se ještě mohlo stát? Něco v práci? Něco, co mi uniklo? Naše manželství není vždycky dokonalé – čí je? –, ale (nechci to zakřiknout) jsme na tom dost dobře. Všichni jsou zdraví. S Edem komunikujeme. Oba víme, že člověk musí druhého milovat kvůli jeho chybám. Kvůli přednostem vás může mít rád kdokoli. A Ed zrovna není ten typ, který by se vším seknul, aby se z něj stal antikvář v Baton Rouge nebo avantgardní básník na Popocatépetlu. Oblékla

jsem se a zamířila do kuchyně.

Zatímco jsem čekala, až se mi opeče topinka a přefiltruje káva, přesvědčovala jsem se, že se zbytečně zneklidňuju. Určitě musí existovat naprosto očividné řešení. Nejednou už se stalo, že Eda zavolali k nějakému naléhavému případu.

Některé trvaly dvacet hodin a byla to otázka života a smrti za podmínek, které mu vždycky nedovolovaly odejít ven, aby si jen tak zavolal. Tyhle porody nerespektovaly pracovní dobu. Taky bylo možné, že ta irská dívka v recepci je nová nebo o tom neví nebo právě přišla do práce nebo jí to prostě v neděli ráno zrovna nejlíp nemyslí. Klikla jsem na mobil: 9.57. Ještě dvě hodiny a zavolám na policii. Potom probudím Nell.

Abych zabila čas a odvedla myšlenky od nejhorších scénářů, došla jsem do Clifton Village vyřídit všední záležitosti, které jsem neustále odkládala. Byl šedivý den, nízké mraky nahrbené jako teenageři v kapucích, vlahý vzduch.

Když jsem procházela mezi nakupujícími, kteří neměli jiné starosti než najít ten nejlepší kousek svíčkové, to nejzralejší avokádo, dokázala jsem si představit jen samá nepravděpodobná vysvětlení a prosila jsem vyšší bytosti, v které jsem ani nevěřila, o jedinou další šanci stěžovat si, že Ed trochu moc hlasitě a trochu přespříliš často brnká na kytaru stále tutéž písničku nebo že v koupelně zanechává na hromadě sportovní výstroj. Viděla jsem ho všude: zabíhal do obchodů, mizel za rohy, s vlasy odhrnutými z čela, růžovými tvářemi, něžnýma, pobavenýma šedýma očima, jeho soběstačnost hraničila s osamělostí. V krámku Reg the Veg jsem koupila houby a chřest, abych k obědu uvařila Edovo oblíbené rizoto, ale celou dobu jsem kontrolovala mobil a stále víc se mi svíral žaludek, protože ve mně hlodala myšlenka, že mi někdo měl dát vědět.

V 10.32 jsem zrovna přemítala, jestli mám zajít k místnímu ševci vyzvednout Arthurovy školní boty, nebo do květinářství na Waterloo Street, abych se ponořila do nádherných barev a kytic, když nějaký hlas pronesl: „Alice?“

Otočila jsem se. Pod vybledlou markýzou klenotnictví stála drobná žena přibližně v mém věku. Měla na sobě tmavomodré lacláče a vysoké martensky, krátké vlasy odbarvené peroxidem. Přes rameno jí visela taška od dobročinné organizace Oxfam.

„Alice…?“

„Ano.“

„Ahoj. Lucy Rennellová. Ze školy. Pamatuješ si mě?“

Jakmile řekla „Lucy“, věděla jsem, o koho jde. I když měla baculatější obličej a oblejší tváře, jako komiksová krysa, z které se stala myš, zachovala si dětskou postavu a ostražitý pohled, který jsem si pamatovala. Lucy byla se mnou na pokoji. Nikdy jsme se nesblížily, ale vždycky jsme se k sobě chovaly přátelsky.

„Lucy Rennellová! Copak tady děláš?“

Už když jsem to říkala, modlila jsem se, aby neodpověděla, že bydlí v Bristolu. Se spolužačkami ze školy jsem neudržovala kontakt, ne snad protože bych je neměla v lásce, ale protože můj život nabral jiný směr. Rozhodně jsem nechtěla, aby Lucy Rennellová bydlela o sto metrů dál a odvedla mě zpět do mé minulosti. Umělec, který nepostupuje vpřed, ustupuje dozadu.

„Jsem tu za neteří. Právě dokončila první rok studia na zdejší univerzitě.“

Přikývla jsem a snažila jsem se nedat najevo úlevu, což mi jen připomnělo Eda, a přitom jsem si uvědomila, že dokud se znovu neobjeví, žádná možnost úlevy neexistuje. „Co tady děláš ty?“

„Já… ale…“ Nemohla jsem se soustředit. To se stává, když vám někdo, koho jste dvacet let neviděli, položí otázku, zatímco přemítáte, proč váš manžel zmizel.

„Ty tady bydlíš?“

Přepnula jsem zpátky do současnosti. „Ano… ano, bydlím. Hned pod kopcem.“

„To je skvělé. Jsi vdaná?“

Přikývla jsem. Když jsem zjistila, že je tu jen na návštěvě, mohla jsem si dovolit být přátelská. Rychle jsme probraly své životy, dvacet let naděje, lásky a práce zhuštěných do drobných obrázků. Lucy pracovala pro charitu v místech největších krizí po celém světě. Vždycky chtěla dělat správnou věc.

Stále se vídala s našimi spolužačkami. Chrlila na mě jména, většinu z nich jsem si pamatovala, ale léta jsem na ně nepomyslela. Pokud trávíte většinu času v zahraničí, váš anglický život zamrzne v okamžiku, kdy odjedete, v Lucyině případě v den, kdy odešla ze školy a začala pracovat pro Lékaře bez hranic v Nigeru. Vydávala jsem zvídavé zvuky. Z mých starých kamarádek ze školy se staly učitelky, zdravotní sestry, manželky bankéřů, maminy, drobné podnikatelky, řemeslné pekařky, sváteční malířky ve zplihlých kloboučcích, majitelky butiků, amatérské žokejky. Ještě když odříkávala všechna ta jména, připravovala jsem se na její nevyhnutelnou otázku: „A ty se ještě vídáš s někým ze školy?“

„Ani ne.“

Zamračila jsem se, jako bych se snažila pochopit, proč tomu tak je.

„Až na Marnie Lathamovou.“

„Marnie Lathamovou? S tou se tedy rozhodně nevídám.“ Zakabonila se.

„Vůbec ne?“

„Vůbec ne.“

„To je zvláštní.“

„Proč?“

„Protože jsem ji před pár lety náhodou potkala v Londýně. Mávly jsme si na stejné taxi. Jelikož jsme jely stejným směrem, nasedly jsme do něj obě. Byla moc milá, jako by se nic nestalo, ale stejně byla… já nevím… tak trochu divná.

Zjevně je úspěšná v módě někde na severu…“ Vrhla roztomile sebekritický pohled na své laclové džíny. „Nicméně říkala, že se nevídá s nikým kromě tebe.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto. Protože si vzpomínám, že mě to překvapilo, vzhledem k tomu, co se stalo. To ona mi řekla, že jsi malířka.“

„Tak to je zvláštní, protože ti můžu přísahat, že jsem ji neviděla od toho dne, co odešla. Nerozešly jsme se zrovna v dobrém.“

Marnie Lathamová. Měla jsem mít jakési drobné potěšení z faktu, že na mě stále myslí, nebo mít divný pocit z jejího nepravdivého tvrzení? Nemluvila jsem s ní dvacet let.

Lucy si prohrábla rukou vlasy. Měla je rozježené jako punkerka.

„To je fakt podivné, ale nějak…“

„Nějak co?“

„Prostě mi připadá, že to tak nějak sedí. Víš co, takhle si ji pamatuju ze školy.

Vždycky to byla malá lhářka.“

V 11.17 už jsem se vyvlékla z Lucyina nadšeného pozvání na kávu –

„Bohužel musím vyzvednout Arthura, ale kdybys někdy zase byla v Bristolu…“

– a seděla jsem v Coffee 1, vymačkávala lžičkou sáček citronovo-zázvorového čaje o okraj šálku a počítala minuty. U vedlejšího stolu muž s rozcuchanými vlasy a hipísáckými korálky obvolával z mobilu známé, jestli si s ním nechtějí dát chai latte, a vyprávěl jim o svém novém životním rozštěpení mezi Bristolem a Glastonbury.

„Mám svou glastonburskou realitu a svou bristolskou realitu,“ opakoval každému z nich. Nikdo jeho pozvání nepřijal. Už mě začínala unavovat jeho bristolská realita, když mi zazvonil mobil. Pohlédla jsem na displej a musela jsem se ovládnout, abych hlasitě nevykřikla.

Přiložila jsem telefon k uchu. Bylo ticho. Ať Ed volá odkudkoli na světě, z neslyšného, sametového nezvuku, který vždycky předchází jeho prvnímu slovu, poznám, že je to on. Je to ticho, které toho spoustu obsahuje – očekávání, poznání, příchod –, jako pauzy mezi skladbami na starých elpíčkách, každý poškrábaný okamžik okamžitě rozpoznatelný, téměř jako by byl součástí příštího akordu.

„Miláčku! Kde jsi? Je všechno v pořádku?“

„Ano.“ Měl vyčerpaný hlas.

„Ale kde jsi?“

„Na cestě domů.“

„Odkud? Z práce?“

Chtěla jsem mu položit milion otázek, ale žádná už nebyla důležitá. Nic se mu nestalo.

„Ano i ne. Ze Stokes Croftu.“

„Stokes Croft? Jak ses tam dostal?“

Ulice Stokes Croft je brána do St. Pauls, čtvrti, kde po celý rok odpalují rachejtle, hlavně namířené proti policii. Je tam spousta uměleckých ateliérů, veganských kaváren, squatterských komunit, které bují v opuštěných budovách, nočních klubů, přízračných dealerů, protestních skupin. Tahle ulice je zeměpisně i kulturně na hony vzdálená Edovu přirozenému výskytu či prostorným řadovým domům v Cliftonu.

„U Petea jsem to asi trochu zpackal. Vůbec nevím, co se stalo. Nejspíš jsem byl jen naprosto vyčerpaný a všechno to bylo… tak nečekané. Vždyť jsem tam vůbec nikoho neznal.“

„Nikoho?“

„Ani jedinou osobu. Byli to samí umělci z Londýna. Miranda, Peteova přítelkyně, je scénografka. Pete se s nimi nejspíš seznámil přes ni.“

„Tak proč jsi tam zůstal tak dlouho?“

„Nejspíš mě celá ta věc jaksi rozhodila. Vždycky jsem předpokládal, že Pete bydlí v nějaké špeluňce…“

„Kterou naposledy uklízel Hippokratés!“ Znovu jsem byla šťastná. Připravená na humor.

„Přesně tak. Jenomže to nebyl ani společně pronajatý dům. Byl to obrovský byt v jednom z těch skladišť s výhledem na řeku. Muselo tam být snad sto padesát lidí.“ Představila jsem si Eda obklopeného uměleckou smetánkou, muži a ženami, kteří mizeli na toalety a zase se objevovali, konverzace se zrychlovala a byla stále banálnější. Představila jsem si flétny se šampaňským, abstraktní umění, černočerné koktejlky. Soho přenesené do Bristolu. Ed musel být jako dítě, které v pohádce vstupuje do lesa. „Každopádně jsem se zrovna chystal vytratit, když mě odchytil Pete a začal mě každému představovat jako svého

,mentora‘ a ,nejlepšího porodníka na světě‘ a…“

„Stouplo ti to do hlavy?“

Pan Bristol-Glastonbury vedle mě si z jakéhosi důvodu měřil tep. Jeho rty odpočítávaly, oči měl zavřené.

„Ne, nebo teda jo, trochu.“ Rozpoznal můj škádlivý tón.

„Všichni byli fakt milí, samí třicátníci, a všichni chtěli vědět, jaký je Pete v práci, a někteří z nich tě znali z doslechu, a když jsem řekl, že odcházím, říkali, abych nebyl takový suchar, a já nevím… nejspíš jsem najednou chytil

druhý dech, a protože to všechno bylo tak jiné a napil jsem se, abych neusnul, prostě… prostě jsem ztratil pojem o čase.“

V jeho hlase se mísilo překvapení s rozpaky. Z osobní zkušenosti jsem věděla, jak může Edovo plaché, seriózní chování svou odlišností působit svůdně, exoticky. Ed měl vlídné šedé oči, laskavá široká ústa s měkkými rty, prsty jako hodinář a nepoddajné světlé vlasy, které si neustále odhrnoval z čela. Měřil něco málo pod metr osmdesát, byl urostlé postavy a vyzařoval klidnou, leč neotřesitelnou jistotu. Ed byl muž, kterému ženy svěřovaly do péče to nejcennější ve svém životě. Mně to nijak nevadilo.

„Nedělej si z toho hlavu, miláčku, tomu se říká, že jsi zapařil. Většina lidí to dělá skoro pořád.“ Chovala jsem se nenuceně. Mohla jsem si to dovolit. „Takže: Stokes Croft.“

Ed zabručel, jako by si poprvé uvědomil katastrofální závažnost kocoviny.

„Bůh ví. Pět nebo šest nás nakonec šlo do bytu té holky. Nepamatuju si, jak se jmenovala. Nějaká Annabel. Jakmile jsem tam dorazil, bylo mi jasné, že to nebyl dobrý nápad.“

„Tak proč sis prostě nevzal taxíka domů?“

„Pokoušel jsem se, ale žádné tam neparkovaly. Zapomněl jsem mobil v práci, což znamenalo, že jsem musel nahoru do jejího bytu, abych si zavolal taxi, a samozřejmě mě přesvědčili, abych si tam ještě dal něco k pití, což bych neudělal, kdybych už nebyl naprosto zřízený. Probral jsem se v křesle a hlava mě bolela jako střep. To bylo asi před půlhodinou. Dojel jsem taxíkem do práce, vzal jsem si mobil a teď jdu pěšky domů. Budu tam za dvacet minut – a myslím, že si budu muset jít lehnout!“

Rozloučil se s náznakem polibku a zasténáním. Představila jsem si, jak jde kolem hospody Highbury Vaults, třeští mu hlava a snaží se přijít na to, co se stalo.

Měla jsem dobrý pocit. Nic se nestalo. Ed bude brzy doma. Za výlohou kavárny pouliční prodejce bezdomoveckého časopisu přešel přes ulici ze svého stanoviště vedle bankomatu Lloyds na druhé stanoviště před Coopem. Dělal přesčasy a každý den měl stejné oblečení, v létě v zimě. Zatímco jsem se dívala, jak si povídá s nějakým kolemjdoucím, jehož husté obočí a lesklé tmavé vlasy mi připomněly Petera Spurlinga, najednou mi došlo, že jsem se Eda vůbec nezeptala, proč do toho bytu v ulici Stokes Croft vlastně šel.

3

V pondělí ráno jsem odvezla Nell a Arthura do školy a zrovna jsem šla nahoru po schodech k ateliéru, když v pracovně zazvonil telefon. Zastavila jsem se a přemítala, jestli bych ho mohla nezvednout, ale byla jsem sama doma. Už od dětství jsem se pokud možno snažila nebrat telefon. Vadí mi, že musím zvednout sluchátko a radostně a zvesela říct „haló“, aniž vím, kdo je na druhém konci nebo co chce. Na tu vteřinu, nebo jak dlouho trvá, než se někdo představí, si připadám, jako bych visela z výškové budovy a pode mnou stál zevlující dav.

Připadám si příliš odhalená. Ze stejného důvodu bych nikdy neseděla modelem pro portrét, což může působit pokrytecky, ale je to tak. Nesnáším, když se na mě někdo dívá. Nesnáším pocit zranitelnosti. Určitě bych nikdy neseděla modelem sama sobě. Nechat se malovat je jako stát před popravčí četou. Jste na světle.

Pušky, svědky a malíře zaštiťuje tma. Není se kam schovat.

„Haló?“

Ticho. Visela jsem tam jako loutka. Konečně se ozval ženský hlas, mladistvý, se zřetelnou a pečlivou výslovností.

„Mohla bych mluvit s doktorem Sheahanem?“

„Ne, není tady. Mohu mu vyřídit vzkaz?“

„Ehm, ne, ne, děkuji vám.“

Hlas byl povýšený, jako bych byla nějaká pomocnice v domácnosti.

„Mám mu vyřídit, kdo volal?“

„Ehm, ne, ne, nedělejte si starosti. Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“

Občas míváme tyhle telefonáty, těhotné ženy volají Edovi domů. Neměly by.

Většina porodníků nedává pacientkám své domácí telefonní číslo, ale Ed není většina porodníků. Snažila jsem se ovládnout sarkastický tón.

„V práci?“

„Ach, samozřejmě, zkusím mu zavolat tam. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala.“

„Vy jste jeho pacientka?“

Pauza. „Ne.“ Delší pauza. „Pracuji pro jednu charitativní organizaci. Se zaměřením na zdravotnictví. Obdržela jsem jeho jméno s tím, že by nám mohl pomoct.“

„Pro jakou charitu pracujete?“

„Je jen malá, určitě jste o ní neslyšela.“

Normálně bych se tím dál nezabývala, ale v povýšenosti, vyhýbavosti

a honosném přízvuku té ženy bylo cosi, co ve mně vzbuzovalo zvědavost.

„Tak mě vyzkoušejte, třeba ji znám.“

„Kdepak, o nic nejde, nedělejte si starosti, ale stejně vám děkuji, to je skvělé, omlouvám se, že jsem vás rušila doma. Zavolám doktoru Sheahanovi do nemocnice. Na shledanou.“

Chystala jsem se říct „na shledanou“, ale už zavěsila, a tak jsem nemohla nic dodat a nezbývalo mi než si pomyslet, že je nezvyklé, aby někdo, kdo pracuje pro zdravotnickou charitu, nevěděl, že chirurgy má titulovat pouze „pan“, nikoli

„doktor“. Ještě nezvyklejší bylo, že někdo, kdo žádá o laskavost, se chová tak příkře.

Odpoledne, když jsem vyzvedla děti ze školy a vrátila se domů, o domovní dveře byla opřená kytice lilií. Arthur s prázdnýma rukama zamyšleně prošel kolem, zatímco já jsem vykládala těžký nákup z auta. Na kartičce jen stálo, že květiny jsou pro Eda od „M. L.“ A k tomu xxx – tři pusinky. Odnesla jsem kytici do kuchyně, abych ji dala do vázy.

Náš dům byl vždycky plný květin, protože přinášejí tolik barev a života. Často jsem je kupovala v Clifton Village, abych je nakreslila nebo namalovala, když jsem se zrovna nepřipravovala na zakázku, nebo jen proto, aby mi připomněly Highlands, samotu na kraji Dartmooru, kde jsem vyrůstala. Nebo nám třeba poslali kytky šťastní rodiče – novopečená maminka nebo pyšný táta –, pokud nás znali nebo nastaly nějaké komplikace při porodu. Bylo však nezvyklé, aby dárce nepřipojil nějaký sentimentální vzkaz, plný vděku a rozradostnění. Rovněž bylo nezvyklé, že někdo přinese květiny až k nám domů a pak je nechá venku.

Koneckonců, když už se někdo obtěžuje zakoupit a doručit kytici, pak většinou proto, že chce Edovi, muži, který daroval život, poděkovat osobně.

M. L. xxx

Přece ty květiny nemůžou být od Marnie Lathamové? To by byla příliš velká shoda náhod. Nicméně tak brzy po setkání s Lucy mi ji ty iniciály náhle znovu připomněly. Bylo znepokojivé vědět, že na mě myslela, ale neozvala se. Ve škole to byla nějakou dobu moje naprosto nejlepší kamarádka. Svou pronikavou intuicí a odmítáním podlézat druhým prohloubila můj pohled na svět. Její energie mě nadnášela, jako bych byla tanečnice na vrcholu sil.

Dlouhá léta jsem se vždycky musela ujistit, že to není ona, když jsem na ulici zahlédla, jak se někde mihly černé vlasy, všimla jsem si u někoho rtů jako od Roye Lichtensteina či typického zavlnění boků nebo zaslechla manchesterský přízvuk. Nikdy to ona nebyla. Jakmile jsem uviděla oči, bylo mi to jasné. Marnie

mohla změnit cokoli, jen ne své oči.

Nalila jsem trochu Côte de Beaune do bublajícího thajského kari, které si nezasloužilo tak kvalitní víno, otočila jsem se a řekla:

„Dnes jsem na něco přišla.“

Ed seděl v oranžově kostkovaném křesle v rohu kuchyně, na jeho opěrce balancoval hrnek čaje se čtyřmi sítotisky Marilyn Monroe. Jen nadzvedl obočí.

Nepřišla jsem na žádný klinický objev ani mě neosvítil Duch svatý.

„O Jacksonu Pollockovi.“

Edovi se zachvěla víčka, jako bych byla pošetilé děcko.

„Prostě jsem si najednou uvědomila, že Pollock ztělesnil určitý okamžik, kdy se všechno změnilo. Umělci tisíc let dávali plátna na stojan a hleděli za ně, aby namalovali svět, který viděli. Dokonce i Picasso a moderní malíři, ti všichni hledali odlišné způsoby zobrazení viditelného světa. Ale Pollock ne. Neměl zájem malovat hmotnou realitu. Zajímalo ho jen malovat vlastní psychologickou realitu. A tak sundal plátno ze stojanu a položil je na zem – koneckonců se na nic dívat nemusel – a kapal a cákal na ně barvu. Doslova si na plátno vyléval svou duši. Jako by říkal: ,Nemaluj, co vidíš, maluj, jak se cítíš; nedívej se ven, dívej se dovnitř.‘ Nicméně mně došlo, že v tomhle okamžiku umění přestalo být o společnosti a začalo být o jedinci. Takže, tím chci říct, že můžeš nakreslit – či nakapat! – linii od tohohle okamžiku přes Salingera, Kerouaka a hippies až po rozestlanou postel Tracey Eminové a současnou kulturu selfíček a sebestředného X Factoru. Zachycuje atomizaci společnosti, rozpad rodiny a tak dále.“

Nastala odmlka, Ed čekal, jestli ze mě ještě něco vypadne. Když mu došlo, že jsem domluvila, svraštil obočí, jako by mou tezi prověřoval ze všech úhlů. Ed spokojeně toleroval to, co považoval za mé nahodilé teorie a záliby, ale byl příliš praktický na to, aby se jimi podrobněji zabýval. Copak teorie umění někdy byla k něčemu užitečná?

„Vysvětluje to rozpad tvé rodiny?“

„Nech toho! Myslím to vážně.“ Ve dveřích se objevil Arthur.

„Maminko?“

„Teď ne, miláčku. Zrovna si povídám s tatínkem. Za minutku jsem u tebe.“

„Ale…“

„Za minutku.“ Arthur zmizel.

„Ne, je to zajímavé. Líbí se mi to.“ Ústa se mu zvlnila do úsměvu a lakonicky prohlásil: „Je dobré vědět, že jsi nepromarnila den.“

Mít za muže Eda někdy mohlo být neskutečně frustrující. V těchto chvílích by bylo hezké být provdaná za někoho, kdo by se mé myšlenky pořádně chopil, zůstal by celou noc vzhůru a kouřil by gauloisky bez filtru a pil lacinou Rioju.

Ale kolik takových mužů by zároveň bylo tak velkorysých, aby mi pomohli

vzlétnout? Edova nevzrušenost mi někdy tak lezla na nervy, že jsem měla chuť výt jako kojot, ale právě díky těmhle vlastnostem mohl dělat svou práci, zvládat věci, které viděl. Přijala jsem, že jeho žertík znamená konec tohoto rozhovoru.

„Mimochodem, nevolal ti dnes do práce někdo z nějaké charity?“

„Někdo z nějaké charity?“ Měl zlehčující a ironický tón.

„Ne. Aspoň o tom nevím.“

„To je divné. Ta osoba působila, že jí opravdu jde o to, aby tě sehnala.“

„Možná mluvila s někým jiným v nemocnici?“

„Nejspíš ano. I když působila dojmem, že rozhodně chce mluvit zrovna s tebou.“

„Jak zněla?“

„Mladě. Mluvila zdvořile a spisovně.“ Ed pokrčil rameny.

„Za jak dlouho bude večeře? Musím si vyřídit nějaký telefonát.“

Pohlédla jsem na kari. „Za deset minut?“

„To nemá chybu.“

Políbil mě na spánek. Pocítila jsem závan teplého vzduchu z otevřeného okna a dívala jsem se, jak se pomalu zvedá naducaný polštářek, na kterém před chvílí seděl. Ed zvedl telefon z držáku vedle mísy s ovocem a zamířil do suterénu, aby si zatelefonoval.

„Nemůžeš spát?“

Zvedla jsem zrak od malířského stojanu. Ed stál ve dveřích mého podkrovního ateliéru a opíral se o zárubeň. Měl na sobě pyžamo, červeno-bíle pruhované jako zubní pasta, a v ruce držel sklenici vody. Ty břidlicově šedé oči jsem znala lépe než kdokoli jiný. Když jsme spolu začali chodit, seděl mi modelem, kdykoli mohl, což nebylo často. Právě při malování Eda jsem se naučila, že malujete světlo v oku, ne oko samotné. Poznala jsem, že je vyčerpaný, ale nemůže spát, a neví, co má dělat, protože na to není zvyklý. Účastně jsem se usmála. Často jsem pracovala v noci, když jsem měla nápady, které jsem nemohla dostat z hlavy, ale Ed spal jako miminko ode dne, co jsem ho poznala.

„Hm.“

„Já taky ne.“

Rozhlédl se po místnosti. Ed málokdy chodil ke mně do ateliéru. Považoval ho za jakousi čarodějnickou jeskyni a měl pocit, že jakékoli vyrušení v ní může narušit křehké ekosystémy či nepostihnutelnou alchymii. Právě tady, jak to kdysi někdo vyjádřil, se zhmotňovala moje mysl. V mém ateliéru nikdy nebylo uklizeno, byl to skoro baconovský slum. Edovy oči přejely po místnosti jedním dlouhým panoramatickým záběrem od místa, kde jsem stála u stojanu, zabraly dřez pocákaný barvami, pojízdný kovový stolek s paletou a štětci ve sklenicích

od marmelád, olejové barvy, tuby akrylových barev, knihovnu plnou monografií a souborných katalogů, románů, povídek, Salter a Fitzgerald, Carson McCullersová, tvůrci vět a básníci obrazu, o zeď opřená „odpočívající“ (nikdy neopuštěná) plátna, zarámovanou Umělkyni se svinutým provazem, první

„selfie“, které jsem kdy namalovala, pohlednice hrdinů – Rembrandta, Goyi, Velázqueze, Motherwella, mistrů černé – vangoghovskou dřevěnou židli s proutěným výpletem, bez dýmky a tabáku, a nakonec se vrátily zpátky ke stojanu, kde jsem se tužkou pokoušela načrtnout první obrysy zátiší, a za ním byly experimentální odstíny barvy jako od bytového architekta.

„Pěkné kytky.“

„Někdo je nechal u domovních dveří. Někdo jménem Em El.“

„Emil? Emily?“

„Em tečka, El tečka, bez vzkazu, nic víc. Napadá tě někdo?“ Ed se zachmuřil.

„Netuším.“

„Tak tedy, komu, kdo začíná na L, se nedávno narodilo mininko?“

„Ehm… počkej… možná Langtonovým?“ Na potvrzení přikývl, jako by chtěl posílit vlastní přesvědčení. „Určitě jsou to Langtonovi. Jeremy a Jemima. Právě se jim narodil chlapeček. Jules. To budou oni. Divím se, že potřebují v rodině další ,J‘.“

Jemima Langtonová. Seděla u našeho stolu při školním dobročinném kvízu, do kterého nás navezli. Ona měla řídit, její manžel v obleku s bílým proužkem, makléř obchodující s komerčními prostory, byl opilý. Představila se jako Edova pacientka.

„Proč M. L.?“

„Mima. Říká si Mima.“

Vzal do ruky štětec a přejel si štětinkami přes dlaň.

„A proč to nepodepsala za oba? Nebo za všechny? Stačilo by, kdyby napsala jedno velké ,J‘.“

Ed pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Možná zapomněla. To se rodičkám stává často. Nebo si to už nepamatuješ?“

Ve středu večer jsem chodila do čtenářského klubu. Vyzvedla jsem Arthura z narozeninové oslavy Richieho Railtona a dala jsem jemu a Nell svačinu.

Jelikož to byl první celkem slušný letní večer, nechala jsem Edovi, který mi poslal esemesku, že přijde pozdě, studené kuře a rajčatový salát s cibulí a vyrazila směrem na Sion Hill. Je tam takový klid, když člověk ve zlatozeleném slunečním světle západoanglického podvečera leží na trávníku s výhledem na most a soutěsku, na georgiánské domy s vysokými černými okny a balkony z tepaného železa. Vzala jsem si výstavní katalog Cy Twomblyho, protože jsem

měla chuť oddávat se jeho růžím. Ed pracoval dlouho i v úterý večer, a proto upustil od své nabídky uvařit večeři. Když konečně přišel domů, jednoduše zapadl do své pracovny. Taky jsem se trochu chtěla schovat před Arthurem. Měl potíže ve škole a byl protivný. Strčil Alfieho Warburtona do jezírka. Bylo to samé „on řekl, tak já řekl, on udělal, tak já udělal“ (Arthur byl ve svém vyprávění nevinný, jako obvykle). Neposlouchala jsem ho. Alfie Warburton je potížista, ale Arthur se musí naučit, že násilí plodí další násilí a trest. A tak jsem se rozhodla, že vypadnu z domu, poležím si v trávě a vychutnám si večerní slunce a prchavost Twomblyho malby, dokud nebude čas dojít přes Christchurch Green do čtenářského klubu.

Přišlo osm lidí, včetně mě. Byla to stará parta a na čtenářský klub v ní bylo víc mužů, než je obvyklé. Neptejte se mě, jak se všichni dali dohromady. Já jsem se k nim přidala až později. Přitahovala mě právě naprostá nahodilost tohoto seskupení. John byl ředitel soukromé školy ve výslužbě. Neil dělal něco se softwarem. Peter dřív zastával významné místo v City. Fiona byla posedlá dobrou kondicí a nepřetržitě mlela o svalnatém Řeku Costasovi, který ji trénuje ve fitku v Redlandu. Sarah (v jejíž kuchyni vymalované na módní odstín od firmy Farrow and Ball a zařízené ve stylu gloucestershireského gastropubu jsme onoho večera seděli) byla znuděná žena v domácnosti, její manžel trávil polovinu týdne v Londýně a děti byly na internátních školách. Geraldine byla pragmatická skotská lékařka. Diana byla úspěšná maloobchodnice, což znamenalo, že mluvila o „hustotě prodeje“ a o systému „klikni a vyzvedni“, a ne o zastaralých věcech, jako je prodávat zboží, které lidi chtějí. Tehdy večer nepřišla. A pak jsem tam byla já.

Sarah obstarala vroucí polévku, chleba a sýr, olivy, brownies a teplé Côte du Rhône. Polévka byla hrášková se šunkou, zelená jako prozářená tráva. K tomu modře žilkovaný sýr dolcelatte, vyzrálejší než Gielgudův Hamlet. Připomněl mi stařičké ruce babičky Querryové, když se v přijímacím pokoji v Highlands zahřívaly o sklenku sherry, hedvábné záclony v pozadí flekaté od kouře z jejích cigaret, bohatě zdobené zrcadlo v pozlaceném rámu černě kropenaté v rozích, kde se odloupla odrazná vrstva stříbra. Neil se ke mně otočil, naklonil se příliš blízko jako obvykle, jeho dech byl cítit po sýru. Řekl mi: „Viděl jsem dnes Eda.“

Zíral na mě přes kapkovité brýle s namodralými skly. Odpověděla jsem jenom

„aha“, protože nesnáším, když někdo narušuje můj osobní prostor.

„Na Stokes Croftu. V obvyklou dobu jídla.“

Pomyslela jsem si, že to není ta nejvíc povznášející konverzace, jakou jsem kdy vedla, ale vtom mě napadlo, že pokud Neil Eda viděl, pak Ed byl za necelý týden už podruhé v ulici Stokes Croft. Bylo to překvapivé? Nebyl tam léta, alespoň pokud mi bylo známo, ale nejspíš to mělo nějaké jasné vysvětlení.

U Eda to tak vždycky bylo.

„Byl tam… dělal něco?“

„Ne. Jenom šel. Byl jsem v autě. Poznal jsem ho, když jsem ho míjel.“

„Jasně. A co jako?“

Neil si olízl rty. Měl nikotinově žlutý jazyk. Přemítala jsem, jestli se mi nesnaží něco sdělit.

„Jenom mi připadalo… že je to pro něj zvláštní místo.“

„Třeba za někým šel?“ Přemýšlela jsem, že bych si vzala brownie, ale rozhodla jsem se, že ne. Měla jsem práce až nad hlavu a nemohla jsem moc cvičit. „Taky tam mají děti.“

„Prostě jenom vypadal trochu nemístně. Víš, jak to tam chodí. Nečekáš, že tam uvidíš jít někoho v obleku.“

„Není to Texas.“

Myslela jsem to jako vtip, ale Neil na mě vrhl nevrlý pohled. Byl přehnaně háklivý. Pokud jsem někdy měla jiný názor na knihu, kterou jsme přečetli, což bylo často, vždycky si to bral osobně. Už mi to přestalo vadit. S některými lidmi se nedá sblížit.

„Jenom to říkám, víš co,“ odsekl nedůtklivě, ale než jsem stihla něco odpovědět, Fiona zabubnovala prsty o stůl a zeptala se:

„Takže kdo by chtěl začít?“

Byl to starý vtip. Vždycky začínal John. Je přece ředitel. Navíc jsme četli nevydaný rukopis, který napsal jeho synovec. Zachmuřeně se rozhlédl kolem, jako by shromážděným dětem přednášel, proč nemají běhat po chodbě. Z uší a nosu mu rašily ředitelské chlupy a na loktech tvídového saka byly našité oválné kožené záplaty. Měl černé šněrovací oxfordky, obě se leskly jako kapota nového auta, a vlastnil chatu v Padstow na severním pobřeží Cornwallu.

John stručně načrtl zápletku románu – jako vždycky, i když jsme ho všichni přečetli – a naznačil různá témata. Fiona jeho interpretaci odmítla, jako vždycky.

Peter s ní jako vždycky souhlasil a neměl k tomu lepší důvod než vytočit Johna.

Neil si zeleným inkoustem zapisoval poznámky. Lidé, kteří používají zelený inkoust, často sami sebe považují za nekonformní a originální. Obvykle s nimi nejde vydržet. Vsadím se, že Oscar Wilde psal zeleným inkoustem. Jenomže Neil nebyl Oscar Wilde a už vůbec ne Jim Morrison. Byl to Neil. Geraldine Johna podpořila, byť ne bezvýhradně. Debata se točila v kruzích. Skoro mi připadalo, že to všem takhle vyhovuje.

Vrátila jsem se domů po jedenácté a odhodila jsem klíče od domu do košíku na mramorové poličce u dveří. Vedle ležel Edův mobil. Obvykle si ho bral s sebou do postele pro naléhavé případy, dokonce i když měl volno. Zvedla jsem ho, abych ho odnesla nahoru. Beze spěchu jsem stiskla mezerník a přivítal mě

trojúhelníček s nápisem „odemknout“. Vyťukala jsem Edovo heslo, ale displej se neodemkl. Tlusté prsty? Moje prsty jsou tenké jako malířské štětce. Napsala jsem heslo znovu. Pořád nic. Soustředila jsem se a přepečlivě jsem vyťukávala písmena. Ed používal pořád stejné heslo od té doby, co nějaké začal potřebovat.

Telefon, banka, notebook, tenisový klub, iTunes, Amazon, slevová průkazka na vlak, penzijní pojištění a tak dále a tak dále, všude bylo stejné, název jakési předpotopní kapely, která vystupovala v sedmdesátých letech, a k tomu 99 nebo 999, kde to bylo zapotřebí. Stiskla jsem „přihlásit se“. Nic. Zvláštní. Kdyby se mě někdo zeptal, řekla bych, že Ed ani neví, jak si má změnit heslo. Musel mu s tím pomoct Arthur. S nepříjemným pocitem jsem vyšla nahoru po schodech.

Něco tady nehraje, ale nedokázala jsem říct co.

Nezastavila jsem se u naší ložnice, místo toho jsem se vplížila do Nellina pokojíčku. Úplněk zaléval místnost stříbřitým svitem. Nell si zmuchlala polštář, takže připomínal krční límec, ale spala klidně a pravidelně oddechovala. Měla blond vlasy, petrolejově modré oči, povýšený nosík, který trčel do vzduchu jako kýl, porcelánovou pleť a široká, přívětivá ústa. Stavbu těla měla po mně; Arthur zdědil můj pocit nekonečných možností. Nell byla úžasná a krásná a já jsem ji v poslední době moc neviděla, i když tohle mě napadlo vždycky, když jsem na ni pomyslela. Narovnala a uhladila jsem polštář a zlehka jsem ji políbila na spánek.

Pohnula se na posteli a přehodila si ruku přes obličej, měla útlounké zápěstí.

Připomnělo mi to, jak křehký je ve skutečnosti život, který si pro sebe budujeme.

Znovu jsem ji políbila, ale když se probrala, už jsem byla pryč a otvírala jsem dveře do Arthurova pokojíčku.

Okamžitě se na mě podíval, ve světle holé žárovky v mezipatře měly jeho vlasy okrový nádech. Pohladila jsem ho prstem po tváři. Byla tak hebká, že nějaká reklamní agentura by tu hebkost mohla nabízet v lahvích.

„Nemůžeš usnout?“

Jeho hlavička na polštáři přikývla.

„Má to nějaký důvod?“

Hlava se zavrtěla ze strany na stranu. Měl otevřená ústa a byly mu vidět špičky zubů.

„Nebojíš se něčeho?“ Ze strany na stranu.

„Dobře. Tak se jenom zachumlej a mysli na něco hezkého.“ Nahoru dolů.

„Maminko?“

„Hm?“

„Proč je tatínek smutný?“

„Není smutný. Kdy byl smutný?“

„Dneska večer.“

„Co tím myslíš, že byl smutný?“

„Byl jenom…“

„Smutný?“

Nahoru dolů. Jejich hlavičky vypadají tak maličké, když mají z něčeho strach.

Člověk si uvědomí, že jsou to ještě pořád děti.

„Řekl, že je smutný?“

„Ne.“

„Tak proč si to myslíš?“

„Plakal.“

„On plakal?“

„Trochu.“

„Trochu?“

Stávala se ze mě ozvěna, ale Arthur působil tak nearthurovsky, jako by se otevíral, místo uzavíral, a to, co zjistil, ho ohromilo.

„Otočil se. Nechtěl, abych viděl, jak pláče.“

„Chápu.“

Jenomže jsem to nechápala. Ed nikdy neplakal. Občas ho zdrtilo nějaké obzvlášť otřesné těhotenství nebo drastický porodní příběh, ale muselo to být něco, co překračovalo jeho dvacetileté porodnické zkušenosti, něco, co nelze popsat slovy či obrazem, a dokonce ani tehdy nikdy neplakal. Možná ho doběhla kocovina z té sobotní noci. Konejšivě jsem se na Arthura usmála, ale neubránila jsem se neklidnému pocitu, Ed přede mnou nikdy nic netajil. Vždycky jsme si všechno říkali. Abych zaplašila jakékoli negativní myšlenky, dodala jsem:

„Nelam si s tím hlavičku. Určitě to nic nebylo nebo to byly jen věci, které táta musí řešit v práci. Když celý život zachraňuješ miminka, vídáš spoustu nepříjemných věcí, a to může být hodně stresující. Může se to v tobě hromadit, možná si to ani neuvědomuješ, a někdy je to na tebe moc a potřebuješ uvolnit nějaké emoce. Určitě to bylo tohle. Takže zase hezky spinkej, miláčku.“

„Viď, že se s tatínkem nerozvedete?“ Kde se vzalo tohle?

„Ne. Pročpak se na to ptáš? Jsme spolu moc šťastní. Mám tvého tatínka ráda a on má rád mě, a oba máme rádi vás.“

„Nemáš svou práci radši než tatínka?“

„Ne!“

„Radši než nás?“

„Nebuď truhlík.“

„Přísaháš?“

„Na mou duši.“

Lehounce přikývl, doufám, že s důvěrou, a otočil se. V křivce jeho zad a ostrém úhlu jeho ramen, která vyčnívala zpod přikrývky, bylo něco mimořádně bezbranného. Chvíli jsem ho pozorovala. Proč se na to zeptal? Nehýbal se.

Nakonec se jeho ramena nahrbila a stočil se do klubíčka, nohy mu trčely ven, jako by byl otazník.

4

V pátek večer jsem ležela ve vaně, hověla jsem si v páře, prsty u nohou jsem otáčela kohoutky, aby stále tekla horká voda, kůže se mi leskla od oleje, jediná hvězda na mém vlastním nebi. Je to obrovská vana se lvími spáry, jak má správná vana vypadat, s těžkou bronzovou sprchou zavěšenou na vidlici.

Vztáhla jsem ruku, abych si vzala Timesy, které ležely na proutěném stolku na starých číslech New Yorkeru se zaschlými kapkami vody na obálkách, a začala jsem v nich listovat. Na šesté straně hlásal velký titulek: SMRT DÍVKY ZE

SPOLEČNOSTI. Tyhle články obvykle nečtu – „nic takového jako společnost neexistuje“, jak jednou prohlásila Železná lady –, ale zaujalo mě slovo „Bristol“.

Člověk nemusí být zrovna milovník morbidních senzací, aby se zajímal o úmrtí, k němuž došlo nedaleko od jeho domova a píše se o něm v novinách.

Přečetla jsem ten článek, napsaný upachtěným stylem oblastního dopisovatele, vychrlený jedním dechem. Dvaatřicetiletá studentka umění na bristolské Západoanglické univerzitě byla nalezena mrtvá ve svém bytě. Vystudovala dějiny umění v Edinburghu a pracovala v londýnské aukční síni Sotheby’s, potom se přestěhovala do Bristolu, aby studovala sochařství. Na místě nebyly stopy násilného vniknutí, ale policie šetří smrt jako podezřelou.

Ta mrtvá dívka bydlela v Carriage Works. To místo znám. Je to industriální budova z devatenáctého století v bristolském byzantském stylu, o třech podlažích, každé s arkádou z půlkruhových oblouků. Léta byla opuštěná a potom ji přestavěli na luxusní byty pro lidi, kteří se pohybují v umění či médiích, nebo pro účetní, kteří si na to o víkendech hrají.

Ale žádná z těchhle informací mě nijak nezarazila. Údajem, kvůli kterému jsem se ponořila pod vodu a co nejdéle jsem zadržovala dech, když jsem se snažila dát si dohromady, jak to všechno souvisí, než jsem se konečně vynořila jako tuleň a pocákala podlahu, bylo jméno té osoby na barevné fotce u článku.

Byla na ní dívka v šatech s hlubokým výstřihem a na krku se sametkou v barvě pařížské modři, na vernisáži v nějaké galerii na Dering Street. A to jméno znělo: Araminta Lyallová.

Araminta Lyallová. Araminta Lyallová? To jméno jsem znala. Kde jsem ho zaslechla? Pátrala jsem v paměti. Pete! Když jsme spolu v neděli ráno mluvili po telefonu, Pete mi řekl, že poslední osoba, s kterou Eda viděl mluvit, byla Araminta Lyallová.

„Ede!“

Zírala jsem na tvář na fotce. Byla hezká ve stylu hollywoodské hostesky. Měla dlouhé blond vlasy a úzký, špičatý modiglianiovský obličej, oči stříbřité jako sardinky. Vypadala vzpurně, ale podmanivě.

Odhodila jsem noviny na křeslo a znovu jsem vklouzla pod vodu. Když jsem se vynořila, na kraji vany seděl Ed, tvářil se bezvýrazně jako vrah, měl svěšené paže, měděný náramek získával tyrkysovou barvu, pravou ruku měl kousíček od mé hlavy. Právě se vrátil z jižního Londýna, jel autem tam a zpátky, aby položil květiny na hroby rodičů. Zemřeli půl roku po sobě (na infarkt a zlomené srdce).

Jezdil tam dvakrát ročně na jejich narozeniny, a pokud bylo třeba, vzal si den volna na tuto pouť lásky a díků za všechno, co pro něj rodiče obětovali. Bylo to jeho jediné pojítko s minulostí.

„Teda! Tys mě vyděsil.“

„Volala jsi mě.“

„Viděl jsi noviny?“

„Ne.“

Pohlédla jsem směrem k proutěnému křeslu. Předklonil se, aby je zvedl, otočil je a začal číst.

„Je to ta holka z minulé soboty? Jak jsi u ní přespal v ulici Stokes Croft?“

Neodpověděl, ale během čtení mu začaly rudnout uši. Zvedla jsem se z vany.

Aniž se na mě podíval, stáhl z police dva ručníky a podal mi je. Ovinula jsem si je kolem boků a pod rameny a pak jsem si vzala třetí, který jsem si omotala kolem hlavy jako turban. Nakonec Ed složil noviny Aramintinou tváří nahoru a řekl:

„Chudák holka.“

„Byla zavražděna.“

„Konkrétně se tam nepíše, že byla zavražděna.“

„Přece nezemřela na sešlost věkem!“

„To asi ne.“

„A policie to vyšetřuje jako podezřelé. Jaká byla?“

Ed znovu pohlédl na noviny, jako by ta fotka mohla poskytnout nějaké vodítko.

„Vlastně jsem s ní ani nemluvil – tedy aspoň ne do té doby, než už jsem byl naprosto mimo. Cestou k ní jsem se bavil s někým jiným, s nějakým chlápkem, vyšel jsem do jejího bytu, abych si zavolal taxík, dostal jsem něco k pití a to bylo všechno. V podstatě okamžitě jsem vytuhnul.“

„To budeš muset vysvětlit líp!“

„Nic víc si nepamatuju.“

„Ale policii to budeš muset vysvětlit líp.“ Ed se zamračil a ohrnul dolní ret.

„Policii? Proč bych měl mluvit s policií? Nic o té holce nevím. Kdybych

neviděl tuhle fotku, možná bych si ani nevzpomněl, kdo to je nebo jak vypadala.“

„Samozřejmě, že budeš muset mluvit s policií. Mají v popisu práce, že musejí přijít za někým, kdo s ní strávil noc pár dnů předtím, než byla zavražděna.“

„Já jsem s ní tak úplně noc nestrávil.“

„To je jedno. Budou s tebou chtít mluvit.“

Ed na mě zíral, jako by zvažoval pravdivost mých slov.

„Ale to je přece nesmysl. Proč? Vždyť jsem ji skoro neznal.“

„Šel jsi do jejího bytu. Neměl bys jim zavolat a říct jim to?“

„Cože? Ty chceš, abych zavolal na policii a požádal o výpověď, abych jim řekl, že jsem se s ní jednou viděl, ale nic o ní nevím? Budou si myslet, že jsem nějaký cvok.“

Věděla jsem, že to, co říká, je pravda. A přesto… a přesto. Někdo umřel. Ed měl přece určitě udělat všechno, co je v jeho silách? Slyšela jsem se, jak se ho ptám téměř ještě dřív, než mě ta myšlenka napadla:

„Mimochodem, co jsi ve středu večer dělal v ulici Stokes Croft?“

„Ve středu večer?“ Ed vypadal opravdu překvapeně. „Nic, nebyl jsem tam.“

„Určitě ne?“

Za okamžik se zamračil a potom se mu rozjasnil obličej.

„Vlastně ano, ve středu večer jsem šel do St. Andrew’s. Přešel jsem přes Stokes Croft, pokud máš na mysli tohle. Musel jsem navštívit jednu bývalou pacientku, která má potíže, tak jsem ji chtěl trochu morálně podpořit. Šel jsem pěšky. Přes celý Kingsdown a Montpelier. To byl ten večer, kdy jsem ti řekl, že přijdu pozdě. Proč?“

Tvářil se tak klidně a jeho odpověď působila tak logicky, že jsem si říkala, proč jsem se ho vůbec ptala.

„Jenom, že se Neil ze čtenářského klubu zmínil, že tě viděl.“

„Aha… tak jo.“

Vypadal trochu vyvedený z míry. Zjevně nechápal, proč jsem se o tom zmínila, a najednou jsem to nechápala ani já.

„A proč sis změnil heslo na mobilu?“

„Proč jsem si změnil heslo?“ Afektovaně se zaklonil a s úsměvem se zeptal:

„To má být výslech? Protože nás o to v práci požádali. Snaží se nás dinosaury zatáhnout do jednadvacátého století. Netrápí tě něco, miláčku?“

„Ne… vlastně ano. Možná, víš co, já nevím, jenom… v poslední době se dějí trochu divné věci.“

„Jak jako ,divné‘?“

„Tak nějak, spousta nezvyklých událostí.“

„Jako například?“

„Jako že se opiješ a nepřijdeš v noci domů. A Lucy Rennellová mi řekla, že Marnie Lathamová tvrdila, že je se mnou pořád v kontaktu, a potom hned druhý den přišla ta kytice s Marniinými iniciálami a volala ta ženská z dobročinné organizace v oblasti zdravotnictví, která nevěděla o zvyklosti, že chirurgům se neříká ,doktor‘. Já nevím… prostě mi připadá, že se najednou děje hodně trochu divných věcí.“

„Myslíš, že to mohla být Marnie Lathamová?“

Na chvíli jsem se zamyslela. Ta možnost mě nenapadla.

„Ne. To si nemyslím. Tedy aspoň pokud naprosto nezměnila hlas.“

„Dobře, takže to další: tak jsem se opil. Obvykle se to nestává, ale stalo se. Až do teď vlastně nevím, proč se mi to přihodilo. Myslím, že to musela být kombinace hodně věcí. Práce. Vyčerpání. Nečekané vysvobození na večírku, kde nebyli žádní doktoři, nikdo, koho bych znal, nikdo z mé krevní skupiny. Fakt, že ty jsi tam nebyla, ale ti lidi, které jsem nikdy předtím neviděl, o mně věděli přes Petea a díky tvé práci. Nic takového se mi nikdy nestalo, a není se co divit, vzhledem k tomu, kam normálně chodívám, a nejspíš proto, že jsem byl úplně vyřízený, reagoval jsem tak, jak bych se nikdy normálně nechoval. Pokud jde o to, že Marnie tvrdí, že jste stále kamarádky, to tedy je trochu divné, ale nedělal bych si s tím hlavu.

Nikdy se ti neozvala, a kdyby se k tomu chystala, nejspíš už by to udělala.

Třeba tě jen Lucy provokovala? A ty kytky, to je shoda náhod, protože jsem si skoro stoprocentně jistý, že jsou od Mimy Langtonové…“

„Mohl bys to zjistit?“

„Určitě. A pokud ta žena z dobročinné organizace nebyla Marnie Lathamová, možná mluvila pravdu a skutečně pracovala pro nějakou charitu, jenom ne moc profesionální.“

„Asi ano.“

Ed se usmál tak, že jsem okamžitě měla lepší pocit.

„Miláčku, myslím, že vytváříš spojitosti tam, kde žádné nejsou.“ Nadzvedl mi palcem bradu, aby se naše oči setkaly.

„Což koneckonců umělci rádi dělávají.“ Znovu se usmál. Ed dobře věděl, jak zaplašit moje obavy. Vždycky dokázal, že svět mi znovu připadal nevinný.

„Možná bys měla trochu zpomalit. V poslední době jsi hodně ponocovala. Buď trochu víc s dětmi. Aby nezapomněly, kdo jsi!“

Nevstala jsem. Věděla jsem, že podle Eda děti zanedbávám, když se nacházím v silovém poli umění. Což dělal i on, když ho volaly povinnosti. Rozdíl však byl v tom, že on s dětmi nějak přirozeně dokázal znovu navázat kontakt objetím a nějakým vtípkem, jako by ani neodešel, kdežto Nell mi uměla pěkně zatopit –

třeba jen tak, že teprve když jsem přišla domů, si vůbec všimla, že jsem předtím

byla pryč. Teď, když už Ed rozptýlil moje obavy, jsem chtěla, abychom mluvili o něčem jiném.

„A co ty? Arthur říkal, že ses tuhle rozplakal, když jsi mu dával dobrou noc.

Nemáš nějaké potíže?“

„Kdepak, všechno v pohodě. Jenom jsem byl vyčerpaný. V práci to bylo dost náročné. Zrovna trochu nejsou lidi. Alison je nemocná, Pete dělá zkoušky, Karen chodí na kurz. Philippa má pořád ještě dovolenou. Teď zrovna nemáme dost lidí, takže my ostatní děláme víc, než je zdrávo. Ve středu měla jedna prvorodička abrupci placenty. Nedokázali jsme to dítě zachránit. Museli jsme ji operovat.

Chudák ženská. Je to rozená mamina, po ničem jiném nikdy netoužila, a teď nikdy nebude mít děti. A její manžel byl tak nešťastný, skoro víc než ona. Byl naprosto k neutišení. Když jsem mu to řekl, skučel jako raněné zvíře. Určitě to bylo slyšet až do Swansea. V takových chvílích mám tu nejhorší práci na světě.

Když jsem uviděl Arthura v posteli, asi se to na mě všechno sesypalo a opravdu jsem se rozbrečel, při pouhém pomyšlení na to, jaké máme štěstí a jak je život křehký. Myslel jsem, že se mi to před ním podařilo utajit. Zjevně nepodařilo.“

Pohlédla jsem Edovi do očí. Leskly se. Co všechno už viděly…

„Tomu našemu všetečkovi toho moc neunikne.“ Ed mě políbil na tvář. Řekla jsem:

„A pak je tu Araminta Lyallová. Co si myslíš ty? Loupež, která se nečekaně zvrtla? Zločin z vášně?“

„Spíš předávkování. Vypadalo to, že se pohybuje v dost svérázné společnosti.“

„Tak proč tu smrt považují za podezřelou?“

„Co já vím.“

Stočil noviny do ruličky připomínající obušek a podrbal se s nimi na nose.

Ed měl krátký rozhovor s policisty jednou odpoledne po ordinačních hodinách na klinice, ale neřekli mu žádné další podrobnosti o tom, co se stalo, ani proč stále vyšetřují Aramintinu smrt jako vraždu. Přečetla jsem si o tom případu všechno, co jsem mohla, na internetu i v novinách. Nikdy mi nedošlo, jak se na internetu ve dne v noci přetřásají témata, která se dostanou do celostátních zpráv.

Trollové, zastánci konspiračních teorií, maniaci posedlí jedinou věcí, vytřeštění fanatici, kdokoli s mizerným pravopisem a neotřesitelným názorem – ti všichni teď našli nové útočiště. Denní televizní vysílání přišlo o své oddané voliče.

Zanedlouho jsem o Aramintě Lyallové věděla víc než její matka. Její smrt byla hlavním tématem v bulvárním tisku, seriózní noviny se o ni lačně zajímaly, a když policie oznámila, že záležitost bude vyšetřovat jako vraždu, dokonce se objevila i ve večerních televizních zprávách. A bulvární plátek Bristol Evening Standard měl vystaráno.

Důvod byl nasnadě. Araminta byla mladá, půvabná, bohatá a velmi nadaná žena s dobrými společenskými kontakty. Vychvalovali ji její pedagogové.

Vychvalovali ji londýnští obchodníci s uměním. Už prodala jedno své dílo v New Yorku. I když jsem nebyla sochařka, neměla jsem nutkání být avantgardní a chápala jsem, že dobře propagovaná smrt s naprostou jistotou zvyšuje hodnotu jakéhokoli umění, nemohla jsem se ubránit náhlé závisti. Nešlo o její nadání, které bylo povrchnější, než tvrdily všechny ty chvály, ani o její dílo, mobily ve stylu Alexandera Caldera, ale o to, že tak rychle vystartovala k úspěchu. Ve srovnání s tím je portrétní malba běh na dlouhou trať. Zjevně jí pomohlo prostředí, v němž se pohybovala. Její poslední přítel byl brazilský podnikatel, který se věnoval jachtingu a bylo mu dvakrát víc než jí, a jak vyplývalo z informací, kdysi měla poměr s jedním známým ženatým televizním moderátorem. Její otec stál v čele jedné z nejvýznamnějších britských obchodních společností. Matka byla bývalá modelka a „debutantka“ –

v sedmdesátých letech byla s obvyklou skupinkou bohatých ošklivek uvedena do společnosti na tradičním plese. (Výraz „coming out“ se postupem času ujal v jiných souvislostech – není to ta nejlepší hovorová změna významu?) Aramintin život byl typickou ukázkou určitého životního stylu anglické vyšší střední třídy a od ostatních se odlišovala nesporným nadáním a předčasnou smrtí. Jako by to všechno nestačilo, policie našla v jejím bytě stopy kokainu. To bylo skvělé sousto pro média. Noviny všechno nasály a potom vychrlily.

A protože nebyly žádné nové zprávy, žádná stopa, žádné zatčení, článek se ze zadní strany dostal na titulní a sám se přiživoval v nekonečné smyčce.

„Ty říkáš sfu-máto, já říkám s-fumato.“

Příští pátek byly čtvrtletní prázdniny. Vzala jsem Arthura do Londýna za odměnu, že ve škole vyhrál komiksovou soutěž nebo že celou minutu neotravoval svou sestru, nebo za obojí. Měli jsme v plánu podívat se na deset obrazů v Národní galerii, na jeden z každého století, potom si dát hamburger a jít do hračkářství Hamleys. Skutečnou odměnou bylo to, co začínalo na „ham“.

Arthurovým oblíbeným obrazem byla Madona ve skalách, nepochybně poté, co jsem ho upozornila na virtuozitu mistrovy techniky, na obrovský rozdíl mezi Leonardem a jeho současníky. Arthur je soutěživý, obdivuje vítěze. Rovněž se mu líbily Turnerovy obrazy, industriální úpadek a úsvit nového věku, ztělesněný v obraze Bojová loď Temeraire, historka o tom, jak se malíř nechal připoutat ke stěžni, aby lépe namaloval bouře na moři. Děti milují příběhy. Milují napětí, narativní oblouk. Proto jim večer před spaním čteme. Krmila jsem Arthura všemožnými špeky, zatímco jsme se brouzdali galerijními místnostmi a dělali neplánované okliky přes Holbeina a Josepha Wrighta z Derby. Upozorňovala

jsem ho na souvislosti, vysvětlovala mu, jak každý umělec vede dialog s minulostí. Před Tizianem se mě zeptal:

„Mami, co je to art?“

Zhluboka jsem se nadechla – kde začít? –, ale než jsem stihla říct něco o vynalézavosti a transformaci, zaculil se od ucha k uchu a prohlásil:

„Je to zkráceně Arthur!“

Skončili jsme u Cézannova obrazu Úbočí hory v Provence, na němž malíř zploštil krajinu, nevpustil do něj prostor a otevřel dveře pro příchod kubismu.

Oba jsme byli unavení, a tak jsme se vydali do Soho, Arthur kulil oči na pomalované figuríny, až jsme došli do nóbl hamburgrárny s růžovou neonovou vývěskou, vklíněnou mezi červeně natřený obchod s dechovými nástroji a asijskou restauraci Itsu. Vybrala jsem ji, protože se nacházela naproti bývalé galerii Qube, kde jsem měla svou úplně první samostatnou výstavu.

Na Arthurovo přání jsme se posadili na židle u zinkového baru. Muž vedle nás měl tenkou kravatu a obrovský kovbojský klobouk, takže vypadal, jako by sem dorazil přímo z Dodge City.

„Mami, proč se vyslovuje ,burger‘ jako ,burgr‘ a ,burgr‘ zní jako ,bunkr‘?

Wyatt Earp se na mě podíval. Opětovala jsem mu úsměv a v myšlenkách jsem se zatoulala do minulosti. Z Qube se stalo bistro, ale na tom nesešlo, protože moje vzpomínky na tu první výstavu byly křišťálově jasné. Bylo to drobné vítězství, částečně protože to byla jediná výstava nového mladého umělce, který

– radikálně – maloval olejovými barvami. Všichni ostatní podléhali módě, což znamenalo nakreslit skrze slovo

„ART“ tečkovanou čáru nebo vytvořit hodinové video, na němž jakási Japonka opakuje slovo „ano“ (nebo možná „ne“). Možná není nic tak mocného jako myšlenka, kdo má zrovna zelenou, ale totéž platí o opaku.

Moje vzpomínky jsou tak zřetelné, protože v den vernisáže jsem vpodvečer zavolala svému staršímu bratru Mattovi, abych zjistila, jestli dorazí, protože mi neodpověděl na pozvání. Moje sestra Bridgey, prostřední z nás tří, obratem odpověděla, že bohužel nemůže přijít, což se dalo očekávat. Dokázala jsem si představit, jak má pozvánku opřenou na krbové římse svého staropanenského hnízda na Hampstead Hillu, kde je každé volné místo zavalené knihami, časopisy a vonnými svíčkami. Matt bydlel v Oxfordu. Vrátil se tam pod jakousi neurčitou záminkou, že dostuduje, osm let poté, co zanechal studia. Zavolala jsem Bridgey, abych zjistila, jestli o něm něco neví. Můj telefonát ji vyvedl z míry, snažila se honem přijít na nějakou výmluvu, proč nedorazí, a uvolnila se teprve tehdy, když jí došlo, že volám kvůli Mattovi. Už rok s ním nemluvila.

Když jsem se mu konečně dovolala, řekl mi, že o té vernisáži vůbec neví, i když jsem mu poslala pozvánku a zanechala mu asi třicet vzkazů na záznamníku.

Mattova odpověď mě neznepokojila, ale jeho hlas ano: zněl, jako by mu únosce držel pistoli u hlavy. Náhle jsem pochopila, že to, co jsem považovala za vyhýbavost, je bezmoc či beznaděj, zvuk člověka, který se hroutí.

A tak jsem zavolala majitelce galerie, jmenovala se Anthea – což je typické jméno ze sedmdesátek. Řekla jsem jí, že musím okamžitě odjet do Oxfordu, a proto nepřijdu na vernisáž. Rozčílila se: „Copak to sakra nemůže počkat do zítřka?“ Ale já jsem musela udělat všechno, co bylo v mých silách. Nikdo jiný by to neudělal. Takže jsem se nedostavila na vlastní vernisáž, což není zrovna skvělý kariérní tah, a od té doby jsem musela žít s pověstí, že se mnou jsou potíže. Ale pokud moje umění není o lidskosti, pak není o ničem.

Našla jsem Matta v plesnivé suterénní garsonce v Jerichu, pod ezoterickým obchodem, kde zrovna probíhal lednový výprodej křišťálových koulí, které byly ve výloze navršené do výše jako tapiokové perly. Měl dlouhé mastné vlasy, triko na něm plandalo jako papírový pytel. Nikdy jsem neviděla nikoho tak osamělého či vyčerpaného. Málem jsem se přímo na prahu rozplakala.

Šli jsme na kávu. Přinutila jsem ho. Cestou do kavárny se Matt pořád rozhlížel, jako by bylo zvláštní nacházet se nad zemí. Bylo to hrozné. Koupila jsem mu cappuccino a rohlík se šunkou, majonézou a anglickou hořčicí, o který si neřekl, ale vypadal, že ho potřebuje, a když jsme byli malí, na piknicích v Dartmooru to vždycky bylo jeho oblíbené jídlo. Kávy se ani nedotkl a rohlík nesnědl.

Trochu jsme si povídali, Mattovy jednoslabičné odpovědi protínaly pinterovské pauzy. Navrhla jsem, aby na pár dnů odjel z Oxfordu a pobyl se mnou v Londýně, ale zavrtěl hlavou. Nabídla jsem mu, že zůstanu v Oxfordu.

Odmítl. Když jsem se zmínila o Highlands, viditelně se otřásl a zbledl. Měl rudé oči, dýchal nosem, špatně jsem ho slyšela přes syčení kávovaru.

„Díky, žes přijela, Zajdo. Tos neměla.“

„Musela jsem.“

„Není tu pro tebe nic zajímavého.“

„Jsi tady ty.“

„Už musíš jet.“

„Bez tebe neodjedu.“

„Nemůžeš tu zůstat.“

„Musíš taky odjet.“

„Tvoje výstava…“

„Na tom nesejde. Je to jen pár obrazů.“

Seděli jsme mlčky. Nakonec odešel. Nebylo proč zůstávat. Dívala jsem se, jak odchází, shrbený v dlouhém kabátě, míří na ulici jako kapitán Oates a zhruba se stejnou šancí na úspěch. Byl hubený jako lísteček, pírko v potoce, a při objetí na

rozloučenou mi připadal skoro dutý. Od té doby, co jsme spolu seděli na louce za domem a on mi předčítal básně, které měl rád, už uplynula spousta let.

Anthea mi to nikdy neodpustila, i když výstava předčila očekávání nás obou, a já jsem nikdy neodpustila jí, když jsem zjistila, že nájemnému pisálkovi z londýnského bulvárního večerníku řekla, že jsem nebyla na vlastní vernisáži, protože jsem pomáhala „nemocnému“ bratrovi. Člověk zrovna nepotřeboval diplom z farmakologie, aby si dal dohromady, o jakou nemoc asi šlo. Zarytě si stála na svém: „Jestli se nebudeš prodávat sama, pak to za tebe musím udělat já.

Lidi zbožňují trýzněné umělce, rozvrácené rodiny. Prober se, drahoušku: žádná návnada, žádná historka“ – udělala gesto, jako by ze sepjatých dlaní vypouštěla holubici – „žádný vzduch. Tohle je kšeft.“

Pohlédla jsem na Arthura. Snědl burger, olizoval si prsty a byl zabraný do svého časopisu. Batman dělal v opuštěné budově za měsíčné noci akrobatické kousky s dlouhým řetězem. Wyatt Earp právě platil účet a chystal se nasednout na svého oře.

Vzala jsem do ruky noviny. Už jsem nechtěla myslet na Matta. Lidé dospějí do věku, kdy chtějí žít vlastní život. Z krásných chlapců se až příliš často stávají nešťastní muži. V novinách byl článek o Aramintě Lyallové s barevnou fotografií z Dering Street: sametka v odstínu pařížské modři, přiléhavá sukně, svůdný úsměv. Přečetla jsem si článek, který prokládal obecnou reportáž citacemi od nejmenovaných uplacených přátel a pedagogů. „Minta byla vynikající umělkyně, kterou čekala skvělá budoucnost.“ – „Vždycky odcházela z večírku jako poslední.“ – „Vážně inteligentní, inteligentně vážná.“ –

„Nejšťastnější byla, když si hrála s drátem a barevnými plasty.“ A tak to šlo pořád dál, její přátelé vyvolávali obraz zázračně nadané dívky, která by nejspíš sama sebe podle toho článku nepoznala.

A potom mě to náhle praštilo do očí. To slovo bylo tak velké, že jsem se divila, jak jsem si ho předtím mohla nevšimnout.

Jak jsem mohla být tak slepá? Pohlédla jsem na Arthura, abych zjistila, jestli zaznamenal nějaký fyzický projev mého šoku. Samozřejmě ne. Byl naprosto zaujatý svým komiksem a karamelovým mléčným koktejlem. Odvrátila jsem zrak a napočítala do tří. Potom jsem se znovu podívala na noviny, i když jsem věděla, že se nic nezměnilo. Už jsem to slovo přečetla, bylo přímo tam, na stránce přede mnou, jediné slovo, které změnilo můj život a vysvětlilo všechno, čemu jsem za posledních čtrnáct dní nerozuměla, slovo, které už jsem nikdy nemohla nepřečíst.

Minta.

„Minta byla vynikající umělkyně.“

Minta. Minta Lyallová. Přátelé ji znali jako Mintu Lyallovou, ne Aramintu

Lyallovou. Minta Lyallová měla iniciály M. L. M. L. Žádná Marnie Lathamová ani Mima Langtonová. Marnie Lathamová žila někde na severu a každému, kdo byl ochoten ji poslouchat, vyprávěla, že se pořád přátelíme, a Mima Langtonová nikdy neexistovala.

Vždycky byla a bude Jemima Langtonová.

Ty květiny byly od Minty Lyallové.

M. L. xxx

5

Nemohla jsem uvěřit, že by mě Ed podváděl. To prostě není jeho styl. Navíc vím, že mě miluje a příliš zbožňuje Nell a Arthura, aby riskoval, že je ztratí, a oni zbožňují jeho. Je pevně spjatý s rodinou a ví, protože jsem mu to jednou řekla, že kdyby mě někdy opustil kvůli jiné ženě, může se s dětmi rozloučit.

Možná by to pro ně nebylo to nejlepší, a nejspíš ani pro mě, ale nedokázala bych snést tu nespravedlnost, že by je vychovávala jiná žena, i kdyby to bylo jen každý druhý víkend. Pokud bych se musela přestěhovat do Londýna, Los Angeles nebo Láhauru, abych zajistila, že je nikdy neuvidí, udělala bych to.

Opravdu bych to udělala.

Zavolala jsem Jemimě Langtonové, abych jí poděkovala za ty květiny, a ona omluvně přiznala, že žádné neposlali. Takže byly téměř určitě od (Ara)minty Lyallové, což znamenalo, že mezi ní a Edem se muselo něco stát. Teď už bylo pravděpodobnější, že to ona byla ta záhadná dívka z dobročinné organizace, která nevěděla věci, které by skutečná pracovnice charity věděla. Proč volala?

Kvůli Edovi? Ne v devět hodin ráno. Aby poznala konkurenci. Každá milenka si chce omrknout manželku, jako krajta, která se poměřuje se vším, co hodlá sníst.

To by také vysvětlovalo, proč si Ed poprvé v životě změnil heslo na mobilu, proč ho Neil viděl v ulici Stokes Croft a proč – najednou si vzpomínám – si šel zavolat do suterénu, když přitom klidně mohl telefonovat z kuchyně.

Prokristapána. Jak jsem jen mohla být tak slepá? Protože jsem mu věřila.

Z důkazů, i když nepřímých, však vyplývalo, že zůstávají nezodpovězené otázky. Šla jsem do Edovy pracovny a pročesala jsem šuplíky jeho psacího stolu.

Nebylo v nich nic usvědčujícího, ba ani podezřelého, jen štosy účtů a daňových přiznání, které by nudily i toho nejhorlivějšího policejního inspektora. Ed nikdy nebyl tajnůstkář. Byl to jeden z důvodů, proč jsem ho milovala. Zkontrolovala jsem jeho notebook. Nezměnil si heslo. Nic. Pohlédla jsem na modrou hedvábnou stužku, která ležela na stole. Předtím jsem ji našla v kapse jeho obleku.

Venku po kamenné zahradní zdi ladně kráčel kocour. Měl jistý krok, byl zrzavý a chundelatý, sebevědomý – a toulal se daleko od domova.

Jak se zeptáte svého věrného manžela, s nímž jste patnáct let svoji, jestli vás podvedl s jinou ženou? Ba co hůř, když ta žena potom zemřela? Už pouhé položení takové otázky odhaluje ztrátu důvěry. Rovnou ji na něj vychrlíte, se

spoustou slz a ultimát? Nebo k ní přistupujete nepřímo, z boku, jako jachtař, který se plaví na rozbouřeném moři? Očividnou strategií je druhá varianta, ale člověk k ní neinklinuje. V tu chvíli je situace tak výbušná, že nejspíš převládnou nezpracované pudy.

Ed přišel domů za deset minut devět. Děti odešly nahoru: Nell, aby se na své posteli dvě hodiny plně věnovala esemeskování, Arthur, aby zabíjel různé ufony, kteří na jeho přání vtrhli do naší televize. Protentokrát mi to bylo jedno. Seděla jsem sama u kuchyňského stolu, přímo před sebou jsem měla ilustrovanou monografii o Caravaggiovi, která vážila jako středověký náhrobek a byla i podobně velká. Byla otevřená na obrazu Nevěřící Tomáš, na němž skeptik strká prst do Kristovy rány v místě, kde vojákovo kopí protrhlo kůži. Caravaggio byl výtržník a génius, který nově vymezil možnosti umění.

Jenomže jak jsem tam seděla, nepřemýšlela jsem o možnosti umění, ale o skepticismu a důvěře. Říkala jsem si, že musí existovat nějaké jednoduché vysvětlení, které mě uklidní. Určitě musí, protože jinak jsem nevěděla, co bych dělala, kdyby neexistovalo. Ať už jsem měla o čemkoli jakékoli pochybnosti –

obvykle o práci, někdy o matce –, Ed mě vždycky povzbudil. Od samého počátku našeho vztahu dokázal zařídit, abych se neznepokojovala a nebrala věci (obvykle sebe) příliš vážně. Většinou si z mých obav dělal legraci, dokud mi nedošlo, že problém je ve mně, ne v někom jiném, a jde o to, abych pochopila, že situaci (nebo sebe) dokážu vyřešit.

Políbil mě na temeno, jeho polibek svědčil víc o hladu než o lásce. Sundal si sako, a když je věšel přes opěradlo židle, smetl z něj imaginární smítko. Měl chrpově modrou košili s rukávy úhledně vykasanými nad lokty, dřevorubecká předloktí, jemné ruce, štíhlé prsty – porodnické nástroje. Mnozí muži, kteří odcházejí z domova o půl osmé ráno a vracejí se až skoro v devět večer, by si dali nějaký drink, ale Ed to nikdy nedělal. Tentokrát mi ani nenabídl, i když občas to dělává. Vždycky to odmítnu. Smutnější než osamělý pijící muž je jedině osamělá pijící žena.

Naklonil hlavu směrem, odkud se zvenku nesl hluk.

„Ameryovi. Grilují na zahradě.“

Bez zájmu přikývl. Nemusel zrovna poslouchat krákoravý smích a cinkání lahví, zatímco sousedé připravovali zahradní grilování, a přitom hledět na Caravaggia, čekat a přemítat.

„Co je k večeři, miláčku?“

„Jak ses dnes měl?“

„Ušlo to. A ty?“

„Jo, dobře.“

„Fajn.“

„Náhodou jsem dnes potkala Jemimu Langtonovou.“

„Jak se má?“

„Dobře. Poděkovala jsem jí za ty kytky.“

„Aha.“

„Jenom bylo zvláštní, že řekla, že žádné neposlala.“

„Aha.“

„Takže musely být od někoho jiného?“

„Nejspíš ano.“

„Tak si říkám, od koho asi byly? M. L. a tři pusinky.“

„To netuším.“

Byl naprosto lhostejný. V nemocničním světě byly květiny prostě květiny, obecné vyjádření solidarity či účasti, měna díků, z níž se stala komodita.

A přesto, pokud jsem si to nevymýšlela, v jeho pokrčení rameny jsem postřehla určitou odmítavost, jakousi uzavřenost, jako by si chránil něco malého a soukromého. Nenechala jsem se odradit.

„Protože od někoho přece být musí.“

„To dá rozum.“

„Určitě ses v poslední době setkal s někým, kdo má iniciály M. a L.?“

Svraštil čelo, pohlédl na své boty a předstíral, že pátrá v paměti, pořád ještě zvesela, unavený z práce, nebral to vážně. Možná to je jen v mé fantazii a chovám se nemožně? Chtěla jsem doufat.

„Nevím. Setkávám se se spoustou lidí a rodím spoustu dětí, docela hodně jejich maminek či tatínků nebo možná i prarodičů by mohlo mít iniciály M. L.“

„Takže jsi někoho s těmi iniciálami v poslední době operoval? Nebo někoho, čí manžel nebo rodiče je mohli mít?“

„Alice, co má tohle všechno znamenat? Někdo s iniciálami M. L. nám poslal kytky. Co je na tom zvláštního? Děje se to pořád.“

Ed se snažil, ne zcela úspěšně, ovládnout podrážděný tón.

Když měl hlad, potřeboval se najíst.

„Ale kdo?“ Zamračil se, tentokrát doopravdy. „A kdo tě znal tak dobře, že stačily jen jeho iniciály?“

„Co to je? Mučení? Někdo mi poslal kytky? Mohl to být kdokoli. Mohlo to být víno nebo bonboniéra, ale byly to kytky. Nechápu, o co ti jde. Lidi někdy připíšou své jméno, přezdívku nebo iniciály. Někdy – většinou – nepošlou nic.

Nechápu, v čem je to tak důležité. Nemůžeme se bavit o… já nevím…? Děti už jsou v posteli?“

V jeho odpovědi byla nevinnost. Viděla jsem, jak skrze mrak vysvitlo sluníčko, ale věděla jsem, že na něj musím naléhat dál, abych se ujistila. Musela jsem to vědět.

„A komu jsi byl tak sympatický, že připsal tři pusinky?“

Zakroutil hlavou a pokrčil rameny. Přitom jsem zasunula prsty pod knihu o Caravaggiovi a vytáhla jsem modrou hedvábnou stužku. Měla sametovou sponu. Ed na ni zíral, kroutil hlavou, měl ohrnutý dolní ret. Nehrál to.

„Co to je?“

Zírala jsem na stužku, jako bych tím mohla pošťouchnout jeho paměť.

„Našla jsem ji v kapse tvého šedého obleku.“

Znovu pokrčil rameny a odhrnul si z čela pramen vlasů.

„Který sis vzal na ten Peteův večírek.“

„Podívej, Alice, nevím, co to je nebo odkud se to vzalo. Tu věc jsem nikdy v životě neviděl, fakt. Nemůžeme si teď dát něco k večeři, prosím? Mám hlad jak vlk.“

Fatálně se mu zachvěl hlas. Tohle nebyl operační sál, kde byla jeho vůle nezpochybnitelná a jeho slovo zákonem. V ten okamžik potvrdil, co jsem věděla, ale odmítala jsem to připustit od té doby, co jsem v kapse jeho saka našla ten hedvábný obojek v odstínu pařížské modři. Byl vinen ve všech bodech obžaloby.

Žaludek mi nadskakoval jako střelka na pouťovém siloměru, a abych odolala pocitu, že se zhroutím, otočila jsem stránku knihy o Caravaggiovi, vytáhla novinový výstřižek, posunula ho přes stůl a natočila tak, aby ho Ed viděl. Byla to barevná fotka Araminty Lyallové, ta, která vyšla ve všech novinách, vystřižená z přílohy, a na ní ona – Minta Lyallová, M. L. – na vernisáži v galerii, na krku měla perlový náhrdelník a ten modrý hedvábný obojek, který ležel na stole mezi námi.

Ed na něj pohlédl jen letmo, aby zaregistroval, co to je. Zaťal zuby, sklonil hlavu a mezi námi projela energie.

Jenomže to nebyla energie, kterou jsem chtěla či mohla použít. Poznání mě zasáhlo tělesně, jako točená rána do břicha. Zalapala jsem po dechu jako zvíře s náhubkem, topící se v bezbarvé kapalině. Udělaly se mi oranžové mžitky před očima.

Když bylo jasné, že Ed nemá co říct, nebo, pokud má, neví, jak to říct, dala jsem se aspoň natolik dohromady, abych řekla: „Nechceš mi o tom povědět?“

Nepodíval se na mě. Byla to neskutečná situace. Ed si celou svou existenci vybudoval na síle a úspěchu, na síle, která jej vynesla z jeho původního prostředí a učinila ho středem pozornosti. Uvědomila jsem si, že právě díky jeho vůli jsem byla tak dlouho slepá ke všem stopám – kvůli ní, jeho nezlomné morálce a faktu, že jsem věděla, že nikdy nekouká po jiných ženách, prostě nebyl ten typ.

Dokonce ani teď jsem nemohla uvěřit, že je to pravda, že se nezasměje, nepodívá se mi do očí a nepodá mi nějaké prosté vysvětlení, které rozptýlí mé obavy. Ed však upíral zrak na vzor dubových lístků na lesklém růžovém

kuchyňském ubrusu se speciální laminovanou úpravou pro děti a ze všech se snažil zvolit ta správná slova. Čekala jsem. Když konečně zvedl hlavu, měl popelavý obličej, dlouho zíral z okna a vyhýbal se mému pohledu. Nakonec řekl:

„Nic si nepamatuju.“

Pohlédla jsem na příborník. Nebyla jsem si jistá, jestli to snesu poslouchat.

„Přísahám.“

„Prosím tě, Ede, neponižuj mě víc, než musíš. Víc, než už jsi mě ponížil.“

„Alice, musíš mi věřit. V jednom okamžiku jsem v jejím bytě tak opilý, že se sotva udržím na nohou, a pak se najednou probudím v posteli a ta holka…“

„Araminta.“

„Je vedle mě.“

„A tak ses s ní vyspal?“

„Ne. Byl jsem naprosto zděšený. Bylo to ráno. Byl jsem s cizí ženou v cizí posteli. Dokonce se mi ani nelíbila. Byl jsem fakt zděšený. Šokovaný. Bál jsem se.“

Jeho hlas byl vážný a prosebný, zoufale toužící, abych mu uvěřila. V té směsici nezněla žádná sebelítost.

„To není moc galantní.“

„Prosím, Alice. Snažím se to vysvětlit.“

Cítila jsem, jak se zlost proměňuje v smutek, nedokonalý svět, narůstalo ve mně cosi malého a tvrdého.

„Tak vysvětluj: takže ses ní nevyspal?“

Ed zíral na stůl. Nakonec zvedl zrak a podíval se přímo na mě.

„V tu chvíli ne.“

„A kdy?“

„Nevím. V noci.“

Cítila jsem, jak ve mně narůstá opovržení.

„Tak ty nevíš? To je k smíchu! Jak jako nevíš? Musíš to vědět. Buď ses s ní vyspal, nebo ne.“

Zatvářil se, jako že se chystá odpovědět, ale zarazil se, jako neplodná žena, tak hluboce zarmoucená, že svůj smutek ani nedokáže vyjádřit. Nic jsem neříkala. Nechtěla jsem pocity. Potřebovala jsem fakta.

„Řekla, že ano. Jenomže já si na to nevzpomínám – ale je fakt, že si z té noci nepamatuju skoro nic.“

„Ale to si přece pamatovat musíš?“

„Nepamatuju. Fakt ne. Takhle opilý jsem nebyl už hodně… já nevím… nikdy.

Dokonce ani po závěrečných zkouškách nebo na mé vlastní rozlučce se svobodou. Tím chci říct, že od té chvíle, co jsem přišel do Montpelieru, si za celou noc skoro vůbec nic nepamatuju.“

„Proč by říkala, že ses s ní vyspal, když jsi s ní nespal?“

Ed si zkroušeně mnul čelo. Nebylo mi ho proto líto ani jsem se necítila méně zrazená.

„Já vím. Akorát…“

„Ano?“

„Teda, Pete mi říkal, že vždycky letěla na starší muže, zvlášť ženaté. Možná proto?“

„Bože můj! Tys to řekl Peteovi?“

„Ne! Samozřejmě že ne. Pověděl mi to, když jsem mu řekl, že pár z nás skončilo v jejím bytě.“

„Kolik vás tam doopravdy skončilo?“

„Nevzpomínám si,“ vrhl na mě nervózní pohled, „pět nebo šest, možná sedm?

V každém případě Pete řekl, že je ujetá a že bych si na ni měl dát pozor. V tu chvíli už jsem to věděl i bez něj. Samozřejmě jsem nic neřekl…“

„Viděl ses s ní znovu?“

„Ano.“

„A znovu ses s ní vyspal?“

„Ne.“ Znělo to zmoženě. Jako vyčerpání v jádru poctivého člověka, který byl donucen žít ve lži. „Ale v pondělí se objevila v porodnici. Řekl jsem Karen, že nemám čas se s ní vidět. Bylo to jako zlý sen.“ Pohlédl na mě s nadějí v očích.

„Bylo mi z toho podvodu nanic. Z toho, co jsem nám provedl.“

„Ušetři mě.“

„Opravdu, miláčku, kdybych se tak mohl vrátit…“

„Ty a já taky.“

Bezvýrazně se na mě podíval. Vyrazím ho? Takže tedy, vyrazím, nebo ne?

Moc dobrá otázka. Ani já jsem na ni neznala odpověď. Neměla jsem čas si to rozmyslet, zvážit, jestli tenhle čin stojí za udržení nebo prasknutí patnáctileté bubliny. Neměla jsem čas pochopit jej v kontextu Edova a mého života, a co bylo ještě důležitější, zamyslet se nad tím, co je nejlepší pro Nell a Arthura.

Neměla jsem čas připravit se na bolest, která ve mně rostla, ani vytvořit strategii, abych zvládla situaci.

„Takže co se stalo pak?“

„Nenechala mě na pokoji.“

„Ta žena, která volala a předstírala, že je z nějaké charity, byla ona?“

Ponuře přikývl.

„Řekla mi, že se tu potloukala kolem, sledovala tebe a děti po okolí.“

„Bože můj!“ Pomyslela jsem na Arthura, jak se vrací domů ze školy, kope do kamenů, kupuje si bonbony a naprosto nic a nikoho nevnímá. „To je fakt děs.“

„Přesně tak. Tomu jsem chtěl zabránit. A ona mi celou dobu psala esemesky,

sem i do práce, a tvrdila, jak moc mě miluje, jak by nám to spolu skvěle klapalo.

Dostal jsem od ní, já nevím, možná sto textovek za čtyři dny, od vyznání nehynoucí lásky až po záštiplná obvinění, že se jí vyhýbám – často v jediné zprávě. Byla naprostý magor. Když jsem jí řekl, že došlo k zásadnímu nedorozumění, poslala mi spoustu urážlivých zpráv.“

„Takže sis změnil heslo na mobilu.“

„Musel jsem.“ Naklonil se na židli dopředu a položil ruce na stůl. Byly bledé a bez chloupků. Už neměl co skrývat. „Věř mi, byla to hrůza.“

„ Osudová přitažlivost.“

Vypadal zoufale, jakoby sžíraný vinou. Není divu, že nespal. Jenomže už nešlo o něj. Šlo o mě, o nás všechny, o to, jak přežijeme jeho základní porušení důvěry. Nevěděla jsem, jak to mám udělat. Nevěděla jsem, jak mi je. Byl to zvrat v mém životě, ale nedokázala jsem se přimět, abych pohlédla do dáli před sebou.

Z grilovačky Ameryových se ozval kejhavý smích.

„Takže jsi za ní šel.“

„Jenom abych jí řekl, ať mi dá pokoj. Abych jí řekl, že ji nemiluju a nikdy milovat nebudu.“

„A jak to vzala? Chtíč bez lásky?“

„To mi v podstatě řekla. Že vůči ní mám závazky. Že se s ní prostě nemůžu jen tak vyspat a pak odejít, jako by se nic nestalo.“

„To je ale nesmysl.“

Olízl si suché rty. „Řekla, že by se to nikdy nestalo, kdybych nebyl doma nešťastný. Tvrdila, že je to jen symptom skrytých problémů mezi mnou a tebou, dokonce možná i takových, které si vůbec neuvědomuju.“

Roztrpčeně jsem se zasmála.

„Takže za to můžu já?“

„Řekl jsem jí, že jsem doma naprosto šťastný.“

„To mě fakt těší.“

„Musíš mi věřit, miláčku.“

Vztáhl ke mně ruku přes stůl, ale odtáhla jsem se. Pořád jsem nedokázala pochopit, že Ed, ten naprostý poctivec Ed, mě podvedl. Viděla jsem to už tolikrát

– Charlie Snape, Paul Whorle, Rory Nester, ten muž, který šel na kurz, aby našel sám sebe, ale místo toho našel mladou Ambru –, jenomže vždycky existovaly nějaké strukturální důvody, proč se to stalo, symptom a příčina.

Proč se to stalo nám? Ed měl své nedostatky, jak jinak, byly odvrácenou stranou vlastností, kterými vynikal nad ostatními, ale byli jsme spolu šťastní a zahýbání k tomu nepatřilo – nemělo patřit. Tady šlo o důvěru a zradu, aby lidé byli sami sebou a nic nepředstírali. Právě o to se snažím v každém portrétu, který jsem kdy namalovala: pochopit a vědět, neodsuzovat.

„Pokračuj.“ Chtěla jsem promluvit odhodlaně, ale třásl se mi hlas.

„Takže jsem za ní šel. Musel jsem. Jinak by se určitě postarala, aby ses to dozvěděla.“

„A to by přece nešlo.“

„Vážně jsem uvažoval, že ti to řeknu sám.“

„Ale rozhodl ses, že mi to neřekneš?“

„Nebylo to jen kvůli mně. Vzpomínáš si, co jsi řekla o Rorym? Že je mizera, že Michaele řekl o Věčné Ambře, protože na ni tak uvalil tíhu rozhodnutí, jestli s ním má zůstat, nebo od něj odejít. Když odejde, ublíží dětem; když zůstane, bude vypadat jako chudinka. Tak jsem se rozhodl, ať už správ ně nebo špatně, že s tím budu žít sám. Jenomže když začala s těmi kyticemi a textovkami a tak dále, musel jsem se s ní sejít a skoncovat s tím.“

„Skoncovat s tím?“

„Víš, jak to myslím. Takže jsem tam šel a řekl jsem jí, že to byla strašlivá chyba a že mě to mrzí, ale miluju tebe a jen tebe a miluju svoje děti a že my dva spolu nikdy nemůžeme být a jenom bychom sobě navzájem a spoustě dalších lidí způsobili velké neštěstí, kdybychom se dál vídali.“

„Jak to vzala?“

„Upřímně řečeno špatně.“

„Viděl ses s ní potom znovu?“

„Ne.“

„To je dobře.“

Pokrčil rameny. V jeho gestu jsem však vycítila jakousi skrytou vyhýbavost.

Příliš často jsem Eda malovala. Měl bezbarvou a suchou kůži. Jako by se silou vůle snažil, aby se jeho verze uskutečnila. Jenomže Ed moc neumí lhát. Cítila jsem, jak se mi po zádech plazí strach jako studený pot.

„Dobrá, tak aby bylo jasno: je do tebe blázen, otravuje tě stokrát denně, telefonuje, esemeskuje, posílá kytky, objeví se u tebe v práci, volá mi sem, sleduje děti po okolí a tak dále až do chvíle, kdy jí řekneš: ,Hele, zlato, je mi líto, ale tohle nepůjde, protože jsem ženatý,‘ – a ona hnedle souhlasí, tahleta pomatená ženská, která vždycky chce klofnout ženáče, tak ta řekne: ,Ach, promiň, neuvědomila jsem si to! Omlouvám se! Neuvědomila jsem si, že jsi šťastně ženatý, když jsem si googlovala tebe a tvou manželku, poflakovala se kolem vašeho domu a sledovala, co dělají vaše děti, špehovala jsem tě a volala tvé manželce! Spletla jsem se! Samozřejmě tě nechám na pokoji.‘ Tak to tedy bylo?“

Ed sklopil oči ke stolu.

„Měla velkou zlost. Řekla, že jsem ji využil…“

„Tahle dvaatřicetiletá ženská řekla, že jsi ji využil? Že nedokáže dělat vlastní

rozhodnutí?“

„Přesně tak.“

„Ale přesto souhlasila, že tě nechá na pokoji?“

„Nedal jsem jí na vybranou. Nemohl jsem to dopustit.“

Edovi začala na čele tepat žíla.

„Kdy jsi jí řekl, že to skončilo?“

„Ten večer, když jsem za ní přišel. Ne že by ,to‘ vůbec někdy začalo.“

„Co to bylo za den?“

Ed zkřivil obličej a podíval se na ozdobnou lištu na stropě.

„Ehm… úterý, myslím.“

„Myslíš?“

„Nebo možná ta středa.“

„V kolik hodin ve středu?“

„V kolik hodin?“ Snažil se ovládnout podráždění. „Proč na tom záleží?“

Protože jsem byla nenasytná. Potřebovala jsem vědět všechno. Pouze kdybych pochopila úplně všechno, existovala šance, že fakta zpracuju tak, že bych to všechno dokázala nějak zvládnout. Ed mi to dlužil. Dlužil to našemu manželství.

Dlužil to našim dětem. Nic jsem neříkala. Zaskřípal zuby, nepatrně se mu pohnula čelist.

„Odpoledne.“

„Takže Neil tě opravdu viděl.“ Ed přikývl.

„V kolik přesně?“

„Někdy kolem páté?“

„Kde jste se setkali?“

„U ní doma.“

„U ní doma? Ve středu kolem páté?“ V hlubinách začínal nabývat obrys jakýsi temný tvar, doposud zcela skrytý. „Víš, co to znamená?“

Ed na mě zíral. Jeho jazyk se pohyboval, ale rty měl vyprahlé jako poušť. Na čele se mu leskly korálky potu.

„Nezabil jsem ji, pokud si myslíš tohle.“ A dost.

Dokážete si představit, jaké to je, když váš manžel, uznávaný porodník, ctěný občan, naprosto vážně odpoví na otázku, kterou jste ani nepoložili, „Nezabil jsem ji.“?

„Já vím, že ne. Ale znamená to, že jsi nejspíš byl poslední, kdo ji viděl naživu.

Řekl jsi to policii?“

Přestože v mém nitru bylo všechno roztříštěné jako kaleidoskop, můj hlas zněl zvláštně klidně.

Zavrtěl hlavou. Zhoupla jsem se dozadu na židli (vždycky děti okřikuju, aby to nedělaly), udržovala jsem rovnováhu a snažila se to všechno pochopit.

„Proč ne?“

„Bál jsem se.“

„Bál ses? Ede – do prdele, vždyť jde o smrt! Někde chodí na svobodě vrah.“

„Já vím. Ale bojím se, že si budou myslet, že jsem to udělal já.“

Zaťal zuby a pohlédl na zem, uzavřel se do sebe, jako to dělává, když je pod tlakem. Pohlédl na hodinky, jako by tam mohl najít odpověď. Byl to svatební dar ode mě.

„Ale mohl jsi toho vraha vidět. Musíš jim to říct. Třeba jsi viděl něco, co ti nepřipadá důležité, ale může jim to poskytnout stopu, kterou potřebují, aby našli vraha.“

Zamračil se a zlehka, zamyšleně přikývl, jako by tu možnost zvažoval poprvé.

Na okamžik jsem si pomyslela, že to tak opravdu je, ale najednou mi došlo, že to nemůže být pravda. Od té doby, co přišla zpráva o její smrti, určitě nemyslel skoro na nic jiného. Musel přesně vědět, v kolik hodin do jejího bytu přišel a kdy odtud odešel. Žádné „někdy kolem páté“. A vtom jsem si uvědomila, že pokud mi o té hodině lže, a k tomu navíc to nepoctivé přikývnutí, tak – proboha – ne! –

odsunula jsem židli od stolu, jako bych nevědomky chtěla uprchnout.

„Proboha, Ede! Ty… Ty jsi…?“

Naprázdno pohyboval ústy, zběsile mu nadskakoval ohryzek.

„Ne, Alice! Nemůžu uvěřit, že tě to vůbec mohlo…“ Setřel si perličky potu z čela.

„Ede?“

„Ne!“

Ale já jsem to věděla. Bylo to v jeho obličeji, v sevřených čelistech, ve vyděšených očích, ve zrůžovělé kůži, když svíral opěrku židle. Bylo to v jeho provinilém pohledu ke stropu. Bylo to v tichounkém zaskřípění židle na dřevěné podlaze, když ji mimoděk odsunul od stolu.

„Proboha! Ede!“

Chvíli na mě upřeně hleděl, ale když mě na okamžik sevřel strach, poklesla mu ramena, oblouk jeho jistoty se zhroutil a železné sebeovládání vyprchalo.

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Byla to nehoda, opravdu, přísahám, že byla.“

Přeskakoval mu hlas jako herci na jevišti. Třásla jsem se, veškerá moje nejistota se proměnila v hrůzu. Selhal mi hlas. Snažila jsem se promluvit, ale nejdřív se nic neozvalo, a potom jsem vyhrkla:

„Ty – ty jsi ji zabil?“

Přikývl, obličej zkřivený strachem, a když promluvil, měl prosebný tón.

„Nechtěl jsem. Na mou duši. Upadla.“

„Upadla?“ Slova narůstala, řičela, řítila se nad tou hrůzou, když se mi

klopýtavě řinula z úst. „Proč upadla?“

„Upadla, protože na mě zaútočila, a přitom uklouzla. Když jsem řekl, že náš vztah nemá žádnou šanci, naprosto zešílela, začala nadávat, bušila do mě pěstmi, fackovala mě. Odstrčil jsem ji, ani ne moc prudce – jednou rukou, jen v sebeobraně –, jenomže uklouzla a praštila se do hlavy o mramorovou krbovou římsu a hrot na ochranné mřížce. Okamžitě mi bylo jasné, že je to vážné. Tekla jí krev z ucha. Udělal jsem úplně všechno, co jsem mohl – dýchání z úst do úst, srdce, aorta, zkrátka všechno –, ale od té chvíle, co narazila na tu špici, jsem věděl, že je to marné. Přísahám, že je to pravda. Na mou duši. Byl jsem naprosto zoufalý. Vyzkoušel jsem všechno, naprosto všechno. Bylo to tak… Jak ti to mám říct… Vždyť přece víš, že bych nikdy žádnou ženu neudeřil?“

Věděla jsem to. Nemá to v povaze. Ed ženy obdarovává, dává jim ty nejlepší dary, jaké kdy dostanou. Mlčky jsem na něj hleděla, v duchu jsem byla v ulici Stokes Croft: rozhněvaná slova, výkřik a šťouchnutí, odstrčení v sebeobraně, lampa sražená na podlahu. Její tělo ležící vedle krbové mřížky, plavé vlasy jí ucpávají ústa, pohmožděnina natéká, za uchem černá krev, jeho ruce stlačují srdce, zoufale sahají po utěrce, polštářku, vzlyká nad nespravedlností situace, hledá cokoli měkkého, co by zastavilo krvácení, tu sytou, tmavou, známou barvu, která se jí rozlévá kolem hlavy.

„Takže co uděláš?“

Ed na chvíli zabořil obličej do dlaní a potom je odtáhl, jako by zápolil s krajní vyčerpaností.

„Co udělám?“ Odmlčel se, znovu se začal ovládat, když vznikla potřeba racionální odpovědi. „Neudělám nic.“ Mlčela jsem. Z mého manžela, uznávaného porodníka, se nyní stal můj manžel zabiják. Vyděsilo mě to tak, že se mi z toho udělalo zle. Když nastane tma, všechno vyhladí. Kdybychom neměli otevřené okno a sousedi by vesele negrilovali na zahradě, křičela bych na celé kolo. Vzpamatoval se a mluvil hlasitěji, jako by se snažil přesvědčit sebe stejně jako mě. „Neudělám nic.“

„Nic?“

„Rozhodl jsem se, že to policii neřeknu. Chtěl jsem tam jít hned poté, co se to stalo. Ale přestože to byla náhoda, bylo mi jasné, že to tak možná nebudou brát.

Potom mi došlo, že nejdřív ti to všechno musím říct, musím se pokusit ti vysvětlit, co se stalo, než tam půjdu. Bylo by to strašně nespravedlivé – tedy nesprávné, kdyby ses to dozvěděla odjinud. Tohle bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.“ Kysele se usmál, naprosto znechucený sám sebou. „To naprosto nejmenší. Taky jsem se ti chtěl za všechno omluvit, za to, že se to stalo, že nás to zničilo, naše životy, děti, všechno. Víš, pořád nemůžu uvěřit, že se to fakt stalo…“

Selhal mu hlas. Po tvářích mu stékaly slzy. Nejevil žádnou sebelítost a už nebylo nic dalšího, k čemu by se přiznal. Jenomže já jsem ještě pořád chtěla poslouchat.

„Takže?“

„Takže… přišel jsem domů, ale ty jsi byla na setkání čtenářského klubu.

Arthur mi řekl, že měl potíže ve škole. Zjevně šťouchl do Alfieho Warburtona a ten spadl do jezírka. Určitě to nebyla žádná velká hrůza. Jak to Arthur vyprávěl, Alfie ho napadl, a když ho Arthur odstrčil, Alfie spadl do jezírka a Arthur to schytal, protože Alfie se zmáčel. Arthurovi to připadalo nespravedlivé, protože do něj strčil jen v sebeobraně.“

„A tobě to něco připomnělo.“

„Něco mi to připomnělo. Taky mi vyprávěl, že byl na oslavě Richieho Railtona u horolezecké stěny. Z nějakého důvodu, který jsem tak úplně nepochopil, to byla super zábava, protože s nimi lezl Richieho táta. Přiměl mě, abych mu slíbil nejen, že svou příští narozeninovou oslavu může mít tam, ale že určitě s ním a jeho kamarády taky polezu. A víš co? Když jsem se díval na toho důvěřivého človíčka, věděl jsem, že ho nemůžu zklamat. Možná ještě víc, že ho nesmím zklamat, že v sázce je jeho budoucnost stejně jako moje. A tehdy jsem se rozhodl, že to nějak vymyslím.“

„Proto říkal, že jsi plakal, když jsi mu dával dobrou noc?“ Ed přikývl. Na tváři se mu zaleskla jediná slza. V duchu jsem si ho vybavila s dětmi, když byly malé, všechny tři v posteli, Ed byl naprosto vyčerpaný, ale přesto nedal jinak, než že jim bude číst pohádky o princeznách a drvoštěpech, temných lesích, statečných dětech, mluvících kocourech. Nemohly od otce chtít víc lásky či času a milovaly ho víc než jakéhokoli otce, kterého jsem kdy znala. Vlastně mě jednou napadlo, že kdyby měly přijít o jednoho rodiče… Instinktivně jsem k němu vztáhla ruku, ale zarazila jsem se. Musela jsem to dotáhnout do konce.

„Takže jsem šel nahoru a přemýšlel o tom, co jsem udělal a co mám udělat, jaké mám šance a tak vůbec, a rozhodl jsem se, že to zkusím. I když to byla nehoda, pravděpodobně by mě obvinili spíš z vraždy než ze zabití. Koneckonců ohledně toho, co se tehdy večer v tom bytě doopravdy stalo, by měli jen moje slovo, a po té sobotní noci a všech těch textovkách a tak dále jsem nejspíš měl i motiv – nebo to aspoň mohli tvrdit. Není snadné prokázat opak.“ Opřel se o opěradlo židle, jako by sbíral sílu. „Proto jsem se tehdy večer, když jsem se loučil s Arthurem, rozplakal. Protože jsem byl tak vyděšený a zahanbený z toho, co jsem vám všem provedl, a ze všeho, co jsem riskoval. Vím, že to, co jsem udělal – co dělám –, je nesprávné, ale byla to nehoda, vážně; nebyla to moje vina. A přesto by mohla tobě i dětem zničit život – a vy si to nezasloužíte, protože jste nic neprovedli.“ Pohupoval se na židli jako v transu. Ed nevěřil

v Boha, věřil pouze v individuální dobro na této zemi. „Dlouho a usilovně jsem o tom přemýšlel. Prosím, Alice, musíš mi věřit. Vím, že to zní vypočítavě, ale usoudil jsem, že budoucnost mé rodiny je důležitější než náhodná smrt nějaké pomatené holky, kterou jsem ani neznal a která se mně i mé rodině pokoušela zničit život a teď už jí stejně nikdo nepomůže.“

Kroutila jsem hlavou. Nemohla jsem uvěřit svým uším, ale zatímco jsem se snažila vyrovnat s obludností jeho slov, Ed mluvil dál: „Rozhodl jsem se pro svou rodinu a budoucnost svých dětí místo nějakého právního či morálního chápání spravedlnosti. Když budu nadále pracovat v porodnici, můžu svůj dluh Aramintě a společnosti splatit mnohem lépe, než bych kdy mohl ve vězení.“

Neodpověděla jsem. Co jsem mohla říct? Chtělo se mi zařvat tak hlasitě, že by moje bolest byla slyšet až na Havaji. Ale nezařvala jsem. Ani to jsem nedokázala. Ticho se zvedalo jako dým. Nakonec jsem řekla: „Takže co tedy uděláš?“

Upřeně se na mě zahleděl, tváře měl šedivé jako Van Goyenův obraz moře, a zašeptal: „Rozhodl jsem se.“

„Co to znamená?“

Ed znovu položil ruce na stůl. Sledovala jsem, jak z nich uniká energie do dřeva. Jeho obličej pozbyl veškerou barvu. Jaké to muselo být, když nosil své tajemství sám? Co to s člověkem udělá, když čeká na ranní zaklepání na dveře, na pokoření, na proměnu, na konec všeho?

„Znamená to, že jsem se rozhodl. Teď je řada na tobě.“

Chodila jsem do školy s Marnie Lathamovou. Byla to jedna z těch bezbožných internátních škol, která rodiče zbavila spousty peněz výměnou za pár závěrečných zkoušek a adresář plný jmen „vhodných“ chlapců. Marnie byla stipendistka z Manchesteru, která k nám přišla v předposledním ročníku a školné měla plně hrazené ze stipendia pro studenty ze sociálně slabých rodin. Byla chytrá, pracovitá, ctižádostivá, citlivá sochařka, nesportovala a nebyla oblíbená, protože nekouřila ani nebrala drogy. V neděli odpoledne se nikdy tak nenudila, aby považovala za dobrý nápad „houbičkovou ruletu“ – hru, při níž každý namátkou snědl nějakou houbu z místního lesa a pak se čekalo, koho odvezou do nemocnice. Měla dlouhé tmavé vlasy, pronikavě modré oči, plné rty, mluvila s přízvukem ze Severu, spontánně se smála a klela s gustem a jízlivostí marseilleské děvky. Neměla poníka ani nebydlela ve velkém domě v malebném hampshireském údolí. Žila s matkou, která pracovala v písárně, a s jejími milenci, které střídala jako ponožky. Její táta, přes den tatér v salonu, po nocích šmelil s kradeným zbožím, a když bylo Marnie pět let, vzal nohy na ramena a odjel na Costa del Sol. Nosila v peněžence jeho fotku: šilhavý muž v hnědé

kožené bundě s elastickým pasem a fáčové košili se špičatým límečkem. Po pěti letech řečí o chození s kluky z Etonu a afektovaného pohazování hlavou vtrhla do mého života jako pistolník, stejně jako za pár let poté Ed. Zbavila jsem se starých kamarádek, jako když se had svlékne z kůže. Stejně jsem mezi ně nikdy nezapadla. Nesnášela jsem jejich malichernost a uštěpačnost, vzájemné trumfování, kdo má lepší oblečení, kluka, šperky, drogy, domy, kdo chodí na lepší koncerty a jezdí na lepší dovolené. Marnie si nikdy nevybudovala tvrdou ochrannou skořápku, bez níž se neobejde nikdo, koho pošlou na internátní školu dřív, než je mu deset let. Marnie snila. Byla opravdová.

Půldruhého roku jsme dělaly všechno společně. Věděla jsem, že moje bývalé

„kamarádky“ se mi za zády posmívají, ale bylo mi to jedno. Byla jsem osvobozená. Měla jsem si s kým povídat o velkých životních věcech – umění, literatuře, idejích – a její názory mě dovedly do země, o jejíž existenci jsem předtím neměla ani tušení. Vrhala se do světa hladově jako puma.

Jednou odpoledne jsem si rozbila koleno, když jsme hrály pasáka, a vrátila jsem se z hřiště dřív. A kohopak jsem našla ve společné ložnici, jak klečí před otevřeným šuplíkem skříňky u postele Annabel Trimové a drží v ruce desetilibrovku?

I když jsem chtěla věřit, že to není tak, jak to vypadá, důkazy byly naprosto zdrcující – Marniin zrudlý obličej otočený ke mně, otevřený šuplík, bankovka v její ruce. Aspoň že se mě nepokoušela oklamat, když jí došlo, že jsem všechno viděla. Jenom pomalu vstala a zírala na mě, jako by se mě pouhou silou své osobnosti snažila přimět, abych to přešla. Byla moje nejlepší přítelkyně. Byla jiná a podle mého názoru lepší než my ostatní, které jsme se tam ocitly jen díky náhodě svého původu, šly jsme ve šlépějích své matky nebo tety a po nás měly přijít naše dcery. Ale krádež je krádež. A v tom okamžiku mě napadlo, jestli jsem Marnie vůbec pochopila. Kam se teď poděly ty vznosné ideály? Kde byl ten pocit věčného hledání, o němž jsme spolu tak často hovořily? Nakonec tedy nešlo o nic víc než o tohle – šlohnout někomu peníze ze skříňky? Byly to jen řeči? Takže v jádru nebyla o nic lepší než její táta ze španělského letoviska, který ostražitě vyhlížel z fotky v její peněžence?

„Alice, není to tak, jak myslíš. Já…“

Než stihla pokračovat nebo než jsem stihla něco říct, rozletěly se dveře a dovnitř vtrhlo pět holek. Když nás uviděly, prudce se zastavily a okamžitě vycítily napětí ve vzduchu. Jako první promluvila Jenny Raygardová.

„Co se děje? Alice?“

Podívala jsem na Marnie. Zírala na mě, měla rudý krk. Fakt, že se Jenny zeptala mě, a ne jí, byl sám o sobě výmluvný. Měla jsem jasnou volbu. Moje nejlepší přítelkyně – někdo, koho jsem milovala –, nebo jakýsi abstraktní pojem

spravedlnosti? Hrdlo jsem měla suché jako troud. Pohlédla jsem z Marnie na pět spolužaček a zase zpět. Marnie vypadala, jako by zadržovala dech. Ztěžka jsem polkla. Musela jsem se přiklonit na tu či na onu stranu.

„Marnie kradla peníze ze skříněk.“

Všechny se na Marnie hlučně sesypaly. Byl to zvuk jako z venkovského honu: výstřely z pušek, otvírání placatek s whisky, smečka psů dopadla lišku. Marnie na mě vrhla nenávistný pohled. Nedalo se nic dělat. Členky místní domobrany hulákaly radostí, že se potvrdily jejich předsudky, a odvlekly ji k ředitelce s protáhlým obličejem a vpadlými tvářemi. Když celá ta skrumáž sešla dolů po naleštěných dřevěných schodech a zmizela z dohledu, zůstala jsem sama sedět na posteli, zdrcená koncem přátelství, který mi připadal jako konec všeho.

Odjela ještě téhož dne, moje nejlepší přítelkyně, stipendistka, kterou jsem navěky připravila o příležitosti a odřízla ji od cesty k lepšímu životu. Měla dychtivost a odhodlání, s jakými se člověk málokdy setkává u dívek z vyšší společnosti, a navzdory tomu, co se stalo, nesmlouvavou morální zásadovost, o které jsem věděla jenom já.

Po bezesné noci jsem jí zavolala domů, abych ji požádala o odpuštění.

Zatímco vyzváněl telefon, myslela jsem na větu z Velkého Gatsbyho, kterého jsme právě probírali, o tom, jak Tom a Daisy zničili lidem život a „potom se stáhli zpátky do svých peněz nebo do své nekonečné bezohlednosti nebo co to bylo, co je drželo pohromadě“. Sluchátko zvedla její máma. Mluvila vlídně a přátelsky, ale když řekla Marnii, kdo volá, moje bývalá nejlepší přítelkyně nepřišla k telefonu.

Za dva dny jsem obdržela dopis s poštovním razítkem ze Stretfordu a s adresou napsanou Marniiným písmem s velkými smyčkami. Roztrhla jsem obálku. Byl v ní list laciného papíru formátu A4 a na něm stála jediná věta:

„Kdybych se měl rozhodnout, jestli mám zradit svou vlast nebo svého přítele, doufám, že bych měl odvahu zradit svou vlast.“ E. M. Forster. Místo podpisu bylo jen X. Nebyla to pusinka, ale kříž, který jsem měla nést.

6

Jestliže jste v životě vždycky dodržovali zákon – až na sem tam nějaký ten joint na univerzitě nebo jízdu na neosvětleném kole –, a pak se ocitnete mimo něj, vstoupíte do neznáma, kde je řidší vzduch, delší stíny a slunce méně hřeje.

Není pravda, že život prostě jen „jde dál“, jak se s oblibou říká. Na hodinách běží nový čas, vztahy jsou nově nastavené.

Jakmile se do něčeho pustím, ať už do portrétu nebo do manželství, nebo do portrétu manželství, dotáhnu to až do konce. Takže od začátku bylo na mně, abych náš příběh důkladně rozebrala.

Nejprve bylo nutné zjistit, co policie může vědět a co zjevně vědět nemůže, protože kdyby to věděla, už by nám zaklepala na dveře. Musela jsem vzít situaci do svých rukou. Když jsem Edovi po dlouhém zjišťování, jak by dopadl, kdyby šel na policii, slíbila, že ho podpořím, z jeho zoufalého objetí, které říkalo

„nikdy mě neopusť“, jsem pochopila, že je citově vyčerpaný. Příliš mě to nepřekvapovalo. Určitě se musel vnitřně bičovat, od té doby, co se s tou ženou vyspal. Od té doby, co tu ženu zabil. Teď bylo jeho tajemství vyzrazeno, teď se měl na koho spolehnout, jenomže už měl prázdnou nádrž. Takže nyní přišla ke slovu lady Macbeth, což je role, kterou jsem nikdy hrát nechtěla, a ani jsem nečekala, že ji hrát budu.

Uvařila jsem konvici silné kávy. Když byla hotová, vrátili jsme se ke stolu s velkými hrnky a horkým mlékem, připravení na dlouhou noc. Ed měl svěšenou hlavu. Ještě nikdy se nestalo, že by neměl svůj život pod kontrolou. Upíjela jsem kávu, nic jsem neříkala, nahlížela jsem situaci ze všech stran a hořká chuť mi bystřila mozek. Ed čekal. Měl podlézavou touhu zavděčit se mi, přijmout moje pokyny, jak má uniknout svému osudu. Tak velkou moc jsem neměla od té chvíle, kdy jsem na hradě Tintagel na kluzkých dřevěných schodech, pod nimiž moře omývalo skaliska, řekla „ano“ na jeho nabídku k sňatku. Nejprve jsme se soustředili na stopy, které by pro nás znamenaly konec hry: kamery a její mobil.

Nedokázala jsem se přimět, abych jí říkala Araminta, a už vůbec ne Minta, ba dokonce ani slečna Lyallová. Její jméno zanechávalo v mých ústech pachuť po spáleném špenátu. Byla to „ta žena“, někdo, s kým jsem se nikdy nesetkala, ale kdo mi změnil život. Takže: kamery? Budova Carriage Works očividně neměla kamerový systém. Kdyby měla, už by tady byla policie. Její mobil? Všechny ty telefonáty a zprávy, které mu poslala, aby si je přečetl?

Ed se ke mně naklonil. Byl to muž, který se zabýval příčinami a následky, což

nikdy nebyla věc umění.

„Tedy, tohle je možná jediná klika. Odnesl jsem její mobil, když jsem odešel z bytu.“

„Ty jsi ho odnesl? Já myslela, že ses chystal přihlásit se na policii?“

„To je fakt. Byl to omyl.“ Nadzvedla jsem obočí.

„Opravdu. Ten svůj jsem zase zapomněl v práci. Tak jsem si vzal její, abych zavolal na policii. V tu chvíli mi připadalo v zásadě jedno, z jakého mobilu zavolám, stejně jsem se chtěl přiznat. Takže když jsem se rozhodl, že půjdu domů, abych ti to nejdřív řekl, musel jsem ho ze zvyku upustit do kapsy.“

„To bylo náramně praktické.“

Pozorně na mě pohlédl, snažil se rozpoznat, kam míří můj sarkasmus.

Bezvýrazně jsem hleděla přes stůl. Nebyla jsem tu od toho, abych mu to usnadnila.

„Takže kde je teď?“

„V řece. Bez simky. Která je taky v řece.“

„Nemají mobilní operátoři záznamy?“

„Měla jednorázovou kartu.“

„A pokud přece jen mají?“

„Tak už by tady byli policajti. Musela mít ještě jeden telefon.“

Takže jsme se do toho pustili, praví zločinci, kteří probírají každou minutu, pohyb a možnost v hodinách mezi nedělním ránem, kdy Ed po přespání po Peteově večírku odešel z bytu té ženy, a středečním večerem, když přišel domů poté, co zemřela. Zdůvodnili jsme každé gesto, každé mrknutí oka. Měli jsme železné alibi.

Ed se mě zeptal: „Co ty květiny?“

„Přinesla je osobně. Nikdo se nedozví, co s nimi udělala.“

„Ty vzkazy v práci?“

„Opravil jsi jí kapající sifon, než jsi v neděli ráno odešel. Volala ti, aby ti poděkovala.“

A tak to šlo celou dlouhou noc. Zeptala jsem se:

„A co Karen?“

„Řekl jsem jí, že odcházím dřív, protože mám schůzku s právníkem.“

„A měl jsi?“

„Zapomněl jsem si ji sjednat.“

„A co Neil?“

„Neil?“

„Z mého čtenářského klubu. Jak říkal, že tě ve středu vpodvečer viděl jít po ulici Stokes Croft. Byl jsi na cestě k té ženě, viď?“

Ed polkl.

„Není důvod, proč by si to měl dát dohromady. Mohl jsem mít namířeno kamkoli.“

„Třeba na návštěvu, za novopečenou maminkou?“

„Přesně tak. Tam jsem šel.“

„Ne. To se dá ověřit.“

„Dobrý argument. V tom případě jsem to nebyl já.“

„Nebyl jsi to ty.“

„Protože… jsem byl s tebou na Sion Hillu.“

„Dobře. I když ne na Sion Hillu. V centru Cliftonu, hezký večer, plno lidí kolem. Někdo mě tam mohl vidět o samotě. Můžeme říct, že jsme byli někde jinde, někde, kde jsme nebyli, a tak si nás nikdo nebude pamatovat nebo nepamatovat. Brandon Hill? Je to tam dost velké. Na Brandon Hill se můžou vyptávat horem dolem a nikdo nemůže nic potvrdit ani popřít. A tudíž nebudou klást žádné otázky o Sion Hillu.“

„Dobrý nápad. A můžeme prostě říct, že Neil se zmýlil. Vždyť mě skoro ani nezná.“

„Přesně tak. Neviděl tebe.“

„Nebyl jsem to já.“

Jak jsem si přála, aby ta slova byla pravdivá.

Když jsem ležela na zádech s rukama pod hlavou a zírala na šedivý strop, ozářený žlutým srpkem světla z pouliční lampy, který se vkradl skrze škvíru mezi závěsy, přemýšlela jsem o tom, co se stalo, a snažila jsem se to zasadit do kontextu svého života. Bylo těžké nepostřehnout tu ironii. Na schodech u Tintagelu jsem Edwardu Sheahanovi řekla „ano“ z mnoha pozitivních důvodů

– milovala jsem ho, důvěřovala jsem mu, obdivovala jsem ho, chovala jsem k němu úctu, věřila jsem v něj a strašně mě přitahoval –, ale stejně tak z mnoha negativních důvodů. Matka si myslela, že pro mě není dost dobrý, i když to odůvodnila, jako že pro mě není „ten pravý“; pro moje přátele z univerzity nebyl dost zajímavý; pro moje přátele z uměleckých kruhů byl moc maloměšťácký.

Nevzala jsem si Eda proto, abych někomu dokázala, že se mýlil, ale vzala jsem si ho, abych si dokázala, že mám pravdu. Při zpětném pohledu jsem pochopila, že jsem řekla ano i proto, že jsem se tehdy potřebovala držet někoho rázného a rozhodného. Nebýt Eda, možná bych se nakonec dala k moonistům či katolíkům nebo k nějaké jiné podivné sektě slibující hory doly. Nikdy si neberte muže, s kterým jste se seznámili na koncertě The Cure nebo který nosí sluneční brýle zvednuté na čelo.

V době, kdy jsem potkala Eda, jsem si nebyla jistá, kam patřím, protože jsem si uvědomila, že pokud chci své umění brát vážně, musím se vzdát veškerých

vazeb k minulosti. Nemohla jsem si dovolit rozpětí mezi vyšší společností a chudou bohémou. Musela jsem uspět v nemoderním žánru, bez oficiálního vzdělání či kontaktů z umělecké školy. Takže jsem se zbavila minulosti, stejně jako když se Samuel Beckett přestěhoval do Paříže a začal psát francouzsky.

Rozešla jsem se se svým tehdejším přítelem den poté, co mi nabídl sňatek, což bylo strašné a kruté, ale určitě to pro nás oba bylo nejlepší. Ve skutečnosti mi právě díky jeho nabídce k sňatku došlo, že bych si raději nechala píchnout smrtící injekci, než abych žila někde na sever od Obanu, kde už je v podstatě tundra.

Když do mého světa vstoupil Ed, musela jsem se spoléhat jen a jen na umění.

Moje rodina k ničemu nebyla. Jako bychom snad ani nebyli příbuzní, přestože jsme spolu strávili tolik času. Matka měla velmi striktní definici „odchodu z domova“; Bridgey se dokázala zabývat lidskými emocemi pouze v rámci viktoriánských románů; a kdokoli z nás by na tom musel být opravdu hodně špatně, aby Matta považoval za svou záchytnou síť. Naučila jsem se přežívat na vlastní pěst. Kromě té krátké epizody s Marnie jsem si s ostatními dívkami nikdy moc nerozuměla.

Tím chci říct, že v době, kdy jsem poznala Eda, jsem nebyla plně zakotvena ve svém umění ani ve svém životě. Ed mě přitahoval, protože o umění nic nevěděl a ani nepředstíral, že o něm něco ví. Ale věděl, co chce. Líbila se mi ta zřetelnost, když mi moje vlastní budoucnost připadala tak nejasná.

Nehrál na nostalgii. Já jsem měla nostalgie nadosmrti dost z Highlands, kde na zdech visely sépiové fotografie chlapeckých týmů ve hře „rackets“. Tihle hoši ze soukromých škol potom šli pracovat do City nebo se nevrátili z válek. Od té chvíle, co jsem se s Edem seznámila na večírku u Johna Morgana, kde si pohrával s plechovkou Pepsi-Coly a měl na sobě červené tričko, na kterém byl nad srdcem drobným zlatým písmem vyvedený nápis „Zlaté časy“, z něj vyzařoval suverénní pocit, že chápe, jak se věci mají a jaké by měly být.

Nyní jsme si však prohodili role. Byla řada na mně. Cítila jsem se silná, nadšená, že ho podporuju, a víc než trochu vyděšená. Měla jsem strach o Eda, o budoucnost a o případný dopad toho všeho na děti, nebála jsem se, co by se mohlo stát mně. Ať už Ed udělal cokoli – věřila jsem mu, když říkal, že smrt té ženy byla nehoda –, slíbila jsem mu, že ho podpořím, a když jednou dám slovo, je to navždy. Hodlala jsem věrně stát při svém muži jako ostřílená kyprá odbarvená blondýna z Birminghamu v Alabamě. Co bylo důležitější? Životy čtyř lidí, kteří všichni mohli být přínosem pro společnost? Nebo mrtvá bláznivá ženská, která se pokusila zničit naši rodinu a pro kterou nešlo nic udělat? Co bylo důležitější? Svoboda muže, který se připletl k smrtelné nehodě – nebyla to vražda, v žádném případě to nebyla vražda, popravdě řečeno ani zabití – a který

by v budoucnu jakýkoli dluh mnohokrát splatil tím, že zachrání spoustu novorozenců, nebo nějaký abstraktní pojem svobody? Podstata, nebo teorie?

Pragmatismus, nebo idealismus? Živí, či mrtví? Žijeme v nedokonalém světě.

Spravedlnosti lze učinit zadost mnoha způsoby.

Druhý den ráno začalo léto. Konečně se protrhly mraky a slunce pálilo jako bandita zahnaný do úzkých. Snídaně proběhla téměř beze slova. Přistihla jsem Eda, jak se na mě po očku dívá, jako by měl strach, že si to rozmyslím.

Kvůli dětem jsem se tvářila, že je normální den: rozzlobila jsem se na Arthura, že si neudělal domácí úkol, a křičela jsem na Nell, aby si pospíšila, jinak bude muset jít pěšky. Byl to úplně normální den: on si nenapsal domácí úkol, ona si nepospíšila a nemusela jít pěšky.

Po návratu z rozvozu dětí do školy už to vůbec normální nebylo. Nemohla jsem se soustředit. Pokud se mi to někdy přihodilo, obvykle jsem se nevzdávala

– když nestojíte u stojanu, nic nenamalujete –, ale ne v ten den, kdy se mi před očima jen míhaly filmové obrazy: Ed s ní v posteli, krev na její bradě, ty silné zdravé zuby. Chvílemi mi bylo téměř fyzicky zle. Pochopitelně jsem se nemohla vcítit do barev. Příliš mnoha z nich jsem se musela vyhýbat a každý tvar nabýval paralelní podobu, jako démonický přízrak.

Nakonec jsem podlehla nevyhnutelnosti. Chtěla jsem jít na procházku, abych na tváři pocítila vzpružující slunce, ale nevěřila jsem si, že zvládnu setkání s někým známým. A tak jsem šla do pracovny a surfovala jsem na internetu, abych se dozvěděla nejnovější zprávy o pátrání po pachateli. Snažila jsem se, abych do vyhledávače zadávala obecné dotazy, webové stránky novin, BBC, nic, co by naznačovalo, že mám jiný než přiměřený a chvilkový zájem o smrt ženy z okolí. Přesto jsem však neodolala a odbočila jsem na stránky galerií, skupinových výstav a klauzur na UWE, spolku bývalých spolužaček, aukční síně Sotheby’s, absolventů Edinburské univerzity. Nakonec ani ty neukojily mou zvědavost, ale přes Petea a Mirandu jsem našla její facebookovou stránku a hltala jsem podrobnosti o jejím životě. Srovnávala jsem ho se svým a celou tu dobu jsem přemítala, proč ze všech dívek na světě, kterých si Ed nikdy nevšiml, právě ona upoutala jeho pozornost.

Zrovna jsem četla internetovou recenzi její absolventské výstavy v Edinburghu, když zazvonil zvonek. Odklepla jsem stránku na obrazovce, vydala jsem se dolů, a přitom jsem pohlédla na své zátiší se starou čajovou konvicí, které viselo nad schody. Byl to klíčový obraz mé tvůrčí „cesty“, pokud to nezní příliš sebestředně. Poprvé jsem zkombinovala figuraci v popředí s abstrakcí v pozadí. Pro mě to byla tak radikální změna stylu, jako když Pollock položil plátno na podlahu a začal na ně cákat barvy. V umění, stejně jako

v životě, je cesta důležitá stejně jako cíl. Bez krve, potu a strachu se nedostanete tam, kam máte namířeno. Nebude žádný klam ani žádná lest. Žádné umění.

Věděla jsem, kdo bude za dveřmi: muž od doručovací služby. Jako vždycky.

Jediní muži, kteří u nás přes den zazvoní na zvonek, mi strkají pod nos elektronické tužky a podpisové tablety nebo mají pod paží zasunuté balíčky od nějakého internetového prodejce veselých barev a cornwallských snů. Nebo doručují květiny či kartony vína pro Eda, na znamení díků za život. Jsou to naši moderní podomní obchodníci, až na to, že prodej už se uskutečnil.

Ale co když je to policie? Při té myšlence jsem na místě strnula v předsíni. Už bylo příliš pozdě předstírat, že nikdo není doma, protože jsem schválně hlasitě dusala dolů po schodech, abych toho, kdo stál za dveřmi, upozornila, že jdu otevřít. Pomalu jsem došla ke dveřím a přitom se mi dělalo zle od žaludku, nejen protože jsem se bála, kdo je za nimi, ale protože mi najednou došlo, že od této chvíle se budu vždycky bát, kdo je za dveřmi. Už nikdy nedokážu uslyšet domovní zvonek, uvidět policistu, který ke mně kráčí, nebo zaslechnout, jak někdo na ulici volá moje jméno, aniž bych si pomyslela, že je to náš konec. Moje dny bezmyšlenkovitého otevírání dveří byly sečtené. Moje dny, kdy mi bylo jedno, co lidé říkají, byly sečtené. Dopřála jsem si ještě chviličku, abych si uklidnila nervy, smířila se s doživotním trestem, který jsem právě obdržela, přichystala si naši historku a připravila si nevinné přivítání. Pomalu jsem otevřela těžké dveře.

Byl to Jerry. Díkybohu! Jerry byl opálený a rozcuchaný doručovatel. Měl na sobě kraťasy po kolena a nažehlenou košili. Jerry doručoval květiny pro Eda.

S Jerrym už jsme se za ta léta seznámili. Ušklíbáme se nad kartičkami připevněnými ke kyticím: S díky Keith, Sharon a Apollo. Od Michaela, Caroline, Djanga a Gandalfa. „Který z nich je pes?“ ptá se Jerry.

Jerry se zrovna skláněl a chystal se nechat kytici na prahu, když jsem otevřela dveře. Na temeni hlavy měl pleš. Narovnal se, usmál se – Ed byl u porodu Annie, dcerky Jerryho a Gillian – a vztáhl ke mně ruku s obrovskou kyticí lilií v hnědém papírovém kornoutu, dole navlhlém, převázaném šňůrkou. Byly bílé jako lněné plátno, brutální slunce prozařovalo okvětní plátky a očišťovalo sytě zelené stonky.

„Pro vás, paní Sheahanová.“

Pro mě? To bylo nezvyklé. Naposledy jsem dostala květiny, když se mi narodil Arthur. Jednou mi nějaké věnovala Nell ke Dni matek, ale ty byly ze zahrady. Vzala jsem kytici a obálku a vytáhla jsem kartičku. Byl na ní vyražený stylizovaný liliový květ. Jerry se díval stranou, buď aby projevil profesionální diskrétnost, nebo protože už se na tu kartičku podíval. Miláčku, jsem ti nevýslovně vděčný. Chci s tebou být navždy. Líbá tě Ed. xxxx Snažila jsem se

tvářit šťastně, ale přitom to ve mně vřelo.

„Ach! Jsou od Eda. To je ale milé překvapení!“

„Od pana doktora?“ Jerry vždycky Edovi říkal „pan doktor“, i když téměř na každém dopise stálo „pan Sheahan“. „Výročí?“

Potlačila jsem nechtěné zasmání.

„Narozeniny?“ Jerryho děti byly ještě malé, každé narozeniny byly velká událost. Zavrtěla jsem hlavou. „To je jedno,“ dodal, „jsou nádherné.“ Věděl, kdo mu o Vánocích dává dýško. Pohlédla jsem na kartičku. Místo obvyklých tří pusinek na ní byly čtyři. xxxx Podívala jsem se na Jerryho. Podíval se na mě.

Přemítal, co se stalo, že mi Ed poslal květiny.

Ed zvedl zrak od Financial Times, které si z jakéhosi záhadného důvodu kupuje každý čtvrtek po tenisové čtyřhře. Proč zrovna ve čtvrtek? Proč FT?

(Proč čtyřhra?) Protože… nevím. Proč by si je neměl kupovat vždycky ve čtvrtek? Seděl v proutěném křesle v koupelně a čekal, až se napustí vana. Měl ručník kolem krku, nohy v bílých ponožkách rozkročené na bílých dřevěných palubkách, na opěrce balancovala sklenice dietní koly. Stále měl na sobě tenisový úbor, na nažehlených šortkách a tričku ležérní fajfku Nike. Ed má široká ramena a statná lýtka lučištníka od Agincourtu – a podobnou rafinovanost. Plán A: dej co nejsilnější úder do míčku. Plán B: dej do něj ještě silnější úder. Když stojí těsně vedle mě, cítím, jak je vysoký a silný. Je to laskavá síla, ale má nedosažitelné hlubiny. Jeho život není omezený minulostí.

Zeptala jsem se: „Něco?“

Obrátil stranu, nadzvedl paže, rozevřely se a zase zavřely jako motýlí křídla.

„Tohle na to nejsou ty správné noviny.“

„Žádné zprávy, dobré zprávy.“

„Jo.“

„Mluví o tom lidi v práci?“

„Ne.“

„Mluví o tobě lidi v práci?“

„Proč by o mně mluvili?“

„Že se chováš divně?“

Zamračil se. Ed neumí laterálně myslet. Jeho mysl pokračuje přímou čarou od symptomu k diagnóze. Zjistila jsem to na začátku našeho vztahu, když jsem mu věnovala Výbor z poezie Wallace Stevense. Mou oblíbenou báseň „Idea řádu na Key Westu“ četl velmi pomalu, se svraštělým obočím a našpulenými rty, a nic neříkal. Nakonec zvedl oči a chladně a naprosto beze studu řekl: „Vůbec tomu nerozumím.“ Milovala jsem ho za to, že odmítá plácat nesmysly. Nepředstíral, že je důležitý, a tím se tolik lišil od mých spolužáků, kteří se oháněli sofistikou

a sbírkami básní E. E. Cummingse či Květy zla s vlastnoručně vepsanými poznámkami (samozřejmě zeleně).

Ed si poposedl. Měl zakloněnou hlavu, obličej natočený vzhůru jako satelitní přijímač.

„Neříká někdo: ,Proč pan Sheahan poprvé za patnáct let posílá své ženě květiny?‘“

„Myslím, že dost přeceňuješ zájem o můj soukromý život.“

„Takže jsi je objednal sám, nebo jsi o to požádal Karen?“

„Sám. I když je fakt, že jsem se jí zeptal, jaké…“

„To je přesně ono. Takže Karen ví, že jsi mi poslal kytky. Takže každý, s kým Karen chodí o pauze na kafe, ví, že jsi mi poslal kytky. Což znamená, že holky na recepci vědí, že jsi mi poslal kytky. Což nejspíš znamená, že to ví celá porodnice.“

„Ty si snad myslíš, že všichni v nemocnici jen drbají a nedělají nic jiného.“

Ironicky jsem nadzvedla obočí.

„A potom je tu Jerry.“

„Kdo je Jerry?“ Jeho tón naznačoval, že už jsem se ocitla v absurdní divadelní hře.

„Náš doručovatel.“

„Jerry.“ Vyslovil to jméno pomalu, jako by je nikdy předtím neslyšel a chtěl si vyzkoušet, jak zní.

„Jerry, který pravidelně doručuje květiny tobě, ale nikdy mně.“

„Tak jo. Poslal jsem ti kytky. Pardon. Už to neudělám. Udělal jsem to, protože jsem si myslel, že se ti budou líbit. Chtěl jsem ti poděkovat. Chtěl jsem ti udělat radost. Pardon, že jsem se snažil.“

Dřepla jsem si vedle něj na bobek. Můj hlas zněl jako konspirační zasyčení.

„Tobě to nedochází, viď?“

„Co mi nedochází?“ Zdůraznil poslední slovo.

„Tobě nedochází, že se všechno změnilo. Nenávratně. Policie pátrá po vrahovi a hledá tebe. Mají tě v hledáčku, protože jsi byl s tou ženou v jejím bytě pár dnů předtím, než zemřela. Nedochází ti, že i když sem ještě nepřišli, můžou sem kdykoli dorazit. Možná už někomu kladou ty správné otázky, zaznamenávají odpovědi, spojují si souvislosti. Kdo ví, kdy se ozve zaklepání na dveře?“

„Nechápu, co to má společného s květinami.“

„S květinami to má společného to, miláčku, že jestli si policie dá dohromady souvislosti, bude klást spoustu otázek každému, s kým jsi strávil čas od té doby, co ta žena zemřela.

A jedním z těch lidí bude Karen. A když se jí zeptají, jestli ses v uplynulých třech týdnech choval nějak jinak, možná – jen možná – si náhle vzpomene na ty

květiny a řekne, tedy ano, jedna věc tu byla – ještě nikdy nezažila, že by své manželce poslal květiny, a teď to najednou udělal. A policie se možná – jen možná – bude divit, co jste ty nebo tvoje žena udělali, že jsi jí poprvé, kam až paměť sahá, včetně narozenin a výročí, poslal kytici. A co řekneš, když se takhle budou podivovat v prázdné místnosti bez oken a s jedinou žárovkou? Co řekneš, když budeš vědět, že mi ve stejné době kladou tutéž otázku v jiné místnosti bez oken a s jedinou žárovkou? A bez vzájemné porady. Ale oba musíme říct totéž, jinak je s námi amen.“

Ed se tvářil patřičně kajícně. Nad jeho hlavou visel mnohem větší meč než nad mou.

„Omlouvám se, miláčku, opravdu se omlouvám.“ Najednou mi ho bylo líto.

Ed nebyl muž, který vyvolával lítost. Vzbuzoval respekt. V tom okamžiku však vypadal tak bezbranně, osamělý muž na útěku a proti němu stojí policie a tisk.

Poposedl si a obličej mu proťala dýka slunečního světla.

„To budeš říkat, ale nikdy se nemůžeš omluvit dostatečně – ani mně, ani té ženě, ani jejím rodičům, ani soudci či porotě, ani Nell a Arthurovi. Ale o to mi nejde. Jde mi o to, že v našem životě se nesmí nic změnit. Jestliže jsi mi předtím nikdy neposlal kytky, nezačni mi je teď posílat. Pokud nám přijde zaklepat na dveře policie, můžeme přežít jedině tak, když se v našem životě nic – vůbec nic

– nezmění. Tak, když budeme sedět každý v jiné místnosti s holou žárovkou a jednosměrným zrcadlem a budou nám klást otázky, na které neznáme odpověď, můžeme odpovídat s jistotou, protože vzájemně víme, jak ten druhý myslí a chová se, a pokud to dokážeme, budou se naše lži a alibi shodovat.

Ano?“

Pokorně přikývl.

„Protože kvůli tobě jsem strčila hlavu do oprátky. Půjdu do vězení, protože jsem chránila manžela, který se vyspal s jinou ženou a pak ji zabil. A co se potom stane s dětmi?“

„Já jsem ji nezabil.“

„O tom rozhodne soud. Samotná fakta jsou nesporná.“ Snažila jsem se, aby se mi do hlasu nevkradla trpkost. „Šukal jsi s ní. Ohrožovala tvou rodinu a manželství. Byl jsi jediný, kdo tam byl, když zemřela. Máme jen tvoje slovo, že to byla nehoda.“

„Přestaň! Snad si nemyslíš…“ Odvrátil se, sevřel čelisti. Na čele mu zatepala žíla ve tvaru ypsilonu.

„Ne, nemyslím, ale jen proto, že tě znám. Nejsem ovšem porota. Podívej se na fakta. Žena, která mohla zničit tvé manželství nebo pověst, zemřela násilnou smrtí. Nikdo jiný než ty tam nebyl, když umřela. To jsou jediná fakta. Všechno ostatní je tvé slovo.“

Bez mrknutí na mě hleděl a skřípal zuby.

„,Řekl, řekla, udělal, udělala.‘ Stejně jako Arthur s Alfiem Warburtonem.

Ano, opravdu ti věřím, ale já v porotě nebudu a máme tu jen jediný fakt: Ta žena nakonec zemřela a Alfie skončil v jezírku. Nakonec byl potrestaný Arthur, protože v té tahanici, kdo co řekl, byl jen jediný fakt.“

Téměř jsem lapala po dechu. Ed přikývl. Viděla jsem, že mi chce pomoct, abych se uklidnila, ale oběma nám bylo jasné, že nemůže nic říct ani udělat.

7

Příští sobotu jsme šli na večeři k Julianovi a Elle Nooneovým. Bydleli ve velkém domě s cimbuřím a věžičkami ve Failandu, pár kilometrů za městem směrem přes Cliftonský visutý most. Julian byl úspěšný fondový manažer, který uměl přečíst účetní rozvahu, odhadnout obchodní situaci a stisk ruky. Ella uměla na dálku rozpoznat skutečnou značkovou věc. Stali se z nás tak trochu přátelé, poté co Ed odrodil jejich druhého syna Oscara, což byl porod se strašnými komplikacemi, a oni posléze trvali na tom, že nás pozvou na luxusní večeři. Ed, kterého peníze nezajímaly, neměl s Julianem, kterého zajímaly, moc společného.

Já jsem se s Ellou mohla bavit o dětech, školách a londýnských obchodech, ale pouze pokud to nebylo příliš často nebo to netrvalo moc dlouho. Ale Julian se mi líbil a myslím, že já jemu taky. Byl inteligentní a zajímal se o spoustu věcí, mimo jiné i o umění, a při obchodování se naučil skrývat své motivy, takže situace byla stále zajímavá. Proto bych ho bývala ráda namalovala a proto mě o to nikdy nepožádal.

Když jsme přijížděli k visutému mostu, nespornému důkazu, že člověk je schopen vymyslet nemožné, věřit v ně a uskutečnit je, Ed poznamenal: „Jo, mimochodem, Pete se mě zeptal, jestli půjdu na Aramintin smuteční obřad.“

Zrovna jsem si domalovávala řasy řasenkou.

„Smuteční obřad?“

„Zřejmě se koná příští středu. Ve Starém kostele v Chelsea. Ptal se, jestli půjdu s ním.“

„Ty jsi řekl ne, samozřejmě.“

Přeřadil na nižší rychlost, když jsme se blížili k mostu. Vývěska Samaritánů na kamenné věži vybízela případné sebevrahy, aby zavolali na uvedené telefonní číslo.

„Vlastně jsem řekl ano.“

„Ano?“

„Ano. Myslel jsem si, že by to mohlo vypadat divně, kdybych odmítl.“

„Divně? Vypadalo by to naprosto normálně. Mnohem divněji vypadá jít na smuteční obřad za nějakou holku, kterou jsi jednou potkal na večírku, když jsi byl totálně na plech. Proč by to někdo dělal?“

Odmlčel se a vylovil z kapsy minci na mýtné. A pak že muži nezvládají více činností najednou. Upustil ji do packy z drátěného pletiva. Závora se zvedla a přejeli jsme přes most. Řeka hluboko pod námi byla mezi mělčinami hnědá.

Dvě postavičky na kriketovém hřišti na druhém břehu: otec nadhazoval míček synovi. Při pohledu z mostu jsem si vždycky připadala zranitelná, uvědomovala jsem si výšku a letitost miliony let staré soutěsky, velkolepou nádheru Brunelova výtvoru, zoufalství sebevrahů.

„Kdyby si myslel, že je to divné, nejspíš by se mě na to nezeptal.“

„Je jedno, co si myslí. Co všichni ostatní? Co policie, proboha?“ Cítila jsem, jak mě sevřel strach. Ed byl zase mimo.

„Nemyslíš si snad, že neprošťourají seznam hostů, aby našli ujetého vraha, který přijde na pohřeb, aby se škodolibě radoval, jak se ho všichni snaží dopadnout? Prokristapána, Ede, tohle je ta nejstarší zápletka.“

Pohlédl na semafor u vjezdu do Ashton Courtu.

„Když půjdu s Petem, bude to vypadat naprosto normálně. Pokud se mě někdo zeptá – což se nezeptá –, prostě řeknu, že jsem ji znal jen letmo, ale samozřejmě je mi velmi líto, co se stalo, a přišel jsem se s ní rozloučit, ale také podpořit Petea, svého nejbližšího kolegu, který přišel o dlouholetou kamarádku. Co je na tom divného?“

„Dlouholetá kamarádka přítelkyně jednoho z tvých mladších kolegů. To je fakt blízký vztah. Kolikrát ses s Mirandou vůbec viděl?“

Na semaforu naskočila oranžová a Ed zařadil rychlost, z převodovky se ozvalo ocelové zakvílení. Minuli jsme golfový klub a pár školních hřišť. Je to dlouhá, liduprázdná cesta, sotva půldruhého kilometru od centra města, ale nad asfaltem se sklánějí stromy jako ve strašidelném pohádkovém lese.

„Je to mnohem míň divné než říct Peteovi, že kašlu na holku, u které jsem přespal ani ne týden předtím, než zemřela.“

Ed neměl rád hádky.

„Když jsi byl tak namol, že si ani nepamatuješ, že ses s ní vyspal. Viď, že je ti jasné, že na ten smuteční obřad bys neměl chodit? Jednak proto, že na sebe upoutáš pozornost policie, ale hlavně proto, že jsi tam byl, když zemřela, ať už se to stalo jakkoli. Byl jsi u toho. Prostě mi to nepřipadá správné.“

Mlčení. Další semafor. Křižovatka. Ed se tvářil mrzutě.

Odbočili jsme doprava.

„Myslím, že jsem v podstatě neměl na vybranou.“

„Vždycky máš na vybranou.“

Další mlčení. Když konečně promluvil, v jeho hlase zazněla tvrdost. Bylo to poprvé, co jsem ji od té noci zaslechla.

„Tak tedy ano, mám na vybranou. A já tam hodlám jít. Hodlám tam jít, protože mi to připadá jako správná věc a protože jsem ji zabil. Byla to nehoda, vím to, ale chci tam jít, protože si myslím, že bych měl vzdát poslední úctu někomu, koho jsem viděl umírat a kdo je proto navždy součástí mého života.“

„A já si myslím, že bys tam chodit neměl. Jestli myslíš na naši budoucnost, musíš zapomenout na minulost.“

Ed se zaskřípěním zbytečně přeřadil na nižší rychlost.

Udělal to kvůli mně.

„Takže už nemám na vybranou? Existuje dluh, který nikdy nemůžu splatit, takže zbytek života musím dělat všechno, co mi řekneš. Tak to tedy od teď je?“

Tepalo mu ve spáncích. Vypadalo to, že má hlubší kouty, než ve skutečnosti měl. Pohlédla jsem z okna na tmavé stromy, na řadu přízemních domů.

„Tak do toho, jdi tam, dělej si, co chceš. Ale jestli tě cestou odtud sebere policie a Nell s Arthurem uvidíš, až jim bude přes třicet, tak ať.“

Neodpověděl. Slyšel zoufalství v mém hlase. Místo toho jsem po chvilce vycítila, že se usmívá. Potom potlačil tichý smích. Nepodívala jsem se na něj, nechtěla jsem se nechat svést, ale to ho jen přimělo, že se znovu zasmál, tentokrát hlasitěji. Přesně takhle to bylo, když jsme spolu začali chodit a on moje výlevy zneškodňoval smíchem, a protože do té doby mě všichni brali vážně, fungovalo to a já jsem ho za to milovala, i když v tu chvíli mi to vadilo.

Tentokrát jsem si jeho smíchu nevšímala. Jen jsem upřeně hleděla před sebe, i když to byl zvuk, který jsem tolik dnů neslyšela, tak nespoutaný a nečekaný, že mohl přilétnout odkudkoli. Seděla jsem s kamennou tváří. Ed se střídavě díval na mě a na silnici, celé jeho tělo se začalo otřásat, hlava se mu odrážela od opěrky.

Moje neústupnost ho ještě víc zneschopnila. Nakonec jsem si nemohla pomoct.

Usmála jsem se. Ed neovladatelně vyprskl. Můj úsměv se rozšířil. Pokusil se promluvit, ale slova se ztrácela v záchvatu smíchu. Rozesmála jsem se, musela jsem. Svíjel se a řehtal se na celé kolo. Kvílel. Zasmála jsem se. Málem pukl smíchy, po tvářích se mu začaly kutálet slzy. Konečně jsem se rozesmála.

Ale barva zvuku se změnila. Najednou jsem si uvědomila, že Ed už se nesměje. Plakal a slzy, které se mu řinuly po obličeji, byly opravdové. Nemohla jsem si pomoct, taky jsem se neovladatelně rozplakala, kvůli tomu, jak se náš svět změnil, a kvůli té mrtvé dívce a jejím rodičům, protože jsem věděla, jak by mi bylo, kdyby to byl Arthur nebo Nell, a museli jsme zastavit na kraji silnice, protože se mi rozmazala řasenka, chtěla jsem se otočit a jet domů – a Ed kvůli pláči nemohl řídit a ani jeden z nás neviděl na cestu.

Julian Noone měl světlé oči, které pátravě kroužily jako světlomety. V jejich záři uvízl nejeden potenciální investor či pevný vklad společnosti, a pokud byla pravda, co se říkalo, i nejedna sličná děva. Když se na mě vrhl, aby mě políbil, připadalo mi, že jsou zapnuté na maximum. Měla jsem nepříjemný pocit, že zaznamenal moje zarudlé a znovu nalíčené řasy a má podezření, že jsme se s Edem v autě pohádali. Měl na sobě drahou košili v odstínu pálené sieny, se

směšným „žraločím“ límečkem se široce rozevřenými špičkami a čtyřmi knoflíčky u krku a na manžetách, takže vypadal jako televizní kuchař. Byly mu vidět prošedivělé chlupy. Elle splývaly blonďaté vlasy na ramena. Měla bělostné zuby, na sobě zářivě tyrkysovou blůzu s vykasanými rukávy a s flitrovým nápisem „Joseph“ přes prsa a k tomu sportovní džíny značky Escada, které jí byly tak těsné, že si musela oholit nohy, aby se do nich vůbec vešla. Přistihla jsem Eda, jak jí hledí do výstřihu, když se k ní naklonil, aby ji políbil na pozdrav. Nepatrně nadzvedl jedno obočí.

Zatímco Ed se ze všech sil snažil najít nějaký společný zájem s Ellou, Julian se soustředil na mě a oběma nám nalil velké sklenice drahého burgundského Chassagne Montrachet. Ed si dal sodovku s limetou, Ella jiskřivý gin s tonikem.

Julian se mě nejprve zeptal na moje umění a učinil zasvěcenou poznámku o rozdílu mezi publikovanými a skutečnými příjmy v aukčních síních. Potom hladce přeřadil a využil umělecké falzifikáty jako úvod k finančním trhům. Pro ty, kteří na nich hrají, jsou peníze jako voda: vždycky si všude najdou cestu.

„Víš co,“ prohodil a přitom mi dolil sklenici, přestože ještě byla poloplná,

„burzovní trh je stejný jako jakýkoli jiný. Jakmile nějaký trh zavětří, že něco nehraje, je jako pes, který hledá kost. Pořád čmuchá a nedá pokoj, nehledě na to, jak často prodejce či firma tvrdí, že je všechno košer. Je to věc jistoty, jako šestý smysl, intuice, kterou nejde potlačit. Trh se nakonec vždycky dopátrá pravdy.“

Opřel se v křesle a samolibě prohlásil: „Jak trefně napsal Hemingway, bankrot probíhá postupně, a pak náhle.“

Přikývla jsem a zatvářila jsem se půvabně. Když jsme se posadili uprostřed obrovské jídelny, Julian nám dolil sklenice s elánem, který nasvědčoval, že po večeři zrovna nehodlá investovat do nějakého zahraničního trhu. Zvedla jsem ruku, ale stejně mi nalil. Už se mi točila hlava a věděla jsem, že bych neměla víc pít, ale Julian byl tak šarmantní a nadšený, že jsem si připadala, jako bych se snažila odehnat štěně. Ani jsem si nebyla jistá, jestli vůbec chci. Tenhle druh pozitivity mi v poslední době chyběl. A tak zatímco se Ed cachtal v Elliných mělčinách, Julian zkoumal vztah umění a peněz (vlastnil jednoho raného Caulfielda a pozdního Kossoffa – kresbu Spitalfields, která zrovna nepatřila k jeho veledílům) a toulal se po postranních uličkách „vysokého finančnictví“, jak říkal. Nakonec jsme změnili téma a povídali jsme si všichni společně –

o věcech, které se vždycky probírají na společenských večeřích: o dovolených, školách, politice, smrti Araminty Lyallové (Ed se zmínil, že se s ní seznámil na jednom večírku, ale řekl toho tak málo, že rozhovor se rychle posunul dál), manželství a rozvodu. Julianův bratr se právě rozešel s manželkou. Ed se znovu obrátil k Elle, aby jí vysvětlil, jak se denně projevuje v praxi nedostatečné financování státního zdravotnictví (i když se přitom na mě potajmu podíval

a ukazováčkem se dotkl své sklenice s vodou), a Julian se vrátil k hádce, která spustila valčík smrti bratrova manželství. Jeli pozdě na synův hokejový zápas do nějaké školy, kterou nemohli najít. Proč jeli pozdě? „On řekl, ona řekla.“ Tak to začalo. Symptom, ne příčina. Tehdy to zrovna byl systém jednosměrek ve Winchesteru, ale mohlo to být cokoli jiného. Julian otevřel lahev Margaux, kvůli níž by Hemingway napsal květnatou větu, a prohlásil:

„Ukazuje se, že devětašedesát procent všech rozchodů začíná hádkou v autě.“

Víc vína už jsem nepotřebovala, ale opravdu jsem si potřebovala jeden večer dát pauzu. Cítila jsem, jak se na mě Ed upřeně dívá, když jsem Juliana nechala, aby mi dolil sklenici. Nepodívala jsem se mu do očí.

„Kde jsi tu nesmyslnou statistiku sebral, prosím tě?“ dobírala jsem si Juliana.

Předstíral, že se ho moje otázka dotkla.

„Ty mi nevěříš?“

„Jenom chci vědět, kde jsi vzal tu absurdní statistiku.“

„Lži, naprosté lži a statistiky, jak praví klasik, co?“

Napíchla jsem na vidličku poslední bramboru. Trošku se mi motala hlava, ale měla jsem pocit, že mám situaci pod kontrolou. Skoro mi připadalo, jako by se život vrátil do zajetých kolejí.

„Ne.“

„,Ne‘ jako co…?“

Nebylo těžké pochopit, jak za jiných okolností – na večeři v Knightsbridge, na schůzce v Mayfairu – lidé skákají, jak Julian píská.

„Jenom, že cestou sem jsme se taky pohádali a říkala jsem si, jestli se přidáme k těm devětašedesáti procentům.“

„Takže hádka před rozchodem?“ vyptával se zvědavě.

„Takže za jednatřicet procent.“

Jakmile jsem to vyslovila, věděla jsem, že jsem udělala chybu. Víno mi rozvázalo jazyk. Julian se ke mně naklonil, zahořel zájmem, a já jsem si vzpomněla na jeho pátravý pohled, když jsme přišli a on zaznamenal moje zarudlé oči a znovu namalované řasy. Na okamžik jsem uvažovala, jestli schválně zavedl rozhovor na rozvod a na bratrovu hádku ve Winchesteru, a jak jsem tak nad tím přemýšlela, bylo mi jasné, že ano.

Projel mnou záchvěv strachu, ale než jsem stihla změnit téma, zeptal se:

„Vážně? A kvůli čemu?“ Prudce jsem zařadila zpátečku.

„Ale, vlastně kvůli ničemu.“

„Ale jdi ty, zlato, přece bys mě nenechala v nejistotě.“

Hlas nebezpečný jako pobřežní písčiny. Napila jsem se vína, abych získala čas na přemýšlení, ale jenom jsem si uvědomila, kolik už jsem toho vypila. Cítila jsem, jak mě tlačí lodičky.

„O nic nešlo.“

„Vždycky o něco jde.“

„Jenom běžná věc.“

„Ale cestu sem dost dobře znáte. No tak, nemusíš s tím dělat takové tajnosti.

Jsme přece kamarádi.“ Podala jsem talíř dívce odvedle, kterou si najali, aby uvařila večeři. „Všichni už jsme to zažili.“

Na okamžik jsem zvažovala, že zalžu, ale věděla jsem, že se musím co nejvíc držet pravdy, pokud mám hájit barikády.

„Ale, jenom něco kvůli pohřbu. Nic důležitého.“

„Nic důležitého pro toho, kdo umřel. Kdo to byl? Nebo byla?“

„Někdo, s kým se Ed znal. Myslel si, že tam má jít, já jsem si myslela, že ne.“

„Proč ne?“

Dívka se znovu objevila s camembertem a kopcem hroznů. Cítila jsem, jak mě začíná brnět za krkem. Tohle bylo poprvé, kdy jsem kvůli té ženě musela rychle zareagovat. Zaťala jsem pod stolem pěsti.

„Co to má být, Juliane, to jako hrajeme na ,hádej, kdo jsem‘?“

Příliš zvesela jsem se zasmála. Neodpověděl. Cítila jsem, jak mi svíčky ozařují čelo, a měla jsem rozpálené tváře.

„Tak dobrá… protože toho člověka už léta neviděl, od té doby, co jsme se odstěhovali z Londýna. Takže mi připadalo trochu, já nevím, vlezlé se teď najednou ozvat. Pohřeb přece není příležitost k nápravě starých restů.“

„Ale Ed řekl, že staří přátelé jsou vždycky staří přátelé a člověk je musí podpořit.“

„Přesně tak.“

Nesouhlasila jsem příliš dychtivě? Julian se zamyšleně opřel a kmital prsty, jako když si zubař rozcvičuje ruce. Pohlédla jsem na Eda. Poznala jsem, že nás pozorně poslouchá, i když se zdálo, že plně věnuje pozornost Elle, která se zrovna rozplývala nad provensálskou vilou, kterou si nedávno koupili.

„A nic víc?“

„Ne. Blbost, já vím. Tak to chodí v manželství, řekla bych.“

„Nezní to moc závažně.“

Uvolnila jsem se a sáhla jsem po své sklenici. Prošlo mi to.

„Řekla bych, že jsme těch jednatřicet procent.“

„Ale v porovnání s obchvatem ve Winchesteru je smrt možná závažná věc.“

„Všechno může být závažná věc. Jestli ji z toho uděláš.“

„Nikdy nevěř rozhádané dvojici.“

„Kdo to řekl?“

„Právě jsem to řekl já.“

Prohnaně se na mě podíval, rty se mu leskly ve světle svíček. Připadala jsem

si jako finanční ředitel, kterého načapali, jak čachruje s účetnictvím. Jak snadné bylo nechat rozhovor plynout špatným směrem, jak ošidně snadné bylo lhát.

Bylo mi jasné, že čím víc lží řekneme, tím větší je riziko odhalení. Lži narůstají jako dluhy, až už člověk nedokáže splácet úroky. Odvrátila jsem se a uviděla jsem, jak si Ella ukrojila kousíček camembertu, tak tenoučký, že byl skoro průhledný, a náhle mi došlo, že to je jen část celého problému. Skutečný problém je, jak mám žít s nekonečnou lží, když se moje práce kuje v kotli pravdy?

Vzápětí jsem omylem převrhla svou sklenici a uprostřed zmatku, posoleného ubrusu a omluv, které následovaly, se Ed s téměř neslušnou rychlostí zvedl a prohlásil, že to byl báječný večer, ale rozhodně už je načase, abychom vyrazili.

Jakmile naše auto zabočilo na silnici a elektrická brána Nooneových se za námi tiše zavřela a skryla bodová světla, která se rozsvěcela, když jsme projížděli po příjezdové cestě, a vytvářela kouzelnou rajskou zahradu, Ed si teatrálně povzdychl. Sesula jsem se na sedadle. Měla jsem tupý pocit v hlavě.

Světla auta zvýraznila tmavomodrý baldachýn stromů. Ed se mě zeptal:

„Miláčku, jak se ti mohlo stát, že na to přišla řeč?“

„Mrzí mě to. Nevěděla jsem, co mám dělat. Prostě se to stalo.“

„Je to stejné, jako jsi mi řekla to s těmi květinami. Musíme se soustředit.

Musíme být pořád ve střehu.“

„Já vím. Opravdu mě to mrzí. Prostě se to najednou odněkud vzalo.“

„Nejspíš bychom si měli dát pozor, aby se věci najednou odněkud neobjevovaly, zvlášť s někým, jako je Julian. Tolik peněz vydělal právě proto, že dokáže vyčmuchat každou slabost.“

Edova slova mě naštvala. Bylo zřejmé, že Julian je mu nesympatický a neschvaluje jeho práci, a proto jeho chytrost staví do toho nejnepříznivějšího světla. Já jsem přebrala a v autě byla dusná atmosféra.

„Cože? Takže ty někoho zabiješ, ale nakonec za to můžu já?“

„Vždyť víš, že tak to nemyslím.“ Měl nevzrušený hlas.

„Jak to tedy myslíš?“

„Jenom říkám, že pokud nám ta věc má projít, už nikdy nesmíme mluvit o ní ani o ničem, co s ní souvisí. Ani doma. Ani v autě. Ani na výletě. Ani když široko daleko není ani živáčka. Vůbec nikdy. Nestalo se to.“

Ed se nechtěl pohádat. Chtěl vyrovnanost. Jenomže já jsem měla zlost, byla jsem rozhořčená a vyrovnanost jsem nechtěla. Chtěla jsem mu dát najevo, že kvůli němu budu muset nadosmrti žít pod dusivým příkrovem jeho tajemství.

„Jasně, ty to posereš a já musím dělat všechno přesně tak, jak chceš.“

Byl klidný. Nadále hleděl před sebe na cestu.

„Miláčku, víš, že ti nemůžu být věčně zavázaný. To nepůjde. Tak spolu nebudeme moct zůstat.“

I když jsem byla napružená po alkoholu a rozezlená, věděla jsem, že má pravdu. Žádné manželství nepřežije dlouhodobou nerovnost. Ať mezi námi proběhlo cokoli, musela jsem překousnout hořkost, jakkoli mi to připadalo nespravedlivé. Morální povýšenost byla cesta na šibenici. Dalo se to zvládnout jedině tak, že budeme komplicové. Říkal totéž, co jsem řekla já, když jsme jeli k Nooneovým: budoucnost můžeme mít jedině tak, že zapomeneme na minulost.

Dál jsme jeli mlčky, zastavili jsme jen proto, abychom zaplatili mýtné přes most. Když Ed hledal v kapse drobné, naklonil se ke mně, přál si kontakt, něhu nebo gesto, ale nemohla jsem mu to dát, v tu chvíli ne. Strnule jsem seděla na sedadle a zírala přímo před sebe na závoru. Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy, protože v duchu jsem viděla obrys jeho hlavy na polštáři té ženy –

příčetnost je schopnost vypouštět – a věděla jsem, že jsem v pasti.

8

Příští středu, v den, kdy se konal ten smuteční obřad, jsem zrovna lehce podřimovala a přála jsem si, aby tohle teploučko, tenhle snivý stav, trvaly věčně, když mě probral naléhavý pohyb Arthurovy ruky.

„Maminko, u dveří jsou dva pánové, kteří s tebou chtějí mluvit.“

Záchvěv strachu. Natáhla jsem ruku pro digitální budík a srazila jsem na zem Vybrané básně Philipa Larkina. Dopadly tváří k zemi. Phil by nic lepšího nečekal. Sedm dvacet sedm. Příliš brzy na přátelskou návštěvu. Měla jsem ztuhlá ramena.

Napůl jsem se probudila v půl šesté, když Ed odcházel. Ještě měl nějakou práci, než s Petem vyrazil do Londýna na ten smuteční obřad. Už jsem neusnula, střídavě jsem se probouzela a upadala do dřímoty, v mém periferním vidění se rýsovaly temné stíny. Někde za otevřeným oknem zatroubil klakson a auto přeřadilo na nižší rychlost, když se šinulo do kopce. Vzepřela jsem se na lokti.

„Dva pánové?“

„Mají saka.“

„Saka?“

„A kravaty.“

„A co chtějí?“

„Chtějí mluvit s tebou a s tatínkem.“

„Dobře, řekni jim, že za dvě minuty jsem dole. Vezmi je do kuchyně.“

Arthur přikývl a zmizel. Oblékla jsem si kostkovanou košili s roztřepeným límečkem, džíny postříkané barvami a třešňově červené conversky. Bez ponožek. Nechtěla jsem, aby si někdo pomyslel, že tohle není typický den v životě malířky na volné noze. Pohlédla jsem do zrcadla: moje pleť vypadala vysušeně, vlasy jsem měla rozcuchané. Abych se zkrášlila a vypadala přitažlivě, chtělo by to víc než jen ty lahvičky s vodičkami a mastičkami, které stály na prádelníku a připomínaly manhattanské panorama s mrakodrapy. Přichystala jsem si úvod, vylepšila svou historku. Budou mě muset přijmout takovou, jaká jsem.

Říká se, že na policistech v civilu je očividně znát, že jsou to policajti, a nyní můžu potvrdit, že je to pravda. Ten vyšší měl prošedivělý plnovous, brýle s kulatými obroučkami, měkká ženská ústa, která mi připomněla matku jednoho kluka, s kterým jsem kdysi chodila, a na krku měl purpurové mateřské znaménko. Vypadal unaveně, udolaný rozdílem mezi tím, co lidé dělají a co

říkají, že udělali. Měl na sobě civilní oblek a polyesterovou kravatu, vínovou s šikmými zlatými pruhy. Při pohledu na ni se mi vybavily vzpomínky na večírky s energetickými nápoji v Cambridgi, kde se všichni mladí sekáči, kteří si mysleli, že bez práce jsou koláče, natřásali v bleděmodrých sportovních sáčkách s vyšitými červenými lvy, v kravatách s vínovými a zlatými proužky a v šedivých kalhotách, které dostali na nějaký sportovní turnaj a byly jim příliš krátké u kotníků a příliš těsné přes stehna.

„Paní Sheahanová?“

„Ano?“

Připadalo mi, že svaly kolem mých úst se zachvívají jako stroboskopická světla. Modlila jsem se, aby navenek nebylo nic vidět. Tihle muži měli výcvik.

„Jsem detektiv inspektor Pullen. Tohle je detektiv konstábl James. Omlouvám se, že jsme vás tak brzy ráno vyburcovali, ale mohli bychom si s vámi promluvit?“

„O co jde? Co se stalo? Je někdo zraněný?“

Kývla jsem na detektiva konstábla Jamese, ale nevzal mě na vědomí. Byl to mladší, menší, drsně vyhlížející muž s pěšinkou uprostřed a boxerskou šíjí.

V obleku se ošíval, měl rozepnutý knoflíček u krku a povolenou kravatu.

Detektiv inspektor Pullen pohlédl na Arthura a nadzvedl obočí. Arthur byl rozvalený na pohovce a četl si knížku, naprosto pohroužený do četby, tak vzorného syna by si přála každá máma. Nenechala jsem se nachytat.

„Jdi se obléknout, miláčku, za půl hodiny musíš odejít. Osprchuj se. A umyj si hlavu. Máš vlasy jako cukrovou vatu.“

Arthur si dál „četl“.

„Prosím.“ Zvedl zrak.

„Teď hned.“

Arthur se ztěžka zvedl z pohovky, jako by byl celý z olova, a zmizel nahoře.

Detektiv inspektor Pullen se usmál a celé jeho chování se změnilo. V duchu jsem si poznamenala, že se nesmím nechat ošálit.

Když Arthur odešel, nabídla jsem jim kávu. Oba odmítli. Pullen pokynul rukou ke křeslu. Cítila jsem, jak si mě detektiv konstábl James prohlíží od hlavy až k patě, když jsem přecházela přes kuchyni. Muži jsou tak průhlední. Zírají vám na výstřih, na nohy nebo na zadek, a když se jim podíváte do očí, předstírají, že se náramně zajímají o billboard na British Gas za vámi nebo o obchod s žárovkami přes ulici. Posadila jsem se a překřížila nohy. Pullen si posunul soví brýle ke kořeni nosu a hlasem, který říkal „konečně“, se mě zeptal:

„Je váš manžel doma?“

„Bohužel není.“

„Kde je?“

„Prosím vás, můžete mi říct, co to má všechno znamenat?“

Kdokoli, kdo je nevinný, by se soustředil na troufalost policie – prostě vtrhnou dovnitř a kladou dotěrné otázky, aniž vysvětlí, proč tam jsou. Detektiv konstábl James pozorně zkoumal kuchyni, jako by se snažil všechno si zapamatovat pro televizní kvíz s cenami.

„K tomu se za chvíli dostaneme. Mohla byste mi prosím jenom ještě předtím říct, kde je?“

„Je v práci.“

Pullen pohlédl na hodinky.

„Potom jde na smuteční obřad, takže šel do práce brzy, aby ještě něco dodělal.“

Pullen kývl na Jamese, který ihned zmizel do předsíně.

„Smuteční obřad?“

„V Londýně.“

„Mohu se zeptat čí?“

„Jedné dámy jménem Araminta Lyallová.“ Cítila jsem v ústech kovovou pachuť. „Víte…“

„Aramintu Lyallovou známe. Teď už je asi pryč z nemocnice?“

„Nevím. Jede tam s jedním kolegou.“ Chystala jsem se dodat: „… který ji velmi dobře znal,“ ale zarazila jsem se. Ed trval na tom, že bychom vždycky měli poskytovat co nejméně informací. „Nevím, v kolik hodin se ten obřad koná.“ Povedená poznámka, až tak moc mě to nezajímá.

„Dobře, děkuji vám. Takže, jsme tady právě kvůli vašemu manželovi a Aramintě Lyallové.“

Můj obličej se automaticky svraštil do zamračeného výrazu. Dokonce jsem překvapila i samu sebe. Převládla přirozenost. Jedna věc je „vědět“ pravdu a druhá se s ní oficiálně střetnout. Dokud to bylo moje a Edovo „tajemství“, připadala mi smrt té ženy hypotetická. Najednou ke mně začal pronikat skutečný svět.

„Prosím?“ vypravila jsem ze sebe.

„Paní Sheahanová, jak dobře váš manžel znal slečnu Lyallovou?“

Sebrala jsem v sobě co největší rozhořčení.

„Tak moment. Můžeme se vrátit o krok zpátky? Co tím myslíte, jak dobře můj manžel znal Aramintu Lyallovou? Vůbec ji neznal.“

„Paní Sheahanová, vyšetřujeme vraždu Araminty Lyallové. Máme důvod domnívat se, že váš manžel mohl se slečnou Lyallovou něco mít.“

„To je nesmysl!“

Důrazně jsem zakroutila hlavou a doufala jsem, že nezním jako moje matka ve své nejpovýšenější poloze a zároveň nepůsobím jako nějaká ušlápnutá

ženuška, která netuší, co její flámující manžel vyvádí po nocích.

„Ale přesto je na jejím smutečním obřadu?“

Pullen už zažil lecjaké rozčilování. Byla to rázná připomínka, že vyslýchat umí lépe než já. Měla jsem v Cambridgi chodit do dramatického klubu Footlights, když jsem měla možnost. Teď mi nezbývalo než doufat, že nic konkrétního nevědí a jen pátrají po nějakých důkazech.

„Pokud vím, setkal se s ní jednou, na večírku, který pořádal jeho kolega Peter Spurling v týdnu předtím, než zemřela.“

„Setkal se s ní jen jednou na večírku, ale přesto jel na její smuteční obřad?“

Pullen se suše zasmál. „Tak to musí mít napilno.“

Sklonila jsem hlavu, abych přijala jeho úder, ale věděla jsem, že se nesmím nechat odradit.

„Nějak se stalo, protože můj manžel normálně nepije, že se na tom večírku totálně namazal a pak s celou partou ostatních skončil v jejím bytě. Proto tam dnes jel. Proto, a aby podpořil Petea, který je jeho chráněnec a ztratil kamarádku.“

„Jestliže váš manžel nepije, tak proč se… namazal?“

„Protože byl vyčerpaný. Zrovna měl po čtyřicetihodinové šichtě.“

Pullen vyndal z náprsní kapsy úzký notýsek a plastovou propisku a poznamenal si pár slov. Znovu se na mě podíval. Cítila jsem, jak mi na šíji naskakují potničky.

„Řekl, že si dal skleničku na povzbuzení, protože byl tak unavený. Nechtěl na ten večírek jít, ale musel, protože ho pořádal Pete a oslavoval své závěrečné zkoušky. A protože můj muž nikdy nepije, z té skleničky se mu začala motat hlava, a protože tam nebyl nikdo jiný z nemocnice a Pete ho tam pořád zdržoval a každému vyprávěl, jak je skvělý porodník, lichotilo mu to, to by zalichotilo každému, a tak si dal ještě jednu. Řekl, že kdykoli se pokusil odejít, Pete ho představil dalším lidem. A tak chytil druhý dech.“

„Měl v minulosti problém s alkoholem?“

„Ne. Skoro vůbec nepije, nikdy nepil, hlavně proto, že tak tvrdě pracuje.“

„A když se přece jen napije – při vzácných příležitostech –, jak se… je…?“

„Pane inspektore, jsem za něj provdaná patnáct let a můžu kategoricky prohlásit, že jsem ho nikdy neviděla ani lehce podnapilého, natož opilého.

A nikdy se nijak nezměnilo jeho chování, jestli máte na mysli tohle. Podle mého odhadu si myslel, že je o dvacet let mladší a fakt cool. Znáte chlapy.“

Nechala jsem slova viset ve vzduchu. Pullen bubnoval prsty o pult kuchyňského ostrůvku. Když přemýšlel, kroužil jazykem v ústech.

„Nesnažila jste se ho zastavit?“

„Nebyla jsem tam. Malovala jsem portrét v Suffolku.“

„V sobotu večer?“

„Trvalo to déle. Měla jsem skončit v pátek, ale protáhlo se to až do sobotního podvečera, což znamenalo, že bych to na večírek ani náhodou nestihla.“

„Slaměný vdovec?“

„Byl tam sám, pokud to myslíte takhle.“

Pullen se na mě pronikavě podíval. Ve dveřích se objevil James.

„Už jsou na cestě, pane.“

James znovu zmizel v předsíni.

„A nejspíš se nějak zapletl se slečnou Lyallovou, protože jinak by nešel k ní do bytu?“

„Nebo se možná bavil s někým z ostatních, kteří tam šli. Nijak podrobně o tom nemluvil. Ale řekl, že se pokoušel přimět taxikáře, který je odvezl do Montpelieru, aby ho vzal domů, když všechny ostatní vysadil před jejím bytem, jenomže neuměl anglicky a odjel, zatímco se můj manžel se všemi loučil.“

„Takže šel k ní do bytu?“

„Aby si zavolal taxík.“

„Co mobil?“

„Zapomněl si ho v práci.“

„A neodešel?“

„Myslím, že mu bylo dost trapně, že tam je.“

„U slečny Lyallové?“

„Opil se na večírku mnohem mladšího kolegy. Dojel do bytu s lidmi, kteří byli o patnáct let mladší než on a v životě je neviděl. Usnul jako zabitý. Probudil se v křesle, doma u nějaké mladší ženy. Co z toho odpovídá vzornému chování zkušeného porodníka?“

„Každý si musí občas orazit.“

„Možná by to neměl dělat před svými podřízenými.“ Pullen zakroužil jazykem.

„Myslel jsem, že jste říkala, že na večírku nikdo jiný z nemocnice nebyl?“

Upíral na mě skelný pohled. Detektiv inspektor Pullen mě znervózňoval. Věty se propojovaly. Vzorce vyvstávaly tam, kde předtím žádné nebyly. Cítila jsem, jak kolem mě spřádá pavučinu, a najednou mi došlo, že možná ví mnohem víc, než dává najevo. Na mé straně všechno muselo perfektně zapadat do sebe.

Vždyť šlo o celý život našich dětí. Opřela jsem se o opěradlo židle a položila jsem si kotník na koleno.

„Jen hostitel.“

„Aha, samozřejmě, hostitel, pan Spurling.“

„Vsadím se, že by se vůbec nenapil, kdyby tam bylo víc jeho podřízených.“

Pullen se odmlčel, jako by uvažoval nad svou drobnou chybičkou. Snažila

jsem se nezírat na jeho mateřské znaménko.

„Takže, když se vrátíme – nebo postoupíme dopředu –, víte, co se stalo, když přišel ke slečně Lyallové? Bavili se spolu?“

„Nevím. Myslím, že ne. Podle všeho nejspíš hned potom vytuhnul.“

„A vůbec o ní nemluvil.“ Zavrtěla jsem hlavou.

„Ani když umřela a psalo se o tom ve všech novinách?“

„Ale ano, samozřejmě, že pak o ní mluvil. A já jsem mu kladla spoustu otázek. Jenomže problém byl v tom, že neměl moc co říct. Sice si vzpomněl, že s ní na večírku krátce mluvil, úplně na konci, a právě proto jel do Stokes Crof tu, ale příliš si nevybavoval, jaká byla nebo o čem se bavili, a na čas, který strávil v jejím bytě, se skoro vůbec nepamatoval.“

„Aspoň to říkal.“

„Nemám důvod mu nevěřit. Můj manžel je naprosto poctivý. Je to jeden z důvodů, proč jsem si ho vzala.“

„A co neděle ráno?“

„Řekl, že vstal a odešel. Nemyslím, že by si spolu dali kávu a croissant, pokud máte na mysli tohle, nebo si navzájem vyprávěli o životě, ale možná ano. Na to se asi budete muset zeptat jeho.“

„My se ho zeptáme, ale já se ptám vás.“ Pullen měl kamenný výraz v obličeji.

„Můžu jen předpokládat, že mu bylo trapně a chtěl odtamtud co nejdřív vypadnout.“

„Ale nezeptala jste se?“

„Nezeptala jsem se.“

„Ani poté, co zemřela?“

„Poté, co zemřela, jsem se zeptala, jaká byla, ne jak spolu strávili čas. Už předtím mi řekl, že ji skoro neznal.“

„A jaká tedy podle jeho slov byla?“

„Moc toho neřekl. Řekl, že byla zjevně inteligentní a že mu jeden obchodník s uměním na večírku sdělil, že je úžasná umělkyně. To bylo asi tak všechno, co si pamatoval.“

„Řekla byste, že vašeho manžela přitahují ,úžasné‘ umělkyně?“

„Přitahovala jsem ho já, ne moje umění, pokud to myslíte takhle. Tehdy jsem ještě skoro ani nezačala malovat.“

Pullen otočil stránku v notesu, aby si přečetl poznámku, kterou si zapsal dříve.

Modlila jsem se, abych si neprotiřečila.

„A od nedělního rána, kdy odešel z jejího bytu, do středy, kdy zemřela, už s Aramintou Lyallovou nebyl v kontaktu?“

„Ne.“

„Pokud je vám známo.“

„Pokud je mi známo.“

„Takže mohl být?“

„Samozřejmě, že mohl. Ale nevím, proč by to dělal.“

„Leda, že by hned ,nevytuhnul‘? Leda, že by se stalo něco, co znamenalo, že k ní musel jet?“

Tázavě jsem se na něj podívala. Bylo důležité navenek se tvářit udiveně.

Pokud se nechováte jako oběť, považují vás za pachatele.

„Pane detektive, mohl byste mi vysvětlit, proč si myslíte, že Ed by mohl mít něco společného s její smrtí?“

„Mluvili jste s hodně lidmi o tom, jak váš manžel strávil noc v bytě Araminty Lyallové pouhých pár dnů předtím, než byla zavražděna?“

Povzdychla jsem si. Můj povzdech říkal: tohle se mi vůbec nehodí. Musím odvézt děti do školy, a ačkoli možná nevypadám, že jsem oblečená do práce, musím se pustit do práce. Pullen si toho nevšímal. U Nooneových jsme ten případ obecně probrali, ale Ed se o té noci v jejím bytě moc nerozpovídal.

„Ne.“

Pullen si dal propisku do úst a točil s ní. Měl ospalé oči s těžkými víčky, ale nebezpečné jako had.

„To jste velmi diskrétní pár.“

Usmála jsem se jako v soudní síni, ale neodpověděla jsem.

„Téměř výjimečný, řekl bych.“ Poklepával si propiskou o bradu.

„Děkuji vám.“ Taky jsem uměla být lakonická.

„Možná jste se ani s nikým neviděli od té doby, co policie oznámila, že tu smrt vyšetřuje jako vraždu?“

„Vídáme se s lidmi.“

„Ale nikoho nenapadlo zmínit se o důvodu, proč je Bristol na titulních stranách?“

„Chápu, že ve vaší branži je to jinak, pane detektive, ale mě od dětství vedli k tomu, abych se neradovala z cizího neštěstí.“ Zněla jsem jako moje matka, což jsem tak trochu zamýšlela. Nikdo neuměl líp ukončit rozhovor čistě z pozice dobrého vychování. Dokázala pouhým pohledem zastavit hodiny. Pullen zamyšleně přikývl.

„Měl váš manžel nějaké milostné poměry?“

„Ne.“

„Ne, pokud je vám známo?“

„Říkáte mi, že měl?“

„Nevím, jestli vám vůbec něco můžu říct, paní Sheahanová.“

Líně převaloval ta slova v ústech, jak měl ve zvyku, ale obsahovala pomalu působící jed. Rozhodla jsem se, že zapátrám. Určitě bude lepší, když bude

mluvit on.

„Co tím myslíte?“

„Tím myslím, že jste si velmi jistá sama sebou – a svým manželem.“

„Jste ženatý, pane inspektore?“

„U-hm.“

„Dlouho?“

„Šestadvacet let.“

„Znáte svou ženu?“

Pullen se zamračil. Propiska mu vypadla z úst a znovu zapadla zpátky. Opřela jsem se o opěradlo křesla. Trefila jsem se.

„Pak mi možná můžete říct, proč sem Araminta Lyallová v pondělí předtím, než zemřela, přišla a nechala tu vašemu manželovi kytici.“

Ticho.

Snažila jsem se nedávat najevo žádné emoce, ale moje mysl vřela jako rozbouřená řeka. Nabízela se otázka, která ale zároveň ozařovala cestu k smrti:

„Jak to sakra víte?“ Měla jsem být ohledně těch květin otevřená, ale bylo tak nepravděpodobné, že by se o nich něco dopídili. Nebo ne? Museli projít záznamy o jejích platbách kreditkou. Ale jak mohli vědět, že je sem přinesla?

Nebyl čas strachovat se jak, šlo jen o vysvětlení. Tohle nebyla aféra Watergate.

Za pokus o ututlání nikoho nepověsí.

„Tohle, aha, ty kytky, ano, to bylo, protože jí Ed pomohl vyřešit něco s potrubím nebo tak.“

Pullen zalistoval ve svém notýsku a přitom přejížděl očima stránky.

„I když…“ Slovo od slova přečetl své poznámky. „,Řekl, že vstal a odešel.

Nemyslím, že by si spolu dali kávu a croissant, pokud máte na mysli tohle, nebo si navzájem vyprávěli o životě, ale možná ano.‘ Ale přesto měl čas ,vyřešit něco s potrubím nebo tak‘?“

Neuhnula jsem pohledem, když zvedl zrak. Bylo zásadní, abych nedala najevo žádnou slabost.

„Myslím, že o nic moc nešlo, jen o otočení kohoutkem nebo uzávěrem.“

„Ale přesto jí to stálo za to, aby mu přinesla květiny?“

„Záleží na tom, jak to kdo vidí.“

„Ale podle vás to nestálo za zmínku, když jsem se vás zeptal, jestli se slečnou Lyallovou potom ještě byl v kontaktu?“

„Omlouvám se. Myslela jsem, že slovem ,kontakt‘ myslíte, jestli ji viděl nebo s ní mluvil. Ta kytice přišla, když byl v práci a já jsem zrovna vyzvedávala děti ze školy.“

Pullen se otočil od kuchyňského ostrůvku a přešel k oknu. Měl plavné pohyby bývalého sportovce. Zadíval se do zahrady a zavládlo ticho. Pokud čekal, že

něco dodám, pak měl čekat dlouho. Každý ví, že ticho má narůstat. Nemá se narušovat. Díval se ven mnohem déle, než si zasluhovala naše pidizahrádka s jediným cypřišem a okrasným jezírkem – zanedbaným, se stojatou vodou zamořenou všemožnými chorobami. Nakonec se otočil a řekl: „Myslíte, že má nějaký význam fakt, že tu kytici přinesla osobně, místo aby ji poslala?“

„Nemám tušení.“

„Protože normálně je mnohem jednodušší kytky prostě poslat.“

„Třeba jela kolem?“

„Lidé obvykle doručují květiny osobně, protože chtějí vidět příjemce.“

Pokrčila jsem rameny. Sotva jsem mohla odpovídat za myšlenkové procesy ženy, kterou jsem v životě neviděla, ženy, která byla podle všeho schopná pochybného myšlení. Pullen vzal z mramorového kuchyňského pultu dřevěnou slánku a potěžkal ji v ruce.

„Paní Sheahanová, napadá vás ještě nějaký jiný důvod, proč byste květiny doručila osobně, místo abyste je poslala, když stojíte v květinářství na jednom konci Bristolu a osoba, které chcete poděkovat, bydlí na opačném konci?“

Postavil slánku na místo a prohlédl si ruce, jestli mu na nich neulpěla sůl. Jeho sdělení bylo jasné. Nemusel pozorovat můj obličej, protože na to nebyla odpověď.

„Nechodila na zdejší univerzitu? Pokud tam jela, jsme dost při cestě.“

„A chtěla vidět příjemce?“

„Nebo ušetřit na poštovném?“

Otevřely se dveře. James vítězně zvedl palec. Pohlédla jsem na hodiny. Děti měly za dvacet minut odejít do školy a Nell se ještě ani neobjevila. Pullen se otočil zpátky ke mně. Když promluvil, měl věcný tón.

„Paní Sheahanová, požádám vás, abyste nás doprovodila na stanici a odpověděla nám na pár otázek.“

„Cože?“ Moje překvapení bylo naprosto nelíčené.

„Protože máme důvod domnívat se, že vy nebo váš manžel můžete mít něco společného s vraždou Araminty Lyallové.“

9

Okamžitě mi došlo, že Pullen od začátku věděl, že to takhle dopadne. Jenom se mnou hrál o čas, zatímco sháněli Eda. Zatkli by mě tak jako tak. Bylo úpně jedno, co jsem řekla. Byla jsem mezek na nejnižší úrovni pyramidy MI6 –

a Pullen vševidoucí manipulant na vrcholku. Abych se nerozplakala nebo nepodřekla, soustředila jsem se na praktické záležitosti.

„Ale co s dětmi? Jak se dostanou do školy?“

Pullenův hlas byl stejně praktický, téměř otcovský. Jenom dělal svou práci.

„Nemůže je někdo svézt?“

„Hm… nevím.“

Matka nás vychovala tak, abychom po nikom nic nechtěli. Mohla bych zavolat Bee Washingtonové, ale nechtěla jsem. Její dlouhý nos by zběsile čmuchal.

„Jinak je můžeme svézt my.“

A bylo to vyřešené. Nehodlala jsem dopustit, aby Nell s Arthurem přijeli do školy v policejním autě, ať už neoznačeném či označeném, i když Arthurovi by se to určitě moc líbilo. Dalších dvacet minut proběhlo jako ve snu. Pullen ode-

šel ven k autu, ale detektiv konstábl James mlčky stál v rohu, zatímco jsem dětem, když sešly dolů, vysvětlovala, že došlo

k nedorozumění a musím jet s policisty, abych vše objasnila. Beze slova snědly snídani. Arthur měl slzy na krajíčku. Nell se neustále otáčela a dívala se na Jamese, jako by si myslela: „Co tenhle podsaditý chlápek dělá u nás doma?“

Jen jsem tam seděla, nebyla jsem schopná promluvit. Snažila jsem se přemýšlet o tom, co řeknu, ale myšlenky a události se na mě valily ze všech stran a nedokázala jsem souvisle uvažovat – přesně na tohle Ed narážel, kdykoli žertoval o tom, jaké je mít za ženu umělkyni.

Bea dorazila v legínách s kubistickým vzorem a fluorescentními dvojitými pruhy, v mikině s kapucí a obrovitých teniskách Nike, určených k pružné chůzi.

Bea patří do družiny matek, které spolu po rozvozu dětí do školy chodí na kafe, na tenis a potom k někomu domů na pár drbů, salát a sklenici vína – a pak ještě na jednu – v tom případě neřídím – proboha! – už je čas vyzvednout děti. Já mezi ně nepatřím. Ale chová se přátelsky a udělá cokoli. Dokonce se nabídla, že děti vyzvedne a přiveze je po škole domů, „jestli by to pomohlo“. Řekla jsem jí, že je moc laskavá, ale doufám, že to nebude nutné. Potom jsem Nell a Arthura pevně objala a rychle jsem jim zamávala na cestu, abych se náhle nerozplakala.

Jsem dost silná, ale každý má své meze a já jsem se ocitla daleko na neznámém území. Mohlo se stát cokoli. Dělo se cokoli. Jakmile Bea přistane ve fitku nebo v kavárně, začnou vážné spekulace o tom, proč byla u Sheahanů policie a proč jsou Sheahanovi na policejní stanici.

Pullen cestou tam řídil s oběma rukama na volantu a James seděl na sedadle spolujezdce, natočený ke mně, jako by se chystal zapříst rozhovor nebo si myslel, že hodlám zdrhnout, jakmile zastavíme na červenou. Do držáku u předního sedadla byly vmáčknuté dva kelímky z Costa Coffee, s víčky přízračně zahnědlými od kávy. Seděla jsem vzadu, moje džíny vykvikly pokaždé, když jsem si poposedla na plastovém sedadle. Neposlouchala jsem jejich rozhovor. Byly to chlapské, policajtské věci. Hrdinové sobotní noci.

Myslela jsem na děti, jak to budou snášet, a taky na Eda. Někde na druhém konci města sedí na zadním sedadle podobného vozidla nebo už dojel do cíle své cesty.

Zatímco jsem se dívala, jak trajekt křižuje záliv jako nitky kolíbky, přemítala jsem nad tím, že výraz „cíl cesty“ má neblaze blízko k osudovému předurčení.

Cestou na policejní stanici jsem hleděla z okna na svůj adoptivní domov. Bylo zvláštní dívat se na Bristol ze zadního sedadla policejního auta, jako by se příběh mého života nějak zdeformoval. Bristol je město příběhů. Jsou vepsané ve zdejších místopisných názvech – Obilná ulice, Vinařská ulice, Lewinova luka, Odborářská ulice, Kotevní ulice, Úzké nábřeží. Je to starý přístav, výchozí bod i konečná.

Policejní stanice se nachází v části města, kterou většina lidí raději projíždí. Já jsem ji znala jen z návštěvy koncertu se svou přespolní kamarádkou, která šílela po jednom písničkáři, který dokázal přilákat šedesát diváků. Byly tam zaplivané kluby a hospody, neznačkové fast-foody a večerky se zamřížovanými výlohami a prodejem halál potravin. Z vývěsního štítu army shopu pro muže vyhozené z armády nebo podivíny, které tam vůbec nepřijali, se olupovala barva.

Když jsme dojeli na stanici, odvedli mě do recepce s linoleem na podlaze.

Pullen a James mě nenápadně doprovázeli po obou stranách, jako opravdického zločince. Ve vestibulu se na parapetu pomalu točil starý větrák, jako bychom byli v nějaké zapadlé díře zamořené moskyty nebo v nálevně někde na konci světa.

Na plastových židlích se potili muž a žena v beztvarých teplákových soupravách a baseballových kšiltovkách s americkými místními jmény (Brooklyn, Chicago).

Ti dva vypadali, jako by stáli ve frontě na smažené kuře u stánku v nějakém zapadákově na americkém Jihu. Pullen stiskl bzučák a seržant, který měl zrovna službu, nám odemkl dveře na konci umakartového pultu. Vešli jsme hluboko do útrob policejní služebny. Záměrně jsem se jich nezeptala na Eda. Nechtěla jsem dávat najevo žádné obavy, jen jsem v nich chtěla vyvolat dojem, že se strašlivě mýlí. Navíc, když mě vedli studenou cihlovou chodbou natřenou na erární

žlutavý odstín do studené cihlové výslechové místnosti, také vymalované na erární žlutavý odstín, Eda mi zas tak moc líto nebylo. Kvůli němu jsem se ocitla tam, kde jsem vůbec nečekala, že se někdy ocitnu.

Pullen ukázal na židli na protější straně kovového stolu s oblými rohy a hladkými hranami. Stůl i židle byly přišroubované k podlaze. Ohlédla jsem se přes rameno. James kývl hlavou směrem dopředu. Nepřikývla jsem mu, ale vešla jsem dovnitř.

„Kdybyste tu počkala, někdo sem hned přijde. Můžu vám něco přinést? Čaj?“

„Děkuji. A sklenici vody, prosím.“

Přikývl a odešel. Dveře se v tom tichu zlověstně hlasitě zaklaply. Takové klapnutí jsem už jednou slyšela.

15. prosince 1986. Zrovna jsme v Highlands večeřeli – večeře byla v jídelně, a ne v kuchyni, protože už skoro byly Vánoce. Otec byl ten večer v Londýně.

Žádná změna. V Londýně byl pořád. Ani se nám po něm nestýskalo, částečně proto, že jsme byli na jeho nepřítomnost zvyklí, a částečně proto, že když byl s námi, působil dojmem, že je v myšlenkách někde jinde, přestože fyzicky byl přítomen. Byl něžný a láskyplný, mírnější než matka, ale ve vztahu k rodině vždycky působil trochu mimo, jako by nedokázal hrát svou určenou roli. Právě jsme večeřeli, když v hale zazvonil telefon a prořízl ticho, které se sneslo poté, co Matt naschvál, aby matku vytočil, zavedl rozhovor na téma, jak se Boy George převléká za ženu.

Matka dlouho mluvila po telefonu. Když se vrátila, upřeně se na každého z nás podívala, jako by si vrývala do paměti, jak jsme vypadali, než se naše dětství navždy změnilo.

„Obávám se, že se stala nehoda. Autohavárie. Váš otec zemřel.“ Na okamžik sklopila oči a polkla. „Omlouvám se.“

Ačkoli její slova byla jednoznačná, chvíli jsem je nedokázala zpracovat. Musí to být nějaký vtip. Vždyť jsou skoro

Vánoce! Pocítila jsem náhlou pronikavou prázdnotu, bolest, kterou jsem nedokázala pojmenovat. Bez otce jsme přece nemohli slavit Vánoce. Nebyl to zrovna ten nejpozornější otec – což je velmi mírně řečeno –, ale přesto to byl náš táta a přinášel do Highlands jakousi bolestnou naději, která za jeho nepřítomnosti neexistovala. Pohlédla jsem na Matta a Bridgey. Byli starší. Určitě mi ukážou, jak to mám pochopit. Matt se podivně usmál. V koutcích úst měl bublinky slin. Bridgey zírala na stůl, viděli jsme jen temeno její hlavy, zamlžily se jí brýle.

Po sedmi letech jsem hrála hokej za svou kolej v Oxfordu. Matt, který dál byl na koleji Christ Church až po uši v problémech, se přišel podívat na zápas

a potom mě vzal do Ashmoleova univerzitního muzea a tehdy na čaj do hotelu Randolph, kde ohrnoval nos nad „pseudostředověkou hradní architekturou“ a

„příšernými viktoriánskými prvky“. Strop v jídelně mi připadal dvakrát vyšší než zvonice. O otci jsme spolu nikdy předtím nemluvili, ani v onen večer, kdy zemřel, ani nikdy jindy potom. Nejdřív kolem toho tématu chodil jako kolem horké kaše a potom hlasem poznamenaným nevyjádřenými emocemi pronesl:

„Víš co, Zajdo, nemohl jsem tomu uvěřit, dokonce ani tehdy, i když jsem ji znal.

Nemohl jsem uvěřit, že prostě mohla vejít do jídelny a říct: ,Obávám se, že váš otec zemřel.‘ Jako by šlo o kočku nebo nějakého pomateného strýčka, kterého jsme v životě neviděli. A potom řekla: ,Omlouvám se.‘ Omlouvá se? Co je to za reakci? Jak taková reakce pomůže malým dětem? Copak se může omlouvat, když tam ani nebyla?“

Vyfoukl ke stropu trpký kroužek kouře a od nedopalku cigarety si zapálil další. Za oknem se ve světle pouličních lamp třpytil déšť na pozadí pomalu jedoucích aut a sotva rozeznatelných iónských sloupů Ashmoleova muzea. Matt měl rozcuchané vlasy. Kolem očí se mu rýsovaly šedivé kruhy. Přes ramena měl s posměšnou elegancí přehozenou tmavozelenou šálu, v ironickém studentském gestu, které vytvářelo naprosto falešný dojem o jeho skutečných pocitech.

Nepřipadalo mi jako dobré znamení, že si přesně pamatoval matčina slova nebo že se stále potýká se svou ztrátou. Matku v žádném případě neomlouvám, ale určitě nebylo snadné vymyslet, jak má zareagovat, během těch pár vteřin mezi tím, co položila telefon a musela nám tu zprávu oznámit, a přitom zrovna přišla o manžela. Jestliže ji neomlouvají okolnosti, pak ji nejspíš omlouvá dětství strávené bez lásky s různými guvernantkami. Nestřílejte posla špatných zpráv.

Matt si zasmušile zamíchal kávu a mokrou kávovou lžičku nepoložil na podšálek, ale na ubrus. Udělala na něm malou sépiovou skvrnu.

„A potom nás poslala do postele! Žádné vroucí objetí. Žádná sounáležitost.

Žádné podrobnosti. Nic, s čím bychom mohli žít.“

„Ale pak za každým z nás přece přišla do pokoje,“ odvážila jsem se říct, i když jsem si uvědomovala, že jsem tehdy byla natolik malá, že jsem byla ochráněna před pochopením. Byla jsem vzhůru, snažila jsem se otce si zapamatovat, aby mi navždy zůstal v paměti, ale vtom vešla do mého pokoje matka a posadila se na pelest mé postele. Odsunula jsem se ke zdi, aby měla víc místa. Ze všeho nejvíc jsem chtěla, aby byla opravdová maminka, jakou mají všichni ostatní, a aby si ke mně lehla do postele a spala tam celou noc, aby se její tělo přivinulo k mému a chlácholilo mě. Věděla jsem, že se to nestane, a nevím, jestli bych věděla, co mám dělat, kdyby se to stalo. Ale naděje umírá poslední.

Samozřejmě to neudělala. Posadila se na růžek mé peřiny, uhlazovala mi povlečení a přitom mumlala něco o tom, že postel není správně ustlaná a kdy už

se konečně naučím pořádně napínat prostěradlo, a konečně, právě když jsem si pomyslela, že o něm vůbec nic neřekne, a skoro jsem usnula, zašeptala nakřáplým hlasem: „Tvůj otec byl dobrý člověk, laskavý člověk, a všechny vás moc miloval. Nikdy na to nesmíš zapomenout.“ Odmlčela se a čekala, až promluvím, ale nemohla jsem, protože jsem nevěděla, co mám říct. Měla jsem zvláštní pocit, že přesvědčuje spíš sebe než mě. Přikývla jsem s hlavou na polštáři. Sklonila se ke mně, jako by mě chtěla políbit, zarazila se a jenom mě jemně poplácala po rameni. Potom odešla, s hlasitým zaklapnutím za sebou zavřela dveře a zanechala mě ve vězení mých vzpomínek a obav. Právě na to zaklapnutí jsem si vzpomněla po třiceti letech, když jsem se svými vzpomínkami a obavami seděla na policejní stanici v Trinity Road, v místnosti s natřenými cihlovými zdmi a odhaleným potrubím, v místnosti, kam stačilo přidat pár stolů a při troše představivosti by to mohla být nesnesitelně hipsterská restaurace v industriálních prostorách někde v Shoreditchi nebo Southvillu.

„Ke mně do pokoje nepřišla.“ Mattův obličej byl v umělém osvětlení jídelny bledý, prsty měl žlutavě hnědé od cigaret.

„Před pár lety, když mi Bridgey řekla, že zašla za ní a za tebou, jsem se jí zeptal, proč nepřišla taky za mnou.“

„Co řekla?“

„Že jelikož jsem od té chvíle byl hlava rodiny, myslela si, že budu potřebovat čas a prostor, abych si srovnal myšlenky. A tak přestěhovala můj pokoj jinam, než byly vaše, na mrtvé místo na konci chodby. Jako by se tím ze mě stal dospělý!“ Zoufale se na mě podíval. Tehdy jsem to nevěděla, ale zbývalo už jen pár dnů, než Matt odešel ze školy a započal kočovnou a osamělou existenci, která skončila firmou na výrobu rybářských sítí ve Whitby. „Prokristapána, vždyť mi bylo třináct! Nedala mi žádnou naději do budoucna. Když už nic, aspoň to mi měla dát.“

Ve výslechové místnosti jsem zůstala o samotě dvacet minut, než se Pullen vrátil, což byla dost dlouhá doba na to, abych na těch retro-industriálních zdech spočítala každou cihlu. To jsem samozřejmě nedělala, tyhle věci jsou pro odsouzence na doživotí nebo lidi, kteří nemají žádný vnitřní život. Místo toho, poté co jsem si vybavila ten den v Oxfordu, jsem v duchu probrala každý okamžik a pohyb od sobotního večera, kdy Ed šel na Peteovu oslavu, do středečního večera, kdy jsem měla setkání čtenářského klubu a on se vrátil z bytu té ženy s rukama od krve, byť to bylo nešťastnou náhodou a obrazně řečeno. Pokud tohle zpackáme, nebude to mojí vinou.

Ale potom, když jsem všechny události pročesala odpředu dozadu a zpátky a ze všech stran jako nějaký plešoun, který zoufale honí po temeni posledních

pár chlupů, a Pullen pořád nikde, začala jsem se zaobírat jinou možností. Možná právě proto tady člověka nechávají takhle dlouho, aby mu dali čas zvážit všechny varianty. Protože najednou jsem se přistihla, jak přemítám, jestli bychom neudělali líp, kdybych jim to prostě řekla na rovinu. Proč jsem jim jednoduše nevysvětlila, že to celé byla strašlivá nehoda a nepřiznali jsme se – Ed se nepřiznal z důvodu naprosto pochopitelného strachu, že mu nikdo neuvěří?

Mohl by dostat jen pár let za neúmyslné zabití, maximálně, možná by ho suspendovali poté, co by u soudu čekal sbor jako z Bídníků, aby všichni dosvědčili, že má dobrý charakter, a dušovali se, že bez něj by jejich životy a dětské postýlky byly nesrovnatelně prázdnější. Určitě by to bylo lepší, než navždy – NAVŽDY – žít v téhle dusivé atmosféře lží a strachu?

Ale nedokázala jsem to. Nedokázala jsem to udělat jednostranně. Kdybych Eda práskla, bylo by po všem. Byl by to konec našeho manželství. Ať už by Ed dostal deset měsíců nebo deset let, nikdy by mi neodpustil. Nikdy by se nevrátil.

Když se jednou pro něco rozhodl, bylo to jednou provždy, a nic ho nezviklalo.

Byl ještě jeden důvod, proč jsem to nemohla udělat, důležitější a lepší.

Nemohla jsem ho udat, protože jsem mu věřila. Důvěřovala jsem mu. Ať už se v tom bytě onoho večera či kdykoli jindy stalo cokoli, věděla jsem, že tu ženu nezabil. Vražda vyžaduje úmysl, mens rea, a Ed by v žádném případě nikdy nikoho úmyslně nezabil. I kdyby situace byla sebehorší a sebešílenější, nikdy by tu ženu nezabil, aby si zachránil vlastní kůži. Tomu prostě nešlo uvěřit. Nic, co Pullen nebo kdokoli jiný mohl říct, mě nemohlo přimět, abych změnila názor.

A pokud jsem Edovi věřila, pokud jsem v něj věřila, musela jsem tohle vydržet.

Ed byl člověk, který zachraňuje životy. Byl to člověk, který dává život, nebere jej. A z nevěry ho neobvinili.

Otevřely se dveře. Detektiv inspektor Pullen držel v jedné ruce polystyrenový kelímek s mléčně bílým čajem a v druhé papírový kornout naplněný vodou.

Neomluvil se, že mě tam tak dlouho nechal, ani když jsem se významně podívala na hodinky. Bylo důležité dát mu najevo, že nevinní nemají rádi, když někdo plýtvá jejich časem. Ironicky jsem pohlédla na ten kornoutek – kdo si proboha mohl myslet, že tohle je praktický design? – a vypila jsem ho na ex. Za Pullenem vešel do místnosti další muž, James to nebyl. Měl malá černá očka, vlnité vlasy splývající přes límec a knír, který mu pod dlouhým, tenkým nosem visel jako nutrie. Myslela jsem si, že kníry (stejně jako hráči squashe) zašly na úbytě koncem sedmdesátých let. „Nikdy nevěř muži s knírem,“ řekla mi matka na vysvětlenou, proč vyhodila zahradníka Oakhama za to, že spal s Kelly, druhou ženou starého Petera, který vedl místní krámek a v hospodě U Skopové kýty a květáku klopil pinty od té doby, co moje matka nosila krátké sukničky.

Pullen mi knírače ledabyle představil – „Tohle je Philips.“ – a neuvedl žádnou

policejní hodnost. Knírač měl na sobě šedivý oblek s nejširšími klopami od té doby, co Abba zvítězila v Eurovizi, plandavé zvonové kalhoty a těsnou vestičku s rozepnutým prvním a posledním knoflíkem. Širokánskou kravatu uvázanou na windsorský uzel měl povolenou na půl žerdi. Philips kývl hlavou, ale neobtěžoval se, aby mi potřásl rukou, kterou jsem mu váhavě nabídla, takže na okamžik zůstala ochable a nejistě viset ve vzduchu. Nesoulad mezi jeho oblekem a přízemním způsobem, jakým na mě zíral, ve mně vyvolával znepokojení.

Tenhle člověk neuvěří ani vlastnímu stínu. Pullen zabručel:

„Z automatu.“

„Zůstaňte a dostanete opravdový čaj,“ dodal Philips bez náznaku humoru.

Pullen se posadil proti mně. Philips se opřel o zeď. Připomněla jsem si, že tihle muži jsou schopni Eda na velmi dlouhou dobu zavřít za zločin, který nespáchal. Bylo zásadní, abych to měla na paměti.

Pullen si hrábl do kapsy a vyndal z ní staromódní kazeťáček. Šlo o rozpočtové škrty, nebo mi tím dával najevo, že je slídil ze staré školy, detektiv, který vyčmuchá pravdu pouhým uvažováním o stopách, motivech, shodách okolností, bez pomoci nejnovějších technologií? Pečlivě nastavil mikrofon, aby mířil ke mně, a stiskl tlačítko „nahrávání“. Začal tím, že zopakoval otázky, které mi položil doma. Proč si myslím, že slečna Lyallová poslala Edovi květiny?

„Mohu jen předpokládat, že proto, že můj manžel jí tehdy ráno poté, co u ní přespal, pomohl opravit vodovodní potrubí, a ona byla tak laskavá, že mu poděkovala květinami. Nemusela to dělat, on to určitě neočekával, vzhledem k tomu, že šlo jen o nějakou maličkost, ale ona to zjevně udělala. Už jsem vám to říkala.“

„Pan Philips by to rád slyšel.“

„Právě jsem mu to řekla.“

Nechtěla jsem, aby to takhle vyznělo, tak arogantně a nepřátelsky, ale to oni se rozhodli, že mě sem předvedou.

„Jestliže udělal tak málo, aby si ty květiny zasloužil, není možné, že mu děkovala za něco jiného?“

Rozhodila jsem rukama. „Co já vím.“

Pullen zalistoval ve svých poznámkách a přečetl jednu stránku. Philips nejevil žádný zájem a nekladl žádné otázky.

„A rád bych, abyste panu Philipsovi vysvětlila, proč jste se s manželem s žádnými přáteli nepodělili o ten nejlepší klípek, jaký kdy budete mít.“

„My klepy nešíříme.“

Čekal, ale už jsem to dál nerozváděla. Čím méně řeknete… Philips konečně promluvil.

„Paní Sheahanová, můžeme se vrátit k onomu večeru, kdy zemřela Araminta

Lyallová?“

Měl birminghamský přízvuk. Možná ho sem poslali na výsadek, aby vyřešil mediálně sledovaný případ, který se nedaří rozuzlit? Ty klopy by dobře fungovaly jako padák.

„Zajisté.“

„Šla jste do čtenářského klubu.“ Cože? Jak to věděl?

„Hm, ano, je to tak.“

Snažila jsem se neznít rozčileně.

„A váš manžel měl v plánu navštívit svého právníka.“

Bože můj! Šli na to pěkně zostra. Sevřel se mi žaludek. On už mluvil s Karen?

Nebo mu to řekl Ed? Nebo mi prostě jen dával najevo, že toho vědí víc, než si uvědomuju. Na chviličku jsem si ani nedokázala vzpomenout, jestli mám vědět, že tuhle lež v práci řekl. Naše historka se mi naštěstí rychle znovu vybavila.

„Je to tak.“

„Ale nešel tam.“

„Ne.“

„Kam šel?“

„Na Brandon Hill.“

„Chodívá tam v pracovní době často?“

„Ne.“

„Proč zrovna v ten den?“

„Oznámil v nemocnici, že odejde dřív, ale zapomněl si smluvit tu schůzku s právníkem. A tak, místo aby si to volno nevzal, jelikož má tolik práce, že volné odpoledne je velká vzácnost, si řekl, že si půjde na chvilku posedět na sluníčku na Brandon Hill, jen aby si trochu odpočinul.“

Philips poslouchal s výrazem člověka, který zná odpověď dřív, než ji dostane.

„Byl sám?“

„Ne. Přišla jsem tam za ním.“

„V kolik hodin?“

„V půl šesté, možná v šest. Poté co jsem syna vyzvedla z narozeninové oslavy v Saint Werburghs. Můžete si to ověřit.“

„Ověříme si to. A zůstali jste tam do…“

„Asi tak do sedmi. Potom jsme šli domů dát dětem večeři a pak jsem odešla do čtenářského klubu.“

„Kudy jste šli domů?“

„Jacobs Wells Road, Constitution Hill, Goldney…“ Philips něco nesrozumitelně zahuhlal.

„Prosím?“

Přišoural se ke stolu širokou, kolébavou chůzí, zaťal pěsti a opřel se klouby

o stůl.

„Řekl jsem: ,To je klika.‘“

Byl cítit lacinou vodou po holení a tabákem a jeho sedmdesátkový oblek byl vyrobený z umělých vláken. Jeho blízkost mi byla nepříjemná. Bylo to zastrašování.

„Pročpak?“

„Žádné kamery.“

„Nerozumím.“

„Žádný důkaz, že jste tam byli.“

„Řekla bych, že je to spíš smůla.“

„Pro nás?“

„Pro nás.“

Chvíli na mě zíral, zblízka, žraločíma očima. Potom se odtáhl a řekl: „Jak vám dal vědět, že tam bude?“ Pohlédl na trubku na zdi. „Zavolal vám z práce?“

Chystala jsem se přikývnout, ale vtom jsem si vzpomněla, jak Ed říkal, že telefonické hovory jsou evidované a lze je zpětně ověřit. Zásadní otázka.

„Ne. U snídaně si vzpomněl, že si tu schůzku s právníkem zapomněl smluvit.

Jelikož to vypadalo na krásný den, na místě jsme se rozhodli, že se na právníka vykašle a uděláme si čas pro sebe. Když máte děti, moc času vám nezbývá.“

„A kdo vás na Brandon Hillu viděl?“

„Nikdo konkrétně.“

„Nikdo známý?“

„Ne.“

„Určitě?“

Chystala jsem se odpovědět „Ano“, ale vtom jsem se zarazila. Neviděli jsme někoho známého? Samozřejmě ne, vzhledem k tomu, že jsme tam nebyli. Ale proč tedy tu otázku položil? Řekl Ed, že jsme někoho viděli? To by neřekl. Tak proč se na mě Philips tak díval? Protože blafoval. Možná Ed řekl, že jsme někoho potkali, aniž mu došlo, že jsem tady, myslel si, že se o tom se mnou dnes večer poradí? Měla jsem pocit, že mám suchý a potažený jazyk. Neměla jsem na vybranou. Musela jsem zvolit zjevnou variantu.

„Jsem si jistá.“

Krátkým a tlustým prstem si přejel kolem úst. Zatímco ubíhaly nanosekundy, uvědomila jsem si, že jsem to trefila správně. Abych si vítězoslavně neplácla s Pullenem, dodala jsem:

„Kolem byla spousta lidí, protože byl slunný večer, ale nikdo, koho jsme znali.“

„Na které lavičce jste seděli?“

Moje rozjaření bylo rázen to tam. Philips mohl klást otázky tak dlouho, dokud

jsem na ně dokázala odpovídat, a pak ještě další. Cítila jsem, jak se mi potí zátylek. Kde vůbec jsou na Brandon Hillu lavičky? Kterou by řekl Ed? Proč jen jsem se nedržela Sion Hillu? To byla jediná pravda, kterou jsem měla. Snažila jsem se zastřít svou rostoucí paniku.

„Seděli jsme na trávníku.“

„I když váš manžel byl v obleku?“

Když jsme se přistěhovali do Bristolu a bydleli jsme v Ambra Vale, někdy jsem vzala děti, abychom se s Edem po práci setkali na Brandon Hillu. Vždycky jsem přinesla deku.

„Přinesla jsem deku.“

„Měli jste piknik?“

Odmlka. Co by řekl Ed? Určitě by věděl, že se najím na setkání čtenářského klubu. A půl sedmé bylo stejně moc brzy.

„Ne.“

„Zmrzlinu?“

Prokristapána! Za vteřinu se zeptá, na kterou stranu mířila čokoládová tyčinka zapíchnutá do kornoutu se zmrzlinou. Cítila jsem, jak mě v očích pálí slzy.

„Ne.“

„Stál tam zmrzlinářský vůz?“

„Pokud jsem si všimla, tak ne.“

„Já myslel, že malíři si všímají všeho. Copak nemají mít lepší pozorovací schopnosti než my ostatní?“

„Zjistila jsem, že si zmrzlinářských vozů všímám víc, když jsem se svými dětmi.“

Philips to odvedení pozornosti ignoroval.

„O čem jste mluvili?“

„Tak různě. Jako obvykle. Myslím, že jsme toho moc nenamluvili. Jen jsme tam leželi a užívali si sluníčko.“

„Co je ,jako obvykle‘?“

„Ale, o dětech, o škole, kam bychom mohli jet na dovolenou, praktické záležitosti. Běžné věci.“

„Velmi romantické.“

„Snažíme se.“

„Sekal někdo trávu?“

„Nikoho jsem neviděla.“

„Neslyšela jste sekačku? Bývají dost hlasité.“

„Pokud si pamatuju, tak ne.“

„Zdá se, že si toho moc nepamatujete, paní Sheahanová, pokud to tak mohu říct.“

„Podívejte, ještě před hodinou to byl normální den, naprosto neodlišitelný od všech ostatních. Nic se nestalo. Na Brandon Hillu jsem byla snad tisíckrát.

Stejně tak bych vám nedokázala říct, co jsem kterýkoli z těch dnů měla k snídani.“

„Mohla byste to zkusit.“

Asertivně jsem se na Philipse podívala. Ten pohled říkal: Jsem zaneprázdněná a nevinná žena a chci, aby tohle co nejdřív skončilo, abych mohla jít domů a abyste mohli pokračovat v tom, co máte dělat, což je chytat zločince, a ne otravovat (skoro) nevinné lidi chytráckými poznámkami.

„Co jste měla na sobě?“

„Nevím. Džíny. Možná espadrilky. Košili.“

„Košili? Tak to je bomba!“

„Myslím tím, že jsem neměla šaty.“

„Jakou košili?“

„Ježíšmarjá! Nevím.“

„Prosím, snažte si vzpomenout, paní Sheahanová.“

„Omlouvám se. Snažím se. Jenom mi to moc nejde.“

„To říká každý, dokud se doopravdy nesnaží.“

Otočila jsem se a zlostně jsem hleděla do zdi. Vidíte, DOOPRAVDY SE

SNAŽÍM. Na setkání čtenářského klubu jsem na sobě měla košili z jemné manšestrové látky.

„Khaki košili? Manšestrovou?“

Philips nepříjemně popotáhl a vytáhl z kapsy maličký digitální rekordér. Kam se na něj hrabal ten Pullenův. Párkrát ho zastavil a zapnul, než našel místo, které hledal. Spustil záznam: neznámý hlas.

„A co měla na sobě vaše žena?“

„Starou zelenou teplákovou bundu s černými pruhy na rukávech. Džíny. Přišla rovnou z ateliéru.“

„Jste si jistý?“

„Ano.“ V Edově hlase nezazněl ani stín pochybnosti.

Vypnul záznam a podíval se na mě. Pomyslela jsem si, jak suverénně Ed mluví. Já bych mu uvěřila.

„A co má být? Řekla jsem, že si nevzpomínám. Vy si snad pamatujete, co jste měl na sobě v určitý den před třemi týdny?“

„Ano.“

„Tenhle oblek?“

Philips přikývl. Usmála jsem se. Taky bych si pamatovala, kdybych ho měla na sobě. Vyndal z náprsní kapsy balíček marlborek a ukazováčkem poklepal na dno. Vypadla z něj jedna cigareta. Pohlédla jsem na Pullena a potom na

samolepku

„Zákaz kouření“ na dveřích. Pokrčil rameny. Philips vytáhl plastový zapalovač, přisunul si polystyrenový kelímek, aby ho mohl použít jako popelník, zapálil si cigaretu, spokojeně potáhl a vyfoukl mi kroužek dýmu do obličeje.

Opovržlivě jsem zakroutila hlavou. Matt říkal, že přesně takhle se k němu chovali policisti v Oxfordu, když ho poprvé zadrželi kvůli drogám. Jenom to zvýšilo mou odhodlanost. Philips odklepl popel do prázdného kelímku.

„Paní Sheahanová, měl váš manžel někdy nějakou milenku?“

„Ne.“

„Působíte velmi jistě.“

„Já si jsem jistá.“

„Jak to?“

„Znám ho.“

„Já jsem svou ženu znal, dokud mě neopustila.“

„To je snadné říct.“

„Že mě opustila?“

„Že jste ji znal.“

Bylo důležité tvářit se neohroženě.

„Jak jste se s panem Sheahanem seznámili?“

„Na večírku.“

„Opil se ten večer?“

„Kolou?“

„Nebylo to zapotřebí, samozřejmě.“

Pohlédla jsem na Pullena. „Je povolený waterboarding?“

Bez odpovědi. Philips zvedl obočí, jako by chtěl Pullenovi říct, že by nebyl proti.

„Takže nemá milenky, pokud je vám známo, ale v minulosti se mu stalo, že následoval ženy, s kterými se setkává na večírcích.“

„Jednu ženu. Jednou.“

„Jednou. Jeden fakt. A jedna domněnka založená na předchozím chování.“

„Domněnka.“

„V současnosti.“

„Pane Philipsi, můj manžel patří k nejpozoruhodnějším mužům, jaké jsem kdy potkala. Nezabývá se nesmysly, snobstvím nebo politikou. Nechce pronásledovat nějakou holku domů z mejdanu, ať tam jsem, nebo nejsem, ať je opilý, nebo pije kolu. Nikdy to nedělal. Není to jeho styl. Znám ho a vím to.“

„Kromě vás, samozřejmě.“

„Kromě mě. Jenomže tehdy neměl rodinu.“

„Tehdy neměl rodinu.“ Ta slova visela ve vzduchu jako kouř. „Nebo dobré

jméno, které by možná chtěl ochránit.“

Pomyslela jsem na dům Edových rodičů, na jeho maličký pokojík, matraci z koňských žíní, hrubé povlečení. Pokoj naplněný prací a ctižádostivostí.

„Nezajímá se o povrchnosti.“

Philips se poprvé usmál, nepříjemně a profesionálně.

„Konec, paní Sheahanová. Můžete jít.“

Otočil se a bez dalšího slova vystřelil z místnosti. Pohlédla jsem na Pullena, abych se ujistila. Pokrčil rameny, trhl hlavou směrem k otevřeným dveřím a zabručel: „Prozatím.“

10

Zrovna jsem v kabelce hledala peníze, abych zaplatila taxikáři, a proto jsem si nevšimla hloučku lidí, kteří se motali na chodníku vedle naší kovové branky.

Jelikož jsem vystoupila na protější straně a zrovna jsem se nesmyslně štrachala v peněžence a snažila se najít správné mince na spropitné, zpozorovala jsem ty pekelné ohaře, teprve když se rozvrzaná dodávka otočila a sjela dolů z kopce.

Někdo vykřikl:

„Tamhle!“

Než mi došlo, co se děje, hejno přelétlo přes ulici a obklopilo mě, vrhli se na mě s objektivy a mikrofony, nad tím vším čněla mikrofonní tyč s protivětrnou ochranou, někdo mě šťouchl loktem do žeber, zvýšené hlasy se překřikovaly, moderní novinářský gang. Nejspíš jich bylo nanejvýš pět, ale kvůli mému překvapení a jejich agresi mi připadalo, že jich je víc.

„Zabila jste ji?“

„Zavraždil váš manžel Aramintu Lyallovou?“

„Paní Sheahanová, z čeho vás obvinili?“

„Alice – pustí vašeho manžela na kauci?“

Vrtěla jsem hlavou s očima upřenýma na asfalt, mysle la jsem si, že tyhle věci přece musí zakazovat nějaký zákon, a prodírala jsem se mezi nimi, abych se dostala přes ulici do útočiště zahrady a domu. Blikaly blesky. Rachotily otázky.

Do ramene mě udeřil mikrofon. Zahuhlaná omluva, další vychrlená otázka. Měla jsem však prazvláštní pocit, že všechno zvládám: sice se kolem mě rojili, obklopovali mě a šťouchali do mě, ale nebránili mi v pohybu. Prodírala jsem se směrem k brance, jako by to byl sen.

„Vašeho manžela ještě stále vyslýchají?“

„Musíte se tam vrátit?“

„Jste propuštěná na kauci?“

Otočila jsem se a pohrdavě jsem se na tazatele podívala.

Do obličeje mi explodoval blesk.

„Alice, tudy.“

Ženský hlas, přívětivý a srdečný. Poprvé jsem zvedla zrak. Mladá žena s vlasy odbarvenými na blond a pršáčkem ve vlídném kulatém obličeji držela zápisník a měla připravené pero. I když jí bylo jen něco málo přes dvacet, z nějakého důvodu působila starosvětsky, nemístně mezi nemilosrdnými mikrofony a fotoaparáty s mrtvýma očima. Byla menší než já, hleděla na mě vzhůru,

přátelská tvář v té smečce. Obrátila jsem oči v sloup, jako bych chtěla říct: „Co tady proboha my dvě děláme?“ Soustrastně protočila oči, zakroutila hlavou a řekla: „Proč jste to udělala?“

Zastavila jsem se. Hejno se zastavilo. Presumpce viny způsobila chvilkové ticho, jako by byl porušen nějaký prastarý zákon mlčení, a dokonce i nájemní novináři se před něčím tak otevřeně vyjádřeným zarazili. Přestože jsem věděla, že nemám odpovídat a jen jít dál, její otázka způsobila, že vykrystalizovaly všechny pocity zrady a hrůzy, které jsem s sebou nosila od chvíle, kdy jsem si uvědomila, že M. L. xxx je Araminta Lyallová. Nemohla jsem si pomoct.

Zastavila jsem se a zeptala jsem se jí:

„Co jste to řekla?“

Kulatý obličej se nadále vyrovnaně usmíval a klidně pronesl: „Proč jste to udělala?“

Najednou mi připadalo, jako by všechno vedlo k tomuto okamžiku – zjištění, nejistota, strach, šok, tajemství, lež, přiznání, napětí, nespravedlnost, neodvratnost, nekonečnost situace, v níž jsem se ocitla – a hráz se protrhla.

Porušila jsem první pravidlo člověka, kterého pronásledují novináři: dovolila jsem jim, aby mě vyvedli z míry. Vykřikla jsem:

„Co si to sakra dovolujete? Mě ani mého manžela jste v životě neviděla, ale klidně si tu vůči nám vyslovujete arogantní domněnky a falešná obvinění jenom proto, aby se prodával ten váš bulvární plátek. Nenávidím vás. Jste opovrženíhodná. Vy všichni jste odporní, ničíte lidem životy!“

Nastalo ticho. Bylo to jen v mých představách, nebo se dav skutečně rozestoupil jako Rudé moře před Mojžíšem, zahanbený vlastní existencí? Se sklopenou hlavou jsem se prodrala kolem nich. Nikdo mě nenásledoval. Teprve když jsem za sebou zavřela vstupní dveře a opřela jsem se o chladivou, tichou zeď v předsíni, uvědomila jsem si, že možná existuje ještě jiný důvod, proč všichni uhnuli, aby mě nechali projít: každý z nich už získal téma pro svůj článek.

Ed vypnul televizi, když se na obrazovce po naší ulici znovu objevila moderátorka místních podvečerních zpráv a za ní přes celou zeď velký obraz Festivalu létajících balonů v Ashton Courtu.

„Možná to nebyl dobrý nápad,“ poznamenal s nepatrným úsměvem. Dorazil za půl hodiny po mně a vypadal jako ze škatulky, štváči už odběhli, aby odevzdali své články. Náhle se probral k životu telefon. „Nezvedej to. Myslím, že pro dnešek už jsme napáchali dost škod.“

Jakmile jsme vysvětlili pojem „záměna totožnosti“ Nell a Arthurovi, který

chtěl vědět co nejvíc krvavých podrobností, až to vypadalo, že doufá, že jsme vrazi, zavolala jsem matce. Překvapivě vzala situaci s klidem, především protože od tátovy smrti nenáviděla novináře. Místnímu zpravodaji ani nedovolila pořídit fotografie, když se u nás v Highlands každoročně konala místní slavnost. Musela to být jediná vesnická slavnost v celé Británii, která se nepyšnila fotkou dítěte vedle obří tykve, případně policisty, který líže zmrzlinu, nebo nějakého roztomilého miminka či pejska.

Ed podával pozoruhodný výkon. Zatímco ze mě byla nervózní troska a nechtěla jsem se přiblížit k oknu, protože jsem byla přesvědčena, že na nás míří objektivy paparazziů a v každé knihovně a váze máme nasazené štěnice, on působil naprosto v klidu, i když při našem rozhovoru pro jistotu pustil vodu, přestože se smál mé paranoie. Dořešili jsme ty květiny, Ed řekl, že té ženě opravil záchod – „trubky v domě jsou v zásadě stejné jako lidské potrubí“ – a že ho překvapilo, když se dozvěděl, že mu nechala doma květiny, protože mu to celé zabralo jen pár minut. „Velmi jednoduchý zákrok,“ jak to nazval. Ovšem přiznal, že byl v šoku (i když doufal, že to nedal najevo), že na ně policie přišla, a připustil, že nechápe jak. Nad rozdílem mezi tím, co jsem řekla, že jsem měla na sobě na Brandon Hillu, a tím, co řekl on, jen mávl rukou: „Alice je umělkyně.

Žije ve své hlavě.“ Potom mi řekl, kde jsme na Brandon Hillu byli, a že pokud to šlo, na jakoukoli otázku odpovídal: „Nevšiml jsem si.“

„Stál tam zmrzlinářský vůz? Nevšiml jsem si.“

„Sekal někdo trávu? Nevšiml jsem si.“

„Houpali se lidi na houpačkách? Nevšiml jsem si.“

„Vy si moc věcí nevšímáte, pane Sheahane.“

„Ne. Užíval jsem si vzácnou chvilku klidu a pohody se svou ženou. Chtěl jsem cítit slunce na tváři. Když jsem nezíral do nebe, měl jsem zavřené oči.“

„Pátrají po ústřici.“ Zcela nezvykle použil metaforu. „Tak jim dáme rozemleté skořápky, ať se nazobou.“

Přešel přes kuchyň k ostrůvku, u kterého jsem seděla jako hromádka neštěstí, a hřbetem prstu se dotkl mé tváře.

„Chtěla bys, abych tvým jménem promluvil k novinářům, miláčku? Mohl bych učinit nějaké prohlášení? Chovali se k tobě naprosto nehorázně.“

Zavrtěla jsem hlavou, nemělo smysl přilévat oleje do ohně, a uvelebila jsem se mu na rameni. V tu chvíli mi připadal tak silný a statečný a starostlivý, že jsem ho bezmezně milovala.

Když se na sebe díváte v televizi, v něčem to připomíná mimotělesný zážitek, zvlášť když vás obklopují novináři, jako byste byli David Beckham nebo Yorkshirský rozparovač. S provinilou fascinací jsem se dívala na Zprávy v deset,

věděla jsem, co se stane, a zároveň jsem nedokázala uvěřit, že se to opravdu stane. Pak přišel ten okamžik: ta mladá dívka s kulatým obličejem, ta nehorázná urážka, náhlé ticho, honosný přízvuk, vypípaná sprostá slova. Hanba. Už jsem skoro byla na chodníku. Zbývalo jen pár dalších metrů k brance.

Vypnula jsem televizi, jakmile skončila „moje“ reportáž. Na žádné další zprávy jsem neměla žaludek. Připadala jsem si studená a odhalená jako exponovaný film. Takové, ale stokrát horší by to bylo, kdyby Eda zatkli.

Vyvlekli by mě ze tmy za malířským stojanem, abych se stala modelem, laboratorní krysou pod mikroskopem. Ale kdo by maloval můj portrét? Nikdo, kdo by se mě snažil pochopit. Nebyla by v něm žádná pravda. Kdy portrét není portrétem? Když je to obraz namalovaný někým, kdo se nesnaží pochopit. Když je to obraz namalovaný někým, kdo vás nezná.

Přešla jsem ke kuchyňskému pultu, kde se nabíjel Nellin notebook, a zapnula jsem ho. Zatímco se rozvrzaně probouzel, otevřela jsem lahev Pouilly Fuissé, kterou Ed dostal od nějakého vděčného rodiče, a nalila jsem si sklenici. Víno bylo lahodné. Rozlévalo se mi v útrobách, když jsem psala do googlu „alice sheahanová“ a vzápětí vyskákaly odkazy. Klidně jsem mohla začít odspoda.

Klepla jsem na webové stránky bulvárního deníku Daily Mail.

Své čtenáře nezklamal. Pod titulkem „Portrétní malířka vyšší společnosti vyšetřována pro vraždu“ byla velká fotka mě, jak kárám tu holku s kulatým obličejem, a v úvodním odstavci bylo do jediné věty vtěsnané všechno, čeho si čtenáři tohoto plátku nejvíce cení: „Alice Sheahanová, absolventka univerzity v Cambridgi a portrétistka vyšší společnosti, se dnes pozoruhodně rozohnila poté, co pomáhala policii při vyšetřování smrti Araminty Lyallové, dcery a dědičky obchodního magnáta sira Rudolpha Lyalla, která byla minulý měsíc nalezena zavražděná ve svém bytě v ulici Stokes Croft v bristolské čtvrti Montpelier.“ Těsně pod touto bizarní větou bylo video, na kterém se čtenáři mohli podívat, jak jsem vypěnila. Můj kurzor se na okamžik zastavil nad trojúhelníčkem „start“ a potom sjel dolů. Co je moc, to je příliš, člověk přece jen zas tolik slávy nesnese.

„Článek“ toho moc neříkal, ale říkal to zdlouhavě. Jmenovitě zmiňoval mého prastrýce Olivera, jenž byl v kterési předválečné vládě, rodinnou firmu Querry (už dávno prodanou), Tenterden Naseby – makléřskou společnost založenou mým dědečkem, Edova lékařská osvědčení, nesmyslné výroky o nás od nejmenovaných „přátel“, byla v něm mapa Bristolu s šipkami ukazujícími na Clifton a Stokes Croft, s vyznačenou asi kilometrovou vzdáleností mezi nimi, fotky Eda a mě, jeho z webových stránek nemocnice St. Anthony’s, moje kdoví odkud, stará známá fotka té ženy na večírku v galerii na Dering Street a budova Carriage Works, škodolibě označená jako „místo vraždy“. Článek končil

tvrzením, že by to ve vyšších kruzích mohla být aféra podobných rozměrů jako vražda chůvy dětí lorda Lucana a jeho následné zmizení, a tudíž by mohla výrazně přispět k pobavení celého národa a ziskům novin, a přitom parádně zničit životy zúčastněných i přihlížejících.

Přejela jsem na komentáře pod článkem. Fatální. První útočiště povalečů a zabedněnců. Za starých časů prostě jen pokřikovali na televizi. Nyní mají pro svou zlobu platformu.

@Drizzlybriton si myslel(a), že jsem „nafoukaná mrcha, která je určitě vinná“. Samozřejmě má na své mínění právo, i když nechápu, proč by někdo chtěl sdílet neinformovaný názor na někoho, koho nikdy neviděl, se spoustou lidí, které nikdy neuvidí. Nell by to možná věděla. „Co si o sobě ti pracháči myslí,“ přemítal(a) modernman, „jako že si můžou dělat, co se jim zlíbí?“

Rychle jsem je projela, abych zjistila, kolik jich tam je – dvanáct, plus pár vymazaných, nejspíš příliš sprostých na to, aby byly publikované na „rodinných“

webových stránkách. Jen jeden komentář se mě zastával, kritizoval vměšování novinářů, i když z něj sám těžil. Jedenáct ku jedné. Odsouzena.

Ukápla mi slza. Takhle to není. Jak by se těmhle lidem líbilo, kdyby do nich někdo strkal a šťouchal a udělal z nich veřejný majetek, jen protože jejich manžel měl v nebývalé míře smůlu a špatný úsudek? Klikla jsem na jiný web.

Nechtěla jsem, ale bylo to podivně neodolatelné. Poprvé jsem pochopila, proč lidé, kteří jsou šikanovaní na sociálních sítích, cítí nutkání číst dál. Kdo jsou ti, kdo píší tyhle komentáře? Jak musejí být nešťastní, když mají potřebu nadávat na všechno, od mého vzhledu přes mou údajnou vinu až po to (v jednom případě), co by mi ta osoba udělala, což byl trest, na který soudy neměly pravomoci a který naznačoval, že se ocitla na nesprávných webových stránkách.

Když jsem dočetla, po tvářích se mi řinuly slzy, tak veliké a slané jsem od otcovy smrti neochutnala. Nebyly to slzy sebelítosti, i když bych mohla odůvodnit, kdyby byly; plakala jsem kvůli novému světu, v němž jsem se ocitla, a už jsem si nebyla jistá, že mu rozumím, připadal mi příliš složitý, násilný a propojený, bez hranic, a neplatilo v něm nic, co mě od mládí učili či co mi vštěpovali. Teď měl hlas každý, a jak ošklivě a surově to znělo, když všichni společně křičeli.

Zavřela jsem počítač a vyšla do schodů k naší ložnici. Ed spal, ležel na zádech, pravidelně oddechoval. Lampička u postele byla stále rozsvícená, na přikrývce časopis The Week z minulého týdne, jako by Ed usnul v půli věty.

Lehla jsem si do postele. Neměla jsem energii vyčistit si zuby. Potřebovala jsem obejmout offline lidskou bytost. Potřebovala jsem získat zpět samu sebe a mohla jsem to udělat jedině tak, že jsem se pokusila navrátit naši lásku, vrátit se do nezkušeného a nevinného světa, takového, jaký byl, než se stalo tohle. Dotkla

jsem se Eda. Pomalu a rytmicky jsem kroužila prstem po jeho paži, boku, stehně, koleni. Spal, pohnul se, zamumlal. Pokračovala jsem dál, můj prst opisoval smyčky na jeho břiše, směřoval k cíli, moje ruka nepostřehnutelně klouzala po jeho těle a on lenivě mužsky zamručel, pomalu se probudil a otočil se ke mně, slast mu zkřivila obličej, zatímco já jsem přemítala, že možná ani dokonalá intimita nedokáže upokojit bolest a osamělost, kterou jsem cítila ve svém nitru.

„Ede?“

„Mmm.“

„Jsi vzhůru?“

„Ne.“

„Nemůžu spát.“

„Mmm.“

„Jsem vzhůru od jedné.“

„Miluju tě.“

„Mám strach.“

„Hm.“

„Už jsou blízko.“

„Tak jo.“

„Všichni po nás jdou – weby, policie, možná dokonce i Julian.“

„Neměj obavy. Nic nemají.“

„Ale co když ano?“

„Ne. Jenom to zkoušeli.“

„Tohle si trollové nemyslí.“

„Trollové nemyslí.“

„Na nic jiného nemůžu myslet.“

„Kdyby něco měli, nepustili by nás.“

„Kdyby nic neměli, nezadrželi by nás.“

„Dělej, jako by se to nestalo.“

„Ale stalo.“

„Prostě musíme zachovat klid.“

„Taková věc se lidem, jako jsme my, nestává.“

„Nestane.“

„Ale…?“

„Zvládneme to.“

„Co když už je pozdě?“

„Když co už je pozdě?“

„Když není co zvládnout.“

„Co tím myslíš?“

„Ede, mám strach, že už nikdy znovu nedokážu malovat.“

„Proč bys to nedokázala?“

„Protože se ze mě stal námět.“

U snídaně se Ed choval věcně a prakticky jako obvykle. Snědl müsli s jogurtem a suchou topinku s Marmitem a vypil hrnek čaje a sklenici pomerančové šťávy, kterou si sám připravil v odšťavňovači. Zeptal se mě, jaké mám na dnešek plány a jestli Arthur hraje kriketový zápas, a doufal, že Nell si udělala domácí úkol z přírodopisu. V jeho chování nebylo nic, co by naznačovalo, že před necelými čtyřiadvaceti hodinami, krátce předtím, než měl vyrazit na smuteční obřad do Londýna, zaklepali na dveře jeho ordinace dva muži a ten vyšší řekl: „Pane Sheahane, prosím vás, mohli bychom si s vámi promluvit?“ Nebyl tam žádný otazník, žádná volba, jenom se mu v dlani jako hlaveň pušky zaleskl policejní odznak, na němž se odrazilo stropní světlo.

Jeho jediným ústupkem vůči včerejšímu rumraji bylo, že odešel zadní brankou, prošel k řece zarostlou cestičkou za obloukovou řadou domů. Nemusel se namáhat: zprávy jsou rychlejší než liška a psi už štvali jinou kořist.

Když odešel, pohlédla jsem na Nell a Arthura, jak jedí Cheerios, Arthur si četl zadní stranu obalu, Nell se biflovala francouzská slovesa. Nedalo se poznat, jak moc je včerejšek zasáhne nebo kolik se toho dozvědí. Ještě byli ve škole, když mě pronásledoval ten novinářský gang, a dali jsme si pozor, aby večer neviděli zprávy. To nebylo nic těžkého. Jejich zájem o současné dění je nepatrný jako křemíkový čip. Nebezpečí spočívá v tom, co viděly jiné děti nebo co jim řekli rodiče. Byla jsem si celkem jistá, že jejich kamarádi jeví o nejnovější zprávy stejně chabý zájem jako Nell s Arthurem, ale co internet? Tuhle hydru nikdo nedokázal kontrolovat, a ať už jsem doufala či věřila v cokoli, bylo nemyslitelné, že někdo někde – starší sourozenec, při namátkovém hledání – náhodou nenarazí na mé jméno. Přeběhl mi mráz po zádech. Bože, prosím, nedopusť, aby viděli komentáře pod těmi klipy.

A najednou jsem si uvědomila, že se nedokážu střetnout s vnějším světem, ještě ne, a rozhodně jsem nedokázala vkročit do té jámy lvové narážek a drbů, kterou je školní hřiště, což znamenalo, že mi nezbývalo než zavolat Bee, aby děti znovu odvezla do školy. Bea, jelikož to je Bea, určitě viděla zprávy, videa i komentáře a ze stejného důvodu mi svou mlčenlivou velkorysou pomocí dá najevo, že to všechno viděla. Plán Bea. Vždycky mi pomohla, když mi nic jiného nezbývalo. Zavolala jsem jí. Okamžitě zvedla telefon, jako by na ten hovor čekala. Její hlas se okamžitě rozezněl, očekávání, že se setká s hvězdou Zpráv v deset, jí skýtalo větší slast než zbrusu nové Air Nikes. Když přišla vyzvednout Nell a Arthura, pohladila je po hlavách, zatímco ji míjeli u branky,

skoro jako by počítala oběti – jsou tu ještě nějaké další mrtvoly? Aby mi dala najevo svou podporu, zašklebila se jako postavička z komiksu a zasyčela: „Jsou horší než zvířata, tyhle lidi.“ Přikývla jsem a špitla: „Děkuju,“ ale pomyslela jsem si, že pokud bych chtěla hlasitou soustrast nebo se nechat okukovat jako exemplář v lihu, mohla jsem je odvézt do školy sama.

Nevím, jak dlouho jsem seděla v ateliéru. Nedokázala jsem pracovat ani číst, nedokázala jsem dělat vůbec nic. Jen jsem zírala na zeď a na naskládaná plátna, která o ni byla opřená, a říkala jsem si, jak či jestli ještě někdy znovu získám objektivitu nezbytnou pro portrétní malbu. Žádné triky, které jsem používala na soustředění, když šlo do tuhého, se mi nyní neosvědčily. Teď jsem byla oslepená světlem. Jestliže nic nevidíte, nemůžete malovat. Ale jestliže nedokážu malovat, nedokážu ani žít. Byla to naprosto neřešitelná situace.

Bylo mi jasné, kolik se toho změnilo. Párkrát se stalo – ne mockrát, ale víc než jednou –, že mi museli zavolat ze školy, protože jsem byla tak pohroužená do malby obrazu, že jsem zapomněla vyzvednout děti. Zavolal mi učitel, který měl službu, a snažil se nemluvit podrážděně, i když nepochybně předpokládal, že chodím po nákupech nebo obědvám či možná hraju tenis nebo jsem moc dlouho zůstala ve fitku, a potom jsem si musela děti provinile vyzvednout přímo od něj a připadala jsem si přitom jako zlobivá školačka. Nell a Arthurovi se ve tvářích zračila otázka: „Proč nemůžeš být stejná jako ostatní mámy?“ Nebo spíš:

„Proč nemůžeš přijít včas jako ostatní mámy?“ Či dokonce, když jsem přišla opravdu hodně pozdě: „Proč nemůžeme mít nějakou jinou mámu?“

Nakonec ticho, nečinnost a přídech porážky v ateliéru přerušilo zvonění mého mobilu. Přestože ležel na kovovém pojízdném stolku vedle mě, chvíli mi trvalo, než jsem zaregistrovala, že zvoní. Klepla jsem na něj a cosi zaskuhrala.

Neznámý hlas zněl povýšeně, jako když akademická herečka hraje jadrnou matku pluku: „Alice Sheahanová?“

Ten hlas patřil Chrissie Wrightové, osobní asistentce někoho, kdo si z důvodů, které Chrissie nehodlala rozvádět, přál zůstat v anonymitě, ale chtěl, abych začátkem července namalovala jeho portrét. Doufala jsem, že právě tohle potřebuju, abych se znovu rozjela. Po pozoruhodně dlouhém vzájemném domlouvání, hledání termínů v diáři a složitém vyjasňování, jako by se jednalo o konferenční hovor, jsme se dohodly na datu.

Nevadilo mi, že mi Chrissie nechce vyzradit jméno osoby, která mi má sedět modelem. Tajnosti před portrétováním nebyly časté, ale občas se vyskytly.

Obvykle se k nim uchylovali muži, kteří byli mnohem méně slavní, než si mysleli, herci za zenitem kariéry, politici upadající v zapomnění, ředitelé firem, kteří chtěli udělat dojem. Ženy byly jiné. Instinktivně chápaly emoční dohodu

v portrétu, a tak se s vámi aktivně chtěly setkat. Chtěly se s vámi spřátelit. Při oněch ojedinělých příležitostech, kdy nějaká sebestředná druhořadá celebrita odmítla odhalit svou totožnost, se to paradoxně ukázalo být přínosné, protože jsem pro první setkání získala úhel pohledu, který nutně nemusel být v její prospěch.

Větší problém nastal, jestliže jsem se před začátkem portrétování s modelem vůbec nemohla setkat. Chrissiin šéf byl na týden v Americe, pak nakrátko doma, ale „s naprosto hektickým programem“, a potom opět vyrážel na bleskovou šňůru po městech Perského zálivu. Chrissie zamítla můj návrh, abychom se aspoň na chviličku setkali, kdekoli. Jenomže setkání před portrétováním je zásadně důležité. Je neuvěřitelné, kolik toho člověk zjistí, třebas jen nad šálkem kávy. Už jen samotné místo, pro které se portrétovaná osoba rozhodne, vypovídá o mnohém. Chce přijít do mého ateliéru, setkat se na neutrální půdě, nebo raději na vlastním hřišti? Pokud zvolí poslední možnost, která nastává nejčastěji vzhledem k tomu, že umožňuje mít pocit kontroly nad projektem, který se v zásadě vymyká kontrole – což není situace, na niž jsou tito lidé zvyklí nebo která by jim vyhovovala –, chce se setkat oficiálně ve své kanceláři, nebo méně oficiálně doma? Stojí během vaší návštěvy? Jak se chová ke svým dětem nebo k uklízečce? Lidé předpokládají, že portrétovaná osoba bude obezřetná a vystavovat na odiv svou nejlepší tvář jako teenager na Facebooku. Jenomže určité stránky jejich povahy se projeví, častokrát právě proto, že se mají na pozoru. Ovšem tohle neměl být ten případ. Nezbývalo mi než doufat, že pobyt u portrétovaného doma, jak navrhla Chrissie, mi poskytne potřebný čas, který k namalování portrétu potřebuji. Pokud ne, mohlo by to ovlivnit psychologický realismus dokončeného díla. Nevěděla jsem, co bych si počala, kdyby se to stalo, protože i kdyby to nikdo jiný nepostřehl, já bych si toho všimla, a já jsem si byla nejpřísnějším kritikem. Musela jsem. Nakonec byla v sázce moje pověst, ne portrétovaného.

A tak jsem přejela prstem po cementově zbarveném hřbetu knihy o Oscaru Niemeyerovi, která měla velikost betonové cihly, pohlédla jsem na pohlednici chrámu Sagrada familia, kterou mi Ed poslal z gynekologické konference v Barceloně (jak dlouho vám trvalo vybrat ten obrázek, pane S.?), a zeptala jsem se: „Je vám jasné, že pokud se s modelem nesetkám před portrétováním, může to mít dopad na konečné dílo, co se týče mého pochopení modelu a jeho zobrazení?“

Očekávala jsem, že Chrissie odpoví něco v tom smyslu, že ji to velmi mrzí, ale prostě se nedá nic dělat, a doufá, že to zvládnu, ale zvláštní bylo, že působila dojmem, jako by jí bylo jedno, jestli to portrét ovlivní nebo ne.

11

„Myslel jsem, že nevěříš v úplné abstrakce. Myslel jsem, že jsi říkala, že každý obraz vždycky musí mít nějaký figurativní prvek.“

Ed stál v mém ateliéru a díval se na malé plátno na stojanu, celé černé. Byl v obleku, vzpřímený a profesionální, jeho postava se rýsovala proti otevřenému oknu. Vzduch byl horký, hustý jako barva. Chodil za mnou do ateliéru málokdy, o nic častěji než já do nemocnice St. Anthony’s. Vzájemně jsme ctili své pracovní prostory a myslím, že právě v tu chvíli si uvědomil, že víc než kdy jindy potřebuju svůj vlastní prostor.

„Nevěřím v ně.“

„Že by únik?“

Přešel přes místnost ke stolu potřísněnému od barev a opřel se o něj. Předtím přejel prstem přes hranu, aby se ujistil, že barva je suchá. Měl na sobě perfektně ušitý oblek se vzorem rybí kosti a s úzkými klopami, k němu blankytně modrou košili, u krku rozepnutou. Pohyboval se hladce, pravidelný hráč tenisu, zachránce ztracených případů. Ed za posledních pár týdnů nepřibral ani nezhubl.

Když si povytáhl manžety zpod saka, u zápěstí se mu zablyštěly manžetové knoflíčky se zlatými monogramy. Byl to svatební dar ode mě. Na okamžik jsem zahlédla onoho muže z dávných let, pohledného mladého lékaře ve vypůjčeném žaketu a se zlatými manžetovými knoflíčky: otočil se od oltáře na svou nevěstu v závoji, která zrovna nervózně pohlédla na muže, jenž kráčel uličkou vedle ní, na bledé čelo svého bratra, na jeho propocený šedý límec. Dostala jsem strach, že moje láska k Edovi se změnila. Moje touha malovat se změnila. Ale jak tam Ed stál v mém ateliéru, vypadal, jako by se od jeho svatebního dne až dodnes nestalo nic, co by narušilo rytmus jeho života. Když člověk celé dny pracuje se životem a smrtí, nejspíš se naučí, jak žít dál, jak odříznout všechno, co by mohlo odvádět pozornost od úkolu, který má splnit. Přesto přese všechno byla Edova schopnost oddělovat věci od sebe a neslučovat je naprosto ohromující. Řekla jsem: „Není úniku.“

V obličeji se mu mihly výčitky svědomí. Nebyl tak silný, jak vypadal. Tvářil se silně kvůli mně. Dvěma dlouhými kroky přešel místnost a posadil se vedle mě na lenošku. Přitom si popotáhl kalhoty na kolenou, aby je nezmačkal. Položil mi ruku na vlasy a začal mě hladit po hlavě, nahoru a dolů, hřbety prstů mi přejel po šíji. Byly studené a přes jeho jemný dotek jsem si uvědomovala jejich sílu.

Dlouho nemluvil, jenom zamyšleně přejížděl prsty po straně mého krku. Čekala

jsem. Než jsme měli děti, někdy jsme se spolu v ateliéru milovali, moje prsty svlékly Eda z obleku, jeho ze mě slouply džíny, rozepnuly knoflíky na mých lacláčích, hladce vysunuly pásek, ale tahle nálada byla jiná. Jelikož se rozhodl, že se nepřihlásí na policii, už bylo pozdě změnit rozhodnutí. Neúmyslné zabití už nepřicházelo v úvahu. Takové bude s tím žít.

„Miláčku, opravdu je mi to líto a věř mi, že chápu, co prožíváš. Ale všechno bude v pořádku, pokud zachováme klid. Slibuju. Střílejí naslepo. Kdyby na nás vůbec něco měli, tak snadno by nás nepropustili.“

„Snadno? Upřímně řečeno, nevím, jak dokážeš být tak klidný. Užírá mě to zevnitř. Bojím se vyjít ven. To, co celá ta věc znamená, ne jenom to, co by se mohlo stát, nade mnou visí jako… nevím co…, ale mám nasmlouvané tři portréty a v tomhle stavu nedokážu namalovat ani jeden.“

Vzal mě za ruku.

„Musíš se snažit na to nemyslet. Protože nemůžeme nic dělat, jen čekat.“

„Nemůžu na to prostě přestat myslet. Ono to existuje. Je to něco hmotného.“

„Uvažuj o tom vědecky, neber to jako umění.“

„To nechápu.“

„IQ, ne emoční inteligence. Zkus myslet logicky, ne emocionálně. Došli jsme takhle daleko. Jestli dokážeme přežít ještě dalších pár týdnů, rozruch pomine, policie ztratí zájem, budou spáchány další zločiny a jednoho dne oznámí, že tohle vyšetřování bylo ukončeno. Mají dost velký prostor, aby mohli usoudit, že to byla nehoda. Uklouzla, zakopla, nevzala si léky, vzala si jich moc – bác, a my jsme z obliga. Život půjde dál jako dřív.“

Vymanila jsem ruku z jeho stisku, cítila jsem, jak se zdráhá ji pustit.

„Někdy jsi tak příšerně racionální, že bych tě nejradši praštila.“

„Tak to je.“

„Ne. Takový jsi ty. ,To‘ je neurčité a mimo naši kontrolu.“

„Miláčku, nemůžeme dělat nic jiného než vydržet a přestát to.“

„Je to taky otázka toho, co je správné a co špatné.“

Ed mě znovu vzal za ruku a podrobně ji zkoumal, jako by se pokoušel vidět svět jako portrétista.

„Víš, v medicíně někdy dobré a špatné neexistuje. Někdy prostě není možnost dokonalého výsledku. Dějí se věci, které nikdo nedokáže ovládat. Lékař občas učiní rozhodnutí a pak prostě doufá, že to dobře dopadne. Někdy máš štěstí, ale jindy… Jde o to, dosáhnout nejlepšího možného výsledku, protože situace je taková, že dokonalost není realistický výsledek.

Lidstvo není dokonalé. Život není dokonalý. Musíš se s tím naučit žít.“

„Řekla bych, že to je právě ten rozdíl mezi námi. Já věřím v usilování o dokonalost, ve snahu pochopit skrytou pravdu. Možná to nikdy nedokážu, ale

vím, že existuje, ta dokona lá barva, ta dokonalá kompozice, ten dokonalý vhled, který všechno propojuje, a pořád k tomu směřuju.“

„Což je nejspíš záruka zklamání nebo neúspěchu.“ Samozřejmě měl pravdu a v jediné větě dokonale vysvětlil, proč je tolik umělců zdrcených životem. Ale byla to skličující věta, přijetí osudu, nouzového řešení, myšlenka, kterou se celý život budu snažit vyvrátit.

„Aspoň po mém způsobu je to nádherný nezdar. Aspoň existuje naděje.

Vždycky budu vědět, že jsem nelétala příliš nízko. Takhle se věci zlepšují.“

Ed zamyšleně přikývl. Odtáhla jsem ruku. Poznala jsem, že se mnou nesouhlasí, ale chtěl mi vyhovět, protože vycítil mou křehkost. Jako manželovi jste mu nemohli nic vytknout – v tomto smyslu. Včerejšek mě poznamenal mnohem hůř než jeho, ale pokud jsme měli přežít, musela jsem být silná. Něžně řekl: „Musíme žít v tomhle světě.“

„Což jej nečiní o nic snadnějším.“

„Zblázníš se, jestli se ho celý život budeš snažit změnit.“

„Je mi to proti mysli.“

„Miláčku, nesmíš zapomínat, že to děláme kvůli dětem. Nesmíme dopustit, aby jim tahle strašlivá nehoda zničila život. Nebudu předstírat, že takhle žít je pro tebe či pro mě snadné, a kdybych se ti mohl dostatečně omluvit, vrátit čas nebo udělat cokoli, abych ti to vynahradil, udělal bych to, však víš. Ale nemůžu, a proto se teď musíš něčím zaměstnat. Je to jediný způsob, jak to zvládneme.“

Věděla jsem, že to myslí upřímně. Kdyby jakkoli mohl vrátit čas, udělal by to, ale mě dusilo tíživé vedro v místnosti i naše situace. Už jsem neměla pocit, že mám svůj život pod kontrolou, a on to nemohl nijak změnit. Ani jsem si nebyla jistá, jestli nadále dokážu dělat to, co jsem vždycky chtěla: naslouchat příběhům lidí, analyzovat je a porozumět jim, malovat jejich portréty. Udělal se mi knedlík v krku. Nemohla jsem to skrýt. Ed přistoupil zpátky ke mně, ovinul mi paži kolem ramen a něžně, láskyplně, povzbudivě mě políbil na tvář. Nepohnula jsem se.

„Nic netrvá věčně, miláčku. Ale pamatuj si, když se cítíš nešťastná, že v tom jsme společně, my všichni. Buď silná.“

Slunce klesalo do Ashton Courtu, nořilo se do stromů, prodlužovalo stíny.

Pohlédla jsem na Edovu ruku na svém rameni a bezděčně jsem se otřásla.

Naskočila mi husí kůže. Ed nic neřekl. Měl silné ruce, ruce chirurga, ruce muže, který dává život. Ruce muže, který bere život.

Nazítří byla sobota a odpoledne jsem vynesla na trávník starou kostkovanou deku, abych si jako kočka pohověla na slunci. Ed měl službu a zavolali ho k případu, Nell šla s kamarádkou do Cliftonu na jahodový koktejl a Arthur byl

někde nahoře a stavěl z plastových dílků tryskový motor. Neměl rád slunce.

Snažila jsem se najít nějakou práci v domě, a dokonce jsem vyšla nahoru do ateliéru, ale byla jsem bez energie a nedokázala jsem se soustředit. Fakt, že nevím, kdo mi bude sedět modelem pro příští portrét, měl jedinou výhodu: nemusela jsem provádět žádný výzkum, ba ani jsem na tu zakázku nemusela myslet, což bylo možná dobře. A tak jsem se rozhodla, že nebudu zápolit se zmarem a popuzeností, které jsem pociťovala při pouhém pobytu ve svém ateliéru, ale půjdu se ven opalovat a pokusím se uvolnit se pod velikánskou azurovou mísou oblohy. Vzala jsem Franny a Zooey, knížku, kterou jsem musela znovu přečíst do čtenářského klubu, a odnesla jsem ji na zahradu společně s limonádou. Ve vysoké sklenici praskaly kostky ledu a držely se u sebe jako svázané sudy na moři. Tráva hnědla, oběť současného suchého počasí a neumětelů, kteří nám založili trávník, ale nekopali dost hluboko a nenasypali pod něj dostatečně hlubokou vrstvu hlíny. Práci naprosto nehorázně odflákli.

Ještě jsem se ani pořádně neuvelebila, když zazvonil zvonek u domovních dveří. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že nepůjdu otevřít – kdo asi tak může být přede dveřmi za parného sobotního odpoledne? Svědkové Jehovovi? Myči oken neodbytně nabízející své služby? –, ale věděla jsem, že Arthur se ze svého pokojíčku nehne. Mohl by to být balíček z Amazonu (blížily se Arthurovy narozeniny), a tak jsem odložila Salingera, nadzvedla jsem si brýle na čelo, ztěžka jsem vstala a vlekla jsem se přes celý dům: ponořila jsem se do tmy a potom opět vynořila na světlo, když jsem otevřela hlavní dveře a ostré slunce mě přimělo přimhouřit oči.

Philips. Policejní hodnost neznámá.

Stál skoro nehybně, oblečený ve švestkově modré košili s velkým límcem a třemi rozepnutými knoflíčky a v měděně zbarvené kožené bundě s pružným pasem. Na hrudi měl hustý porost chlupů. Tlustá mosazná přezka jeho pásku se blyštěla na slunci. Jak tam tak stál v upnutých džínách a kovbojských botách se svislými klikyháky, spíš než komparsistu ze seriálu Starsky a Hutch připomínal půlnočního kovboje. Měl si k tomu kostýmu přibalit i pistoli v podpažním pouzdru. Místo toho měl v mrňavé kapsičce připevněné na pásku mobil, takže vypadal asi tak nebezpečně jako tenisový rozhodčí. Přesto mě ochromil strach a snažila jsem se zapnout mozek.

„Paní Sheahanová, omlouvám se, že vás otravuju v sobotu. Smím dál?“

Ten birminghamský přízvuk. Netvářil se omluvně. Neodpověděla jsem. Chtěla jsem mu dát najevo, že kdybych opravdu měla na vybranou, zavřela bych mu dveře před nosem. On, nebo někdo z jeho práskačských kolegů, je přímo odpovědný za ten incident, který se mi stal na ulici před třemi dny. Hned to vycítil, to musím uznat.

„Podívejte, je mi líto, co se stalo ve středu. K tomu nemělo dojít. Nevím, kdo jim to řekl.“

Až po hodně dlouhé pauze jsem beze slova ustoupila stranou. Přikývl a prošel kolem mě dovnitř, rovnou zabočil do kuchyně, jako by předtím dostal instrukce.

Nic jsem mu nenabídla, jen jsem ho pozorovala od kuchyňských dveří a přitom mi šrotoval mozek, zatímco on se rozhlížel po místnosti a pak přešel k ostrůvku a posadil se na stoličku. Zvedl levou nohu, překřížil si ji přes koleno a rýpal na botě jakousi imaginární špínu v místě, kde měla být ostruha.

„Máte to tu pěkný.“

Neodpověděla jsem. Nehodlala jsem strávit sobotu klábosením s někým, kdo mi začátkem týdne přišil úmyslné zabití. Kývl hlavou směrem k druhé stoličce.

Na zlomek vteřiny jsem zaváhala, abych jasně dala najevo, že mu moc nevěřím, a potom jsem k ní přešla a odsunula ji. Moje zjevné opovržení způsobilo, že se začal chovat pracovně.

„Dobrá, paní Sheahanová, půjdu rovnou k věci: co byste řekla, kdybych vám sdělil, že váš manžel byl spatřen, jak v den, kdy se stala ta vražda, vpodvečer odchází z Montpelieru?“

Čas se zastavil. Philips mě probodl očima a já jsem si byla vědoma, že mi poklesla čelist, a nebyla jsem mocna slova. Mohla to být lest. Nesměla jsem uhnout, musela jsem se držet naší verze. Pokrčila jsem rameny. Tím pohybem se mi uvolnil jazyk.

„Řekla bych, že to není možné. Alespoň v době, kdy jsem s ním byla. Potom byl doma s dětmi. Když jsem se vrátila z čtenářského klubu, stále tady byl.“

„A kdy že jste říkala, že dorazil na Brandon Hill?“

„Nebylo by lepší zeptat se rovnou jeho?“

„Já se ptám vás.“

„Nevím. V půl páté?“

„A vy jste se s ním setkala v kolik?“

„V půl šesté, v šest?“

„Takže ho někdo mohl vidět, jak odchází pěšky z Montpelieru, dejme tomu kolem páté hodiny?“

„Ne, pokud byl na Brandon Hillu.“

„ Pokud byl na Brandon Hillu.“

Teatrálně jsem si odkašlala, abych dala najevo, že se snažím, aby můj hlas nezněl podrážděně.

„Myslela jsem, že tohle všechno už jsme probrali.“

Philips si poposedl na stoličce. Jeho zlatý řetízek se zatřpytil.

„A když se vrátil domů, už nikam nešel?“

„Ne.“

„Ani pro mléko? Pro pivo?“

„Nepije.“

„Jasně. Tak tedy pro mléko.“

„Ne.“

„Ale vy jste tu nebyla.“

„Děti by mi to řekly.“

„Že šel pro mléko?“

„Že byl pryč.“

„Co když to bylo až potom, co šly spát?“

„Já myslela, že jste říkal vpodvečer? Nell chodí spát kolem desáté a Arthur byl ještě vzhůru, když jsem se vrátila domů. Nezabili to děvče kolem šesté?“

„To je teorie. A právě tehdy ho viděli jít po Stokes Croftu. Nepřipadá vám to jako náhoda?“

„Připadá mi to jako záměna osob.“

„Paní Sheahanová, nikdo jiný než vy nepotvrdil, že byl na Brandon Hillu. Co byste řekla na to, kdybych vám sdělil, že osoba, která tvrdí, že ho viděla, vás dobře zná?“

„Řekla bych, že ta osoba nás nezná tak dobře, jak si myslí, pokud je vážně přesvědčena, že můj manžel je vrah.“

Zaplála ve mně jiskřička naděje. Nevěděl jistě, kdo je pachatel. Kdyby to věděl, přišel by oficiálně, s povolením k domovní prohlídce a pouty, nevtíral by se mi do přízně v sobotu odpoledne.

„Takže nepřipouštíte žádnou možnost, že se to stalo?“

„Ne. Předpokládám, že se nesmím zeptat, kdo…“

„Zeptat se smíte vždycky.“

Philips si užíval svou moc. Díky policejnímu odznaku mohl jít, kam chtěl, zeptat se, na co chtěl, kohokoli se vyptávat a na nic neodpovídat. Sebevědomě se rozhlížel po místnosti, osamělý polda ve vlastním celovečerním filmu. Umyté vlasy se mu draly přes límec.

„Mluvil jste s mým manželem?“

„Kolega…“ Schválně nedořekl větu.

„Takže vás napadlo, že se tady stavíte a zkusíte mě lstí nebo vydíráním donutit, abych se přiznala k něčemu, co se nikdy nestalo?“

Zíral na mě. Snažila jsem se neuhnout před jeho pohledem.

„Přišel jsem se zeptat…“

„A zeptal jste se. A odpověď je stále stejná.“ Cítila jsem, jak se do mého tónu vkrádá jakási mateřská povýšenost. „Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Je tady váš syn nebo vaše dcera?“

„Arthur je nahoře.“

„Mohl bych si s ním krátce promluvit?“

Vstala jsem, abych pro něj došla, ale Philips zvedl ruku.

„Mohla byste ho jen zavolat, prosím?“

Postavila jsem se ke schodům a zavolala na Arthura, několikrát. Nakonec se objevil, rozcuchaný, s kouzelnickou hůlkou v ruce, nejprve vyjevený, potom nadšený, že ho bude vyslýchat opravdový detektiv, s odznakem a v civilu. To bylo fakt cool, ne? Ne že by na Philipsově ohozu bylo něco nenápadného a civilního. V utajení by mohl být leda tak v nočním klubu Studio 54. Arthur pozorně naslouchal a snažil se vypadat co nejdospěleji, jak jen to jde v džínových kraťasech a tričku s obrázkem z Futuramy, z kterého mu čouhaly hubeňoučké ruce. Philips mu položil otázku. V duchu jsem se modlila k Bohu, v nějž nevěřím, aby Arthur neřekl, že Ed byl tehdy „nešťastný“ nebo plakal.

Měla jsem připravenou tu historku o abrupci placenty, která byla náležitě časově neurčitá, ale dala se ověřit v nemocničních záznamech. Vždyť přece tíha mohla na Eda dolehnout až později, po několika dnech či týdnech, když mu zrovna bylo mizerně. Arthur zaváhal. „Povídej, miláčku.“ Arthur řekl ano, Ed s nimi byl, když se tehdy večer vrátil domů.

„A odkud se vrátil?“

Arthur svraštil čelo a podíval se na mě. Přikývla jsem. Odpověz mu.

„Z práce, nejspíš.“

Philips na mě pohlédl. Tak co, už jsi spokojený? Otočil se zpátky k Arthurovi, nehodlal tak rychle pustit rybu z udice.

„Nejspíš?“

„Ano.“

„A byl stejný jako vždycky?“

„Ano.“

„Nebyl vystresovaný nebo tak něco?“

„No…“

„Povídej…“

„Ano.“

„Takže tedy vypadal vystresovaně?“

Cítila jsem, jak na mě Philips pohlédl, ale nepodívala jsem se mu do očí.

Místo toho jsem nadále upírala zrak na Arthura, který rychle přelétl očima z Philipse na mě a zpátky a přál si, aby už se ho dál nevyptával.

„Ano.“

Philips měl najednou hlas medově sladký jako cukrátko.

„Pročpak ti připadal ve stresu?“

„Myslel jsem tím, ano, byl stejný jako vždycky.“

Vydechla jsem si, ne moc nápadně. Viděla jsem, jak Philipsova bublina

splaskla. Snažil se nepůsobit jako úchyl, který chce nalákat školáka do auta.

„A zůstal celou dobu doma? Vůbec nešel ven ani neskočil pro něco k snědku do Clifton Village?“

„Ano.“

„Ano co?“

„Zůstal doma.“

Philips nafoukl tváře. „Tak jo, to je super, díky moc. Už můžeš jít.“

Arthur na mě letmo pohlédl a já jsem přikývla. Vyběhl po schodech nahoru.

Pořád jsem měla zatajený dech. Podívala jsem se na Philipse – co teď? Ohrnul spodní ret jako mrzuté dítě a zamyšleně pokyvoval hlavou.

„To je všechno – prozatím. Užijte si zbytek soboty.“

„Díky.“

Vstal ze stoličky. Byl to okamžik, kdy by se na rozloučenou dotkl svého stetsonu, kdyby nějaký měl. Přimhouřil oči jako ten chlap z reklamy na marlborky a řekl:

„Víte, paní Sheahanová, něco mi tady nehraje.“ Pokrčila jsem rameny, ale nic jsem neřekla. „Je to jenom pocit, ale v mojí branži se naučíte věřit instinktivním pocitům.“ Lhostejně jsem na něj hleděla. Vadil mi on sám i jeho sebevědomí.

Vzbuzoval ve mně odhodlání stát za Edem, dokud to neskončí. Philips může mít jakékoli pocity, ale pokud se něco nezmění, nikdy to neprokáže. „Já na to přijdu.

Určitě. To si pište.“ Měl se k odchodu. Vykročila jsem ke dveřím, ale zvedl ruku, aby mě zadržel. „Neobtěžujte se. Vyprovodím se sám.“

Když odešel, vyšla jsem po schodech do Arthurova pokoje. Klečel na podlaze a soustředěně se mračil: spojoval dva kousíčky šedého plastu a přitom nahlížel do zpřehýbaného návodu k použití v osmačtyřiceti jazycích.

„Co ten člověk chtěl?“ zeptal se, aniž na mě pohlédl.

„Ale, jenom se tu stavil po tom humbuku. Jenom si chtěl potvrdit pár věcí.“

„Proč se chtěl zeptat mě?“

„Jenom si ověřoval, co jsme říkali o tom, že tady tatínek byl.“

Arthur prudce zvedl hlavu.

„Tatínek má potíže?“

„Nemá.“

Podezíravě se zamračil. „S policií?“

„Ne. O nic nejde.“

„Byl to ten večer, kdy tatínek plakal?“

„Ano.“

„To jsem mu neřekl.“

„Ne. Což je nejspíš správně. Protože všechno, co mu řekneš, jen způsobuje, že klade další otázky.“

„Proč plakal?“

„Tak vidíš, co tím myslím!“

„Proč teda?“

„Jenom měl hrozný den v nemocnici. Umřelo miminko. Myslel si, že ho musí zachránit. Proč jsi tomu člověku neřekl, že táta plakal?“

Arthur vypadal zamyšleně. Zjevně si říkal: tak takhle to funguje? Pokud ano, kdo by chtěl být lékařem?

„Nevěděl jsem, o jakém dni mluví, ale chtěl jsem být vstřícný, tak jsem jen na všechno říkal ano.“

„Do Amsterdamu?“

Položila jsem si na klín otevřenou knihu obálkou nahoru a popolehla jsem na polštáři. Ležela jsem na naší posteli a zrovna četla část „Zooey“ z knihy Franny a Zooey, s okny dokořán, ubohý vánek se marně pokoušel zchladit rozpálený vzduch, stěny bělostně zářily. Z těchto dvou novel jsem vždycky měla radši

„Franny“. Ve dveřích stál Ed. Byl celý rozzářený jako vždycky, když mi dal nějaký dárek nebo doufal, že mě překvapí.

„Do Amsterdamu. Ty a já. Příští víkend. Dvě noci. Vstupenky do muzea jsou v ceně. Potřebuješ si odpočinout.“

V Amsterdamu jsem ještě nebyla, ale vždycky jsem chtěla na vlastní oči vidět Rembrandtovy pozdní autoportréty. Byly to první skutečně psychologické autoportréty, jaké kdy kdo namaloval; psychologické v moderním smyslu, čímž mám na mysli, že měly být namalovány až poté, co zveřejnili své teorie chytří muži, kteří na přelomu dvacátého století vysedávali ve vídeňských kavárnách, nikoli předtím.

„Ale co dě…“

„Zařízeno.“

Měla jsem pocit, jako by mi zalehly uši. Nevěděla jsem, jak mám reagovat.

Chtěla jsem jet, ale přitom jsem nechtěla. Chtěla jsem vidět Amsterdam.

Připadalo mi absurdní, že jsem v tak blízkém a krásném městě ještě nebyla, a Rijksmuseum představovalo markantní mezeru v mém prohlížení originálů uměleckých děl, ale zároveň jsem věděla, že nechci strávit celé dva dny sama s Edem, tak blízko něj, bez vlastního prostoru – byť by to pro mě mělo sebevětší umělecký přínos, byť je město sebevíc půvabné. Nedokázala jsem to vyjádřit, ale zrovna tehdy jsem s Edem potřebovala být míň, ne víc. Potřebovala jsem mít po ruce svůj ateliér, kam jsem mohla uniknout, i kdybych nedělala nic jiného než pořád dokola kreslila vlastní ruce, dlaně a hřbety, tužkou či uhlem, jako bych prohrávala bitvu o nalezení něčeho hmatatelného, čeho bych se mohla zachytit.

„Ehm…“

„Rezervoval jsem hotel s výhledem na Keizersgracht.“

„Nejsem si jistá…“

Přes slunce přeběhl mrak. Ed svraštil obočí.

„Co tím myslíš, ,nejsem si jistá‘?“

Možná by bylo snadnější ustoupit, přijmout situaci a zabývat se něčím jiným, ale to nikdy nebyl Edův styl. Pokud se střetl s problémem, chtěl ho řešit na rovinu.

„Jako že si nejsem jistá, jestli je to právě teď pro nás správné. Nevím, jestli se cítím na dovolenou. Nevím, jestli si ji zasloužím.“

Ve skutečnosti jsem věděla, že nemám kam utéct před tou věcí, před kterou jsem utéct potřebovala. Ed se snažil skrýt své zklamání a někde v hloubi srdce jakýsi beztvarý strach, že toto je možná začátek konce.

„Miláčku, dovolenou si nemusíš zasloužit. Stačí, že ji potřebuješ. Nebo prostě jen chceš. Opravdu si myslím, že by ti prospělo, kdybys na pár dnů odjela.“

Mluvil tiše. Uměl s pacienty jednat lépe, než jsem si myslela. „Změna prostředí.

Nějaké úplně nové místo.“ Podívala jsem se mu do očí. Víčka mají osmdesát svalů a všechny do jednoho pracovaly. Zavrtěla jsem hlavou. Nedokázala jsem to vysvětlit slovy, která by chtěl slyšet. „Čerstvý vzduch. Nebo aspoň tak čerstvý, jak může být u amsterdamského grachtu. Doporučuje to každý lékař.“

„Myslím, že ne, miláčku, teď zrovna ne. Nějak mi to nepřipadá správné.“

Sevřel čelisti. „Ani na jednu noc?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou a pohlédla jsem na svou knihu. Nechtěla jsem se o tom bavit.

„Tak co kdybychom vyrazili někam poblíž? Třeba do Bathu? Okolí Bathu?

Jenom na jednu noc. Třeba nějaký příjemný venkovský hotýlek – The Pig? Nebo lázeňský hotel – The Royal Crescent? Na penězích nezáleží.“ Nechápal to. Než jsem stihla odpovědět, sedl si na postel a bezmocně na mě naléhal. „No tak, miláčku, slibuju, že ti to udělá dobře. Oběma nám to prospěje. Opravdu si myslím, že to potřebujeme.“

Snažila jsem se představit si, jak by mi bylo v nějakém apartním hotýlku s nadýchanými polštářky a vkusnými tapetami s originálním potiskem. Téměř neznatelně jsem zavrtěla hlavou. Nemohla jsem to udělat. Nedokázala jsem přesně říct proč, přestože jsem dřív vždycky dokázala vyjádřit své pocity, ale tentokrát jsem ze sebe nějak nebyla schopná vypravit ani slovo. Děsilo mě to. Ed přikývl. „Tak jo, chápu to.“ Potom, jako by to byl on, kdo se rozhodl, že nikam nepojedeme, se ke mně naklonil a políbil mě na čelo. „Miluju tě, doufám, že to víš, a jsem ti nesmírně vděčný za tvou podporu. Vím, jak ti celá ta věc ublížila, a nedokážu vyjádřit, jak moc mě to doopravdy mrzí. Chci jen, abys byla šťastná.“

Našpulil ústa, jak se snažil ovládnout. Málem jsem se rozplakala. Edovi se leskly oči, i když se to snažil zastřít. Známý klinický lékař, muž, kterého nikdy nic nerozhází, měl co dělat, aby se udržel nad vodou. Přála jsem si, abych se mu mohla vrhnout kolem krku a říct mu, že všechno bude v pořádku a že bychom měli vyrazit do Amsterdamu, abychom se podívali na jedny z nejkrásnějších portrétů, jaké kdy kdo namaloval, na všechno zapomenout a trochu se pobavit, ale nešlo to, nemohla jsem to pro něj udělat. A nenáviděla jsem se za to.

12

Příští týden jsme my dva s Edem (děti už byly v posteli, nejspíš vzhůru, snad si četly, ale Nell spíš esemeskovala) seděli na pohovce a dívali se na televizi.

Čekali jsme na Zprávy v deset. Snažila jsem se, aby mě nerozčilovaly nekonečné reklamy na pořady BBC, na které se nikdy nebudeme dívat. Platili jsme licenční poplatek, tak přece nemusíme sedět u reklam. Na opěradle kuchyňské židle viselo Edovo sako, přes rameno mělo přehozenou kravatu s kosočtverečným vzorkem jako šálu, kterou nosí univerzitní studenti. Ten večer bylo parno, nehybný vzduch. Ještě chyběl cvrkot cikád a mohli jsme být na Barbadosu. Ed vydával hřejivý, neurčitý pach, mohl to být pot, ale nebyl nepříjemný. Nad televizí visel můj první dokončený obraz: přísná a symetrická smuteční vrba na pozadí ze zlatého papíru. Ten strom rostl v Cambridgi u řeky, byl vidět z okna pokoje, kde jsem bydlela poslední rok studií. Celé hodiny jsem sedávala na širokém kamenném parapetu, ohlazeném od mnoha generací odpočívajících studentů, a dívala jsem se, jak se ta vrba pohupuje v lehkém vánku a noří zelené prsty do řeky Cam. Můj první pokus nedopadl špatně, dost dobře na to, aby se rozhořela moje ctižádost, zažehla moje naděje.

Hodiny odbily deset.

Bim – Třináct mrtvých při bombovém útoku v Homsu.

Bim – Kolem solventnosti významného britského finančního domu kolují dohady.

Bim – Ministerstvo životního prostředí uvedlo, že bytová výstavba na území zeleného pásu je nevyhnutelná.

Bim – Při pátrání po vrahovi Araminty Lyallové byl zatčen muž.

Bim – Panebože!

Pohlédla jsem na Eda. Nepodíval se na mě, i když musel cítit, jak moje oči klouzají po jeho obličeji jako vejce na pánvi. Zbělel jako bílá vlajka a se zaťatými čelistmi zíral na obrazovku. Po několika vteřinách jsem hlesla:

„Miláčku?“

Zavrtěl hlavou. Nejprve běžely zprávy ze Sýrie. Na tržišti vybuchla bomba.

Obrazy lidských těl přikrytých plachtami u cesty, ranění odnášení na improvizovaných nosítkách, muka přeživších, blábolících s vytřeštěnýma očima, otřepané fráze politiků, kteří nás posílají do války. Politiků, kteří říkají, že naslouchají, ale nikdy se nepoučí. Vedlejší škody. Každá akce má vedlejší škody.

Muž se směšnou výslovností vzápětí začal hovořit o tom, jak se na burze šíří zvěsti, že jistá banka má potíže. Snažila jsem se soustředit na jeho slova,

jenomže jsem stále myslela na vedlejší škody, ale nešlo o lidi, kteří čekají ve frontách, aby si vybrali úspory, když ztratili důvěru ve svou banku. Byla jsem jako na trní.

„Co myslíš?“

Zíral na obrazovku. Nepodíval se na mě.

„Ede?“

„Počkej.“

Čekala jsem. Čekala jsem, zatímco jakýsi ekolog vykládal svou depresivní prognózu o budoucnosti zeleného pásu, vládní zástupce vysvětloval, jak chce tento problém zmírnit, a opoziční politik, který za svého působení ve vládě snížil rozpočet na ochranu životního prostředí, se nechal slyšet, že za globální oteplování může vláda.

Konečně, po době, která mi připadala jako celá věčnost, obrazovku zaplnila tvář té ženy, fotografie z Dering Street, a potom nám reportérka ze stanoviště před policejní stanicí na Paddington Green sdělila, že dnes odpoledne byl v západním Londýně zatčen devětadvacetiletý obchodník s uměním Johnny Trumble, podezřelý z vraždy Araminty Lyallové.

Ed vypnul televizi, zhluboka vydechl a lehl si na pohovku. Tváře měl bílé jako papír. Vzala jsem ho za ruku, nepouštěla jsem ji a nic jsem neříkala. Dlouho jsme takto setrvali, ale nechtěla jsem mluvit, protože Ed se musel rozhodnout sám.

„Co si myslíš ty?“

„Myslím si…“ Co jsem myslela? Moje první myšlenka byla:

„Kdo je Johnny Trumble?“

„V životě jsem o něm neslyšel. Vlastně – počkej, možná byl na tom Peteově večírku?“

„Možná šel potom do Stokes Croftu?“

Ed pokrčil rameny. Možné bylo všechno. Ani časem se mu nevybavily žádné další vzpomínky na tu afterparty. Zůstal ležet na pohovce, se svěšenými rameny a sevřenými rty. Chtěl, abych si v naprostém tichu mohla všechno rozmyslet. Ale já jsem si nic rozmýšlet nepotřebovala. Už jsem věděla, co si myslím.

Vychovávali mě k pravdomluvnosti. Přesto však si Ed nezasloužil, aby byl zatčen, soudili ho, nejspíš šel do vězení, pravděpodobně přišel o licenci – a to v případě, že by ho obvinili ze zabití, což musel být ten nejmenší trest, jaký jsme mohli očekávat. Nezasloužil si o všechno přijít. Ale nemohli jsme nechat pověsit někoho jiného.

„Nemůžeš dopustit, aby pověsili někoho jiného.“

„Nikdo nikoho nevěší.“

„Nemůžeš dopustit, aby tím musel projít.“

„Vyvázne z toho. Musí.“

Neodpověděla jsem. Ed se určitě zachová správně. Jen potřebuje čas, aby k tomu dospěl. V neposlední řadě proto, že předtím slíbil, že se nikdy neudá, a nebyl člověk, který by porušil svůj slib.

Pro nikoho z nás to nebude jednoduché. Už jsem viděla Philipsův vítězoslavný pohled. Věděl, že v tom máme prsty, vždycky o tom byl přesvědčen. Jako by to cítil, ale přesně nevěděl, jak se nám dostat na kobylku.

Proto pořád kroužil kolem. To, co se mi onehdy stalo na ulici, vypadalo v porovnání s tím, co nás čekalo, jako procházka růžovým sadem. Ed řekl:

„Aspoň bychom mohli počkat. Uvidíme, jestli ho obviní.“ Bylo to oznámení.

Měla to být otázka. Dokázala jsem to pochopit. Byl odsouzený k popravě a já jsem ho tam vedla. Na okamžik mě napadlo, že je nespravedlivé, že mě k tomu nutí, ale musel šetřit energií. Měl před sebou ještě spoustu dalších bitev. Zavrtěla jsem hlavou.

Ed uvažoval: „Bude mít spoustu různých alibi. V ten večer, kdy se to stalo, nejspíš ani nebyl v Bristolu.“

„Dochází k omylům.“

„Pokud žádné alibi nemá, pak samozřejmě…“

„Stejně by ho to mohlo zničit. Doba strávená ve vyšetřovací vazbě. Na každém šprochu pravdy trochu.“

„Slíbil jsem, že se nikdy neudám. Kvůli dětem. A kvůli tobě. Kvůli nám všem.“

„Vím. Chápu to. Ale teď už nemáš na vybranou.“ Dotkla jsem se jeho tváře.

Byla nečekaně horká. „Všechno můžeš vysvětlit. Všichni tě podpoří. Všichni budou vědět, že bys to nikdy úmyslně neudělal. Budou vědět, že to byla náhoda, že v tom nebyl žádný záměr. Všichni dosvědčí tvůj charakter, dobro, které konáš, dav spokojených pacientek, nikdo by nemohl mít lepší pověst. V naprosto nejhorším případě tě obviní z neúmyslného zabití.“

„V naprosto nejlepším případě mě obviní z neúmyslného zabití.“ Odmlčel se.

V jeho hlase zněla hořkost, ale též utrpení a – což u něj bylo krajně nezvyklé –

nepochopení situace. Opravdu nevěděl, co má dělat. „Mohlo to být neúmyslné zabití, kdybych se okamžitě přiznal, ale po měsíci, kdy se policajti zběsile honili, vyslýchali mě a zase propouštěli, si budou chtít vzít svou libru masa.“

Prosebně na mě pohlédl. Vyprchala z něj síla, jistota, která ho poháněla vpřed a vzhůru. Tohle byl bez všech příkras muž, kterého jsem si vzala. Na okamžik mě to zviklalo, byla jsem v pokušení uposlechnout jeho návrh a počkat, jak to dopadne, ale vzápětí jsem si vzpomněla na tu ženu, představila jsem si, jak u krbu leží její tělo obkreslené křídou a výstražná policejní páska s nápisem

„vstup zakázán“ visí schlíple jako loňské vánoční girlandy, a přejel mi mráz po

zádech. Pomyslela jsem na nevěru, kterou to všechno začalo. Cítila jsem strach Johnnyho Trumblea a představovala jsem si, jak musí trpět, i jeho rodiče.

Nemohla jsem dopustit, aby ho odsoudili.

Řekla jsem: „Zvítězí zdravý rozum.“

Chvíli mlčel, aby si to srovnal v hlavě, a potom si povzdychl: „Jestli to tak chceš.“

Byl to zvuk porážky, jako by z jeho těla unikl veškerý vzduch. Tohle byl muž, který se chtěl stát nejlepším porodníkem v Anglii, a stejně jako Gatsbymu mu muselo připadat, že jeho sen je na dosah a téměř jistě mu nemůže uniknout. Už teď však vypadal dost sklesle, když za soumraku zhrouceně ležel na pohovce a v obličeji byl zelený jako ono světlo na Daisyině molu. Viděla jsem tenhle pohled u mužů, kteří ztratili sebedůvěru, nejvíc u Matta, ve zkroušených výrazech těch, kteří nedávno přišly o zaměstnání. Do očí se mi draly slzy, ale snažila jsem se je potlačit. Ed to má beztak těžké. To by tak ještě scházelo, aby si dělal starosti, jak to všechno zvládneme. Zvládneme to. Zvládneme to stejně, jako jsem zvládla tátovu smrt, prostě budeme žít dál jako dřív. Zvládneme to tak, jak to Matt nikdy nedokázal, prostě nedokázal žít dál jako dřív. Prostě budeme dál dělat totéž jako pták, který letí, básník, který zpívá. Značí to tvrdost či nedostatek empatie, obyčejný realistický přístup, nebo snad led v umělcově srdci? Na tom nesejde. Eda jsem milovala, to potřeboval vědět, ale nemohli jsme dopustit, aby za vraždu pykal někdo jiný.

Pohlédla jsem na něj. Opíral se o pohovku, za hlavou měl studený radiátor. Na co myslel? Když konečně promluvil, jeho hlas zněl ochraptěle, jako by ho někdo oloupil o jeho podstatu.

„Počkáš na mě?“

Přikývla jsem a zadržovala jsem slzy.

„Počkáme.“

„Tři roky?“

„Ano.“

„Deset?“

„Deset to nebude, miláčku.“

„Patnáct? Kolik je za vraždu?“

„Počkáme.“

Mluvila jsem tiše, chlácholivě, ale už v tu chvíli jsem věděla, že neznám odpověď. Kdo dokáže předpovídat budoucnost?

Ed přikývl, ale z jeho pohledu jsem vyrozuměla, že chápe. V žaludku se mi rozpouštělo napětí několika uplynulých týdnů a místo něj nastupoval jiný, prázdnější pocit, který nedokázala zastřít žádná sebevědomá kuráž. Ať se vydáme jakýmkoli směrem, bude to pro nás všechny osamělá cesta, především

pro Nell a Arthura, zvláště pokud mě taky odsoudí za spoluvinu, že jsem kryla zločince, vařila oběd vrahovi, nebo s čím to na člověka vyrukují. O věznicích jsem skoro nic nevěděla, jen občas jsem zahlédla nějaké záběry ve večerních zprávách a fotky v obrazových přílohách novin: béžově natřené cihlové zdi, bezpečnostní sítě zavěšené pod kovovými spojovacími můstky, ocelové dveře s masivními závorami, statní bachaři, rachotící klíče, pach smutku a porážky, šikana, neumělé tetování, nuda a otrava. Vězni si trest doslova odsedí. Náhodné, ale kruté násilí, samotky, klaustrofobie. Žádný soucit ani radost. Žádné barvy.

Jak to řekl Paul Klee? „Barva a já jsme jedno. Jsem malíř.“ Najednou mi byla zima, i když pořád bylo kolem pětadvaceti stupňů a vzduch žhnul a nehybně visel jako jazzový tón v Preservation Hall.

Ed se s nadlidskou námahou přiměl vstát z pohovky. Podal mi ruku. Uchopila jsem ji a zvedl mě. Cítila jsem jeho šlachovitou sílu, onu cílevědomost, která mě na něm před všemi těmi lety přitahovala. Hleděli jsme si do očí. Jeho byly mlhavě šedé, panenky vypadaly jako mušky v tekutině.

„Ráno moudřejší večera,“ řekl.

Přikývla jsem a dotkla jsem se jeho tváře. Věděla jsem, jak mi ráno bude.

===Y+ECQaeCaGdncXVdnOHCQJGpAIgSvb18ODnPEwMjbwuEk27+4juejBDT2G5a8ICV

13

Co si má člověk s sebou vzít na policejní stanici, když se jde přiznat k neúmyslnému zabití, policie ho pravděpodobně obviní z vraždy a on pak možná celé měsíce, ne-li roky, neuvidí vlastní dům? Pro recidivistu je to stará písnička, ale pro porodníka je to stejná záhada jako abrupce placenty pro kasaře.

„Řekla bych, že tohle všechno nejspíš nebudeš potřebovat.“ Snažila jsem se vnést do situace trochu humoru, i když ani jednomu z nás nebylo do smíchu. Ed pohlédl na postel, jako by svůj náklad viděl poprvé. Světlé vlasy měl mokré, tmavé a sčesané za uši. Tváře mu zčervenaly od očistně horké sprchy. Kolem pasu mu volně visel akvamarínový ručník s létající želvou. Trup měl stále vypracovaný, štíhlý a silný, svědčil o tom, že Ed každý týden chodí na tenis, jezdí na kole v místním kopcovitém terénu, jí pestrou stavu a věnuje se namáhavé práci. Jak by asi vypadal po měsících či letech omezeného pohybu, mizerné stravy, úmorné práce a duševní netečnosti?

Nell nahoře zakřičela: „NECH TOHO, ARTHURE, ŘEKLA JSEM, NECH

TOHO A VYPADNI Z MÝHO POKOJE.“ Její křik prospěl nejen Arthurovi, ale i nám. Ed nadzvedl obočí: tak tohle mu chybět nebude. Nevšímali jsme si jí a prohlíželi jsme věci srovnané v úhledných hromádkách kolem příruční tašky na posteli: holicí strojek, který jsem ten den zakoupila, protože jsem předpokládala, že žiletky si nebude smět ponechat, ať už se Ed ocitne kdekoli, deodorant, kartáček a zubní pasta, kelímek mého hydratačního krému, troje složené kalhoty a tři páry ponožek, dvě nažehlené košile s manžetami na jeden knoflíček, tyrkysový véčkový svetr, jako by se chystal na golf, džíny GAP, flísová mikina Boden, běžecké boty s fajfkou Nike. Říkala jsem si, kdy si myslí, že bude mít příležitost si zaběhat. Leželo tam poslední číslo lékařského časopisu The Lancet, učebnice porodnictví, kterou chtěl opoznámkovat, ale pořád na to neměl čas, a román Dokonalý špion od Johna Le Carré, tlustá bichle pro někoho, kdo má spoustu času. Jako záložku použil naši rodinnou fotku z pláže na Mallorce, Nell má oči sklopené k mobilu a Arthur se zapitvořil, právě když cvakla nastavená spoušť. Na dveřích visel Edův oblek se vzorkem rybí kosti, kolem háčku ramínka schlíple visela kravata profesního sdružení porodníků a gynekologů.

Položila jsem mu ruce na nahé rameno, svalnaté rameno, které mělo jeho rodinu chránit, nikoli ji zavrhnout, přitáhla jsem si k sobě jeho hlavu, přitiskla jsem mu tvář k uchu a zašeptala: „Miláčku, jedeme v tom spolu. Všichni

přicházíme o to, co nejvíc milujeme.“

Ed přikývl. V jeho rezignaci byl majestát. Chápala jsem, jak moc pro něj znamenají všední drobnosti rodinného života poté, co vyrůstal sám se stařičkými rodiči. Prostupovaly každé slovo, když vypočítával všechny ty nudné věci, na které jsem nikdy nemusela myslet: odečty plynoměru a obnovení pojistných smluv, kde najít náhradní žárovky nebo telefonní číslo na instalatéra, jak platit převodem z účtu, co dělat, když myčka vyhodí pojistky, koho zavolat, když se rozbije kotel, proč máme imbus a kde je uložený. Tyhle věci jsem nikdy nevěděla. Od prvního dne se o mě staral.

„ARTHURE, VYPADNI, MOHL BYS MĚ LASKAVĚ NECHAT NA POKOJI.“

„Po některých věcech se mi stýskat nebude.“

„Protože to nebude zapotřebí. Mysli pozitivně.“ Nevrle zabručel. Políbila jsem ho na ucho.

„Kdy to mám říct dětem?“

„Až mě obviní. Až budu pryč déle, než bych obvykle byl na konferenci. Až se moje jméno objeví v novinách. Až začnou kolovat zvěsti. Až…“

„Až uznám za vhodné.“

„Až už to nebudeš moct odkládat.“ Po tvářích mu stékaly slzy.

„Nejprve se to musejí dozvědět ode mě.“

„Samozřejmě.“

„Bude jim líto, že ses s nimi nerozloučil.“

„Rozloučím se s nimi. A až budou vědět, co se stalo, pochopí, proč jsem řekl to, co jim řeknu, i když si v tu chvíli budou myslet, že to je trochu divné rozloučení před konferencí. Ale stejně bude lepší, když jim to vysvětlíš. Díky tomu budou mít čas pochopit všechno, co se stalo, vědět, co jsem udělal a co ne, ještě dřív, než mě uvidí v televizi nebo se o tom dočtou v novinách.“

„Spíš na internetu.“

Zprávy o Johnnym Trumbleovi jsem četla na internetu. Většinu dne jsem strávila vyhledáváním všemožných informací – od novinových reportáží přes Trumbleovy stručné životopisy až po blogy, které rozvíjely různé úvahy, a nenávistné internetové trolly. Dokonce jsem tam narazila i na sebe – kdosi pod jménem @brazenfish8 přišel s názorem, že nejpravděpodobnějším podezřelým je „ta malířka, co má za manžela toho doktora“. Manžel doktor pohlédl z okna.

Podvečerní slunce obnažilo park Ashton Court: zeleň se táhla a dmula až do dáli k lesům, kde se v tůních stínu na horních svazích utápěla pasoucí se zvěř. Vítr unášel směrem k řece horkovzdušný oranžový balon s obrovitým nápisem Dulux. Ve výšinách prudce vzplál oheň. Lidem, jako jsme my, se takové věci prostě nestávají. Chtěla jsem zaječet jako rodička, ale Ed jen naklonil hlavu na

stranu a řekl: „Nebo na internetu. Radši tam nechoď, miláčku.“ Nevesele se usmál. „Já to tedy rozhodně neudělám.“

Věděla jsem to. Naší jedinou nadějí bylo, že někdo tak racionální jako Ed se dokáže vyrovnat s tím, co bude muset podstoupit. Jenom někdo tak racionální jako Ed si dokázal nevzrušeně zabalit do kufru věci, i když věděl, že mu je při zatčení zabaví, a přitom nemyslet na všechno, o co přišel, nehroutit se, neproklínat Boha ani se jako mladý býček nevzpouzet nepřízni osudu. Vždyť přece za celý svůj život, kdy vytvářel rodiny a podporoval tu naši, nikdy neudělal nic, co by znamenalo, že si zaslouží, aby se mu stalo to, co ho nyní čeká. Tedy možná až na jednu věc. Porušil morální zákon. Vztáhla jsem k němu ruku, ale otočil se zpátky k posteli a začal si balit tašku. Jedině Ed dokázal jít vstříc svému osudu bez letmého doteku lidské útěchy.

Sesula jsem se do křesílka s nožkama do o. Koupili jsme ho v bazaru na Golborne Road v dobách, kdy se tam ještě dalo narazit na dobrou koupi. Dívala jsem se, jak si Ed balí věci. Cítila jsem se vyčerpaná, ale opravdová hrůza měla teprve přijít. Hlavně jsem chtěla, aby už bylo po všem – po loučení, napětí, obvinění, veřejném oznámení, ponižování, pronásledování, soudním procesu, odsouzení, publicitě, pohledech, šepotu, falešné péči, po všech těch věcech, před kterými jsme se neměli kam schovat. Chtěla jsem usnout a probudit se, až bude po všem, ať už to znamenalo cokoli. Chtěla jsem si zalézt do díry a dělat svou práci. Chtěla jsem ochránit sebe a svou rodinu.

Po večeři konečně odešel. Jak se dalo očekávat, všichni byli zamlklí, každé slovo obtěžkané dvojím významem, každá věta prosáklá ztrátou. Ed počkal, až si děti půjdou nahoru lehnout, a teprve potom se s nimi šel rozloučit. Byl nahoře dvacet minut. Neptala jsem se ho, co jim řekl. Chtěla jsem, aby to zůstalo jen mezi nimi. Možná to byla poslední věc, kterou si s sebou děti vezmou. Nikdo z nás nemluvil. Jenom jsme se beze slova objali – dlouze jsme se objímali –, tiskli jsme se k sobě tak těsně, jako bychom krátce před smrtí mohli naplnit své manželské sliby a stali se jedním tělem a jednou duší. Vzápětí byl pryč, ani se neohlédl, domovní dveře se za ním tiše zaklaply, jeho široká záda zmizela v soumraku, svíral v ruce tašku a vzpřímeně a vzdorovitě kráčel vpřed. Když vyšel na ulici, zařinčela branka – a potom bylo ticho. Představila jsem si, jak se na chvíli zastavil a vdechoval chladivé vůně v teplém vzduchu, než se vydal k autu. „Kdyby to konec v jeho konci mělo, dobré by bylo skoncovat to hned.“

Pár vteřin jsem si připadala prázdná, mimo vlastní tělo, jako bych byla někde jinde nebo někdo jiný, jako bych se slunila na palubě zaoceánského parníku nebo mluvila po telefonu italsky. Opravdu se stalo to, co jsem si myslela, že se stalo? Když ten okamžik pominul, rozhlédla jsem se po kuchyni. Hledala jsem

nějaký časopis. Nemohla jsem si jít lehnout, protože jsem v žádném případě nedokázala usnout, ale stejně tak jsem se nedokázala soustředit na knihu či báseň, ba ani na obraz. Všimla jsem si, že na dřevěné desce kuchyňské linky leží Bristol Magazine, exkluzivní časopis, který nám zdarma chodí do schránky.

Přesně takové naprosto nenáročné čtivo jsem potřebovala: fotky domů na prodej a minimalistických německých kuchyní, které si nikdy nebudu chtít pořídit a nejspíš na ně ani nikdy nebudu mít, rozhodně ne teď. Sešla jsem do sklepa a z lednice jsem vylovila lahev Sancerre. Edovi ji daroval nějaký štědrý novopečený otec, který mu rád věnoval předražené víno, jaké bychom jinak nikdy nepili, a vůbec netušil, za jakých okolností ho otevřeme. Došlo mi, že se nejspíš budeme muset začít uskrovňovat, nicméně zrovna v tu chvíli jsem se potřebovala napít tak zoufale, jako bych byla alkoholička. Možná bych měla následovat Matta a vydat se cestou závislosti? Moje cesta mi nakonec moc štěstí nepřinesla. Co když my Tenterdenové nejsme zrozeni pro štěstí? Možná se mi jen podařilo neštěstí odvrátit na trochu delší dobu? Nebo to jen tak vypadalo?

Vyndala jsem sklenici. Zazvonil telefon. Nezvedla jsem ho. Zvonil dál. Pořád jsem ho nezvedala. Po posledním zazvonění, které mi připadalo jako závěrečná salva rozhořčení, nakonec ztichl. Vzala jsem do ruky vývrtku.

První sklenice nezapůsobila. Nalila jsem si další. Už když jsem si žlutavé víno nalévala, věděla jsem, že ho nechci. Nepotřebovala jsem ho. Svou žízeň jsem uhasila. Ať už se Edovi stane cokoli, nepůjdu stejnou cestou jako Matt. Na rozdíl od něj jsem měla Nell a Arthura. V následujících hodinách, dnech, týdnech, měsících a nejspíš i letech mě budou potřebovat střízlivou, zcela při smyslech, abych je chránila jako tygřice. Vylila jsem do dřezu nejdřív sklenici a potom celou lahev a zlomyslně jsem si užívala, že vyhazuju tak drahé víno. Zběžně jsem prolistovala časopis, ale nedokázala jsem se soustředit, a tak jsem vzala do ruky ovladač a nakonec jsem naladila zprávy na nějakém čtyřiadvacetihodinovém zpravodajském kanálu. Na Blízkém východě se stupňuje násilí. Ceny akcií finanční společnosti prudce klesají. Mohutný, zavalitý chlap, který příliš často a příliš dobře jedl, se rozčiloval, že všichni tvrdí, že zbankrotoval, když přece říká, že to není pravda. Nevypadal důvěryhodně. Pomyslela jsem si, že když mu nevěřím já, pak mu určitě nevěří ani Julian Noone a trh, a jeho firma půjde ke dnu. Při vojenských manévrech na Brecon Beacons zemřel pohledný mladý voják. Vypnula jsem televizi. Tolik špatných zpráv za jeden den je na člověka moc. Šla jsem nahoru do ateliéru a vyhrabala jsem staré číslo časopisu Apollo s krásně ilustrovaným článkem o Georgii O’Keeffeové, na který jsem se už dávno chtěla podívat, a šla jsem si lehnout. Chtěla jsem vstřebávat její barvy. Potřebovala jsem její lyrický pohled.

Stála jsem v koupelně u kulatého zrcadla, osvětlená obloukem ze žárovek, jako bych byla divadelní a filmová hvězda. Ostré světlo odhalovalo každičký flíček a pupínek. Jaké asi je být herečkou?

Jak bych namalovala svůj obličej? Nejprve fyzické rysy: křišťálově modré oči, mandlového tvaru, když se usměju.

Rovný nos, drobný, jemnější než matčin. Vlasy jsem měla zastřihnuté do mikáda, protože to bylo pohodlnější pro práci. Byly nevýrazně hnědé, po otci trochu do zrzava, a na šíji se mi přirozeně kadeřily k hlavě. Potřebovaly umýt.

Se vším, co se dělo, se jaksi… Našpulila jsem ústa. Vykoukly z nich špičky dvou předních zubů. Jako vždycky. Měla jsem od přírody čistou a jemnou pleť, i když mimické vrásky v ozářené koupelně vypadaly hluboké jako kaňony.

Nekompromisní upřený pohled odhalil na mém čele jemné brázdy, ještě ne zcela patrné, ale nesporně přítomné – důsledek porodů, mateřství a malování sebestředných lidí. Tohle je začátek. Nebylo těžké představit si, co by mohlo natropit příštích pár týdnů či měsíců.

Podívala jsem se sama sobě do očí. Vždycky začínejte u očí. Řeknou vám, jak je člověk silný, jaké má rezervy, jak daleko je schopen zajít. Odhalují strukturu.

Zbytek je jen obložení. Moje byly zarudlé, a jakkoli jsem se snažila předstírat, že je to jinak, vypadaly vyčerpaně. Nemohla jsem se před tím schovat. Vyprávěly celý příběh komukoli, kdo v nich uměl číst. Nabokov kdysi řekl, že knihu nelze přečíst, lze ji jen znovu pročíst. Co když nelze namalovat autoportrét, ale lze ho jen znovu přemalovat?

Odložila jsem článek o Georgii O’Keeffeové a pustila jsem si rádio. Je to tranzistorák Roberts, dávný dárek od Eda do ateliéru. Přenesla jsem ho do ložnice, když mi došlo, že nechci poslouchat ty kecy, které celý den běží na BBC

Radio 4. Jak si všichni ti náfukové hrají se slovíčky, vyžívají se ve vlastní vtipnosti a chytrosti, všechny ty seriózní hry, povrchní analýzy, žvaniví komentátoři. Politici, kteří vykládají lži. Všechno jsou to jen slova, beztvaře vířící jako počínající stařecká demence. Opium pro inteligenty. Copak můžete něco udělat, když se topíte v záplavě slov? Proč byste vůbec něco dělali? Umění je pravý opak. Musí zachytit okamžik. Musí se dopídit smyslu, zabývat se nuancemi, dospět k pochopení, dosáhnout k pravdě. Musí se k němu přistupovat nepřímo, nikoli palbou zaujatých komentářů. Umění není názor.

Půlnoční dýdžej na náhodně naladěné stanici představil písničkáře, o kterém jsem nikdy neslyšela. Po několika akordech na akustickou kytaru se ozvala foukací harmonika – jistá známka toho, že se interpret bude brát vážně –

a chraplavý hlas donekonečna skuhral, jak vyráží na západ přes širé pláně hledat svou lásku. Po třech minutách naděje a zmaru, a možná jakéhosi vykoupení, se

jako stepní běžec znovu přihnala harmonika. Ležela jsem na čistém povlečení a natřásala polštáře v poloprázdné posteli.

Za okamžik zazvonil telefon. Chvíli jsem zaváhala, než jsem ho zvedla.

V mikrotichu předtím, než promluvil, už jsem věděla, že je to Ed. Měl tichý, ale naléhavý hlas.

„Miláčku, slyšela jsi tu novinu?“

„Ne. Jakou?“

„Propustili ho.“

„Cože?“

„Bylo to ve zprávách. Tys to neslyšela?“

„Co jako?“

„Trumblea propustili. Toho Aramintina chlápka.“ Cítila jsem, jak se mi sevřel žaludek.

„Ach, miláčku! Ale kde jsi?“

„Copak to nechápeš?“

„Co jako?“

„Nemusím se jít udat, protože už ho propustili.“

„Ale copak ty tam ještě nejsi?“

„Ne.“ Jeho hlas zněl vítězoslavně. „Předtím jsem se projížděl v autě, abych se na to psychicky připravil, a když jsem byl připravený, bylo deset, tak jsem si řekl, že si ještě jednou, naposledy poslechnu místní zprávy. A tam hlásili, že ho propustili.“

„Miláčku, to je…“

„Fakt senzační. Je to naprostá paráda. Jsem nejšťastnější člověk pod sluncem.“

„Pod sluncem,“ opakovala jsem jako ozvěna.

„Ano, není to nádhera? A miláčku…“

„Hm?“

„Není ti nic?“

„Není.“

„Já jen, že zníš trochu, no, zrovna nejásáš.“

„Ne, kdepak, nic mi není. Jsem v pohodě, ach, miláčku, to je fantastická zpráva.“

„Přesně tak. Nemůžu tomu uvěřit. Víš, co to znamená…?“ Nečekal, až odpovím. „Znamená to, že všechno bude v pořádku. Miláčku, jsem tak šťastný, že to nedokážu vypovědět. Jsem na cestě domů.“

Lehla jsem si na načechrané polštáře a přitom jsem stále držela telefon v ruce.

Nedokázala jsem to sama před sebou zatajit. Necítila jsem nadšení. Necítila jsem se tak šťastná, jak jsem měla být. Byla to ta nejlepší zpráva, jakou jsme se jako

rodina mohli dozvědět, ale přesto… ale přesto… Pokoušela jsem se vzkřísit pocit zoufalství, který mě přepadl, když Ed odešel, abych vyvolala úlevu a radost, kterou bych měla cítit. Ale nemohla jsem se zbavit jedné otázky, která se mi pořád vtírala na mysl.

Proč se necítím fakt fantasticky?

14

Na druhý den, ačkoli navenek se nic nezměnilo, jsem se nedokázala odhodlat, abych odvezla děti do školy. Tak jsem znovu zvolila Plán Bea a poslala jsem Nell s Arthurem, aby se s ní setkali na ulici, kde postávala u brány, protože přijela o pár minut dřív, kdyby se jí náhodou podařilo zastihnout tu nejzlopověstnější ženu v celém Cliftonu. Já jsem se mezitím zabývala prádlem v zadní místnosti, a jakmile jsem si byla jistá, že už odjela, doplížila jsem se nahoru do ateliéru a sesula jsem se na lenošku. Když se Ed vrátil, celý vítězoslavně zářil. Vůbec jsem nespala a byla jsem vyčerpaná, končetiny jsem měla jako z olova. Slunce už stálo vysoko na bezmračné obloze a obklopil mě horký vzduch. Nebyla jsem si jistá, kolik toho ještě vydržím. Ale nebylo úniku.

Nyní jsme byli veřejný majetek, mohli nás vyklopit, probírat a prohmatávat. Ať už Ed udělal či neudělal cokoli, stálo nás to soukromí – soukromí, které je pro malování portrétů nezbytné. Musela jsem zrušit tři nasmlouvaná sezení. Neměla jsem sílu je podstoupit.

Nějaký čas jsem ani neměla sílu těm lidem zavolat. Celé hodiny jsem ležela na lenošce, a zatímco pražilo slunce, hlavou se mi neodbytně honily myšlenky jako smečka divokých psů. Jak běžel čas, cítila jsem, jak se odpoledne rozbíhá a řítí se na mě jako přeplněná soudní síň, a věděla jsem, že musím ty telefonáty vyřídit dřív, než se Ed vrátí z práce a přesvědčí mě, abych se z těch zakázek nevyvlékala, ale stále jsem se nemohla pohnout. Snažila jsem se zmobilizovat energii, abych začala od toho nejsnadnějšího, Eddieho Sandersteada – milého, skromného pána, kterému portrét věnovala manželka k šedesátým narozeninám.

Měla jsem podezření, že by byl raději, kdyby mu ten dar nedala. Vtom mi zazvonil mobil. Zvedla jsem ho. Po kratičkém tichu se ozval nesmělý hlas:

„Zajdo?“

Byl to Matt. Vracel se z Highlands a ujel mu spoj do Leedsu a Whitby. Zůstal trčet na nádraží Temple Meads a hodinu neměl co na práci. Existuje nějaká pravděpodobnost, že bych se s ním sešla na kafe? Jako obvykle se omlouval, že mi nedal vědět předem, a naprosto chápal, kdyby se mi to nehodilo. Řekla jsem, že tam za deset minut budu. Jeho hlas hned zněl radostněji.

Když jsem tam jela zadem, kolem čtvrti Spike Island podél kalného Avonu, pomyslela jsem si, že nikdo jiný než Matt, kterého jsem už pár let neviděla, mi nemohl dát deset minut na to, abych s ním odpoledne, kdy jsou všichni ostatní v práci, tři čtvrtě hodinky poseděla u kávy.

Všiml si mě dřív než já jeho, protože se posadil trochu stranou, za velkou tabuli s denní nabídkou, odkud měl perfektní výhled na dveře. Jako by chtěl zaznamenat předběžné varování před příchodem – nevím koho. Dealerů?

Věřitelů? Bývalých přítelkyň? Bytných? Matky? V kavárně na nádraží v Bristolu, ve městě, kde nikdy nebydlel ani nepracoval, by se měl cítit jistě, ale zjevně se naučil nic neriskovat. Zamával mi, obličej se mu rozštěpil do známého doufajícího úsměvu, skoro jako by si myslel, že jsem si možná domluvila schůzku ještě s někým jiným. Rozhlédla jsem se po téměř prázdné kavárně s vysokým stropem a náhle na mě padl smutek. Nádraží, pouhá přestupní stanice, mi připadalo jako zoufalé místo na setkání s tak nepokojnou duší. Matt vždycky čekal na svůj spoj. Objali jsme se. Pořád byl pohledný, i když se mu prohloubily vrásky. Měl lesklé vlasy, beze stopy šedin, tenterdenovské lícní kosti, pěkně vymodelovaný nos a velká ústa s plnými, prokrvenými rty rubensovské krásky. Jeho štíhlost se však proměnila ve vyhublost a vypadal unaveně. Drogy či léta, nebo snad firma na výrobu sítí, si začínaly vybírat svou daň.

Zakoupila jsem dvě kávy. Uvědomovali jsme si, že máme málo času, a tak jsme rychle probrali, jak se máme a co děláme. Tedy já jsem to spíš zamluvila.

Matt samozřejmě neviděl zprávy a matka se o tom kupodivu (nebo zcela pochopitelně) vůbec nezmínila, takže jsem mu tu ženskou mohla vylíčit trochu po svém. Bylo to poněkud daleko od pravdy a bylo mi z toho nepříjemně, protože jsem Mattovi o svém životě vždycky říkala všechno, i když mi to pokaždé neopětoval. Jeho úspornost nikdy nebyla falešná; možná šlo o vyhýbavost – a o zoufalou potřebu soukromí. Měl temná místa, kam nikdo nebyl zván, a já jsem se tam nikdy sama neodvážila. Jak je ve Whitby? Ve Whitby je skvěle. Jak se má Jo? Jo se má skvěle. Jak jde výroba sítí? Výroba sítí jde skvěle.

„A… vynáší to?“

Bylo těžké představit si Matta jako podnikatele. Byl příliš mírný. Nebyl stavěný na jednání s dodavateli a distributory a drsnými rybáři ze severu, kteří viděli, jak se hroutí místní rybářský průmysl, a veškeré výdaje snížili na minimum.

Zápas o ovládnutí mimiky v Mattově obličeji mi prozradil vše. Vyptávala jsem se dál. Měli potíže něco vydělat. Firma jeho ženy neměla rozměry průmyslových výrobců sítí a místní rybáře pod tlakem bylo těžké přesvědčit, aby zaplatili víc za kvalitu a služby. Proto projížděl Bristolem. Byl za matkou, aby ji požádal, jestli by mu nemohla půjčit nějaké peníze, aby měl po ruce hotovost na podporu podnikání.

„Myslím, že dokážu uhádnout odpověď.“

Pochmurně přikývl. Oba jsme věděli, že sázka na něj je riskantní. Nosil svůj nezdar jako obnošený kabát.

Jo začala podnikat před pěti lety. Odmaturovala jen z anglické literatury a potom pět let seděla u pokladny v supermarketu, než jí došlo, že pokud chce mít lepší život, musí si to zařídit sama. Bylo jí sedmadvacet a Mattovi pětačtyřicet, nevzdělaná podnikatelka a životní zkrachovalec. Co je k sobě táhlo?

Kdo ví? Třeba měli stejného dealera. Možná ji přitahovala jeho jemnost, láska k poezii, příslib jiného života. Ať už se seznámili jakkoli (Matt se svým citovým životem vždy dělal tajnosti, obvykle měl proč), věděla jsem, že Jo tvrdě pracuje a chová se poctivě.

„Nebylo to vždycky snadné – myslím s Jo.“

„Ten věkový rozdíl?“

„Nejen to.“ Matt na mě zpoza přivřených očí vrhl ostražitý pohled, který jsem si dobře pamatovala z dřívějška. „Jsme každý jiný. Jo je velmi odhodlaná, cílevědomá. Taky je dost temperamentní.“

„To Bridgey říkala.“

Napil se kávy, jako by se tím chtěl uklidnit.

„Tehdy se to nevyvedlo.“

„Bydlela u tebe?“

„Jo?“

„Bridgey.“

Posmutněle se zasmál. „Nepřespala ani jednu noc.“

Bridgey vystoupila na brontëovském festivalu v Haworthu a odtud jela vlakem do Whitby. Nikdy se nenaučila řídit. Měla v plánu strávit víkend s Mattem a seznámit se s Jo. Nakonec se v pátek v deset večer ubytovala v penzionu a v sobotu ráno chytla první vlak do Londýna. Jo se s Mattem pohádala kvůli jeho závislosti a Bridgey bylo trapné tam zůstat. Na konflikty není stavěná.

„Ale teď už je to lepší?“

„Jasně.“

„A miluješ ji?“

„Koho, Jo? Jasně. Je skvělá.“

„A ona tebe?“

„Prozatím ano.“

Zatvářila jsem se optimisticky, jak jsem doufala, ale bylo těžké působit přesvědčivě. Matt byl člověk v pohybu, cizinec na severu, křehká duše, která nouzově přistála ve světě obchodu. Nebylo snadné představit si nějaké podnikání, na které by se Matthew Tenterden hodil.

„A jsi čistý?“

„Skoro.“

„A Jo?“

Zavrtěl hlavou. Nevěděla jsem, jestli tím myslí, že je čistá, nebo že neví, že on není. Ani jsem nevěděla, jestli vůbec kdy fetovala. Taky jsem nevěděla, co to

„skoro“ přesně znamená, ale nedokázala jsem se zeptat. Ať tak či onak, Matt byl můj starší bratr a do jeho návyku jsem se nesměla plést. Roztržitě zamíchal zbytek kávy párátkem. Vyndal je z balíčku, který měl v kapse. „Je na mě moc hodná.“

„A kolik peněz potřebuješ – potřebuje?“

„To je fuk.“

„Není, řekni mi to. Mohla bych ti něco půjčit. Mám nasmlouvané tři zakázky.

Jde to dobře. Peníze nejsou problém.“

Nedodala jsem, že po třech telefonátech, které jsem odpoledne měla v plánu, už žádné zakázky mít nebudu. Matt byl pravděpodobně jediný člověk na světě, který mě v tu chvíli mohl přimět, abych – byť jen relativně – řekla: „Jde to dobře.“

„Kdepak, Zajdo, je to od tebe fakt moc milé. Vždycky jsi byla tak velkorysá.“

„To sotva.“

„A co ten ledňáček?“

Aha, jasně, ten ledňáček. Stala se z něj rodinná legenda. Jednou, když mi bylo osm, se do našeho domu nějak dostal ledňáček a uvízl v okénku vysoko pod stropem. Matt ani Bridgey na něj nedosáhli. Ptáček byl tak zoufalý, že mi bylo jasné, že než někdo z nás sežene nějakého dospělého, zlomí si zobák o tlusté zelené sklo. A tak jsem bez rozmýšlení mrštila do okna plechovku s pastelkami –

poslední dárek od otce, který jsem dostala. Sklo se rozletělo na milion třpytivých střípků, ledňáček se na mě vylekaně podíval a potom prolétl otvorem. Jen se mihl, záblesk korálové červeni a kobaltové modři, a zmizel. Zanechal mě tam samotnou s šokovanými, užaslými a nadšenými výrazy Matta a Bridgey i s matčinou trestající rukou.

Matt přerušil moje vzpomínky.

„Opravdu si té nabídky vážím, ale musíme to nějak zvládnout, aby to fungovalo.“ Hrbil ramena nad stolem. Člověk si sotva dokázal představit někoho méně schopného zařídit, aby něco „fungovalo“. „Jo to nějak vymyslí. Je fakt skvělá. Dokáže to. Zaslouží si víc…“

Selhal mu hlas, při pomyšlení na ni se mu zaleskl obličej. Oba jsme věděli, že nevyřčený konec věty je: „… než mě.“ Naklonila jsem se k němu přes stůl a dotkla jsem se jeho ruky, tohoto muže, mého bratra, který si myslel, že se své přítelkyni neoprávněně vměšuje do života, i když se snažil sehnat peníze na její podnikání. Připadalo mi příšerné, že ten chlapeček, který vždycky věděl, že

jednou zdědí náš rodinný dům, nikdy neměl místo, kde by se cítil doma. Zvenčí narušil ticho nádražní rozhlas a Matt se podíval na hodinky. Byla to laciná náhražka těch masivních stříbrných, které zdědil po otci, ale „ztratil“ je, když se ocitl v nejhlubším zoufalství.

„Za to, co si zaslouží, si nic nekoupí.“

„Já ty peníze seženu.“

„Ale co když to prostě není životaschopný podnik? Co když, ať se Jo dře sebevíc, ať se oba dřete sebevíc, nikdy nebude schopný konkurovat titánům v nemilosrdném průmyslu, kde váš zákazník – rybář – přichází o kšeft?“

Matt si poposedl. Odložil párátko a odhodlaně se mi podíval přímo do očí, což se stávalo málokdy.

„Víš co? Přemýšlel jsem o tom. Vím, že je to nejisté, ale na tom nesejde.

Musím to udělat. I když s tím začala ona, i když si zvolila nesmyslné podnikání, o kterém nic nevěděla, i když si vybrala upadající průmysl a zákazníky, kteří jdou ke dnu, i když musí soupeřit se světovými výrobci sítí, s Číňany a všemi ostatními, kteří jí dravě konkurují, takhle na tom prostě je a taková je, tohle dělá, a pokud půjde ke dnu, půjdu s ní.

Udělám to pro ni, protože si jí vážím a vím, co si kvůli mně vytrpěla.“

Nezbývalo mi než přikývnout. Byl to ten nejdelší monolog, jaký jsem kdy od Matta slyšela. Nedůvěřovala jsem si natolik, abych promluvila. Když viděl, že nic neřeknu, pokračoval: „Aby nedošlo k mýlce: já vím, že se v podnikání nevyznám, ale udělám to, protože ji miluju, a ona miluje mě, a víš co, dnes si nic nepřeju víc.“

Sklopil oči ke stolu, jako by se za svůj výlev styděl. Nevěděla jsem, co mám říct, a tak jsem si vzala z balíčku párátko a začala jsem se šťourat v zubech.

Když zvedl zrak, rozpačitě řekl: „Promiň, Zajdo, nevím, co mě to popadlo.“

„To nevadí. Je těžká doba. A já jsem hlavně moc ráda, že jsi s Jo šťastný.“

Na okamžik odvrátil zrak a při pomyšlení na Jo se rozzářil tak, jak už jsem ho léta neviděla.

„Takhle jsem se dřív necítil.“

Z amplionu se ozvalo další nesrozumitelné hlášení.

„Hele, já už radši půjdu. Nechci, aby mi ujel další vlak.

Řekl jsem, že dorazím domů tak, abych uvařil večeři.“

Přikývla jsem. Vstal, zvedl cestovní kabelu a přehodil si ji přes rameno. Vzala jsem ho do náruče a pevně jej objala, tiskla jsem se k jeho křehké bílé tváři a kolébala se, dokud se jemně nevyprostil z mého objetí.

„Musíte k nám přijet na návštěvu.“

„Určitě. A vy k nám.“

„Určitě. Pozdravuj Eda a děti.“

„A ty Jo.“

Posadila jsem se, aby mohl odejít. Už nebylo co dodat. U dveří se otočil a nesměle na mě mávl, jako bychom byli staří přátelé, kteří se předtím rozkmotřili, ale teď se opět udobřili. Taky jsem mu zamávala. Matt mě vždycky dostal. Jakmile se za ním zavřely dveře, vytáhla jsem mobil a klepla na ikonku internetového bankovnictví. Když jeho vlak vyrazil směrem na sever, Matt, i když o tom neměl tušení, zbohatl o sedm tisíc čtyři sta liber, vlastnil veškeré moje úspory a jeho bankovní konto ztučnělo díky bezhotovostnímu převodu se zprávou pro příjemce: „Pro Jo. xx“

Jakmile jsem se vrátila do ateliéru, zatelefonovala jsem svým klientům.

Musela jsem, i když můj dar Mattovi znamenal, že jsem na mizině a finančně se budu muset spolehnout na Eda. Bylo mi to jedno. V tu chvíli byly peníze mnohem méně důležité než muset strávit po čtyřech dnech s třemi lidmi, které neznám, ale kteří budou vědět všechno o mně. Za prachy jsem si nemohla koupit dvanáct dnů volna, abych se pokusila srovnat si věci v hlavě.

První telefonát Eddiemu byl milý a snadný. Díval se na zprávy a řekl, že mě samozřejmě chápe. Ani po mně nechtěl zpátky zálohu, ale nabídl mi, ať si ji nechám pro případ, že bych do té práce měla chuť. Napadlo mě, jestli by jeho manželka byla taky takhle shovívavá.

Potom jsem zavolala Alexu Quoyleovi. Tenhle realitní developer bez skrupulí okrádal staré dámy, kterým měl zanedlouho vypršet pronájem nemovitosti v drahých londýnských čtvrtích. Na rozdíl od Eddieho, jenž byl pravý gentleman, pro mě Alex neměl pochopení. Když jsem ho požádala, aby mi dal trochu času, neodpověděl. Alex je mistr mlčení. Ví, jak vést telefonický hovor.

Nechá vás obrůstat mlčením. Staré dámy to ticho nezvládají, protože jsou osamělé nebo protože jim už z propachtovaného života nezbývá moc času.

„Měli jsme ten termín domluvený půl roku předem.“

„Já vím a opravdu mě to moc mrzí.“

„Ale co Tabby?“

Tabby? Co má být s Tabby? Zrovna Tabby Quoyleové byly nějaké termíny naprosto ukradené. Bylo jí úplně jedno, které čtyři dny nepůjde na tenis, pilates nebo do bazénu a bude sedět modelem pro portrét. Neočerňovali ji ve zprávách ani ji necupovali v každém blogu po celém světě.

„Víte co, jde o to, že když začínáte malovat portrét, musíte být v určitém rozpoložení. Musíte mít naprosto čistou mysl, doslova jako čisté, neposkvrněné plátno. Jedině tak můžete být opravdu objektivní, proniknout k modelu a do jeho mysli, protože malujete lidi zevnitř.“

Alex zafuněl, což mohlo souviset s tím, že v Tabbyině mysli nelze nic najít,

a bez jediného slova zavěsil, takže jsem nevěděla, jestli portrétování bylo, nebo nebylo odloženo. Šla jsem do koupelny, napustila jsem si sklenici vody a jediným hltem jsem ji vypila. Byla studená a čirá a připomněla mi chladivé, čisté potoky v Dartmooru. Druhou jsem si odnesla do ateliéru. Připadala jsem si vyšinutá, nejistá, odhalená – jako by – i když jsem byla ve třetím podlaží – se kdokoli mohl podívat dovnitř a moje vina byla nasnadě. Z hloubi místnosti jsem hleděla přes střechy čtvrti Hotwells směrem k Ashton Courtu. Chladivá voda, svědivá kůže, bolest mezi očima. Potřebovala jsem se přeskupit, znovu nabýt vládu nad svým životem, než mě to nepostižitelné začne užírat. Naskytl se mi útěšně známý pohled: střechy, terakotové komíny, obloukové ulice Paragon a Polygon s georgiánskými řadovými domy a nad blátivými břehy Avonu hranaté budovy z červených cihel připomínající staré Chicago – bývalá celní skladiště s klikatými kovovými požárními schodišti a minulostí zatíženou obchodem s otroky. Slunce stálo vysoko na obloze a pražilo do země. Nikde nebyl žádný stín. Nebylo kam se schovat.

Znovu jsem zvedla telefon a vytočila číslo. Ozval se rázný hlas, který zněl přívětivěji, když jsem se ohlásila jménem. S Chrissie Wrightovou bude snadnější pořízení než s Alexem Quoylem. Řekla jsem jí, že potřebuju trochu volna.

„Obávám se, že to nepůjde.“

Cože? Její neústupný tón mě naprosto zaskočil. Nenechával žádný prostor pro vyjednávání. Jenom jsem zablekotala: „Pardon?“

„Ano. Šéfa napadlo, že možná budete chtít sezení zrušit, ale usoudili jsme, že nejde odložit. Prostě jsme nedokázali najít žádný jiný termín. Obávám se, že smlouva je sepsaná, a chceme, abyste ji dodržela. Chápeme, že o vás a vašem manželovi bylo v poslední době řečeno či napsáno mnoho nepříjemných věcí, a hluboce s vámi soucítíme. Nicméně to není náš problém.“

Nechtělo se mi věřit vlastním uším. Od kdy se klienti opovažují nedbat na umělcův názor? Tohle se nestávalo – a to jsem byla zvyklá jednat s těmi nejzhýčkanějšími lidmi v celé Británii. Pokoušela jsem se jí sdělit, že se na to teď prostě psychicky ani intelektuálně necítím, ale Chrissie mi na výmluvy neskočila. Odrážela všechny moje argumenty. Když bylo jasné, že se z toho nevykroutím, ať jsem ji sebevíc prosila a přemlouvala, slibovala jí hory doly nebo jí vyhrožovala, nakonec jsem se zeptala: „A kdo je tedy ten váš šéf, propánakrále? A proč s tím musíte dělat takové tajnosti?“

„Obávám se, že vám to nemohu říct.“

„V tom případě nemohu přijít. A tečka.“

Do háje. Jakmile jsem ta slova vypustila z úst, došlo mi, že jsem udělala chybu. Chrissie nepropásla svou příležitost.

„A když vám to povím, tak přijdete?“

„No…“

„V tom případě vám jen řeknu, že mého šéfa znáte.“

„Potřebuju vědět víc. Potřebuju jméno. Jak se ten chlap jmenuje?“

„Jak se ten chlap jmenuje?“

„Ano.“

„Myslím, že jste se možná zmýlila. Můj šéf není muž.“

„Není to muž?“

To muži vždycky s oblibou předstírají, že jsou tak veledůležití, že osobě, s níž se chystají sejít, nemohou vyzradit své jméno. Ženy na tohle mají příliš vysokou emoční inteligenci.

„Ne. Je to žena. Jmenuje se Marianne Heverová.“ Vyslovila to jméno, jako by očekávala, že je budu znát. Pátrala jsem v paměti a snažila jsem se nepůsobit udiveně, ale nic mi to neříkalo. Žádnou Marianne Heverovou jsem neznala. Ba dokonce jsem neznala ani žádnou Marianne. A kdyby ano, určitě bych si to pamatovala, protože v mládí jsem jako všichni teenageři, kteří mají pocit, že jim nikdo nerozumí, zbožňovala Leonarda Cohena – a (no jo, já vím) taky Rimbauda, Kerouaka, Camuse a tak dále a tak dále.

Řekla jsem: „Je mi líto, ale mýlíte se. Žádnou Marianne Heverovou neznám.“

Očekávala jsem, že to bude přinejmenším ministryně vlády.

„Ale znáte.“

Mluvila nezávazným tónem. Ty její hříčky mě popuzovaly. Byla jsem čím dál odhodlanější za žádnou cenu nejet do Cheshiru. Snažila jsem se nepůsobit podrážděně.

„Mohu vás ujistit, že ji neznám. To jméno jsem nikdy předtím neslyšela.

Vůbec neznám nikoho, kdo se jmenuje Marianne. Tedy aspoň si to nepamatuju.“

„Pardon. Měla jsem vám to říct. Je to její příjmení po manželovi, i když tedy náhodou už je rozvedená. Určitě jste ji znala pod jejím dívčím jménem.“

Odmlčela se dost dlouho na to, aby mě udržela v nejistotě.

„Lathamová.“ Bože můj!

„Myslím, že jste ji znala jako Marnie Lathamovou.“

15

Marnie Lathamová/Marianne Heverová bydlela v dvoupodlažní vile postavené z propojených nabílo natřených prosklených betonových bloků.

Přijíždělo se k ní po čtyřsetmetrové soukromé příjezdové cestě, která vedla rozlehlým parkem, jenž se nečekaně vynořil za předměstskou ulicí na okraji Ashtonu-under-Lyne.

Po dlouhé jízdě jsem byla unavená. Na M6 směrem na Manchester byla autonehoda a kolem Birminghamu se obtočila smyčka hustého provozu, která přiškrtila můj postup vpřed po dálnici. I když jsem měla zpoždění, asi půl hodiny cesty od Bow House jsem se zastavila u benzinky na kávu a pro balíček žvýkaček. Potřebovala jsem čas, abych se usebrala, protože jsem si nebyla jistá, že mám dostatečnou „morálku“ (jak říkal Lucian Freud), abych zvládla jakoukoli zakázku, natožpak tak náročnou, jako je portrét Marnie Lathamové.

Ale nenechaly mi žádný prostor, abych se z ní vykroutila. Od té doby, co se Ed vrátil domů s pochopitelným vítězoslavným pocitem, že nešel na policii, jsem skoro nespala. I když si toho nevšiml, protože ho zcela ovládla úleva a nadšení, uvědomovala jsem si, že každý projev jeho štěstí, každičký nepatrný pohled či gesto blaženosti a osvobození, na mě působí zcela opačně, byť jsem sebevíc chtěla, aby tomu tak nebylo. Snažila jsem se radovat z jeho svobody, říkat si, že je to dobré hlavně pro děti, ale nedokázala jsem to. Zanedlouho jsem zjistila, že se na dlouhé hodiny zamykám v ateliéru, abych se s ním nesetkala, a tvrdím, že se připravuju na portrét Marnie Lathamové, ale ve skutečnosti jsem pouze zírala na vlastní ruce s intenzitou, kterou Monet věnoval kupkám sena a leknínům.

Zatímco však on proměňoval své zírání v umění, já jsem se neměla čím pochlubit – kromě pár tahů na papíře, výtrysků pálené umbry, olovnaté běloby, kobaltu a tiziánské červeni, barevných bodanců, na kterých moje prsty vypadaly jako buclaté buřtíky. Svá nezdařená díla jsem připevnila kolíčky na prádelní šňůru, abych se přiměla zbystřit pozornost a popohnala se. Vždycky jsem sama sobě byla tím nejpřísnějším kritikem – některé portréty, které jsem považovala za nezdařené, se portrétovaným moc líbily, možná právě proto –, ale tohle byla spíš sebeanalýza než tvůrčí analýza.

Kvůli tomu incidentu s Johnnym Trumblem jsem si uvědomila, že v hloubi duše chci, aby Ed řekl pravdu. Potřebovala jsem, aby se přiznal, aby znovu byl tím mužem, za kterého jsem se provdala. Nepravda se příliš rozrostla a nyní byla potenciálně bezmezná. Nedokázala jsem však žít se lží mezi mnou a mými

dětmi, mezi mnou a světem, když celé mé dílo, smysl mé existence, se zakládalo na poctivosti, na pátrání po pravdě o modelu a na jejím vymezení. Jak jsem mohla „znát“ portrétovanou osobu, když jsem ani nevěděla, kam se ubírá můj život? Taky mě napadlo, že té ženě se nedostalo spravedlnosti. Vždyť měla rodiče. Zasloužili si, aby byl její případ vyřešen a uzavřen. Možná jsem Edovi příliš rychle nabídla, že ho podpořím, než jsme si to ze všech stran promysleli, především co ve skutečnosti znamená navěky žít s tou lží. A potom tu byla ta nevěra. Jakkoli jsem se tou myšlenkou odmítala zabývat, přesto mě chtě nechtě napadalo, nakolik přispívá k mému strádání. Ačkoli Ed tvrdil, že se na ten večer nepamatuje a ta žena se mu nelíbila, nevěra, porušení důvěry, je fakt. Není nutno dokazovat touhu. Fakta lze zopakovat.

Zatímco se mi honily hlavou všechny tyhle otázky, stála jsem u malířského stojanu a úzkostlivě jsem nanášela barvy na plátno, až jsem si nakonec začala myslet, že už nikdy nedokážu malovat tak jako dřív. Třeba už budu schopná malovat jen abstrakce, které vysávají všechny barvy ze života? Třeba už budu schopná malovat jen děti nebo pejsky a kočičky, protože nemají ve tvářích žádný motiv, žádný prožitek utrpení či lítosti? Moje obavy se navršily, až sahaly do takové výše, že vytvořily vězeňskou zeď. Dveře se zaklaply a nešly otevřít.

Sjela jsem z dálnice a nazdařbůh odbočila na vedlejší silnici. Už jsem měla dost těch nepřetržitých šňůr aut a potřebovala jsem se vzpamatovat. Moje mysl se obracela sama proti sobě a nenávratně směřovala ke zničení mé rodiny.

Potřebovala jsem čistý vzduch a třpytivou vodu, hebký vřes, nachová vřesoviště.

Potřebovala jsem si nějak vyvolat zasuté vzpomínky, které by mohly dát tvar mým pocitům. Potřebovala jsem znovu nabýt rovnováhu. Právě proto (jak jsem si uvědomila, když jsem se šinula na sever v blyštivé řece aut) jsem dopustila, aby mě Chrissie svou šikanou přiměla splnit tuto zakázku: protože jsem se potřebovala dostat pryč z domova. Potřebovala jsem prostor na přemýšlení, a pokud jsem k sobě byla upřímná, potřebovala jsem prostor bez Eda a jeho potlačované radosti. Samozřejmě, že jsem si tuhle skutečnost pro sebe navlékla jako odplatu za to, že jsem se za Marnie tenkrát před lety v internátu nepostavila, plus přirozený zájem zjistit, jak nakonec dopadla. Možná v tom byl i přízrak –

strašné to slovo – vykoupení.

Potíž byla v tom, že jsem tu zakázku nyní musela dokončit, když už jsem ji přijala. Jenomže jsem vůbec neměla ponětí, jak mám ve svém současném duševním rozpoložení Marnii namalovat – stejně jako jsem nevěděla, jak mám být s Edem. Takže jsem víc než hodinu seděla v autě před benzinkou spojenou s obchodem a pozorovala, jak ze dveří kolébavou chůzí vycházejí obézní lidé a v zafačovaných rukou drží korbele kávy a obří sáčky s želatinovými bonbony Haribo, a přitom jsem se snažila vyčistit si hlavu od toho svinstva a strachu

a odolat pokušení minout Marniin dům a pronajmout si dům v Jezerní oblasti, dokud nebude po všem. Ale bude vůbec někdy po všem? A jak má člověk namalovat portrét někoho, koho zradil – i když na základě pravdy? Může to být její portrét, nebo na něm musíme být obě?

Marnie. Marianne. Pořád dokola jsem ta jména převalovala. Marianne, Marnie. Kdy se z Marnie stala Marianne? Proč se z Marnie stala Marianne? Co to vypovídá o Marnie, že se z ní stala Marianne? Jak se to odrazí v jejím portrétu? Portrét je namalovaná odpověď; já jsem měla jen plátno plné otázek.

Marnie nebyla doma. Místo ní mě přivítala nějaká žena s koňským obličejem.

Táhlo jí na padesát, byla oblečená v hořčicových manšestrácích a prošívané péřové vestičce. Měla růžové tváře, kaštanové vlasy, masivní pečetní prsten bez erbu, na krku šňůru perel a nebyla nalíčená. Chrissie Wrightová. Poněkud afektovaně mě přivítala v Bow House.

Chrissie mě provedla rozlehlou prázdnou halou. Byla vymalovaná nabílo a osvětlená okny, která sahala od podlahy ke stropu, a kruhovým abstraktním obrazem, který žhnul oranžovou barvou. Byla to úchvatná sytá oranžová, namalovaná někým, kdo byl stejným mistrem oranžové jako Yves Klein modré.

Prošly jsme neviditelnými dveřmi ve zdi a kráčely jsme chodbou s bílými zdmi a nečleněnými okny s vyhlídkou do parku, vyšly jsme po skleněných schodech a přešly přes prázdné odpočívadlo. U dveří do mého pokoje se Chrissie otočila a řekla:

„Obávám se, že let paní Heverové má zpoždění, takže dorazí domů až pozdě.

Požádala mě, abych se vám za ni omluvila, a řekla, že bude připravená zítra ráno. Mohla byste začít hned v osm třicet?“

Co jsem na to mohla říct? Že je nemožné namalovat portrét, když jste portrétovanou osobu dvacet let neviděli? Že jsem se od školy změnila a Marnie také, soudě podle jejího domu a jména? Zmocnilo se mě znepokojení, ale už bylo pozdě, abych z té situace vycouvala. Vnesla jsem do své odpovědi co největší podrážděnost.

„Tak… tedy dobře. Samozřejmě to není ideální, ale…“

„Večeře bude v jídelně, která se nachází nalevo od haly. Johnson ji bude podávat v osm, takže byste měla mít trochu času na osvěžení.“

Způsob, jakým nedbala na moje slova, ve mně vzbudil podivný pocit, že to všechno bylo předem naplánované – Marniina nepřítomnost, utajování její totožnosti, neschopnost sejít se se mnou před portrétováním, i když jsem nabízela různé termíny. Jako by na mě Marnie nepostřehnutelně nastražila jakousi léčku. Byla na domácím území. Sama určila čas a místo. Měla trumfy v ruce.

Když Chrissie odešla, zavolala jsem domů. Potřebovala jsem podporu svých blízkých. Mezi holými stěnami pokoje a těmi surovými betonovými bloky jsem potřebovala lidskou něhu a pochopení. Nell netečně zvedla telefon, v pozadí vířilo kytarové sólo, které je znělkou seriálu Hollyoaks. Pokusila se mě předat Arthurovi, ale zařval, že „teď nemůže“, i když zůstalo záhadou proč. Kvůli domácím úkolům to určitě nebylo. Na Edově mobilu rovnou naskočila hlasová schránka. Stála jsem v tom obrovském pokoji bez jakékoli výzdoby a přepadl mě stesk po domově a nervozita. Už jsem namalovala bezpočet portrétů a na čtyři dny jsem byla hostem v mnoha domovech, které byly všechny stejně svébytné jako jejich majitelé, ale tady mi něco nehrálo. Nedokázala jsem přesně říct, o co jde; prostě tu vládl jakýsi beztvarý strach z čehosi nevyřčeného. Co nejpomaleji jsem si vybalila věci – na čtyři dny pracovní oděvy potřísněné barvami, na čtyři večery elegantnější oblečení na večeři – a poslala jsem Edovi textovku, že jsem v pořádku dorazila a všechno je v naprosté pohodě. Pod mým oknem se na železném podstavci v nepravděpodobné poloze bolestně svíjela socha ženy, která vypadala, jako by ji vytvořil Giacometti.

Marianne Heverová nakráčela do přijímacího pokoje minutu po půl desáté. Už jsem tam hodinu byla, postavila jsem si stojan, roztřídila barvy a čekala. Nebylo tam nic ke čtení a téměř nic, na co by se dalo dívat – v rohu drátěná plastika klavíru v životní velikosti, skleněný konferenční stolek, olivový a tmavozelený abstraktní obraz (nejspíš od Bena Nicholsona), který mi připomínal domácí úkol z matiky. Proti sobě stály dvě bílé čtyřmístné pohovky. Vzhledem k tomu, že jsem si tady s nikým moc nepopovídala, mi připadaly téměř jako parodie.

Nemělo smysl míchat barvy nebo nějaké z nich přenášet na paletu, jelikož jsem neměla tušení, co bude mít Marnie na sobě nebo jakou bude mít barvu vlasů, očí a pleti. Když jsem seděla sama u stolu v jídelně, k němuž by se vešlo dvacet lidí, odmítla jsem Johnsonovu zasmušilou nabídku „kompletní anglické snídaně“.

I bez toho jsem měla žaludek jako na vodě.

„Vy jste doktor Livingstone, předpokládám?“

Přestože šlo o ironickou narážku, Marniin tón byl neutrální. Po táhlých samohláskách manchesterského dialektu, které ji na jihoanglické soukromé škole vydělovaly od ostatních, už skoro nebylo památky. Svižně přešla místnost. Když jsem ji viděla naposledy, odváděli ji ze společné ložnice v internátu. Bylo těžké ztotožnit si tu dívku s kultivovanou ženou, která teď přede mnou stála.

Mentolové cigarety se mísily s drahým parfémem.

Vstala jsem. Marnie se v obličeji zračila stejná touha po životě jako před dvaceti lety. Vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, jí splývaly dolů jako divadelní opona a rámovaly dokonale symetrickou scénu se známýma zářivýma očima,

svůdnými rty a širokými ústy. Když se usmála, rozzářila se, jako bychom celou tu dobu byly ty nejlepší přítelkyně. Nebylo těžké pochopit, jak vybudovala úspěšnou firmu. Na okamžik jsem zaváhala, jestli se nemáme políbit nebo obejmout, ale ona ke mně jen chladně vztáhla ruku. Měla pevný stisk.

„Marnie!“ Sotva jsem to vyslovila, bylo mi jasné, že nejsem připravená ji portrétovat, a přála jsem si, abych sem bývala nejezdila. „Moc ráda tě vidím.“

„Teď jsem Marianne.“

Chápala jsem to. Z jediné věty jsem si uvědomila, že na rozdíl od téměř všech ostatních ve škole nikdy nechtěla ani nepotřebovala udělat „správnou věc“ –

tam, odkud pocházela, žádná „správná věc“ neexistovala. Vždycky chápala možnost, která většině lidí dojde teprve tehdy, když je pozdě: její život patří jí a může s ním naložit, jak se jí zachce. Což udělala.

„Marianne. Moc ráda tě vidím.“

„Dlouho jsme se neviděly.“

V jejích slovech nebyl sarkasmus, jen nepatrně ironický tón, který jsem si pamatovala, jakýsi odstup, jenž nastavoval zrcadlo nám ostatním, které jsme se považovaly za bůhvíjak světaznalé, protože jsme pobývaly ve vilách na venkově, trávily léto na ostrově Paxos nebo chodily na večírky do honosných londýnských čtvrtí. Byla jsem Marniina jediná přítelkyně a ona moje, a ať už provedla cokoli, zklamala jsem ji. Cítila jsem víc než lítost nad tím, jak jsem se zachovala, nad ztracenými léty. Posadila se na jednu z pohovek a pokynula mi, abych si sedla na tu druhou.

„Nevadilo by ti, kdybychom si před začátkem trochu popovídaly?“

„Naopak, budu moc ráda, je to naprosto nezbytné. Znala jsem Marnii. Teď mám namalovat Marianne.“

„Myslíš, že se od sebe budou lišit?“

„Vím, že se od sebe budou lišit.“

Zamyšleně přikývla. Mezitím se objevil Johnson s podnosem. Šálky, podšálky a konvice s kávou. Drobné sladkosti. Byl malý, snědý jako Španěl, zamračený.

Zpod krátkého rukávu se mu na předloktí plazilo hadí tetování. Marianne počkala, až odejde, a potom se mě zeptala:

„Takže kde chceš začít?“

Nad tím, kde chci začít, jsem hodně přemýšlela. Chtěla jsem začít omluvou.

Potíž byla v tom, že tohle téma, tuhle nepříjemnou vzpomínku jsem neměla právo nastolit.

„Vyprávěj mi o sobě. Všechno, co se za těch posledních dvacet let stalo.“

Vyjádřila jsem se pokud možno co nejneutrálněji. Mohla začít po škole, jestli chtěla, nebo v den, kdy se to stalo. Já bych zvládla obojí. Takhle postupuje portrétista, stáhne se za malířský stojan a pak svůj model láká ven jako králíka

z nory.

Marianne začala obdobím po škole. Zmínila se o svém krátkém manželství: v devatenácti se provdala za písničkáře Roba a rozvedli se poté, co se vyspal se svou klávesistkou. Mluvila o tom, jaké je být matkou samoživitelkou, jak ji to donutilo vzít jakoukoli práci, zpočátku jako jediná dívka ve skladu u Markse a Spencera, v povzbudivém světě obdivného hvízdání a lascivních narážek, potom jako prodavačka a ještě později jako nákupčí. Vyprávěla mi, jak jí jeden starší muž (dodavatel, s kterým chodila a který věřil v její schopnosti) půjčil peníze, aby začala podnikat na vlastní pěst. „A zbytek…“ S předstíranou skromností naklonila hlavu a gestem ruky obsáhla velkou místnost.

Zatímco mluvila o svém synovi, který právě nastoupil na univerzitu, o svých terapeutických sochařských pokusech, a zlehčovala svůj úspěch, se z Marianne postupně stáva la Marnie, nadšená a upovídaná, lačná dozvědět se o Edovi, Nell a Arthurovi, o Bristolu, o lidech, které jsem portrétovala. Když už skoro hodinu odpovídala na moje otázky a kladla vlastní, přičemž o škole nepadlo ani slovo, a nejspíš bylo načase pustit se do práce, nadhodila jsem: „Jedna věc: Onehdy jsem potkala Lucy Rennellovou a zmínila se, že na tebe před pár lety v Londýně narazila a prý jsi říkala, že my dvě se spolu pořád vídáme. Tak mě napadlo, proč jsi to řekla?“

Mariannin obličej se svraštil, jako bych vyprávěla nějaký vtip.

„Jen tak.“

„Jen tak?“

„Jely jsme spolu v taxíku. Pořád tak nudně mlela o své dobročinnosti a škole, říkala, jak se vídá se všemi těmi lidmi, na které jsem se ani nepamatovala, a tak jsem řekla, že se vídám s tebou.“ Pokrčila rameny. „O nic nešlo.“

„Aha. Jasně. Jenom mě to zajímalo.“

„A můžu se tě taky na něco zeptat, než začneme?“

„Do toho.“

„Ta věc, která se nedávno přihodila: proč tebe a tvého manžela sebrala policie za vraždu té holky?“

Měla jsem vědět, že Marnie se nikdy nebude držet scénáře. Rychle jsem se vzchopila a v souladu se stranickou linií jsem jí vysvětlila, jak byl Ed vyčerpaný a proti svému zvyku se na večírku u Petea opil, jak šel do Stokes Croftu s Aramintou a pár dalšími lidmi z Londýna, jak si to rozmyslel, ale nebyly tam žádné taxíky a zapomněl si mobil, což znamenalo, že musel dojít do toho bytu, aby si zavolal nějaký odvoz, jak si tam dal další drink a potom vytuhnul, ale než odešel, opravil jí odpad, a jak ta kytice stačila k tomu, aby se policejní čmuchalové pustili po stopě.

„Volala už předtím instalatéra?“

Za celou tu dobu, co jsem ji znala, Marnie nikdy nepoložila hloupou otázku.

Bylo to dobře načasované připomenutí. Marianne Heverová mi nebyla nijak zavázaná. Tedy Marnie Lathamová určitě ne. Chrissie Wrightová mi zavolala ráno poté, co jsem byla ve zprávách. Najednou mi došlo, že to není náhoda.

„Nemám tušení.“

„Protože kdyby ho volala a on kdovíproč nepřišel, Ed by byl naprosto z obliga. Nestálo by to za ověření?“

Překřížila nohy, svá elegantní lýtka. Olízla jsem si suché rty. Na takhle horké půdě jsem se nechtěla ocitnout. Snažila jsem se působit uvolněně.

„Ano, stálo. Dobrý nápad.“

„To jako chceš říct, že jste to neudělali?“

Měla nevěřícný tón. Zavrtěla jsem hlavou.

„Ale to je přece první věc, kterou jste měli udělat.“

„Možná to ověřila policie. Já ne. Věřím Edovi.“

„Robovi jsem taky věřila.“

Když jsem měla našepsované plátno, už jsem pochopila, jak se z nezkrotné Marnie stala vyrovnaná Marianne. Taky jsem si uvědomila, že mám problém s kompozicí. Jak bych mohla namalovat Marianne Heverovou v jejím vlastním příbytku bez odkazu na jedinečnou prostorovou geometrii domu, který, jak mi řekla, sama navrhla? Ale jak by mohl jakýkoli geometrický obrazec plně vystihnout důvtip, vnímavost, praktičnost, odhodlání, životní elán, zvídavost, citlivost a inteligenci ženy, s níž jsem rozmlouvala? Brutální logika matematiky popírá výjimečnost jednotlivce (kolikrát jsem tohle už říkala Edovi?) a málokdy jsem se setkala s někým tak výjimečným jako Marianne. Přes postel a díky svému odhodlání, manipulaci, šarmu, píli a rozumu se dostala v podstatě z úplného dna až na samý vrchol a dokázala to bez pomoci stipendia na prestižní internátní škole na jihu Anglie, které v mládí získala.

Zatímco jsme si povídaly, vymyslela jsem pózu. Bude stát. Vyžaduje to její energie a zaujetí vnějším světem. Julie seděla na trůnu, protože byla královnou všeho, kam dohlédla, ale bylo to čistě obřadní a nepřesahovalo to rámec Rayových čtyř stěn. Stání je únavné, ale Marianne to zvládne. Hned tak něco ji nerozhází, jak bylo poznat z vyprávění o její minulosti. Já budu sedět na stoličce, budu mít při ruce paletu a vozík s barvami a doslova i obrazně budu vzhlížet k této ženě, oceňovat, že má osud ve svých rukou. Rozhodla jsem se použít oranžový abstraktní obraz v hale jako jedinou barvu na jinak zcela bílém pozadí, nezakotveném, nesymetrickém, bez krbu, nahlíženém ze čtyřicetistupňového úhlu. Model potřebuje nějaký referenční bod – a co může být lepší než ten kruhový obraz? Odkaz na geometrii byl zásadní. Nejen kvůli domu, ale i proto,

že matematika k Marianne nedílně patří. Nemohla by být tak úspěšná v podnikání, kdyby neměla euklidovský cit pro čísla a tabulkové procesory, pro všechny ty věci, které jsem nikdy nechápala a nikdy nechtěla pochopit. Zároveň jsem však tu geometrii musela nějak narušit, pokud jsem měla zachytit Marianninu lidskost. Bylo zapotřebí, aby se vznášela v prostoru, odtržená od svých kořenů, ale stále byla zdrojem energie obrazu. To oranžové slunce ji musí zvýraznit, ne přezářit. Poslouží jako nepřímý kontrast, matematický motiv, obraz v obrazu.

Marianne si vybrala drahý černý kostým, „ne z jednoho z mých obchodů“.

Sukně lehounce odhalovala stehna. Má pěkné nohy. Nikdy svým modelům nenavrhuju, co by si měli vzít na sebe, a pokud mě požádají o radu, neporadím jim. Je to jejich rozhodnutí a jeden ze způsobů, jakým se odhalují. Tyrani se pravidelně dostavují v džínách a tričku, neboť základním rysem všech despotů je sebeklam. Mariannin kostým byl první skulinou v jejím brnění. Napověděl mi, že chce být respektována, možná že dokonce potřebuje být respektována. Možná potřebuje, abych ji respektovala já? Tento náznak pochybnosti se pokusím zachytit.

Vymačkala jsem z tubiček kapky barvy: alizarinovou červeň, ultramarín a lupínkovou bělobu na její pleť, surovou umbru na zjemnění černého kostýmu.

Potom jsem načrtla její obrys tužkou. Před začátkem jsem potřebovala získat celkový pocit, jako když Jeníček v temném lese trousil oblázky. Na konci sezení už jsem postoupila dál.

Druhý den nezačal dobře. Marianne během večeře pracovala, takže mě opět nechala, abych jedla sama, potom nepřišla na snídani a objevila se až v deset, půldruhé hodiny poté, co jsme měly začít. Neomluvila se. Nic jsem neřekla. Obě jsme věděly, že máme jen čtyři dny. Pokud portrét nestihneme, můžu ho dokončit ve svém ateliéru, i když vzhledem k tomu, že je orientovaný na západ, to zjevně bude mít dopad na barvy a odstíny. Nebylo by to poprvé. Nejednou se stávalo, že problém, s nímž jsem před modelem donekonečna zápolila, se vyřešil, jakmile jsem byla sama doma, osvobozená od jeho snahy ovlivnit výsledek. Právě o tyto okamžiky člověku jde, kdy se rozestoupí mraky, vysvitne slunce a všechno se rázem vyřeší. Obraz téměř navzdory Marianne získával na váze a síle.

Kolem oběda se opět vymluvila na práci. Jedla vůbec někdy? Seděla jsem sama v jídelně a rýpala jsem se v kuřeti nadivoko, okořeněném římským kmínem a s přílohou z bobů z místní zeleninové zahrady. Johnson byl vynikající kuchař, ale já jsem neměla hlad. Při práci málokdy mívám chuť k jídlu. Ale věděla jsem, že nejde jen o to. Ačkoli portrét zdárně postupoval, měla jsem pocit, že nemám své dílo pod kontrolou. Jako by mě Marianne nějak podrývala.

Jak jsem tam tak seděla a uždibovala kuřecí maso, nedokázala jsem přijít na to, jestli se ten pocit týká jí nebo jejího portrétu.

Za půl hodiny poté, co jsme se měly znovu pustit do práce, vtrhla do jídelny Chrissie ve svém ohozu do parného dne: rudých manšestrácích, péřové vestičce

– a k tomu perlový náhrdelník. Oznámila mi, že Marianne musela odjet do práce.

Bez omluvy. Začínala jsem být podrážděná. Chtěla jsem pracovat. Chtěla jsem trávit čas s Marianne. Chtěla jsem s ní jíst. Chtěla jsem se do ní ponořit.

Nemusela jsem se znovu stát její přítelkyní, ale měla jsem jen čtyři dny a chtěla jsem je bezezbytku využít. Byl to její portrét, moje dílo. Jak jsem tam tak seděla v zářivé skořápce jídelny, bylo těžké zbavit se pocitu, že za tím příběhem se něco skrývá, nějaký cíl, o němž nevím jenom já.

Chrissie vychrlila spoustu zbytečných návrhů. Mám chuť něco dělat? Všechno se dá zařídit. Nechtěla bych si prohlédnout park? Vyrazit na vyjížďku na koni?

Nebo se projet lodí? Nebo si zajet do Manchesteru? Je k dispozici šofér.

„Budu pracovat na pozadí, díky.“

Zmizela neviditelnými dveřmi ve zdi. Předtím jsem si myslela, že je to jen holá stěna. Skoro všechny dveře tady byly skryté. Rozhlížela jsem se kolem a přemítala, jestli tu nejsou ještě nějaké další, které jsem nepostřehla, nebo něco jiného. V horním rohu místnosti byla stříbrná kulička, které jsem si předtím nevšimla. Požární hlásič? Kamera? Těžko říct. Sleduje mě Chrissie, Johnson – či dokonce Marianne? Nemohla jsem najisto vědět, že odjela do Manchesteru. Její auto jsem neviděla ani neslyšela odjíždět. Klidně pořád mohla být v Bow House a pozorovat mě. Jak jsem tam stála v té holé bílé místnosti, jejíž všechny kouty osvětlovalo šikanující slunce, připadala jsem si stejně odhalená jako celebrita, kterou bulvár přistihl při nevěře. A najednou mě napadlo, jestli celá ta akce nemá být nějakou likvidační pomstou za to, co se před všemi těmi lety stalo v internátu.

Nesmysl! Vždyť se o internátu ani nezmínila. Marianne Heverová stojí v čele společnosti o hodnotě mnoha milionů liber. Denně činí tisíce důležitých rozhodnutí. Některá samozřejmě vyžadují, aby byla u svého pracovního stolu a nestála doma modelem pro svůj portrét.

Možná si ten formální kostým oblékla, aby se ihned mohla vytratit do práce?

Ale pokud tomu tak bylo, neoblékla si ho, protože „potřebovala“ být respektovaná nebo konkrétně přímo ode mě. To by změnilo dynamiku portrétu.

Ale jak to vyjádřit? Tato otázka ihned vyvolávala druhou: učinila jsem příliš mnoho ukvapených závěrů? Můj žaludek mi poskytl odpověď, kterou jsem nechtěla přiznat. Takový problém jsem nikdy předtím neměla. Nemohl to být pouze důsledek toho, že jsem s ní před portrétováním nestrávila dost času, protože něco takového se sice stávalo zřídkakdy, ale nebylo to nic neobvyklého.

Takže to mohlo mít jen jediný důvod.

Bezmocně jsem zírala na portrét. Chystala jsem se odpoledne rozpracovat levou část Mariannina obličeje, ale nyní jsem si nebyla tak jistá. Vstala jsem a poodstoupila jsem od stoličky, abych získala větší odstup. Něco mi nehrálo.

Soustředěně jsem se dívala. Musela jsem pochopit, co mám udělat, abych vytvořila rovnováhu, která by mi umožnila začít pracovat na její levé straně.

Nepotřebuje její čelo jasněji načrtnout? Nemá moc zdůrazněnou klíční kost nebo příliš štíhlou šíji? Nebo je problém ve stylu malby? Není na někoho tak rozvážného jako

Marianne příliš vzrušený a těžkopádný? Plátno nenápomocně stálo na stojanu.

Marianne mi nenabízela žádná vodítka. Znovu jsem se posadila. A poprvé za svou kariéru jsem nevěděla, co mám dělat.

16

„Myslíš, že tě tvoje rodinná výchova nějak poznamenala?“ Mariannin úvodní tah třetí den ráno. Byla jsem tak překvapená, že jsem se zmohla jen na zahuhlání: „Ne.“ Odvrátila jsem se a přimíchala do šedé na paletě hrudku kadmiové červeni. Tím jsem jasně dala najevo, že nechci, aby se náš rozhovor ubíral tímto směrem. Portrétista by se nikdy neměl stát námětem, jinak se dílo zaručeně nezdaří. Marianne měla zuby ostré jako hlodavec, ale mluvila mírným hlasem.

„Všechny cesty vedou do Highlands.“

Pohlédla jsem na svou malířskou špachtli. Blankytnou modř na Marianniny oči žíhala titanová běloba a alizarinová červeň. Ticho narůstalo. Řekla jsem, možná příliš povýšeně:

„Překvapuje mě, že se pamatuješ na naše rodinné sídlo. Mám dojem, žes tam nikdy nebyla.“

„To je pravda. Ale z tvého popisu vyznělo tak podivně, že jsem na ně nikdy nezapomněla. Na mámu, která nikdy neprojevovala žádnou lásku. Na tátu, který sice umřel, ale když byl naživu, stejně nebyl doma. Na bratra, který byl tak mimo, že studium na Oxfordu považoval za trest odnětí svobody. Na sestru, která se zahrabala do knih a nikdy se nezapojila do opravdového života. Vlastně nevím, jestli se kromě tebe vůbec někdo z tvé rodiny zajímal o vnější svět. Byla jsi jediná, kdo je s ním spojoval. Jinak to vypadalo, jako by každý z těch pěti lidí pod jednou střechou žil vlastní život. Vždycky jsem si říkala, že ten blázinec na blatech, který jsi mi vylíčila, je dokonalou metaforou pro izolaci.“

Položila jsem paletu na pojízdný stolek. Přestože moje rodina měla spoustu chyb, chovala jsem se k ní ochranářsky – svého času mi připadalo, že jsem jediná, kdo se pokouší zachránit situaci – a věděla jsem, že nemůžu připustit, aby se mi Marianne dostala pod kůži. Opravdu se mě snaží vyprovokovat, nebo jsem paranoidní? Pohlédla jsem na portrét. Namalovaná Marianne na mě zírala s povýšeností (a pohrdáním?) v očích. Těžko říct. Jako by se všechno – Marnie v internátu, můj život, Ed, ta žena, Philips, tenhle portrét, naše rodina –

přeměnilo v jediné namalované obvinění. Musela jsem změnit téma rozhovoru.

„Proč jsi mě požádala, abych sem přijela a namalovala tě?“ Marianne pobaveně zacukaly koutky úst.

„Protože jsem se chtěla nechat portrétovat a ty máš dobré jméno.“

„Ale no tak.“

„A protože jsem tě chtěla znovu vidět.“

„Mohla jsi mi zavolat. Mohly jsme zajít na oběd.“

Byla jsem v pokušení říct jí, že se mnou doposud strávila pokud možno co nejmíň času, ale místo toho jsem se jí zeptala: „Proč teď?“

„Proč ne?“

„Protože ty jsi takhle nikdy neuvažovala.“

Marianne naklonila hlavu a nosní dírky se jí rozšířily, jako když liška zavětří pach.

„Dobře, tak tedy proto: Vždycky jsem se ti chtěla znovu ozvat, jenom jsem nevěděla kdy. Vždycky jsem si říkala, že přijde čas, kdy mi to bude připadat správné. Nikdy mi nešlo o to, abych ti ukázala, jak jsem úspěšná – to jsem mohla udělat už dávno. Navíc vím, že tohle tě nezajímá. Pak jsem tě onehdy uviděla ve zprávách, jak tě ta novinářka vytočila, a věděla jsem, že tohle je ta pravá chvíle.“

Uvolnila svůj postoj. „Zaujalo mě to. Protože Alice Tenterdenová, kterou jsem si pamatovala, byla tak vyrovnaná, že by jí nikdy takhle neruply nervy. A tak jsem o tom začala přemítat. Lidé se ve stresu chovají různě. V podnikání se s tím setkávám neustále. Říkala jsem si, jaký stres na tebe asi působí.“

„Máš děti. Nechtěla bys, aby Jack viděl, jak se někdo takhle chová k jeho matce.“

„Ne, to bych nechtěla. Ale děti to zvládnou. Jsou silnější, než si myslíme.“

„Ty moje jsou ještě malé.“

„Jasně, ale dospívají, stávají se samy sebou. Teenageři už jsou v podstatě hotoví. Jejich povahy jsou utvořené, jejich silné i slabé stránky. Hledají rady u svých vrstevníků. Propána, kdo jiný by to měl vědět než já. Na tomhle postřehu je založený celý módní průmysl.“

Mluvila hlasitě, ale v jejím hlase byl náznak melancholie, prázdnota, která je druhem samoty. Pocítila jsem záchvěv lítosti. Přenesla jsem se zpátky na internát, do okamžiku, kdy její vznosný idealismus zradila přízemní realita.

Vždycky jsem měla možnosti, které ona nikdy neměla. Její život možná působil záviděníhodně, ale já bych ho za svůj nikdy nevyměnila.

„Stýská se ti po Jackovi?“

„Každému se stýská po minulosti.“

„Proto ses chtěla nechat portrétovat?“

„Vždycky jsem se chtěla nechat portrétovat.“

„Ode mě?“

„Ano.“

„A teď, když jsem známá kvůli tomu skandálu…“

„Přesně tak.“

„To mi lichotí.“

„A chtěla jsem tě znovu vidět. Vidět, jak jsi dopadla. Podle mého odhadu, říkejme tomu intuice, nejspíš nemáš žádné blízké přátele, aspoň ne opravdu blízké. Ve škole jsi žádné neměla kromě mě, a já jsem vždycky působila jako nějaká úchylka, výsledek mého původu a tvé obdivuhodné, byť poněkud paradoxní averze ke zhýčkaným lidem. Nejsi typ, který by se sblížil s ostatními, a není těžké pochopit, z čeho to pramení. Jak jsem řekla, ještě nikdy jsem se nesetkala s rodinou, která by působila tak odtrženě. Mám podezření, že Ed je stejný.“

„To sotva.“

„Pokud jde o přátele. Všimla jsem si totiž, že lidé si na nějaké podprahové rovině vždycky vezmou stejný typ, jako jsou sami. Berou si postoje a ambice, které chápou. Vím, že původem je bližší mně než tobě, ale je to porodník a ty portrétistka. Jsou to povolání, ne zaměstnání. Odvádějí tě do uzavřeného světa, naprosto odříznutého od tvé minulosti. Když jsem zjistila, čím ses stala, vlastně jsem tě dost obdivovala, že sis zvolila takovou profesi. Přesně to bych ti doporučila, kdybych se nad tím zamyslela.“

„Děkuju.“ Nepokoušela jsem se zastřít sarkasmus.

„Připadala mi ideální pro někoho, kdo v dětství zpoza pohovky pozoroval, jak se mu rozpadá rodina, ale vyvázl z těch trosek bez zranění, šel studovat na Cambridge, provdal se za slavného doktora a vybudoval si vlastní úspěšnou kariéru.“

„Portrétování není zrovna v módě. Alespoň ne portrétní olejomalba.“

Marianne se suše zasmála.

„Ale děláš to, co chceš, a co je důležitější, věříš tomu. V tomhle ohledu ses vůbec nezměnila. Protože Alice, kterou jsem znala, vždycky chtěla – vždycky potřebovala – věřit. Takže když ti onoho dne na ulici ruply nervy, vycítila jsem, že něco nehraje, samozřejmě jsem nevěděla co, ale chtěla jsem tě znovu vidět a připadalo mi, že teď je ta správná doba.“

„Jsem dojatá.“

„A chtěla jsem zjistit, jestli moje podezření bylo správné.“

„Jaké podezření?“

Marianne se odmlčela, jako by na okamžik zápolila sama se sebou a nebyla si jistá, jestli má pokračovat. Obě jsme věděly, že se jen přetvařuje.

„Že ty nebo Ed nebo oba dohromady jste opravdu měli s vraždou té holky něco společného.“

Sledovala mě, jako když učitelka chemie čeká, až začne chemická reakce.

Zírala jsem na ni bezvýrazně jako prázdná zkumavka, ale Marianne pouze nadzvedla jedno obočí. Zavrtěla jsem hlavou nad absurdností jejích slov.

„To je nesmysl! Kdyby byly nějaké pochybnosti, policie by nás nenechala jít.“

Marianne zvedla hlavu a skepticky se na mě dívala. Musela jsem všechno popohnat dopředu.

„Můžeme pokračovat s tím portrétem?“

Na okamžik mi připadalo, že mě neslyšela, ale potom vlídně přikývla, řekla:

„Samozřejmě,“ a znovu zaujala svou pózu. Bylo v ní něco kočičího, zlomyslného a nebezpečného. Teď to v sobě probudila. Ustoupila jsem za stojan.

Když jsem nakonec zvedla zrak, bylo to jen proto, abych si ji poměřila s těžkým štětcem a požádala ji, aby zlehka naklonila hlavu doprava. Naklonila ji.

Dlouho jsme mlčely. Snažila jsem se na Mariannino obvinění nemyslet, ale nemohla jsem je oddělit od postavy, kterou jsem malovala. Musela jsem jen doufat, že to překonáme, ale s postupujícím dopolednem jsem si uvědomila, že jsem vyčerpaná, hluboce vyčerpaná, zmítám se na mořských vlnách v lodičce bez vesel, nedokážu se zastavit, nedokážu plout dál. Pohyb vpřed, samotný čas, mi připadal pohřbený v minulosti. Zoufale jsem si potřebovala dát pauzu, ale uvědomovala jsem si, že jsem dostatečně nepokročila kvůli tomu promrhanému odpoledni, prvnímu dopoledni, kdy jsme si s Marianne povídaly, a jejím neustálým absencím. Děkovala jsem bohu, že tam není žádné pozadí kromě toho oranžového abstraktního obrazu, který jsem mohla namalovat ve svém ateliéru.

Šlo jen o to znovu namíchat tu úžasnou oranžovou barvu. Přemalovala jsem jí nos. Samotný s očima byl v pořádku, ale když jsem k němu přidala ústa, jako by se posunul, takže Marianne vypadala prohnaně, a tak ve skutečnosti nepůsobila.

Zrovna jsem nanášela neapolskou žluť pod její spodní ret, když řekla:

„Co bys dělala, kdyby to Ed udělal?“

Rozmázla jsem prstem umbrovou skvrnku na jejím levém obočí.

„Neudělal to.“

Jako bych nic neřekla.

„Co kdyby, já nevím, mezi nimi k něčemu došlo?“

„Nedošlo.“

Dala jsem si štětec do úst a přidržovala jsem si jej ve vodorovné poloze mezi zuby, zatímco jsem vybírala druhý. Je to starý trik, když někomu nechcete odpovědět. Zvedla jsem nakloněnou dlaň jako kadeřnice a pokynula jsem Marianne, aby mírně natočila hlavu doleva.

„Koneckonců nebylo by to poprvé.“

Něco jsem nesrozumitelně zahuhlala skrze štětec a zlehka jsem nanesla ke koutku jejích úst trochu terre verte.

„Muž ve středním věku potká na večírku mladou ženu. Lichotí mu její pozornost. Opije se a zůstane u ní přes noc.“

Vyndala jsem štětec z úst a zakvedlala s ním v zavařovačce s terpentýnem.

„Zůstal tam jen proto, že nemohl sehnat taxík.“

„Ta nejstarší historka pod sluncem.“

„On není tak prvoplánový.“

„Klišé neexistují jen tak pro nic za nic.“ Přimíchala jsem k šedivé hrudku kadmiové žluti.

„Marianne,“ snažila jsem se, abych působila co nejbezstarostnějším dojmem,

„nestalo se to. Není to možné.“

„Z hlediska času, nebo temperamentu?“

Lehkými poklepy jsem nanesla na její pravé ucho Marsovu čerň, abych tuto stranu jejího obličeje zvýraznila. Mandarinkovou, aby tu černou změkčila.

„Z hlediska obojího.“

„Protože byl s tebou?“

Tureckou červeň na ucho. Jenomže vysála barvu z očí, a Marianne je měla rozzářené. Pokud bych je nevystihla, zpackala bych celý portrét.

„Protože byl se mnou.“

„Jakpak jsem to jen uhádla?“

Nedbala jsem na její intonaci. Manganovou modř na oči.

„Tak tedy hypoteticky.“

„Není to možné ani hypoteticky. Je to pro něj naprosto netypické.“

„Tak si jen pojďme představit, že to udělal. Jsi přece tvůrčí typ. Naprosto netypicky se opije na večírku. To je bez debaty. Proč? Protože tam nejsi? Protože je vyřízený? Protože po něm vyjede hezká holka?“

Do obrovských oken vtrhl bílý sluneční disk, který celý den žhnul. Jezero se mihotalo v horkém oparu. Přinutila jsem se zůstat klidná a do mého hlasu se vkradlo jen to nejnepatrnější pobouření.

„To myslíš vážně?“

„Pojďme si to představit… Takže jdou k ní do bytu.“

„Nešel tam jen on. Ten mladý kluk, kterého zatkli, hlavně on tam byl. A stejně tak spousta dalších lidí.“

Marianne se lehounce pousmála.

„Dobrá, takže tam jde s celou armádou. Co se stane pak? Skupina se postupně rozptýlí, vypadne, odpadne, usne, zamiluje, já nevím co všechno, jsou mladí a svobodní, můžou si dělat, co chtějí, až tam je nakonec jen on a ona, nebo možná ne, ale prosím tě, kdo by to počítal? Nikdo ho nezná. Říkala jsi, že jsou všichni z Londýna. A on už ten večer udělal netypickou věc, když se opil, tak co mu brání udělat ještě jednu?“

„To není jeho styl.“

„Cože? Skončit namol v bytě s partou dvacetiletých a třicetiletých není jeho styl?“

„To taky ne.“

„Zdá se, že si ten večer dal pauzu od svého stylu.“

„Marianne, ty jsi horší než trollové!“

Nevzrušeně si přejela ukazováčkem po spánku, jako by to byl kompliment.

Takhle vybudovala své maloobchodní impérium, bezohledně si razila cestu, nikdy nebrala „ne“ jako odpověď. Jak odlišné od nejisté, zpytující umělecké činnosti.

„Řekněme to takhle: šel k ní do bytu; byli opilí; přespal tam s tím druhým chlápkem; ona je mrtvá; toho druhého chlápka propustili; policie si myslí – nebo myslela –, že Ed je do toho nějak namočený. Musí mít nějaký důvod. Všechno to sedí.“

Podívala jsem se na portrét na stojanu. Je vůbec možné zachytit její nelítostnost? Musela jsem se k tomu postavit, jako by to byl vtip. Neměla jsem jinou možnost.

„Tak teď už vím, že jsi magor!“

„Nic nevíš!“

Co jiného jsem mohla říct? Že mě ohromila a vyděsila krutost její intuice?

Není divu, že dokázala předpovídat, jaké barvy a styly bude chtít každý nosit v příštích letech. V místě, kde na její šaty dopadalo světlo, jsem nanesla trošku zeleného viridianu. Musela jsem se skrýt za malířský stojan. Její oči na portrétu plály. Potřebovaly zchladit. Potřebovaly šedou. Nesmlouvavě jsem prohlásila:

„Jednu věc opravdu vím. Znám Eda. Vím, co pro něj znamenám. Vím, co pro něj znamenají jeho děti, které ještě nejsou dospělé a nezabývají se vlastními záležitostmi. Ty jsi možná normální rodinný život nikdy neměla, ale rodina je jakýmsi nepopsatelným způsobem nesnižitelná. Taky jsem zažila obě stránky.

Ale znám Eda a vím, že by svou rodinu nikdy nezavrhl.“

Marianne se vítězoslavně ušklíbla, a tak jsem škodolibě dodala:

„Velký dům nebo úspěšná firma rodinu nenahradí. Funguje jenom s láskou.

Jak to vím? Prostě to vím.“

Otočila jsem se zpátky k paletě, na níž mi docházela kukuřičná žluť. Marianne přikývla, jako by přijala pravdivost mých slov, ale potom se prohnula v zádech a prohlásila: „Instinkt je silnější než vědění.“

Zaskřípala jsem zuby. Nemohla jsem nic říct ani udělat. Připadalo mi, že jsem k té stoličce přibitá. Když pochopila, že neodpovím, tiše řekla: „Chceš vědět, co si myslím?“

Odpověď byla zjevná, ale nemělo smysl ji vyslovit.

„Myslím si, že ji zabil.“

Bylo to takhle prosté a brutální. Bedlivě sledovala, jak se na její slova zatvářím. Snažila jsem se tvářit, jako by to byl největší nesmysl pod sluncem, ale najednou jsem nedokázala promluvit. Jak dlouho můžete obhajovat

neobhajitelné?

„Nevykládej si moje slova mylně, já neříkám, že jsi lhářka. Myslím, že jsi s ním nejspíš opravdu byla tehdy, kdy jsi říkala, ale taky si myslím, že on byl s ní, když zemřela.“

Nechtěla jsem to poslouchat. Hučelo mi v uších. Takhle vám je, když vašeho manžela obviní z vraždy. Přinutila jsem se podívat se jí do očí, nevěřícně potřást hlavou, falešně, znechuceně se usmát nad absurdností takového obvinění.

„A víš co, neříkám, že je vrah.“

„Co tedy říkáš?“ Můj hlas zněl ochraptěle. V téhle místnosti rozpálené doběla nebylo kam uniknout.

„Jenom říkám, že ať už se ve skutečnosti stalo cokoli a vedl k tomu jakýkoli sled událostí, myslím, že je to ten člověk, kterého policie hledá.“ Radostně zkoumala můj obličej. Strnula jsem strachy. „Znám pár lidí v Bristolu, mám krám v obchodním centru Cabot Circus a taky znám lidi ze Sotheby’s, dohazuju jim kšefty, a jak jsem pochopila, Araminta Lyallová byla dost ujetá slečna, která měla spadeno na starší muže. Myslím, že tvůj manžel si ji moc pustil k tělu a pak, nevím, možná došlo k hádce nebo k nějaké nehodě, a on se nemohl přiznat nebo říct pravdu, protože není schopen dokázat, že to nebyla vražda.“

Celou dobu, co mluvila, jsem kroutila hlavou, ale přitom jsem byla hrůzou přikovaná ke své stoličce. Marianne si ten příběh ověřovala, snažila se tu ženskou pochopit, šťourala se v její minulosti, zkoumala její motivy. Neměla jsem na vybranou. Musela jsem ji zastavit. Řekla jsem:

„Marianne, tohle všechno může znít věrohodně, ale jednoduše to časově nesedí. Nejsou o tom sebemenší důkazy. Ve skutečnosti všechna fakta svědčí o pravém opaku, že to udělat nemohl.“

„Víš, já si vždycky dávám pozor na lidi, kteří se ohánějí ,fakty‘. ,Fakta‘

neexistují. Existují výklady. Existují hlediska. Existuje motiv. Existuje slabost.

Ba co víc, z mého pohledu – pokud předpokládám, že policie má pravdu a pan Trumble ji nezabil – mi to připadá jako očividné vysvětlení, možná dokonce jediné vysvětlení. Proto za tebou v ten den přišla policie.“

„Nechápu, proč ,očividné‘.“

„Protože stejně dobře jako já víš, že když pozdě v noci dáš opilého pětačtyřicátníka do místnosti s partou nalitých třicátníků a něco se těžce zvrtne, vždycky se vyplatí vsadit na toho odlišného.“

Melodramaticky jsem si povzdechla, abych získala čas, ale klesala jsem ke dnu. Promyslela to ze všech stran. A neumdlévala:

„Myslím si, že to udělal, a to ze dvou důvodů. Jsou to nepřímé důkazy, připouštím, ale podle mě o to pádnější.“ Sledovala mě, jestli dám najevo sebemenší známku slabosti. Tupě jsem se usmála, nebyla jsem mocná slova.

„Zaprvé protože ze všeho, co jsem se o Edovi dočetla, a ze všeho, cos mi o něm řekla, jednoznačně vyplývá, že je to gentleman ze staré školy. A proto by v žádném případě nemlčel poté, co se na tebe tehdy odpoledne vrhli na ulici ti novináři. Hájil by tě, ne-li hned v tu chvíli, protože tam nebyl, pak určitě potom.

Zbavil by tě tlaku a obrátil by pozornost na sebe. Nenechal by tě ve štychu, když všem bylo jasné, že je to pro tebe opravdu nepříjemná situace.“

Odmlčela se a posměšně se na mě dívala, ale mně zaplesalo srdce, protože jsem měla příležitost říct pravdu a propíchnout bublinu její samolibosti.

S vítězoslavným pocitem jsem skoro vykřikla:

„Ale on mi to nabídl! Na mou duši, přesně to udělal, jenže já jsem to odmítla.

Řekla jsem mu, že by to jen přililo oleje do ohně. V tom se naprosto mýlíš!“

Marianne na okamžik vypadala téměř smířlivě, ale ten výraz vzápětí zmizel.

„A proč jsi to odmítla?“

„Protože…“

„Přesně tak. Proč bys to odmítala poté, čím sis prošla? Leda že by…“

„Leda že by co?“

„Leda že bys měla co skrývat.“

Zírala jsem na ni s otevřenou pusou.

„A druhý důvod…“

Nechávala ticho narůstat tak dlouho, že mě napadlo, že možná zapomněla, co chce říct. Určitě slyšela, jak mi buší srdce. V tu chvíli bych raději byla cokoli jiného – solný sloup, kus mýdla – než lapená pod oslnivými světlomety Mariannina pohledu. Malířský stojan se otočil o sto osmdesát stupňů. Ona byla lovec, já kořist.

„… jsi ty.“

Byla jsem odhodlaná neodpovědět, ale proti své vůli jsem vyhrkla: „Já?“

„Ty. První den tady jsi řekla, že si chceš popovídat, než začneš, protože mě musíš znovu poznat, jelikož jsi znala Marnie, ne Marianne. Ale zmýlila ses, viď?

Já jsem se nezměnila, ne nijak zásadně, a podle toho, co jsem se o tobě dočetla, ty taky ne. Všechno, co jsem přečetla, mi říká, že když tě na každém kroku nepronásledují novináři nebo když nepomáháš policii v pátrání, jsi stále ta vyrovnaná a sebevědomá Alice Tenterdenová, jako jsi byla na škole, stejně jako dřív jistá svými názory na druhé lidi a umělce i na sebe, svou práci a své místo ve světě. Jenomže najednou ne, co? Ne teď, ne tady. Takže jsem se sama sebe zeptala, co se změnilo. Co se přihodilo od té doby, co o tobě psali v Tatlerovi či Harper’s, nebo kde to bylo, a ty jsi žehrala na ,bídu‘ – myslím, že tohle slovo jsi použila – většiny současného umění a vyhlásila jsi vlastní kombinaci figurativní a abstraktní malby, svůj vlastní styl realismu a pravdy? To byla přesně ta Alice, jakou jsem si pamatovala ze školy, ta, která měla na věci vlastní názor a nebála

se ho vyslovit, ta, která nikomu neskočila na žádné kecy. Prokristapána, proto jsme se přece kamarádily! Jenže Alice, která mě maluje, je najednou nemluvná, když přijde řeč na téma jejího manžela a nějaké holky. Alice, která mě maluje, se spoléhá na ,fakta‘ a ,časy‘ a zaměňuje ,fakta‘ za pravdu tak, jak by to ve škole nikdy neudělala, aspoň ne tehdy, když jsme byly kamarádky.“ Její hlas se ztišil do teatrálního šepotu, jako by mě zasvěcovala do nějakého tajemství. „Alice, kterou jsem znala ve škole, vždycky věřila v nějakou vyšší pravdu; ta, která mě maluje, ani nedokáže věřit sama sobě.“

Vrhla jsem na ni pohled, který se snažil dokázat, že jí jednoduše nedochází, jak moc se mýlí. Jenomže Marianne se rozjela. A když se jednou rozjela, nebyla k zastavení, dokud nedomluvila. Tak jako dřív.

„A víš co? Proto si říkám, že možná nejsem úplně mimo. Proto si myslím, že tahle Alice se něčeho bojí, a možná se bojí pravdy. Samozřejmě to nevím, nikdy to nemůžu vědět, ale když si to člověk dá dohromady, působí to dost přesvědčivě. Tedy aspoň na mě.“ Významně na mě mrkla. Zavrtěla jsem hlavou a pohrdavě jsem se zasmála, ale vyznělo to nepřesvědčivě a prázdně. „Ale neboj, zlato, já to ostatním holkám neřeknu. Tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“

Zírala jsem na ni pohledem, který měl být nevěřícný, ale věděla jsem, že už mi zbývá jen poslední možnost. Rozhodla jsem se ji maximálně využít. A tak jsem mluvila pomalu a postupně jsem si přitom ujasňovala záměr:

„Aha, chápu, je mi to jasné, tak o tohle tedy jde. Říkala jsem si, že se sem nejspíš nakonec dostaneme.“ Marianne změnila postoj, oči se jí nebezpečně leskly, ale nic neříkala. „Ty jsi mě sem úmyslně pozvala, abys vyslovila nesmyslná obvinění vůči Edovi a pokusila se mě znemožnit jako malířku nebo mi zničit pověst, aby ses mi pomstila za to, co se stalo ve škole. Taková je pravda, viď?“

Přesunula se k pohovce a posadila se na opěrku.

„Aha, škola. Říkala jsem si, kdy na to přijde řeč.“

Mluvila lehkým, hravým, ale zároveň smrtelně vážným tónem. Vstala jsem.

Hleděla jsem na ni přes stojan.

„Protože mě to moc mrzí, opravdu, a mrzelo mě to od té chvíle, co se to stalo.

Snažila jsem se ti tehdy omluvit, ale tys mě nenechala, a já to chápu. Tehdy jsem to taky chápala. Měla jsi na to právo. Takže jsem tě nepronásledovala. Ale nemysli si, že jsem na tebe často nemyslela a nepřála si, aby to bylo jinak. Říkala jsem si, jak to asi všechno dopadlo, a opravdu jsem doufala, že bude všechno v pořádku.“

„To mě fakt těší.“

V jejím hlase zněla roztrpčenost. Přestože Marianne byla velmi úspěšná, obě jsme věděly, že od toho dne, kdy ji vyloučili ze školy za krádež, přišla o spoustu

příležitostí. Musela se protloukat životem na vlastní pěst.

„Ale aspoň jsem řekla pravdu.“

„Že jsem byla chudá a ty bohatá?“

„To s tím nemělo nic společného. Ty to víš.“

„Tím chceš jako říct, že kdyby tu desetilibrovku držela v ruce Alice, tak by tě taky hned dovlekli k ředitelce, aniž by se tě vůbec zeptali, jak to podle tebe bylo?“

Marianne měla zaťaté zuby, tváře jí plály. Nemohla studovat na univerzitě, neměla žádné volno, radosti a požitky, postupné úspěchy na umělecké dráze ani čas pozorovat, jak roste její dítě. Místo toho byla jen práce, sklad, mateřství bez partnera, prodejní pult, tabulkové procesory. Exotická mysl v ponurém nákupním středisku. Mladá žena, která uhnala staršího muže kvůli půjčce.

Chlapeček, kterého vychovala babička. Slunce nakreslilo na podlaze citronový dílek světla.

Marianne se na mě pozorně dívala, jako by na tuhle chvíli čekala celý život.

„Tak tedy povídej, jak to podle tebe bylo?“

„Byla jsem z Manchesteru.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že by mi stejně nevěřili.“

„Ale stejně, pravda byla…“

Marianne prořízla vzduch vodorovným pohybem ruky, dirigent umlčující orchestr. Stříbrný náramek se zablyštěl na slunci. Strnula jsem, ohromená záští v jejím výrazu.

„Pravda byla – pravda je –, že jsem se vrátila do pokoje asi půl minuty před tebou. Ta desetilibrovka ležela na podlaze před Annabelinou skříňkou. Všimla jsem si jí, když jsem procházela kolem její postele ke své, a předpokládala jsem, že musí být její. Tak jsem ji zvedla, otevřela její šuplík, a právě jsem se tam tu bankovku chystala položit, když jsi přišla. Ty jsi uviděla otevřenou zásuvku a peníze v mé ruce, a přestože jsi byla moje nejlepší přítelkyně, ukvapeně jsi dospěla k mylnému závěru. Ale než jsem ti stihla vysvětlit, co se doopravdy stalo, už tam byly ostatní holky a zeptaly se tě, co se děje, a ty jsi jen vyhrkla, že kradu, aniž ses mě vůbec zeptala na mou verzi. To byl můj konec.“ Vydala ze sebe tichý drnčivý zvuk, jako když se šíp zapíchne do terče. Bylo to dvacet let.

„Já jsem ty peníze vracela, chápeš, nebrala jsem je. Ale když přijdeš zrovna uprostřed a nevíš, co se stalo, a neobtěžuješ se zeptat, pak to očividně vypadá stejně.“

Marianne seděla naprosto nehybně a pozorovala mě. Odložila jsem štětec.

Barvy na plátně byly mrtvé. Strop se zřítil k zemi.

17

Seděla jsem nakloněná dopředu ve velkém křesle v rohu kuchyně, naprosto vyčerpaná jako boxer v provazech. Vedle mě ležela neotevřená kniha Franny a Zooey. Nell byla ve svém pokojíčku, esemeskovala, skypovala, facebookovala, snapchatovala, instagramovala, tumblrovala, whatsappovala či posílala imessage nebo co to celý den dělá, protože většinou její činnost nezahrnuje mluvení s námi. Arthur zabíjel lidi u Stana Reynoldse na Sion Hillu, doufejme, že jen na obrazovce počítače. Šel tam poprvé sám. Moje matka by s tím nesouhlasila, ale existovala polehčující okolnost. Tou polehčující okolností jsem byla já.

Ed seděl na stoličce u kuchyňského ostrůvku. Měl na sobě šedý oblek s tenkými klopami, ten, který si vzal na Peteův večírek. Vypadal přesně tak, jak jsem se já necítila: zdravě, opáleně, v dobré kondici. Zatímco já jsem byla s Marianne, hrál tenis, chodil pěšky do práce a s Arthurem dojel na kole do Bathu a zpátky. Koupali se v řece, skákali do vody z nepoužívaného starého železničního mostu, komíhali rukama a ústa jim zamrzla v tichém výkřiku.

Světlé vlasy měl sčesané z čela, jako by se ucházel o roli v nějakém historickém filmu, a váčky pod očima mu úplně zmizely.

Přestože Ed působil tak v pohodě, zjevně ho šokovalo, když jsem mu řekla, proč jsem se vrátila domů o den dříve, přestože se to snažil nedat najevo. Věděl, že nic jiného než opravdová krize by mě nepřimělo nedomalovat portrét – byla to moje profese, můj život –, a tak se tu zprávu snažil přijmout s klidem, v pravidelných intervalech přizvukoval „aha“ a „tak jo“ a pokoušel se pochopit situaci z mého hlediska. Nakonec mě požádal, abych přinesla ten nedokončený portrét, který jsem Marianne odmítla nechat. „Ani jako memento?“ zavrkala a ostentativně přetrhla šek, který jsem tam nechala, abych jí vrátila zálohu.

Opřela jsem obraz o krbovou římsu. Nemohla jsem se na něj ani podívat.

„Já myslel, že máš krédo, že nikdy nenecháš obraz nedokončený.“

Připadala jsem si bez podstaty, poražená.

„To ano.“

„Tak co se změnilo?“

„Všechno.“

Rozpřáhl ruce jako kněz. Houpala jsem se na židli. Dlužila jsem Edovi vysvětlení, stejně jako Marianne. S ní to bylo snadnější. Nebyla ješitná a portrét ji vůbec nezajímal. Zajímala jsem ji já a Ed a taky jakási odplata za to, jak jsem ji tenkrát zklamala – kdepak, víc než to, jak jsem ji připravila o vyhlídky do

života. Portrét byl pouze prostředek, jak si koupit čas a intimitu. Její dílo bylo dokonáno. Není divu, že mě s velkorysým gestem zprostila smluvních závazků.

Když Ed pochopil, že neodpovím, zvedl Marianninu fotku, na které jsem ji vyfotila v portrétované póze, podíval se na portrét a řekl:

„Myslím, že ten portrét je naprosto v pořádku. Víc než to, myslím, že je to…“

Kroutil hlavou a hledal správné slovo.

„… vynikající.“ Navzdory tomu všemu jsem se téměř usmála. Na Eda se vždycky dalo spolehnout, že sdělí svůj názor bez velkých vytáček. Naučil se to v práci. „Tedy, já jsem tu ženu samozřejmě nikdy neviděl, ale podle její fotky mi ten portrét připadá naprosto výstižný. Nechápu, co tam bylo za problém.“

„Protože to není ona.“ Přidržel fotku vedle portrétu.

„To snad nemyslíš vážně. Fakt. Vážně bych nevěděl, která z nich je ta skutečná. Poznal bych ji na ulici.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Prosím tě, miláčku, to má být jako nějaká hra? Řekni mi, že jsi ten obraz přivezla zpátky, protože jsi potřebovala dokončit pár drobností nebo pracovat na pozadí nebo protože ona musela odjet na služební cestu. Nebo jste snad skončily dřív z jiného důvodu? Prosím tě, řekni mi, že jsi vlastně neodmítla pokračovat?

Protože podle mého názoru je to naprosto super.“

Zkoumala jsem suk v dřevěné palubce na podlaze. Měl tvar přesýpacích hodin jako Munchův Výkřik. Věděla jsem, že nikdy nedokážu, aby to pochopil, ale dlužila jsem mu aspoň pokus o vysvětlení.

„Vůbec jsem tam neměla jezdit. Nebyla jsem na to správně naladěná. Měla jsem to vědět.“

„Ale… co se ti na něm nelíbí? Podívej se na něj… je vynikající.“

Pohlédla jsem na portrét jako zločinec donucený ke konfrontaci s důkazy.

„Je to podobizna, ale není to ona. Je to obrázek, ne portrét. Není tam Mariannina podstata. Nevystihla jsem ji. Vůbec se mi to nepovedlo. Věděla jsem to a ona taky. Nebylo cesty zpátky.“

„Ale já myslel, žes říkala, že vždycky je cesta zpátky, že vždycky se můžeš k něčemu dopracovat, seškrábat barvu, začít znovu? Nechápu, proč jsi toho musela nechat. Vždyť jsi ani nezačala malovat pozadí.“

Ed na mě upřeně hleděl, chtěl, abych mu poskytla vysvětlení, kterému by rozuměl, ale nedokázala jsem to. Nedokázala jsem se vrátit do té obrovské, holé místnosti, prosklené od podlahy ke stropu, zalité tím neúprosným sluncem.

Nechtěla jsem myslet na Marianne v tmavém kostýmku ani na její teorie, její nelítostnost, na pocit, že to ona mě vyslýchá, zastrašuje, analyzuje, soudí, honí, zachycuje pro příští generace.

„Protože to není portrét Marianne, je to můj portrét. V nejlepším případě je to

portrét nás dvou, všeho, co se stalo.“

„To nechápu. Naprosto zjevně to nejsi ty.“

„Je to portrét mě v přítomnosti Marianne. Je to studie mojí slabosti, mojí arogance, mého nepochopení, a nakonec i mého ponížení. Poznáš to v těch očích, které tě provrtávají. Neočekávám, že to uvidíš, ale můžu ti říct, že takhle to je. Není to portrét Marianne. Ten jsem nedokázala namalovat. Nedokázala jsem ji vystihnout. Představa, že já maluju její portrét, a ne ona můj, byla úplně mimo.“

Ed odhodlaně zíral na obraz, jako by moje slova dokázal aspoň trochu pochopit, když se na něj bude upřeně dívat. Měl bledé tváře. Nechápal to, ale jinak jsem mu to vysvětlit nedokázala.

„To je nesmysl. Vůbec nevypadá jako ty.“

„Ede, vážně jsem se snažila. Možná to začalo jako její portrét, ale stal se z něj portrét nás, Marianne a mě, našeho vztahu, naší minulosti, a potom, protože se tak chovala, se to vkradlo do mého vztahu s tebou, a s tou ženou, a do všeho, co se stalo. Nechtěla jsem to, bránila jsem se tomu, vážně, ale ona… prostě… byla na domácí půdě a byla příliš silná. Nakonec mi došlo, že jsem asi tak stejně schopná namalovat její portrét jako vést její firmu.“

Ed otočil fotku vzhůru nohama, na stranu, podíval se na rub, vůbec to nechápal, kroutil hlavou, snažil se – nějak, jakkoli – zjistit, jestli dokáže pochopit, co mám na mysli. Podívala jsem se na Munchův suk v podlaze.

Nemohla jsem mu nijak pomoct, aby to pochopil. Zaslechla jsem vrznutí, když odsunul stoličku a přistoupil ke mně, posadil se na opěrku křesla, položil mi dlaň pod bradu, nadzvedával mi hlavu, až se naše oči setkaly, moje zdráhavě, a řekl:

„Miláčku, snaž se pochopit, že děláme to nejlepší. Pro mě – ano, jak jinak, samozřejmě mi to vyhovuje –, ale i pro tebe a děti. Kdyby ses mohla pokusit si to takhle srovnat v hlavě, slibuju ti, že pak opravdu bude všechno mnohem snazší.“

Často se říká, že každý, kdo byl v té době už dost velký, si pamatuje, kde byl, když se doslechl o atentátu na Johna Fitzgeralda Kennedyho. Věřím tomu, protože si přesně pamatuju, kde jsem byla, když jsem uslyšela, že zemřela princezna Diana – ekvivalentní příklad likvidace světoznámé osobnosti za mého života. Shodou okolností jsem byla zrovna na Kennedyho letišti, i když jsem vždycky měla raději jeho původní název Idlewild – krásné slovo, které postrádá ony nechutné významy, jež v současnosti provázejí klan Kennedyů a „Kamelot“, jak bývá nazýváno prezidentství JFK. Taková je však země svobody: navrch huj, vespod fuj. Když přišla ta zpráva, zrovna jsem čekala u zavazadlového pásu číslo sedm s Robin Seldonovou, s kterou jsem v létě po škole jezdila po Státech.

Vždycky jsem si říkala, že pro Dianu musela být smrt vítaným vysvobozením.

Neměla kam jít. Začínám chápat, čím si prošla.

Edova zpráva mě zastihla v kuchyni. Seděla jsem u pultu, prsty jsem objímala hrnek s čajem a bezmyšlenkovitě jsem listovala bulvárním časopisem Hello! , který nejspíš odněkud přinesla Nell. Jeho priority se nezměnily. Simon Cowell byl na svém motorovém člunu se dvěma vzájemně zaměnitelnými dívkami.

Gwyneth Paltrowová se koupala u jachty kousek od Malibu. Jakási blonďatá paní, kterou jsem nikdy předtím neviděla, vystavovala na odiv kovbojské boty, kozy a botox a zvala mě do svého domu ve stylu ranče v hrabství Surrey, aby mi sdělila, jak od té doby, co umřel či umřela Joss (její manžel? její dcera? její kůň?), si víc než kdy jindy cení svého soukromí. Dívala jsem se na její odbarvené vlasy a zhrublou pleť, na zdeptaný, ale nezlomný výraz, ale myslela jsem přitom na všechny ty foťáky, kamery, světla, mikrofony, lidi a dráty, které vedou přes oceány, pláně, pláže, ulice a schodiště a proměňují skutečné životy v jakýsi klam pro uspokojení neznámých lidí, kteří si hoví ve svých křeslech.

Zrovna jsem myslela na černooké foťáky, které mi vrazili před obličej na ulici, a na slavnou úvodní větu Isherwoodova románu, když se objevil Ed, na okamžik jako jakýsi přízrak za dveřmi a potom osobně, člověk z masa a kostí. Byl v obleku, ale měl povolenou kravatu a rozepnutý knoflíček u krku. Měl vítězoslavně rozšířené nosní dírky. Rozhlédl se po místnosti, aby se ujistil, že jsem sama, a potom se mě zeptal:

„Slyšela jsi zprávy?“

Měl rozrušený hlas, „vůbec nezněl jako tatínek“, jak by řekla Nell.

„Gwyneth je v Malibu?“

„Ne? Co to…“

„Překvap mě.“

V tváři mu zazářil úsměv. Připadalo mi, že takový jsem neviděla od té doby, co byli u moci Plantagenetové.

„Odvolali to.“

„Co odvolali?“

„Odvolali pátrání po vrahovi. Policie. Odložili ten případ.“

Měl tak rozzářený, tak dychtivý výraz, jako školák, ale já jsem se zmohla jen na – „Ach, miláčku!“ – a potom jsem ucítila, jak se se mnou zatočila místnost a vytryskly mi slzy (radosti? zoufalství? obojího?). Nechtěla jsem, aby viděl, jak pláču, a tak jsem si ho k sobě přivinula a přitiskla jsem mu hlavu na hruď. Po předlouhé době jsem ho pevně svírala, jako by na tom závisel můj život, což jsem měla dělat celé ty uplynulé týdny.

„Přišel mi e-mail od toho Pullena, toho detektiva, který tě sebral. Taky ti přišel. Udivuje mě, že jsi ho neviděla.“ Nic jsem neřekla. Nemusel vědět, že

jsem neotevřela e-mail od té doby, co jsem se vrátila od Marianne. Nečekala jsem žádné dobré zprávy. „Prý prověřili každé vodítko a svědectví a nic nikam nevedlo. Tak dospěli k závěru, že to byla nehoda, a chystají se vyšetřování odložit, pokud se neobjeví něco nového. To je od nich hezké, že nám dali vědět.

Nyní si myslí, že si nevzala léky – při pitvě se v jejím těle žádné nenašly, ale zjevně tam být měly, jelikož jich měla několik předepsaných –, a tak uklouzla a udeřila se do hlavy. Případ uzavřen. Nebo ne úplně uzavřen, ale odložen, a spis je nadepsaný ,Neotvírat, dokud se neobjeví další důkazy‘.“

Zvedla jsem hlavu a vymáčkla jsem ze sebe šťastný výraz.

„Ach, miláčku, to je báječná zpráva.“

Možná jsem si jen na okamžik opravdu myslela, že to tak je a že se můžeme vrátit tam, kde jsme byli před tím mejdanem u Petera Spurlinga. Jenže moje radost se vytratila, když jsem si všimla Edova obličeje a došlo mi, že moje slova skoro ani neslyšel, protože byl tak opojený svým vítězstvím, svou úlevou a radostí. Sotva jsem mu mohla vyčítat, že je tak nadšený, ale jeho nadšení se týkalo jen toho, co prožil on, a opomíjelo to, co stále ještě prožívám já, nebo fakt, že nám to už nikdy nikdo neodpáře. Ed vždycky hleděl kupředu, ale jeho neskrývaná radost a zjevná hluchota o mnohém vypovídaly. Všechno je zase v pořádku a svět podle Edwarda Sheahana se klidně může točit dál. Nebyla příležitost pro pochybnosti, nebyl prostor pro spravedlnost, neexistovala potřeba pravdy. Nebylo místo pro mě.

„Nezajdeme si na večeři? Do nějaké skvělé restaurace.“ Svítily mu oči a měl sdílný, důvěrný tón.

Odtáhla jsem se. Večeři v restauraci bych nezvládla, ne ve dvou. Ale nechtěla jsem mu zkazit radost, a tak jsem mu odhodlaným hlasem, který se pokoušel zastřít mé zoufalství, řekla: „Nejsem si jistá, jestli je to důvod k oslavě, i když je to skvělá zpráva. Víš co, přece jen někdo umřel.“

Bylo to, jako by někdo zhasl lampu. Chvíli bylo ticho, než tiše, ale neochvějně pronesl:

„Miláčku, minulost nic nezmění. Ale něco se změnilo, a to je budoucnost, naše budoucnost.“

„Budoucnost jejích rodičů?“

Dlouze si povzdychl, v obličeji se mu zračilo zoufalství.

„Miláčku, nešťastné náhody se prostě stávají. Jen se kdykoli večer podívej na zprávy. Samé války, povodně, nemoci, chudoba, sucho, smrt v různých podobách – je to denně kolem nás. Většinou ani nejde o náhodu, je to součást života. To, co se dnes stalo, nezastaví násilí v Somálsku ani nezachrání britský zdravotnický systém, ale zachrání to nás, a co je důležitější, zachrání to naše děti.“

„Zachrání to tebe.“ Snažila jsem se, aby to vyznělo ironicky nebo hravě, ale z jeho pohledu mi bylo jasné, že se mi to nepodařilo.

„Dobrá, ano, a zachrání to mě.“

„A to je dobře.“

A bylo. Vztáhla jsem k němu ruce a objala jsem ho kolem šíje. Sklonil se, aby mě políbil na ústa. Pažemi mě objímal kolem zad a tiskl si mě k sobě. Cítila jsem, jak se jeho hebké rty vpíjejí do mých, a znovu mě přepadl pocit provinilosti. Nebyl to případ buď/anebo. Binární výsledky patří do světa matematiky. Tohle bylo o lidech, skutečných lidech, kteří jedí, pijí, potí se, klejí, jsou chamtiví a vyděšení. I kdyby tyhle rty tu ženu opravdu políbily, i kdyby s ní tohle tělo opravdu spalo a i kdyby kvůli tomu přišla o život, možná si za to opravdu mohla sama.

Koneckonců jako my všichni.

Ed si zpíval ve vaně. Neměl špatný hlas, i když dobrý taky nebyl. Prozpěvoval si „Ódu na radost“, ale nezpíval slova, která nezná, protože neumí německy.

Takže to vyznívá, jako by si notoval melodii, ale tak to taky nebylo. Ve skutečnosti jen vydával jakési zvuky podobné „Ódě na radost“, aby sdělil světu, že se má dobře a je rád, že v něm má zase své místo.

Já jsem ve vedlejším pokoji ležela na naší posteli a zírala na modrou oblohu.

Edův zpěv mi postupně začínal lézt na nervy. Neměl by, protože bylo naprosto pochopitelné, že si připadá jako znovuzrozený, ale stejně mě to iritovalo. Co jsem k tomu mohla říct? Já jsem si jako znovuzrozená nepřipadala. Měla jsem pocit, jako bych ležela v poli černých tulipánů se skloněnými hlavičkami.

Svědila mě kůže a bolely mě nohy. Mozek jsem měla jako ve svěráku. Viděla jsem svůj prázdný ateliér, našepsované plátno, čisté štětce, čerstvou barvu na paletě, ale myslela jsem jen na to, že nejsem schopná vyjít nahoru po schodech a pustit se do práce, protože neslyším nic než Eda. Jeho hlas všechno přehlušoval.

Musela jsem vstát, vypadnout odsud, jít kamkoli, abych před tím utekla, ale bylo nesnesitelné vedro, měla jsem nohy jako z olova. Nemohla jsem dýchat.

Vzduch se nehýbal a otevřenými okny se nenesl žádný zvuk, jenom Ed zaplňoval celý dům svou radostí. Zacpala jsem si palci uši a prsty stiskla nosní dírky. Zavřela jsem oči, ale on začal pořád dokola hlasitě opakovat: „Freude, schöner…“ Ten vtíravý, nezastavitelný hluk – nebyl to zpěv, nikdo se špetkou hudebního sluchu by to za zpěv rozhodně nepovažoval – způsoboval, že jsem si připadala jako Alex v Mechanickém pomeranči, upoutaná na židli a dohnaná k šílenství nuceným poslechem Beethovena. Už jsem to nemohla dál vydržet, a tak jsem zařvala: „Prosím tě, Ede, ZMLKNI!“

Zpěv přestal uprostřed slova. Nejistě jsem otevřela oči.

Arthur se na mě díval se znepokojeným výrazem.

„Mami, není ti něco?“

„Kdepak, ne… jenom… tvůj táta si zpívá… zní to děsně.“ Snažila jsem se předstírat úsměv. „Jako vždycky.“

„Ale on si jen sám pro sebe prozpěvoval.“

Vymrštila jsem se z postele. Arthur prudce ucouvl, překvapený mým náhlým pohybem. Nevím, co by se stalo, kdybych v domě zůstala ještě o minutu déle.

Dům, Ed, vedro, všechno mě dusilo, zahlcovalo mě, vyvolávalo mou dávno umlčenou klaustrofobii. Beze slova k Arthurovi (neměla jsem mu co říct) jsem si obula tenisky a vyrazila jsem po schodech dolů, proběhla jsem kolem Nell, která mi zamávala od kuchyňského stolu zavaleného cvičebnicemi. Proboha! Úplně jsem zapomněla, že jsem jí slíbila, že jí dnes ráno pošlu esemesku, abych jí popřála hodně štěstí na zkouškách. Neměla jsem sílu jí taky zamávat.

Když už jsem byla venku ze dveří a vyrazila jsem po cestičce od domu, došlo mi, že nevím, kam chci jít. Mám zamířit k řece, nebo na západ k soutěsce? Za letního večera bude u řeky záplava barev, promenáda pejskařů, skejťáků a cyklistů, starší páry se vyjdou nadýchat čerstvého vzduchu, penzisté na balkonech, pijáci na nábřežích budou komíhat nohama nad řekou. Ještě chyběl Seurat. Po barevné vodě budou klouzat veslaři, windsurfeři budou zápolit s plachtami, po trupu říčního přívozu budou čmárat vlny. Říční břeh obsahuje davy, jak by mohl říct Walt Whitman.

A to byl ten problém. Mohla jsem tam potkat někoho známého. Nevěděla jsem, jestli policie něco oznámila, ale pokud ano, připadalo mi, že nezvládnu, kdyby si někdo myslel, že se mi ulevilo, nebo opožděně prohlásil, že si vždycky myslel, že jsme nevinní („Samozřejmě jsme s Bobem vždycky věděli…“). Takže proto jsem se rozhodla, že raději zamířím k Polygonu a vydám se od Cornwallis Crescent po stezce lemované stromy a obklopené vysokými zdmi, kde byla vždycky tma, ticho a prázdno. Nedopadá sem slunce ani nedoléhá žádný zvuk.

Je to místo hlubokého zadumání.

Otevřela jsem branku a přímo před domem v neoznačeném modrém bavoráku se staženým okénkem seděl Philips. Naše oči se setkaly. Zaváhala jsem.

Nehodlala jsem nic říct, pokud jsem nemusela, ale než jsem se mohla rozhodnout, co udělám – zjevně jsem se nemohla vrátit do domu –, pomalu, vědoucně na mě kývl a jedovatě se usmál. Přeběhl mi mráz po zádech, přestože bylo horko. Ve Philipsově pronikavém pohledu byl rozsudek smrti. Aniž řekl jediné slovo nebo ze mě spustil zrak, otočil klíčkem v zapalování a po letmém pohledu do bočního zrcátka se rozjel a odplachtil pryč.

Chvíli jsem nehybně stála, dokud jsem si nebyla jistá, že je pryč. Moje první

reakce byla otočit se a jít říct Edovi, že Philips po nás pořád jde, ale vzpomněla jsem si na tu postel a na tu vanu, na jeho zpěv, na svůj prázdný ateliér, a věděla jsem že se tam ještě nemůžu vrátit.

S pocitem naprostého vyčerpání jsem vyrazila k podúrovňové cestičce a k Polygonu, nádherně souměrné obloukové řadě georgiánských domů, kde jsem se posadila na lavičku a přemýšlela o Philipsovi. Nesnesla jsem pomyšlení na jeho vítězství, na jeho lesklý obličej a trapný knír, na kaligrafii na jeho absurdních křuskách, ale stejně tak pro mě byl nesnesitelný stávající stav. Uvízla jsem v plovoucím světě, kde nic není ukotveno, nic se nedá vyřešit. Ale věděla jsem, že se zblázním, pokud se nepřinutím myslet na věci, které nejsou spojené se mnou, Edem, Philipsem, spravedlností, zprávami či internetem. A tak jsem si v duchu představovala cyklus „Ocean Park“ od Richarda Diebenkorna a přemýšlela o jeho vzácné rovnováze barvy a linie. Prošla jsem kolem Hope Square, vyšla jsem na Granby Hill a minula hotel Avon Gorge a pak jsem zamířila k mostu a k parku Christchurch Green se stinnými stromy a majestátními vilami. Na trávníku na Sion Hillu ležely dvojice, tak jako já, ale Ed ne, v onen den, kdy zemřela ta žena. Nikdo mě neviděl, jak tudy jdu. Abych zabila čas, bloumala jsem po Clifton Village a došla jsem až na Victoria Square, kde jsem se posadila na nízkou kamennou zídku a cítila jsem, jak mě na obličeji hřeje slunce. Dívala jsem se, jak dva malí kluci v zářivě červených dresech hrají fotbal, zatímco jejich matka nebo au pair sedí na dece, čte si módní časopis a kouří cigaretu.

Když jsem Diebenkorna úplně vyždímala, pořád ještě se mi nechtělo jít domů, a tak jsem se snažila vybavit si, jako na zkoušku z architektury, ozdobné detaily na budovách v Manhattanu. Začala jsem u mého oblíbeného mrakodrapu Chrysler, potom následoval Flatiron, po něm dům z hnědého pískovce v ulici Bowery, kde jsem jednou bydlela. Byla jsem odhodlaná nemyslet na Eda a jeho tajemství, které svým způsobem zázračně přestalo existovat, ale jinak stále ještě nezmizelo. Nakonec jsem úplně přestala přemýšlet a jen jsem se dívala, jak náměstí žije. Muž sedící v podřepu se marně snažil zapálit jednorázový gril.

Podrážděně se rozhlédl kolem, posunul si slamák do týla, otřel si čelo a napil se piva z lahve. V jeho pohybech byla rychlost, která vypovídala o zlosti.

Odbarvená blondýna v původně černých, nyní zašedlých džínách s dírami na kolenou a v plandavém triku s obrázkem Homera Simpsona si zula boty a ležela na zádech, místo polštáře měla tlustou brožovanou knihu. Její přítel hrál hry na mobilu.

Konečně jsem zamířila k domovu, ještě uběhla spousta času, zatímco jsem se snažila srovnat si v hlavě fakt – ano, fakt, Marianne! –, že pokud nás Philips nedostane, budu muset s Edovou lží žít navěky. Ovlivní to navěky moje umění?

Veškeré umění je hledání pravdy, každý obraz soubor problémů, který je nutno poctivě vyřešit. Sedla jsem si na lavičku na sežehnutém trávníku na Clifton Hillu a hleděla jsem skrze mlžný opar jižního Bristolu. Neexistovalo žádné řešení.

Nakonec mi nezbývalo než sejít z kopce a vrátit se domů.

Než jsem otevřela vstupní dveře, z nějakého důvodu jsem nahlédla oknem do kuchyně. Okamžitě jsem si přála, abych to bývala neudělala. Ed, Arthur a Nell seděli u kuchyňského ostrůvku, jedli pečeného lososa s pestem, Nellino oblíbené jídlo, a řičeli smíchy. Arthur byl doslova zlomený v pase. Odsunul talíř, čelo měl opřené o stranu ostrůvku a třásla se mu ramena. Nell se chichotala tak jako vždycky, když nemohla zadržet smích; pokaždé, když přestávala, zachytila Edův pohled a znovu se rozesmála. Přitiskla se k němu. Měl paži kolem jejích ramenou. Měl je v hrsti. Ať už řekl cokoli, zářil radostí, opět měl jisté místo v lůně rodiny, zajištěnou bezvýhradnou lásku svých dětí. Déle než minutu jsem stála venku a dívala se, jak se smějí svému soukromému žertíku.

Smích utichl a změnil se v rozpačité mlčení, když jsem vstoupila do kuchyně.

Nikdo neslyšel, jak klaply venkovní dveře.

„Ahoj.“ Snažila jsem se působit nenuceně, jako by vůbec nic neznamenalo, že poté co jsem naštvaně vypadla, se spolu smáli, až se za břicho popadali. „Zjevně se dobře bavíte.“

Moje bodrá poznámka vyzněla prázdně. Nell se přidušeně zachichotala.

Arthur si přitáhl talíř. Ed řekl:

„Doufám, že ti to nevadí, byla jsi tak dlouho pryč, že jsem upekl lososa. Byla to Nellina volba.“ Pohlédl na Nell, která se zapitvořila, aby se znovu nerozesmála.

„To vidím.“ Nechtěla jsem, aby to znělo podrážděně.

„Prošla ses hezky?“

Bylo zjevné, že je to jen zdvořilá otázka, ale v jeho hlase byla slyšet dychtivost. Ed chtěl, aby i se mnou bylo všechno v pořádku tak jako s nimi třemi, aby se hodiny přetočily zpátky do doby před tím večírkem u Petera Spurlinga. Nemohla jsem mu to mít za zlé. Ale čas nejde vrátit.

„Docela jo.“

Moje chmurná odpověď nikterak neovlivnila jeho chování.

„Nezapomnělas na něco?“ zeptal se zvesela. Arthur významně zvedl obočí, podíval se na Nell a naposledy zafuněl. Ed zářil spokojeností.

„Ehm?“

„Čtenářský klub?“

Čtenářský klub! První od toho večera, kdy zemřela ta žena. Z jeho obličeje jsem poznala, že si to nespojil. Abych neřekla něco, čeho bych mohla litovat, pohlédla jsem na kuchyňské hodiny. Za deset minut půl deváté.

„Jo. Volala Geraldine a ptala se, kde jsi.“

Na vteřinu jsem přemítala, jestli jsem schopná čtenářský klub zvládnout, ale už když jsem o tom uvažovala, bylo mi jasné, že tam budu radši než v téhle místnosti s přerušeným vtipem, s večeří pozastavenou mou přítomností. Pro všechny bude lepší, když odejdu.

„Bože, tak já radši půjdu.“

Rozhlížela jsem se, kde mám kabelku.

„Na pohovce. A na stole máš psaní.“

Slyšela jsem úlevu v jeho hlase. Popadla jsem kabelku a růžovou obálku, zamumlala jsem: „Díky, tak zatím,“ a vyrazila jsem ke dveřím. Přitom jsem si intenzivně uvědomovala, že s sebou odnáším svou náladu. Než jsem za sebou zavřela domovní dveře, panovalo ticho. Abych přestala myslet na scénu, kterou jsem opouštěla, otevřela jsem obálku a vytáhla z ní přání. Byla na něm ručně nakreslená kytice neidentifikovatelných květů. Měly zářivé barvy, jako by je za úkol nakreslil nějaký školák. Uvnitř bylo velkým písmem s výraznými smyčkami napsáno: Milá Alice, „Až za géniem moře zpíváš“. Matt mi hodně vyprávěl. Doufám, že se setkáme. Nedokážu slovy vyjádřit, jak moc ti děkuju.

Tvá Jo.

18

Geraldine po rozvodu bydlela v Redlandu ve viktoriánském domku s fasádou bez arkýřů. Její manžel, rovněž lékař, asi před patnácti lety utekl s mladší lékařkou, která pracovala v ordinaci, kde on a Geraldine byli partneři. Opustil ji a jejich tři tehdy dospívající děti. Měl těsně před padesátkou, byl vyčerpaný z neustálého kolotoče splácení hypotéky a placení školného, dvou dovolených ročně a žádných úspor. Jako by Geraldine nebyla. Někoho si našel, mnohem mladšího, jak se ukázalo. Ta mladice říkala, že mu rozumí, milovala ho proto, jaký je, a ne proto, co může poskytnout. Jedno otřepané klišé, šest přesměrovaných životů, děti jaksi zásadně, leč nedefinovatelně poškozené.

Geraldinina nejstarší dcera, nyní už maminka, založila vlastní rodinu, ale zaplnit prázdnotu bylo nesmírně těžké. Když jsem to řekla Edovi, zakroutil nad tím hlavou a prohlásil: „Jak to někdo může udělat vlastním dětem?“ To ještě byly časy, kdy si mohl – kdy jsme si mohli – dovolit moralizovat.

Když jsem konečně dorazila, čtenářský klub probíhal jako obvykle. Diskusi řídil John. Diana bez omluvy nepřišla, jako obvykle. Peter příliš pil, jako obvykle. Neil byl Neil, se svými poznámkami vepsanými zeleným inkoustem, i když dlužno podotknout, že jsem si všimla, že se na mě divně podíval. Fiona byla jízlivá jako vždycky. Měla na sobě černé elasťáky se zářivě žlutými reflexními páskami. Sarah mlčela. Geraldine o všechny pečovala jako kvočna, dolévala australské Chardonnay a chilský Merlot a krájela tlusté krajíce domácího chleba k dušené rybě po keralsku. Když mi otevřela vchodové dveře, řekla mi s posledním náznakem skotského přízvuku: „Myslela jsem na tebe.

Chtěla jsem se stavit. Ale říkala jsem si, že je to možná ta poslední věc, kterou bys potřebovala.“ Připomněla mi tak, že pro všechny ostatní jsme s Edem stále místní hvězdy pátrání po pachateli nejznámější bristolské vraždy, i když se z ní stalo pouhé vyšetřování, jestli si nějaká žena vzala, nebo nevzala předepsané léky. Nečekaně se mi udělal knedlík v krku a sotva jsem vykoktala slovo

„děkuju“.

Kniha, kterou jsem vybrala – Franny a Zooey –, se nesetkala s příznivým ohlasem. Všichni si mysleli, že Franny je rozmazlený fracek, který potřebuje pořádně proplesknout. Peter držel vinnou sklenku v dlani, otáčel s ní kruhovými pohyby, a přitom prohlásil: „Dokonce mi bylo líto i toho kreténa, s kterým byla.

Jak přesně byla ta jeho úžasná replika o tom, že člověk musí být mrtvý nebo bohém, aby byl opravdový básník? Nebo být nějaký kašpar s vlnitými vlasy? To

je super!“ Neměla jsem energii Franny obhajovat, i když jsem si tu knihu okamžitě zamilovala, hned jak jsem ji jedním dechem přečetla, když jsem seděla na nádraží v Didcotu a čekala na zpožděný vlak do Oxfordu, kam jsem jela na rande s jedním klukem. Pro mě Franny vždycky byla idealistka, která jen chtěla, aby svět byl dokonalý, a těžko chápala, proč nemůže být, a to ji bolelo.

Odcházeli jsme po jednom a po dvou, halekali jsme na sebe „tak nashle“ a

„těším se příště“. Když se za námi zavřely dveře, ocitla jsem se na chodníku s Neilem. Vytáhl balíček cigaret a jednu mi nabídl. Zavrtěla jsem hlavou. Už léta jsem nekouřila. Kdybych při své práci znovu začala, do týdne bych kouřila padesát denně. Jeho zápalka vzplála, když jsme zamířili k našim autům. Kolem nás vrávoravým krokem prošly dvě studentky v podobných sportovních vestách, hihňaly se, navzájem se podpíraly, právě vyšly z hospody The Kensington Arms.

Neil se natočil, aby se na ně ještě jednou po očku podíval, když nás míjely, vyfoukl kroužek dýmu, který stoupal vzhůru, rozšiřoval se, až se zploštil, a pak se zeptal: „Všechno v pohodě?“

„Jo, díky.“

„A co policie a tak?“

„Jo. Už je po všem. Teda ne že by vůbec něco bylo.“

„Jenom jsi přišla trochu pozdě. Na obvyklou dobu jídla.“

Zarazila jsem se. Kde jen už jsem ten výraz – „obvyklá doba jídla“ – slyšela?

Najednou jsem si vzpomněla a okamžitě jsem se zhrozila.

„Panebože! Tak to jsi byl ty, viď?“

„Já? Co jako?“

Zasyčela jsem: „Kdo jim to řekl.“

„Komu co řekl?“ Úkosem na mě pohlédl.

„Kdo řekl policajtům, že jsi Eda viděl v ulici Stokes Croft v ten večer, kdy se stala ta vražda, ta nehoda, nebo za co to teď považují. V ten večer, kdy zemřela ta holka. Byl jsi to ty, co? V obvyklý čas jídla. Takhle jsi mi to řekl.“

Mikropauza, jeho oči obrácené vzhůru, hledající odpověď.

Žádnou nenašel. Nachytala jsem ho.

„Ty debile! Proč jsi to udělal?“ Neil přede mnou ucouvl. Zjevně jsem vypadala nebezpečně a je fakt, že jsem měla co dělat, abych se ovládla, ale jeho neskrývaný strach mě zastavil. Mírnějším, ale stále nutkavým tónem jsem se ho zeptala:

„Udělal jsi to, že jo?“ Nervózně oklepal cigaretu, ale nic neřekl. Popel dopadl na asfalt. „Proč? Proč jsi to udělal, místo abys přišel přímo za námi? Protože bychom tě mohli zabít?“ Neodpověděl, jen hleděl na silnici. „Proboha, měli jsme to těžké i bez toho, že se v sobotu odpoledne objevil nějaký týpek, který se mě snažil přinutit k jakémusi přiznání jenom proto, že jsi Eda viděl, a přitom jsi ho

neviděl.“

Neil vypadal, jako by sváděl nějaký vnitřní zápas. Po chvíli klidně pronesl:

„Opravdu jsem ho viděl.“

„To jsi nemohl.“

„Hodně jsem o tom přemýšlel. Určitě to byl tvůj manžel.“

„Není to možné. Stejně skoro ani nevíš, jak Ed vypadá.“

„Párkrát jsem se s ním viděl u vás doma na setkání čtenářského klubu. Když vás zatkli, vygoogloval jsem si ho. Jeho fotka byla v novinách.“

„Dvakrát? A vygoogloval. Aha, jasně, tak to je tutovka.“ Neil vypadal trochu zahanbeně. „A nezatkli nás. Jenom nám chtěli položit nějaké otázky.“

K mému překvapení Neil začal vrtět hlavou a zpříma se na mě podíval. Nabyl nové sebevědomí, což mě znervózňovalo.

„Byl to on. Vím to.“

„Nemohl to být on.“ Tohle jsem musela vyřešit hned teď.

„Proč ne?“

„Protože jsem s ním byla v šest hodin na Brandon Hillu.“ Neil mimoděk vítězoslavně vypískl. Vypadal jako lasička.

„Tak proč jsi to neřekla? Když jsem ti prvně sdělil, že jsem ho viděl, měla jsi mi říct, že to není možné, protože jste byli společně na Brandon Hillu. Právě proto, že jsi nic takového neřekla, oznámil jsem to na policii, když jsem si v novinách přečetl, že Eda zatkli. Považoval jsem to za důležité svědectví.“

Málem jsem začala lapat po dechu, ale nyní to bylo způsobeno spíš zlostí než strachem. Co je to za ubožáka? Co nejchladněji a nejodměřeněji jsem mu oznámila:

„Protože jsi mi řekl, že jsi ho viděl ,v době jídla‘. Takhle přesně jsi to formuloval. Jenomže když jsi to říkal, zrovna jsme večeřeli u Sarah. Takže jsem přirozeně předpokládala, že v ,době jídla‘ je podle tebe ,v době oběda‘. Kdybych si myslela, že v době jídla je podle tebe v šest večer, určitě bych ti bývala řekla, že se mýlíš.“

Neilovy zásluhy o boj proti zločinu se rozplynuly. Nahradilo je rozpačité pokrčení rameny a zaťaté čelisti. Sherlock v tmavých brýlích, ale bez lovecké čapky. Odhodil cigaretu na silnici, zašlápl oharek botou, zamračil se, zaskřípal zuby, ale nic neřekl.

„Takže až příště budeš chtít obvinit mého manžela nebo kohokoli jiného z vraždy někoho, o kom ve skutečnosti vyjde najevo, že zemřel náhodou, byl bys tak laskav a aspoň měl tu slušnost říct mu to přímo do očí? Z lidí, jako jsi ty, se mi dělá nanic. Dobrou noc.“

Otočila jsem se k němu zády a odešla jsem. V tu chvíli jsem si však byla jistá, že jsem zaslechla, jak říká, jako by si to chtěl sám sobě potvrdit nebo zopakovat

do skrytého mikrofonu někomu, kdo tajně naslouchá: „Já vím, že to byl on.“

Seděla jsem v autě a přemýšlela o Neilovi, protože jsem nechtěla jít dovnitř.

Nechtěla jsem s nikým mluvit. Nechtěla jsem vidět Eda. Nechtěla jsem si připomenout tu scénu u večeře, ten přerušený vtip. A tak jsem zaparkovala před naším domem a jen tak jsem seděla a pozorovala tmavnoucí obrysy stromů a světla kolem řeky.

O půlnoci jsem si pustila zprávy, abych přestala myslet na svůj neřešitelný problém. Můj život, tenhle problém, byly na hony vzdálený světovému dění.

V onom neskutečném světě se jistá banka ocitla na pokraji krachu. Pokud se jí nepodaří uzavřít nějakou dohodu, je v háji. Pustili rozhovor s generálním ředitelem, který se dušoval, že dluhy vyřeší, a žádal o trochu času, aby mohl dát finance do pořádku. Mluvil jako tvrdý muž, jako někdo, kdo udělá cokoli, co bude zapotřebí. Určitě musel udělat cokoli, co bylo zapotřebí, aby se stal šéfem takového vosího hnízda ctižádosti a chamtivosti. A taky si vzal, co mohl. Možná proto si trh bral všechno zpátky. Nebo mu možná prostě jen nevěřil. To bylo smutné. Protože když jsou rodiny a děti na někom závislé, musí to být někdo, komu mohou věřit.

Na straně spolujezdce klapla dvířka. Na jediný strašlivý okamžik jsem si pomyslela, že mě někdo přepadne, ale objevila se Edova hlava. Byl bledý a vypadal strašidelně. Odhrnul si pramen vlasů, který se mu svezl do čela.

„Miláčku, není ti něco?“ V jeho hlase zněla opravdová starost.

„Ne. Co tady děláš?“

Vklouzl na místo spolujezdce, dveře zůstaly otevřené, levá noha mu visela nad silnicí jako dítěti na kole bez brzd. Slyšela jsem, jak dýchá a jak mu tluče srdce, cítila jsem vedle sebe jeho tělesnost. V tu chvíli jsem chtěla být kdekoli jinde než v autě se svým manželem. Ed mi jemně položil ruku na paži. Ztuhla jsem. Nemohla jsem si pomoct. Vycítil, že je mi to nepříjemné, a jeho ruka klesla na řadicí páku. Měl na sobě béžovou košili s náprsními kapsami, kterou si koupil, když jsme jeli na safari.

„Měl jsem o tebe obavu. Říkal jsem si, kam jsi šla.“ Předklonil se k rádiu a s rukou nad tlačítkem „vypnout“ se zeptal:

„Smím?“

Pokrčila jsem rameny,

„Na setkání čtenářského klubu. Vždyť jsi to věděl.“

„Ale už je pozdě. Měl jsem obavy.“

Zadívala jsem se přes přední sklo na zadek auta před námi.

Bylo to Volvo Estate. To je normálnost.

„Prosím. Vím, že jsi ve stresu, miláčku. Bylo to pro tebe moc těžké, vím to,

pro nás pro oba, a – věř mi – opravdu mě to mrzí a opravdu si moc vážím tvé podpory a všeho, co jsi udělala a co jsi musela snést.“

Dlouho jsem neodpovídala. Nevěděla jsem, jak mám říct pravdu. Nakonec, abych se jí vyhnula, jsem hlesla:

„Philips to ví.“

„Co tím myslíš, že to Philips ví? Kdo je Philips?“

„Jeden z policistů, který mě vyslýchal. Ten, který se sem přišel vyptávat v sobotu odpoledne. Seděl v autě přímo před brankou, když jsem vyšla z domu.“

Ed vypadal ve světle pouliční lampy bledší než obvykle.

„Co řekl?“

„Nic.“

„Nic? Tak jak víš, že to ví? Mohla to být shoda náhod.“ Zírala jsem na volant.

„Ví to. Čekal na mě. Bůhvíjak dlouho tam byl. Když jsem vyšla ven, jen se na mě podíval, kývl hlavou a odjel. Říkal tím, že oficiálně sice pátrání odvolali, ale on ví, že jsme vinní, a nenechá to být. To mi chtěl dát najevo.“

Ed chvíli přemýšlel.

„Nepropadej panice, miláčku, jenom to musíme ustát. Zamysli se nad tím: kdyby na nás vůbec něco měli, pak by případ neuzavřeli. Blufuje, určitě. Zkouší, jestli tě rozhodí.“

„A ví to Neil.“

„Neil?“

„Z čtenářského klubu. Ten, který tě viděl na Stokes Croftu v ten večer, kdy zemřela.“

„Ale nemá žádný důkaz, jinak by šel na policii.“

„Šel tam. Proto Philips tehdy v sobotu přišel k nám domů.“

„A pak pátrání odvolali. Protože to neměli jak doká zat. Byli jsme na Brandon Hillu. Musíš myslet pozitivně, miláčku.“

„Ale když to oba v podstatě vědí a Marnie si to domyslela, kdo další to ví? Co s tím uděláme? Nevím, jak dlouho to takhle ještě vydržíme.“

„Žádné ,takhle‘ neexistuje, miláčku, nic na nás nemají.“

„Z mého pohledu mi to tak nepřipadá.“

„Přestože policie oficiálně…“

„Přestože.“

Následovala tak dlouhá odmlka, že jsem si myslela, že možná vystoupil z auta. Otevřeným okénkem zavanul vítaný čerstvý vzduch.

„Miláčku. Slibuju ti, že všechno bude v pořádku. Jenom potřebuješ trochu času, aby sis všechno srovnala v hlavě. Měla bys někam na chvíli odjet, odpočinout si, zbavit se stresu.“

„Odjet?“

„Ano. Myslím, že by ti to prospělo. Myslím, že si potřebuješ dát trochu pauzu.“

„Žádnou pauzu nepotřebuju. Potřebuju se nějak vyrovnat s touhle… touhle věcí, tak či onak.“

„Já vím. A pokud na chvíli odjedeš, myslím, že v určité chvíli ti dojde, že tohle je pro nás pro všechny opravdu to nejlepší. Pro děti.“

„Kam chceš, abych odjela?“

Znělo to ústupněji, než jsem zamýšlela.

„Kam chceš. Na nějaké hezké místo. Vezmi s sebou děti, jestli chceš. Nech je tady, jestli chceš. Jeď s kamarády. Jeď sama. Jak chceš.“ Odmlčel se, aby zjistil, jestli mi to zlepší náladu. Nezlepšilo. „Zapomeň na malování, zapomeň na všechno, prostě odjeď a užívej si. Víc se věnuj sama sobě. Vezmi si s sebou kamarádku. Cokoli chceš, miláčku. Budeš se divit, jak moc ti to prospěje.“

Měl tvrdý profil, ale jeho hlas byl vlídný, povzbudivý. Najednou jsem ho chtěla obejmout. Opravdu chápal, co prožívám, a nakolik bylo v jeho silách, chtěl zlepšit situaci. Vyhlédla jsem skrz čelní sklo auta.

„S tebou?“

Zavrtěl hlavou. „To radši ne.“ Opravdu to chápal.

„Na jak dlouho?“

„Na jak dlouho chceš.“ Stiskla jsem mu paži.

„Kam mám jet?“

„Kam chceš.“

„Do Evropy?“

„Kamkoli.“

Chvíli jsem přemýšlela. Mám jet tam, kde jsem byla nejšťastnější, nebo někam, kde jsem ještě nikdy nebyla? Kde jsem byla nejšťastnější? Před očima se mi začal odvíjet filmový kotouč obrazů. Mlžné hory a prašné cesty, tyrkysové moře, citroníky, olivové háje. Nejšťastnější jsem byla na dovolené s Edem, Nell a Arthurem. Nikdy mi neseděly dovolené, kdy si člověk pronajímá vilu se spoustou dalších lidí, muži se vytahují, holky se předhánějí u bazénu. Matt se mnou souhlasil.

Jednou řekl: „Vždycky se najde někdo, koho nikdo nemá rád, a když nemůžeš přijít na to, kdo to je, jsi to ty.“ Tahle slova o něm možná vypovídají víc než cokoli jiného, ale nikdy jsem na ně nezapomněla. S kým bych měla jet? S dětmi ne. V jádru šlo především o ně. S kamarádkou? S kterou? Marianne měla pravdu. S tímhle jsem se nemohla nikomu svěřit.

Ed měl taky pravdu. Musela jsem odjet. Byla to naše jediná šance.

Potřebovala jsem, aby se mi po něm stýskalo. Musela jsem si jednou provždy uvědomit, že bez něj nemůžu žít. Ale byla to vysoce riskantní strategie, protože

co když zjistím, že můžu? Ed není člověk, který by šel do velkého rizika. Takže fakt, že se rozhodl pro tuto možnost, mi sdělil všechno, co jsem potřebovala vědět o tom, jak mu je.

A najednou jsem věděla, kam pojedu. Pojedu sama. Pojedu někam, kde už to znám, kde vzpomínky mají příchuť cideru, někam, kde jsem byla, než jsem poznala Eda, a kde mi to připomínalo cesty, jimiž jsem se nevydala, nepřikrášlené možnosti, jinou budoucnost. Už když jsem na to myslela, bylo mi jasné, že Edovi nedokážu vysvětlit, proč tam najednou chci jet víc než kamkoli jinam. Bylo to místo, kde některé věci zůstaly nedořešené, odkud jsem do světa původně vložila svou důvěru a naději. Musela jsem obnovit svůj slib věrnosti.

Řekla jsem:

„Pojedu do Highlands.“

„Highlands?“ Ani Ed nedokázal ovládnout překvapení ve svém hlase. „To myslíš vážně?“

Přikývla jsem.

„Nechceš jet na nějaké lákavější místo? Někam do tepla?“

„Chci jet domů.“

„Opravdu? Ne kamkoli do světa bez tvé mámy? Na penězích nesejde.“

Ale v tu chvíli jsem si byla naprosto jistá. Chtěla jsem jet domů, na jediné místo na světě, kde jsem si vždycky připadala osamělá, bez ohledu na to, kdo tam byl. Chtěla jsem mít čas toulat se po blatech, koupat se v ledových potocích, drápat se přes balvany, stoupat na skaliny a tory, kupovat si v místním krámku drolivé bílé rohlíky, dřímat v zelených údolech. Chtěla jsem se vrátit do svého dětství, do té osamělé krajiny příběhů, kde jsem s napětím četla pověsti o uprchlých vězních a statečných dětech. Tam se ze mě stala čtenářka, a proto se ze mě potom stala malířka portrétů, neboť co je portrét, ne-li otevření charakteru, fyzický projev příběhu života?

19

Do Highlands jsem dorazila po dlouhé jízdě. Vždycky je to dlouhá jízda, ať jedete odkudkoli: jakmile sjedete z M5 a A30, musíte vyjet na blata, kde jsou cesty klikatější, mosty užší, traktory těžší, říčky hlubší, brody širší, kamenné zídky neúprosnější, vyhýbací místa na úzkých silničkách méně častá a pro ty, kteří od narození neznají cestu, je dopravní značení méně srozumitelné.

Když můj starý golf vystoupal na planinu, začalo se mi snadněji dýchat.

Každý kilometr mě odváděl dále od Eda. Každý kilometr mě přiváděl blíž k místu, kterému jsem dřív říkala domov. Jestliže se mi u otevřeného okénka, kterým se do auta hnal čistý vřesovištní vzduch, nijak neulevilo, alespoň jsem měla pocit nepatrné naděje, který se nerozplynul jako obvykle, když jsem dojela k sloupku brány porostlému mechem a lišejníkem, na kterém byl nápis

„Highlands“.

Dům byl viktoriánský, šedivý, s břidličnou střechou a gotickými okny, tiché město komínů a prázdných pokojů. Pokud jste už nevěděli, jak může být uvnitř ponurý, architektura vám to předem napověděla. Po jedné straně stála řada kůlen se starými kosami a zrezivělými autodíly, které už nikdy nikdo nepoužije. První zemědělský zákon Alice Sheahanové: „Výnosnost jakékoli farmy je nepřímo úměrná počtu neidentifikovatelných reznoucích předmětů, které se na ní povalují.“

Matka mě už vyhlížela, čekala na mě nebo zaslechla, jak po zbytcích štěrku přijíždí auto. Otevřela postranní dveře a mávla na mě, abych vešla tudy. Nikdy mě nevítala u hlavních dveří, ani jednou za celý můj život, i když Matta takhle vždycky vítala bez ohledu na to, v jakém byl stavu – často by se byl raději proplížil zadem. Ne že by mi to vadilo. Co na tom sejde? A stejně, zadní vchod se hodí pro umělkyni, portrétistku, hledačku reality za namalovanou fasádou. Tu člověk nenajde, když vstoupí hlavními dveřmi nebo jej uvedou do vkusně zařízené haly připomínající divadelní kulisy. Rembrandt nikdy nechodil hlavním vchodem, zvláště ten starý, zbídačený Rembrandt, autor těch nejskvělejších autoportrétů, jaké kdy vznikly. Copak někdo někdy takhle brutálně rozpitval sebe samého a svůj vlastní nezdar?

Zadní dveře se otevřely a za nimi se objevil známý inkoustový trojúhelník.

Strávila jsem tam vzadu se svou chůvou Maud tolik času, že bych do kuchyně došla i poslepu. Omšelá cihlová chodba se svažovala kolem spíže a potom následovaly tři nízké kamenné schůdky vedoucí do kuchyně. Od kroků byly celé

ohlazené a zaoblené. Ve spíži byl bzučivý větrák, nemocničně modré světlo za drátěnou síťkou a zavěšená mucholapka, obyčejný kus lepenky vyrobený někdy kolem roku 1970. Nejspíš to byla ta nejnovější vychytávka v domě. Když jsem chodila do obecné školy, po vyučování jsem vklouzla do spíže a ponořila prst do citronového krému, který uvařila Maud, nebo jsem nadzdvihla gázovou síťku proti hmyzu, která chránila nedojedenou jehněčí kýtu, odtrhla jsem si kousek masa a namočila ho do mátové omáčky, a vždycky jsem se vyhýbala plísni.

Alespoň do té doby, než mě matka načapala. Krást se nesmělo. Od té doby jsem už nikdy nevzala do úst citronový krém.

Zaclonila si oči před sluncem. Matka byla vzpřímená jako vždy, její tvídový kabát se hodil spíš do společnosti a určitě byl příliš teplý, kolem krku měla omotaný lososový šál. Vypadala starší a menší, ostrý, rovný nos, schopný na sto honů vyčenichat dětské lumpárny, nepůsobil tak výrazně, ale úzké rty byly stále připravené odsuzovat. Když se usmála, objevily se bodliny zubů. Vždycky na mě byla přísnější než na Matta nebo Bridgey, protože já jsem jí odmlouvala.

Matt jen snesl bolest a odplul pryč, hlouběji do svého nitra. Bridgey nikdy nezvedla hlavu od knihy dost dlouho na to, aby se dostala do průšvihu nebo aby jí došlo, že má průšvih. Jejich poddajnost způsobovala, že jsem byla troufalejší.

Jako by se jeden z nás musel zastat dětství. Ale také to matce dodalo sílu.

Zmohutněla jí brada a měla sněhobílé vlasy. Ačkoli se usmívala, nebylo úplně jasné, jestli je to na uvítanou. Nikdy neměla maminkovský obličej.

Na tom nesešlo. Chtěla jsem tady být. Ráda jsem ji viděla. Nebyla jsem tu od Vánoc. Její ústa se pohybovala, jako by si nacvičovala řeč, zkoušela zjistit, jaké to je. Žila příliš dlouho sama.

„Mami.“

„Alice.“

Objaly jsme se. Její pleť byla na dotek studená a suchá jako papír. Trochu příliš brzy se vyprostila z mého objetí, jako by jí lidský dotek byl cizí. Řekla mi:

„Co kdyby sis vynesla kufr k sobě do pokoje a potom přišla na večeři?“

„Říkala jsem si, že bych se nejdřív na chvíli šla projít, jestli ti to nevadí.

Trochu bych si protáhla nohy.“

Přikývla, pokynula mi, abych vešla dovnitř, a propadly jsme se do mlčení.

Nikdy nezvládala nezávaznou konverzaci. Prošla jsem chodbou kolem košíku s otlučenými kriketovými pálkami a tenisovými raketami v rovnacích dřevěných rámech a naslouchala jsem nejistým krokům za sebou. Známá vůně jablek smíšená s pachem kokosových rohoží. Kuchyňské zdi tak vybledly, že se nedalo říct, jakou barvou byly vymalované. Od stropu visel dřevěný věšák na oblečení; měl čtyři tyče a stahoval se dolů šňůrou na kladkách. Nejspíš tam byl už od búrské války. Uprostřed stál umakartový stůl s tenkýma nohama. Byl prostřený

pro dva, bez ubrusu. Připomněl mi mého dávného přítele Toma Carbina a otázku, kterou mi položil, když sem poprvé přijel. Platila až dodnes: „Proč chce tvoje máma bydlet v Budapešti padesátých let?“

Došly jsme k hale. Zastavila jsem se u schodů.

„V kolik bys chtěla jíst?“

„V sedm patnáct. Kdyby sis chtěla dát sherry, budu v knihovně v šest čtyřicet pět.“

„Nemáme trochu toho báječného místního cideru?“

„Ne.“

Vítej doma.

Neměla jsem moc času, a tak jsem vyrazila přímo k místu, kterému jsme říkali

„kapradinový potok“, i když tam byla na našich pozemcích řeka nejširší. Chtěla jsem tam nazítří strávit celý den, pokud bude hezky, vzít si s sebou věci na piknik, vykoupat se, číst, zdřímnout si na slunci, přemýšlet, ale ze všeho nejdřív jsem ho v tuto chvíli prostě jen chtěla vidět, ponořit do něj prsty, přiložit tvář k zemi, pocítit vřesoviště pod nohama. Pokud člověk usnul u kapradinového potoka a probudil se, když šikmé paprsky slunce zlatozeleně prosvěcovaly stromy a pableskovaly na vodě, pomyslel si, že umřel a převtělil se jako Laurie Lee. Tohle místo pro mě tady znamená nejvíc. Víc než můj pokojíček, kde jsem se nikdy necítila bezpečně, protože tam pořád chodila matka a zachmuřená uklízečka Joy; víc než naše stará herna, kde jsme s Maud sedávaly a popíjely čaj, dokud nás matka nenašla a nevymyslela nám nějaké úkoly; dokonce i víc než náš domek na stromě v lese, což ve skutečnosti vůbec nebyl domek, jen dutina v kmeni obrovského buku, a stejně patřil Mattovi. Vždycky tam bylo plno jeho dýmek, bongů, cigaretových papírků Rizla a trávy v průhledných plastových sáčcích, v kterých dostával peníze od pana Sawtera, starého vedoucího pobočky banky ve zdejší vesnici.

Pan Sawter nikdy nepochopil, proč Matt vždycky chtěl peníze v mincích.

Naše stará vyšlapaná cestička přes pole už dávno zmizela, pohltila ji příroda, ale já jsem stále dokázala jít správným směrem, všechny balvany a stromy pro mě představovaly orientační body. Rychle jsem došla k řece, vychutnávala jsem si svobodu a samotu. Břeh stínily duby, vrby a jasany, mezi nimi prosvítalo večerní slunce a kropenatilo průzračnou vodu. Na mělčinách se třpytily a svíjely stříbřitě černé ryby. Na dně zářily hladké oblázky. Pavouk si utkal síť mezi kapradinami. Našla jsem svůj starý travnatý dolíček. Byl pár metrů od potoka.

Ulehla jsem do něj a zahleděla se na oblohu, z níž mi zalévalo obličej večerní slunce. Země byla teplá a tvarovala se podle mých oblin, přesně jak jsem si pamatovala. Bylo to, jako bych tu naposledy byla včera a měla stejnou postavu

jako v dospívání.

Vyhřívala jsem se tam jako kotě a měla jsem nádherné prázdno v hlavě, ale vtom jsem zaslechla pískání. Vtiskla jsem se do své prohlubně a modlila jsem se, ať na mě ten člověk nenarazí, ať už je to kdokoli. Na tuhle část našeho pozemku byl vstup zakázán. Nemohl to být Jim, místní farmář, protože ten se vždycky vracel domů s úderem páté, i když nenosil hodinky, a nikdo jiný sem nechodil, leda tak nějaký pytlák. Na okamžik mě přepadl strach o matku. Toulají se kolem domu bandy pytláků, zatímco ona sedí v knihovně, luští křížovku v Timesech a pomalu upíjí ze skleničky sherry?

Se skloněnou hlavou jsem se otočila na záda. Na protějším břehu mířil k řece zarostlý muž ve špinavých džínách a zaprané mikině. Na hlavě měl nasazenou černou, zlatě lemovanou čapku L. A. Dodgers, s kšiltem staženým do čela. Přes rameno měl přehozený rybářský prut a plátěný vak. Mohlo mu být sotva něco přes dvacet, ale vzhledem k tomu kšiltu a strništi jsem to těžko mohla říct jistě.

Pohlédla jsem na hodinky. Za deset minut šest. Měla jsem nanejvýš čtvrt hodiny, než se budu muset vydat zpátky, pokud jsem se chtěla převléknout na večeři a zastihnout matku v knihovně, což bych alespoň dnes večer měla učinit.

Nehybně jsem ležela a ten muž si rozložil trojnohou stoličku a přichystal rybářský prut. Pracoval plynule, výkonně, svou práci dobře znal, cítil se bezpečně ve své soukromé krajině, přírodní muž v přírodním světě, rybařil tak, jak člověk rybaří už tisíce let. Cítila jsem, jak ze mě opadává napětí, jako bych navěky mohla ležet ve svém zeleném loubí a jen se dívat, jak si chystá prut, rozkládá háčky a nástrahu, chytá ryby.

A najednou jsem věděla, co musím udělat. Musím ho namalovat. Ta myšlenka mě okamžitě nadchla a pocítila jsem umělecké pnutí, které jsem od Edova přiznání nezažila. Tento muž, ať už to byl kdokoli, nabízel únik od všeho nepřirozeného, co se stalo. Mohl by být mým mostem zpět k umění a životu.

Bylo by to nepsychologické dílo, portrét obyčejného člověka, který jde jako lovec a sběrač zabíjet, aby přinesl jídlo na stůl a nakrmil rodinu. Aby udělal to, co muži dělají. Nepotřebovala jsem žádnou Marnii či Marianne, ba ani Julii.

Nepotřebovala jsem někoho, koho bych musela psychoanalyticky rozebrat až do poslední mrtě. Jenom jsem potřebovala nějak vložit svou duši do někoho, kdo kypí životem v krajině, kterou mám nadevše ráda. Jako bych narazila na jedinou příležitost, jak se znovu napojit na prvotní pravdu, která je součástí nás všech.

Zatímco nasazoval nástrahu, v duchu jsem si představovala kompozici.

Namalovala bych ho tady, v jeho přirozeném živlu, na stoličce, s nahozeným prutem. Namalovat ho v ateliéru nebo podle fotografií by zničilo to, co ho činí jím a proč tady je tady. Chtěla jsem namalovat tu baseballovou čapku. Chtěla jsem namalovat kapradinový potok. Chtěla jsem namalovat šeptající stromy.

Chtěla jsem namalovat svou samotu. Ten obraz by se jmenoval Tisíc let.

Muž nahodil líným švihem zápěstí, háček poskočil nad vodou. Vysoko na růžové obloze se vznášel jestřáb. Pomalu jsem se postavila na nohy. Nechtěla jsem vyplašit ryby. Zavolala jsem přes vodu.

„Promiňte?“

Zvedl zrak, posunul si kšilt čapky z čela, přimhouřil oči proti slunci. Měl špinavý obličej a propadlé tváře. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co se děje.

„Omlouvám se, že vás ruším.“ Neodpověděl.

„Ale nemohla bych vás o něco poprosit?“ Otřel si ruku o rukáv.

„Možná vám to bude připadat trochu divné…“

Neviděla jsem mu do očí. Jenom jsem slyšela, jak přes líně tekoucí řeku haleká můj hlas.

„… ale napadlo mě… jestli bych vás nemohla namalovat? Váš portrét?“

Naprosto strnul. Potom, jako by slovo portrét vyvolalo jakýsi prehistorický strach pytláka z odhalení totožnosti, ladným pohybem silného zápěstí vylovil nástrahu z vody.

„Ne, počkejte chvilku! Můžete dál rybařit.“

Stejně plynule a výkonně, jako si předtím vybalil, nyní navinul šňůru, sejmul nástrahu, rozložil prut, složil stoličku a začal si balit háčky a výstroj, přitom ze mě nespouštěl zrak.

„Prosím vás, nechoďte pryč. Můžete tady rybařit. Není s tím žádný problém.“

Na okamžik se zarazil, ale potom pokračoval v balení. Klečel na kolenou a rychle ukládal věci do plátěného vaku. Do háje, proč je na druhé straně té pitomé řeky? Proč se k němu nemůžu přiblížit a dokázat mu, že mu nechci způsobit žádné potíže?

„Podívejte, vážně, nevadí mi to. Klidně vám kdykoli můžu opatřit povolenku, abyste tady směl rybařit.“

Na chvíli se zastavil a pohlédl na mě přes řeku, ale už přitom jsem si uvědomila, že jsem udělala chybu. Určila jsem vlastnictví. Patřila jsem do třídy, která trestá pytláky. Nikde kolem nebyl nikdo, kdo by viděl, jak šíleně vypadám, když úpěnlivě prosím pytláka, aby neodcházel.

„Prosím! Zaplatím vám.“

Přehodil si plátěný vak a prut přes rameno a zvedl igelitku od Lidla, které jsem si předtím nevšimla. Naposledy se na mě upřeně podíval jako městská liška a pak se ke mně otočil zády a vydal se pryč přes vřesoviště, zatímco já jsem se bez rozmýšlení vrhla do vody a začala jsem se brodit na druhý břeh. Zápolila jsem s proudem, vrávorala na ohlazených kamenech, kolem boků mi vířila ledová voda. Zastavil se, ohlédl a rozběhl se směrem k Okehamptonu. Ustrnula jsem uprostřed řeky, promáčená, s vědomím, že ho nikdy nedohoním, jelikož nás

dělí dvě třetiny říčního koryta. Mrzly mi nohy. Voda mi sahala až po pás. Věděla jsem, jak směšně musím vypadat, ale on se neotočil. Zanedlouho z něj zbyla jen nepatrná tečka v dálce, odnesl si s sebou svůj prázdný vak i mou poslední naději.

Místnost, které jsme říkali zelená knihovna, byla vymalovaná sytě modrou barvou a nebyly v ní žádné knihy. Stál tam mahagonový americký psací stůl, u nějž matka psala dopisy, malá šedohnědá pohovka s tmavou skvrnou od vína, která měla tvar Tahiti a byla tam už odnepaměti, zásuvné odkládací stolky s korkovými tácky, dvě samostatná křesílka s hedvábným čalouněním a dvě krajinky nezjistitelné kvality: s olověnou oblohou, britské, z konce čtyřicátých let, s nečitelnými podpisy. Vždycky jsem žasla při pomyšlení, že vznikly v době, kdy v New Yorku propukl abstraktní expresionismus. Nic lépe nesymbolizovalo neoriginální, neambiciózní povahu většiny britského umění. Okna rozčleněná do mřížek měla výhled na strmé vřesoviště za domem.

Přijala jsem sherry v předválečné sklence z broušeného skla, které časem a mytím zbělelo, a vyptávala jsem se na Bridgey a na Mattovu návštěvu. Už dávno jsem zjistila, že nemá smysl přímo se matky ptát, jak se má, protože jen řekne, že se má „dobře“, jako by zeptat se bylo neslušné. Stejně jako diktátoři otázky kladla ona. Bridgey přijala místo na Middlesexské univerzitě, kterou matka považovala za „starou polytechniku“. Vyučuje tam literární komparatistiku. Neřekla jsem matce, že jsem se s Mattem setkala na nádraží, když se vracel z Highlands. On by jí to určitě neprozradil. Sdělila mi, že se mu v novém podnikání nedaří, ale nezmínila se o jeho žádosti o peníze ani o Jo.

Vědění pro ni vždycky bylo síla. V Mattovo podnikání nevkládala velké naděje, a možná měla pravdu. Matt byl ledacos, v nejlepším případě úžasný křehký poeta, ale rozhodně ne obchodník, a jak se už ukázalo v minulosti, měl potíže zůstat čistý a nebrat drogy. Mezi ním a jeho démony stála jen Jo.

Přešly jsme do kuchyně, kde Diane zanechala na ohřívači rybí koláč, který by vystačil pro šest osob. Otevřela jsem lahev Chablis, kterou jsem přivezla.

Naservírovala jsem matce porci rybího koláče a oběma jsem nám nalila velkou sklenici vína. Nad velikostí mé sklenice se zatvářila kysele, ale popíjení byl nejlepší způsob, jak v Highlands přežít večeři. Matka o samotě nepila – „to jenom alkoholici“ –, ale kdykoli měla společnost, pila jako o závod, nejspíš proto, že takhle se to „nosilo“ v roce 1952 nebo kdy to bylo. Rybí koláč jsme snědly s fialovou brokolicí z místní zeleninové zahrady. Brambory byly nadýchané a ryba hutná, měkounká a čerstvá. Ulovil ji Dianin manžel. Úplně jsem zapomněla, jak lahodně může chutnat jednoduché čerstvé jídlo.

„Je všechno v pořádku?“

Moje vidlička se zastavila na půl cesty jako lanovka za vichřice.

„Jo. Ed se má dobře, děti taky. Nell se moc snaží. Arthur ne. V tom se nic nezměnilo.“

„Já myslela s policií.“

Žvýkala jsem velký kus rybího koláče. Byl krémový, s výraznou chutí tresky.

„Aha, tohle, jo, to je v pohodě.“

„Musel to být děs.“

Odbyla jsem ji povrchním smíchem, abych dala najevo, že se z té záležitosti stal rodinný vtip, historka, kterou budeme vyprávět vnoučatům.

„Nebylo to nic moc. Ale to se prostě stává. Záměna totožnosti. Už se to vyjasnilo.“

„A ti fotografové na ulici. Hrůza.“

„Tys to viděla?“

Matka vždycky byla nejpozději do desíti v posteli.

„Peggy Marshallová mi to ukázala na tom svém chytrém telefonu. Řekla mi, že Ed u té holky přespal, a proto tě zatkli.“

„To je pravda.“

„Takže přece jen nešlo o záměnu identity.“

Dala jsem si pořádné sousto rybího koláče, abych měla čas na vzpamatování.

Matka se instinktivně zaměřovala na nepříjemné pravdy. Copak budu muset navěky být při každém rozhovoru obezřetná?

„Vlastně ne, ne úplně, i když ano, v souvislosti s tím, že tam Ed nebyl, když zemřela.“

„Proč tam Ed chodil?“

„To je na dlouhé vyprávění. Bylo to po jednom večírku.“

„Kde jsi byla ty?“

„Malovala jsem portrét. V Suffolku. Policie si nyní myslí, že tam nikdo nebyl, když umřela.“

„Byla to sebevražda?“

Matka se skoro nedotkla jídla. Jí jako komár, když se do něčeho, nebo spíš do někoho, zakousne.

„Ne. Myslí si, že si nevzala léky. Nebo si jich vzala moc. Myslí si, že upadla a praštila se do hlavy.“

„Určitě provedli pitvu?“

V duchu jsem si připomněla, že se musím soustředit. Matka nepřišla o svůj čich. V dětství mi občas připadalo, že jí záleží jen na tom, aby nás nachytala, a přitom téměř vůči všemu ostatnímu v našich životech projevovala naprostou lhostejnost.

„Provedli. Nevzala si prášky.“

Matka se tvářila pochybovačně. Vlasy na temeni měla prořídlé, byla pod nimi

vidět namodrale růžová kůže.

„Uhodila by se kvůli tomu do hlavy?“

„Netuším. Nejsem doktor.“

„Ale máš doktora za muže.“

„Ano, to máš naprostou pravdu.“

Pronikavě se na mě podívala. Nesnášela ironii.

„A určitě jste spolu ten případ probírali.“

Začínalo mi připadat, že byla chyba, že jsem sem přijela. Mohla jsem si hovět u bazénu v nějakém hotelu v toskánských kopcích, ale místo toho jsem upíjela nevychlazené bílé víno a odpovídala na otázky, které se týkaly právě toho tématu, na které jsem se snažila zapomenout. Matka jako vždycky způsobila, že jsem si zase znovu připadala jako malá holčička.

Nebo jsem sem právě proto přijela?

„Samozřejmě. Jenomže policisti nám neřekli, jaké brala prášky, když s námi mluvili, nejspíš protože si mysleli, že jsme vinní, a proto nám nechtěli poskytnout žádná vodítka.“ Matka se mi podívala přímo do očí a snažila se v mém tónu rozpoznat ironii. Nakonec přikývla a nabrala na vidličku trošku bramborové kaše. „Ed nemohl nijak zjistit, jestli na tom měl podíl fakt, že si nevzala prášky.“ Zakašlala, ale jedla dál. „A jak víš, Ed nikdy nestanoví diagnózu, pokud nezná fakta.“

„To byl vždycky jeho problém.“

Matka se často jediným skokem posouvala od drobností k zobecňování: drobná chybička, například když jste si zapomněli klíče nebo našlapali v předsíni, se stala symptomatickou pro zásadní vadu charakteru. Bylo to jako v hollywoodském thrilleru, v němž obyčejný hrdina náhodou narazí na vraždu v sousedství a najednou zjistí, že proti němu stojí CIA, FBI a Bílý dům.

Nevstala jsem. Místo toho jsem jí dolila víno, i když gestem ruky předstírala, že už víc nechce. Jedly jsme mlčky, příbory cinkaly, jako bychom byly v provinčním penzionu. Po rybě následovaly maliny ze zahrady a matka vyštrachala kus ztvrdlého čedaru a pár okoralých sušenek. V rohu sýru se plížila plíseň. Vypila jsem další sklenici Chablis a začínala se mi trochu točit hlava.

Pověděla jsem jí o Nell a Arthurovi a potom jsem stručně a neúplně vylíčila, jak jsem jela malovat Marianne, kterou si nepamatovala, pokud jsem jí o ní vůbec kdy řekla. Nastalo ticho. Matka nevrací podání.

„Máš se tady dobře? Nepřipadáš si sama?“

Obezřetně na mě pohlédla. Možná si myslela, že jí naznačuju, že by se měla odstěhovat, abychom se sem mohli nastěhovat my. Tak jsem to nemyslela. I když jsem to tam měla moc ráda, nedokázala jsem si představit žádné jiné místo, kde bych chtěla bydlet méně než tady na Dartmooru. Ovce jsou ovce a lidi jsou lidi

a já vím, koho mám raději. Jenomže staří lidé mají nárok být obezřetní. Čeká je nepříjemné překvapení.

„Jako jestli to tu na tebe není moc velké?“

„Nijak se to tu nezvětšilo,“ odvětila chladně, obrátila nůž na sýr a nabodla vidličkou trojúhelníček čedaru.

„Ale ty nemládneš.“

Matka si pohrdavě odfrkla.

„Chodí sem Diane a Jim je zjevně po ruce. V úterý stále dochází Joy, i když ta tedy už moc užitku nenadělá, jen popíjí kávu a šudlá stříbro. Uklízí teď Helen.“

„Helen?“

„Davidova neteř.“

„Kdo je David?“

„David Seaton. Manžel Peggy. Pamatuješ si na Peggy?“ Tvářila jsem se bezvýrazně.

„Pletla vám všem ty rybářské svetry. David byl ten dřevorubec, který pro nás pracoval. Bohužel to nebyl poctivý člověk. Tvůj otec ho nepropustil včas.

Obávám se, že to byla jedna z jeho slabostí. Byl příliš laskavý, i když si to lidé nezasluhovali. Nakonec na to vždycky doplatil.“

Matka vypadala trochu rozrušeně. Málokdy byla tak hovorná. Napila jsem se vína a – zčistajasna, protože o tomhle se se mnou nikdy nebavila, jsem se zeptala:

„Chybí ti táta?“

Vzala do ruky ubrousek a jemně si osušila rty, jako by ji napadla myšlenka, poprvé za tak dlouhou dobu, že úplně zapomněla, že podobná myšlenka vůbec někdy existovala. Otočila se a podívala se na příborník. Už neměla tak dramatický profil ani čelo sevřené do ztuhlé masky, jak jsem si pamatovala, zvrásněné jako řídké vrstevnice na turistické mapě.

„Tvůj otec mi vždycky chyběl,“ řekla a položila si ruce na klín. Předpokládala jsem, že domluvila, a přemítala jsem o dalším námětu na rozhovor, když dodala:

„I když byl naživu. Byl to dobrý člověk. Jen to sám nechápal.“

Byla to ta nejdůvěrnější věc, jakou mi o něm řekla za oněch třicet let po jeho smrti.

„V jakém smyslu?“

Zadívala se ven, přes prázdný výběh pro koně až k temným kopcům v dáli.

Trojúhelníček čedaru zůstal na talíři netknutý, Dianina buclatá sklenička s domácí nakládanou zeleninou neotevřená. Nastala dlouhá odmlka, ticho plynoucí zpátky přes léta.

„Nechápal, že věci nejsou dokonalé. Že nikdy nemohou být.“

Myslela jsem, že ještě něco řekne, ale jen otevřela a zavřela ústa jako ryba.

Nikdy jsem matku nezažila v tak hloubavé náladě. Možná opravdu začínala být osamělá. Možná její vzpomínku vypudil Matt, protože se vydal na další marnou výpravu – tentokrát na pobřeží v severním Yorkshiru, ale mohlo to být kamkoli, vždycky to dopadlo stejně. Možná šlo o to, že jsem v Highlands byla sama, bez Nell a Arthura, kteří představovali jakousi membránu, takže z návštěvy se místo upřímného rodinného setkání či citových výlevů stalo jakési odtažité cvičení v logistice. Ať už byl důvod jakýkoli, vycítila jsem, že matka si připadá otevřenější, možná zranitelnější, než jsem ji kdy předtím viděla. Dolila jsem jí víno. Možná si dala před večeří víc sherry, než měla. Napila se, aniž si všimla, že je sklenice zase plná.

„Byl takový, když jste se seznámili?“

„Ano, i když to nebylo tak zřejmé jako později.“ Dlouze se odmlčela, jako by musela počkat, až se znovu zformují dlouho zasuté vzpomínky. „Zpočátku v něm byla jakási vznešenost, touha po lepším životě, lhostejnost ke světu, jaký byl.

Nejdřív to bylo velmi přitažlivé, ten nesplnitelný mladický romantický pocit, že člověk od života chce víc, než mu kdy může dát. Nerealistické, ano, ale u mladého muže, který právě dostudoval na Oxfordu, velmi přitažlivé. A taky to byl fešák.“

Matka se opět odmlčela, uždibovala přitom čedar a své vzpomínky. Nic jsem neříkala. Bylo by neblahé přerušit tok jejích myšlenek. Mohlo by se stát, že už nikdy znovu nevyvstanou.

„Samozřejmě to nikdy nenašel. A tak nějak v něm sílil pocit nezdaru.

Zmáhalo ho to. City nikdy neměl rád. Nikdy tam nechtěl pracovat. Tenkrát jich takových byla spousta, mladých mužů, kteří nechtěli jít ve stopách svých otců a pracovat v rodinné firmě nebo v City, spravovat rodinné majetky nebo se stát důstojníky v armádě, ale přesto to udělali, protože byli vychovaní tak, aby udělali všechno, co po nich otcové chtěli. Nebylo to jako dnes. Tehdy bylo hodně velmi nešťastných mladých mužů. Byli na všech nejlepších večírcích.

Děda Tenterden vždycky dosáhl svého. Odtud měl tvůj otec takové očekávání, jenomže neměl potřebnou schopnost, aby je splnil. Děda tu schopnost měl. Tohle jsem se vám třem pokoušela vštípit: očekávání plodí zklamání.“

„To ses fakt pokoušela.“

„Bridgey to pochopila. Nevím, jestli to kdy pochopil Matthew. Nebo jestli jsi to pochopila ty.“

Bylo na místě poznamenat, že bez očekávání, že bude lépe, by se svět nikam nepohnul, ale teď nebyla ta pravá chvíle.

„Co měl udělat?“

„Nevím. Najít si práci daleko od otce. Možná něco u divadla. Divadlo vždycky miloval. Ale děda by to nikdy nedovolil. Nebo se třeba mohl stát

námořníkem. Vždycky miloval moře. Vzpomínáš, jak měl v Brixhamu tu loď?

Ne že bychom na ní někdy někam pluli, hlavně proto, že tam věčně nebyl a mě lodě naprosto nezajímaly. Ale potom jsme se vzali a potřeboval vydělávat na vás tři a udržovat tenhle dům.“

Ozvalo se cinknutí oceli o porcelán, když jí sklouzl nůž o čedar. Pomyslela jsem na Matta ve Whitby s Jo, na jejich úžasnou lásku a nemožnou firmu na rybářské sítě. Outsidery to táhne k moři.

„A když umřel, tak byl sám?“ Zasněně přikývla.

„Hmm. Někdy si přeju, abych tam bývala byla. Člověk nikdy neví. Třeba by to bylo jinak.“

„Ale ty jsi s ním do Londýna nejezdila.“

„Jezdila. Ne moc často. Nepamatuješ si to, bylas moc malá.“

„Ale vždycky jsi odmítala v Londýně řídit. Od toho jsou taxíky a autobusy, říkala jsi.“

„Neřídit v Londýně? Co to s tím má společného?“

Zírala na mě, jako by mi přeskočilo, a v tom okamžiku mi došlo, že něco nehraje. Tohle nebylo jen nedorozumění při rozhovoru. V periferním vidění se mi začínala formovat myšlenka zahalená do tmy, ale rozhodně na dosah.

„Prostě jsi neřídila.“

„Ne. To vím.“

„Tak proč by to bylo jiné, kdybys tam byla?“

„Protože…“

Zarazila se a zlostně na mě hleděla.

„Protože?“

„Protože… ale nic! Alice, tohle je nuda. Jsem unavená.“

Zavrtěla jsem hlavou, protože… vyvstávalo na povrch něco dlouho pohřbeného a mně to začínalo být jasné.

„Protože nezemřel při autohavárii.“ Nebyla to otázka.

„Byla to nehoda.“

Ještě zůstávaly zbytky povýšenosti – třiceti let moci –, ale rychle se vytrácely.

Zacílila jsem na ni jako elektrický paprsek.

„Ale nebyla to autonehoda, viď?“

„Byla to…“

„Byla to co?“

„Byla to…“ Matka nikdy neměla potíž najít slova. Na chvíli vypadala zaskočeně, o deset let starší, a pak se schoulila.

„Mami, jak zemřel?“

Ticho. Zírala na ubrus. Můj zrak upoutal pomeranč v drátěné míse na ovoce.

Čekala jsem. Budu tady tak dlouho, jak bude zapotřebí. Nakonec řekla tak tiše,

že jsem to slovo skoro nerozpoznala:

„Sebevražda.“

Jediná klávesa na klavíru. Osamělý tón přijetí a porážky.

„Sebevražda?“

Bible a pistole? Žiletka a vana s horkou vodou? Whisky a prášky? Provaz a lustr? Otevřené okno, neúprosný chodník?

Vždycky miloval divadlo.

„Ale proč? Spousta lidí je nespokojených v práci. Proč to udělal?“

Matka znovu sklopila zrak. Za dvě minuty zestárla o dvacet let. Nebyla jsem si jistá, že to unesu.

„Protože byl homosexuál.“

Roztrpčeně na mě pohlédla, jako by chtěla říct: „Sama ses na to zeptala.“ Byla to pravda. Zeptala jsem se. Vytáhla jsem na světlo všechno neštěstí – a byla jsem ráda, že jsem to udělala. Jako by někdo rozsvítil světlo. Poprvé jsem všechno viděla jasně.

„On byl gay?“

„Ano.“

„Nejspíš bisexuál.“

„Pokud na tom sejde.“

„Ale nikdo se přece nezabije jen proto, že je gay. Tedy ne od padesátých let.“

Našpulila rty.

„A to nepřišel na nic, kvůli čemu by tu chtěl zůstat?“ Jediné zavrtění hlavou.

„Nebo na někoho?“ Další zavrtění.

„A co my?“

„Vždyť jako otec nebyl moc k čemu, jak víš. Vlastně si myslím, že pro vás tři to zas tak velký rozdíl nebyl.“

„Ale musel přece existovat nějaký jiný způsob. Tak byl gay? Mohl střídat partnery v Londýně a v Devonu být otec rodiny. Nechápu, proč se musel zabít.“

„Mělo to vyjít najevo.“

„No a? Vždyť to bylo v osmdesátých letech dvacátého, ne devatenáctého století. Kromě tebe byl nejspíš jediným dalším člověkem, na kterém záleželo, děda Tenterden. A ten se zrovna nevyžíval v drbech. Mám dojem, že ani netušil, kde je Soho nebo jakékoli jiné místo mimo City a St. James’s.“

„Ty to nechápeš.“

„Co nechápu?“

„Zatkli ho. Měl jít před soud. Všechno by to bylo v novinách.“

„Za co ho zatkli?“

„Nikdy mi to přesně neřekl. Nechtěla jsem to vědět. Nějaký mladý muž… na veřejném záchodě.“

„Neříkej: policajt.“

Ušklíbla se. Chtěla jsem k ní vztáhnout ruce a obejmout ji, ale odvrátila se.

Matka nebyla stavěná na to, aby přijímala soustrast. Ani jeden z rodičů neuměl dávat ani přijímat. Ani jeden z nich se neuměl dotýkat. Měla tenoučká zápěstí, papírovou pleť.

„Ach, chudák táta. A chudinko ty. Zanechal nějaký vzkaz nebo tak?“

Roztřesený prst škrábl o stůl, dlouhé nehty šťouraly, jako by to byla stará rána.

Mikroskopické přikývnutí.

„Pořád ho máš?“

Nedívala se na mě, ale na příborník za mou hlavou. Slunce zapadalo za kopec a zalévalo kuchyni nazlátlým světlem.

„Co v něm stálo?“

„Že je mu to líto. Že nás všechny miluje. Že je to jediný způsob, jak my ostatní můžeme žít jako dřív. Nebyl dlouhý. Naškrábal ho na pohlednici od moře, s obrázkem mysu Beachy Head. ,Navštivte nádherný Beachy Head‘, stálo na ní.“ Posmutněle-rozezleně-ironicky si odfoukla a já si najednou říkala, jak musí být chladná, když si tohle všechno dokázala celá ta léta nechat pro sebe.

„Našli to v jeho autě.“

„Zmínil se o nás?“

„Napsal, že vás tři miluje nade vše na světě a doufá, že jednoho dne pochopíte, proč udělal to, co udělal, a najdete nějaký způsob, jak ho milovat.

Doufal, že vaše životy se vydaří lépe než ten jeho. Nic víc.“

Moje jediná slza se proměnila v příval pláče. Chudák. Matčina lež znamenala, že otcovo poslední přání nikdy nemohlo být pochopeno. Jeho nepokojná duše se nedočkala přijetí. Pohlédla jsem přes stůl na matčinu shrbenou postavu, která se lehce kolébala na židli. Jaké měla právo hrát si na boha, přetvořit naše životy, oddálit je od pravdy?

Ubohý, přeubohý muž.

Čím vším si prošel. Na policejní stanici, když ho sebrali a řekli mu, že proti němu vznesou obvinění a zničí mu život. Homofobní fízlové se ušklíbali, věděli, že chytili rybu, na které si bulvár smlsne. Ležel v posteli a myslel na hanbu, kterou všem způsobil. Přemítal, jak by to mohl říct dědovi Tenterdenovi a jeho ženě. Bylo těžké představit si dva lidi, kterým by se člověk méně chtěl vyzpovídat ze svých hříchů.

„Jak to udělal?“

„Skočil.“

Mluvila tak tiše, že jsem ji skoro neslyšela. Nechtěla jsem to vědět, ale musela jsem. Po všech těch letech. Byl to i můj život.

„Z Beachy Headu?“

Přikývla. Ponuře zírala na plíseň na boku čedaru.

„Takže on dojel z Londýna až na jižní pobřeží? Jak dlouho, možná pár hodin se prodíral zácpou na jihu Londýna a tak dále, a přitom věděl, že spáchá sebevraždu?“

Pokrčila rameny. Musela se s tím vyrovnávat každý den po celých třicet let.

Představila jsem si otce v hnědém peugeotu, jak stojí v koloně aut na jihu Londýna, vnímá zvuky a barvy, má vypnuté rádio. Nechtěl slyšet žádné zprávy.

V určitém ohledu bylo lepší, že řídil. Nebyl to omyl. Nebylo to náhlé rozhodnutí, které učinil po špatném dni v práci. Každý den byl špatný den v práci. V pravém oku se mi utvořila velká slza. Tam vždycky začínaly. Zamrkala jsem, abych se nerozplakala. Jaké to asi muselo být, stát sám na útesu, vítr mu čechral vlasy, zimní stromy holé jako věšáky na kabáty, a on přitom měl pocit, že všechny zklamal tak těžce, že už není cesty zpátky, byl přesvědčený, že už ho nikdy nikdo na světě nebude mít rád? Otřela jsem si obličej kapesníkem. Byl flekatý od slz a makeupu. Otec neměl s kým sdílet svou bolest. Zjevně si myslel, že tímto činem může všechno napravit, všechny věci, za které mohl i nemohl, že tímto jediným gestem, tímto sebeobětováním dokáže všem ostatním znovu napravit život. Byl tak hrdý. Musel si uvědomit, že když nebude stát v cestě, bouře se uklidní a jeho žena a děti budou ušetřeny. Odešel se ctí.

Představila jsem si ho, jak stojí ve svém tmavém kabátu s elegantním sametovým límcem, tence proužkované košili s manžetovými knoflíčky zdobenými erbovními znaky. Viděla jsem, jak zvedl bledé oči k obzoru, zbavil se myšlenek na všechno a na všechny, neslyšel nic než zvuk vln tříštících se dole o skaliska. Určitě se nepodíval dolů, než vykročil do zvuku větru a prázdné budoucnosti.

„Proč jsi nám lhala?“

Přesunuly jsme se zpátky do knihovny. Vzduch byl nehybný. Matka, zhroucená v rohu pohovky, vypadala, jako by se zmenšila. Věděla jsem, že bych na ni měla být hodná, ale vzpomněla jsem si na všechny ty chvíle, kdy mi připadalo, že se tyčí do obrovské výše. Rozhlížela se po místnosti, jako by mohla nalézt bezpečí v těch ponurých britských krajinách či baňatých porcelánových figurkách a džbáncích představujících dickensovské mužíky v třírohých kloboucích. Bůhví, odkud jsme je vzali nebo proč jsme je měli. Nakonec, s naprostým vypětím všech sil, řekla: „Byla jsi moc malá.“

„Moc malá, abych věděla pravdu?“

„Ano.“

„Je člověk vůbec někdy moc malý na to, aby věděl pravdu?“

Pohlédla na police s knihami, jako by přemítala, který svazek v kožené vazbě

skrývá odpověď na jednu z největších otázek života.

„Ano.“

„Byl Matt moc malý?“

„Ano. Hlavně Matthew.“

Její hlas byl neoblomný. Nevzdá se bez boje. Měla jsem to vědět. Měla spoustu času, aby si své rozhodnutí ospravedlnila, a instinktivně vycítila slabost.

„A kdy už jsme byli dost velcí?“

Následovalo další dlouhé ticho, tempo jiné doby.

„Už bylo příliš pozdě. Nikdy nebyla ta správná chvíle.“

„Příliš pozdě říct svým dětem pravdu o jejich otci? Nemilovali bychom ho o nic míň. Jen bychom ho – a možná sebe navzájem – trochu víc pochopili.“

„Rozhodla jsem se, že vám to hned poté neřeknu, protože to, co se stalo, vyvolalo spoustu otázek a mně připadalo, že jste ještě příliš malí na to, abyste je pochopili.“

Vzala jsem z pojízdného stolku s nápoji skoro prázdnou lahev Chablis a vyšplíchla jsem z ní víno do sklenice. Zbylo už jen pár kapek na dně.

Významně jsem naklonila hrdlo lahve směrem k matce, ale zavrtěla hlavou.

Vyprázdnila jsem zbytek do své sklenice. Připadala jsem si stejně převrácená a vyprázdněná, můj životní příběh zbavený skutečného významu.

„A když jsem vám to neřekla hned, bylo těžší vám to pak sdělit, i když jsem vám jen ze správných důvodů řekla dobře míněnou lež.“ Rozhlížela se po pokoji, aby se vyhnula mému pohledu. „Nejspíš jsem si myslela, že to nakonec pohřbí čas.“

„Ale jak to, že jsme se nikdy nic ani náznakem nedozvěděli? Jestliže ten soudní proces měl být v novinách, určitě psali i o sebevraždě? Jak je možné, že si toho nikdo nevšiml?“

„Po jeho smrti to bylo jiné. Děda Tenterden byl mocný muž. Vládnoucí třída své lidi chrání.“

Vzpomněla jsem si, jak jsem stála u vykopaného hrobu na hřbitově v Highgate, když otcovu rakev spouštěli do země. Čtyři statní funebráci, černé cylindry proti zářivě modrému lednovému nebi, vyrytý trávník zářivě zelený a neskutečný jako od zelináře, každý drn ostře vykreslený. Málem jsem se ani neopovažovala dýchat, abych do té jámy nespadla.

„Věř mi, Alice, od té doby, co se to stalo, neuběhl jediný den, kdy bych nepomyslela na to, jak vám to povědět nebo co vám mám říct. Teď si přeju, abych vám bývala všechno řekla hned. A kdybych mohla vrátit čas, udělala bych to, určitě ano, ale neudělala jsem to a musím – musíme s tím žít. Život není dokonalý. Je samá potíž. Všichni děláme chyby. Nikdy mi nepřipadalo, že je ta správná chvíle, a potom jste najednou byli starší, Matthew byl dospělý, Bridget

na internátní škole, každý z vás byl někde jinde a měl svůj život a svoje problémy a tohle mi prostě připadalo jako z jiné doby, nešťastné doby, a k čemu se hrabat v minulosti, když z toho nikdo nebude šťastnější? A pak měl Matthew všechny ty svoje problémy a potom už bylo vždycky příliš pozdě…“

„Říct pravdu není ,hrabat se v minulosti‘. Možná je to tajemství součástí Mattových problémů? To tě nikdy nenapadlo? Třeba je dokonce jejich příčinou?

Třeba Matt zaslechl, jak se o tom někdo baví, nebo vycítil, že jsi mu všechno neřekla, ale musel to v sobě dusit, protože si neměl s kým promluvit? Možná právě proto měl všechny ty potíže?“

Zavrtěla hlavou. Prořídlé bílé vlasy.

„Matthewovy problémy byly patrné ještě předtím, než tvůj otec zemřel. Děti jsou odolné. Berou svět takový, jak se s ním setkávají. Rostou takové, jaké jsou.

Ať se jim stane cokoli, připadá jim to normální – pro ně to normální je. Přišla jsi o otce a žila jsi dál.“ Poposedla si na pohovce. „Matthew přišel o otce a žil dál.“

„Svým způsobem.“

Můj tón byl tvrdý, příliš kritický. Okamžitě jsem věděla, že jsem zašla příliš daleko. Matka už to nehodlala dál snášet. Přidržela se opěrky, aby vstala.

Pozorovala jsem ji, jak přechází přes pokoj. U dveří se zastavila, připadalo mi, jako by vycenila zuby, a potom prohlásila úsečným tónem, který jsem tak dobře znala: „Matthew vždycky žil tak, jak bylo jasné, že bude žít.“

20

Ed čekal v obývacím pokoji. Je to nejelegantnější místnost v domě, jediný parádní pokoj v původním slova smyslu. Má vysoký strop, římsu se zdobnými štuky, tři vysoká okna vedoucí na balkon z tepaného železa: je porostlý vistárií, má olověnou markýzu a výhled přes střechy na Ashton Court. Mezi dvěma proti sobě stojícími pohovkami stojí nizoučký dubový stolek, který jsme dostali jako svatební dar. Nad krbem visí zakouřené zrcadlo ve vyřezávaném pozlaceném rámu z Highlands. Na protější stěně jsou tři portréty – Edův, Mattův a můj. Patří mezi moje nejlepší.

Ze všeho, co jsem řekla, si možná myslíte, že se vyhýbám vlastním podobiznám, naprostému sebeodhalení, ale není to tak. Ačkoli vlastní portrét má schopnost proniknout blíže k pravdě než jakékoli jiné umělecké dílo, je určen pro veřejnost pouze tehdy, když to umělec chce, a nevyžaduje, aby se malíř, který si je zároveň modelem, otevíral někomu jinému. O autoportrétech se traduje řada příběhů, které často vyprávějí o chudém umělci, jenž si nemůže dovolit model, ale zoufale chce proniknout do mlčenlivých hlubin lidské duše.

Některá nejvýznačnější díla v dějinách umění jsou autoportréty – jmenujme Dürera, Velázqueze, pozdního Rembrandta, především pozdního Rembrandta, a dokonce i Samuela Palmera. Není divu. Malíř zná svůj model lépe, než kdy pozná kohokoli jiného. Někteří kritici tvrdí, že každý obraz, stejně jako každý román či film, bez ohledu na námět, je autoportrétem malíře, spisovatele či filmového režiséra. S tím nesouhlasím. Umění je o objektivitě. Je nezbytné oddělovat umění od života. Ten vlastní portrét v obýváku jsem namalovala krátce poté, co se narodila Nell, a ačkoli vypadám, jako bych měla ohromnou radost z nově narozeného dítěte, je to jen vnější zdání. Podívejte se hlouběji a v mělké křivce mých úst a v mých vyhýbavých očích uvidíte jakýsi smutek.

Zjevně naznačuje dosud neexistující spojitosti, jako bych už věděla, že matka se kvůli štěstí svého dítěte musí vzdát všeho.

Ed se zabýval svým chytrým telefonem, když jsem přijela. Měl na sobě ten černý župan s čínským vzorem, který jsem mu před pár lety koupila v Torque ve Westbourne Grove. Ed nerad ponocuje, a když jsem mu zavolala z auta, probudila jsem ho. Řekla jsem mu, že jedu domů a chci s ním mluvit, a on mi kousavě odpověděl, že ho nazítří čeká náročný den. Prohlásil, že cesta do Highlands byla od samého začátku špatný nápad, a ať už jde o cokoli, určitě to do rána počká. Musel rozpoznat odhodlanost v mém hlase, protože už to

nezopakoval. Podle Eda jsem se měla v klidu opalovat v nějakém hotelu v Toskánsku. Mýlil se. Highlands bylo přesně to pravé místo, kam jsem měla jet, i když se mi nepodařilo setrvat tam ani jednu noc. Jenomže to on nevěděl, protože nevěděl, k jakému jsem tam dospěla rozhodnutí. Nevěděl, jak mě to rozhodnutí osvobodilo od tíhy, která mě stahovala dolů.

Když jsem vešla dovnitř, poposedl si na pohovce a pohlédl na hodinky. Tři čtvrtě na jednu.

„Hezký výlet?“ Jeho hlas překypoval ironií.

„Ano, díky.“

Poté co matka odešla z knihovny, zůstala jsem v kuchyni a uklidila jsem, než jsem si šla lehnout. Nesnesla jsem pomyšlení, že se s ní ještě uvidím. Věděla jsem, jak pohrdá slabostí, jak ji neomylně vycítí, a byla jsem příliš rozhněvaná a rozrušená, než abych se jí svěřila do péče. Kdybych ji uviděla, křičela bych nebo plakala, především kvůli otci, ale též za nás za všechny, za to, co udělala, za rodinu, která už neexistovala, pokud kdy vůbec existovala. Za rodinu založenou na lži. Vzpomněla jsem si na Marianninu poznámku: „Ještě nikdy jsem se nesetkala s rodinou, která by působila tak odtrženě.“ Takové dědictví tedy předávám Nell a Arthurovi? Tolik se lišilo od prosté radostné lásky, které se Edovi dostalo v dětství a kterou dětem dával jako otec.

A tak, jen abych se ujistila, že matka si šla lehnout a nechodí po chodbě, jsem strávila pár minut prohlížením botanických ilustrací s vyobrazením divoce rostoucích dartmoorských rostlin – náprstníku, lnu, ostřice, vstavačů –, které visely na chodbě za halou. Byly dokonale provedené, ale postrádaly jedinečnost.

Někdy jsem si říkala, že je opravdu zvláštní, že se ze mě stala umělkyně, když jsem vyrostla v Highlands. Matka se o umění nezajímala. Klidně by si pověsila obraz od Kandinského vedle místního jízdního řádu. Umělecké sklony jsem musela podědit po otci, ale ten se nedožil toho, aby se o tom dověděl.

Vyšla jsem nahoru po zadním schodišti, a jen protože jsem se ocitla v této části domu a léta jsem tam nebyla, jsem nahlédla do Mattova starého pokoje, kterému říkal „hřbitovní místo“. K mému překvapení vypadal přesně tak, jak ho před dvaceti lety zanechal, s plakáty na London Calling a Mechanický pomeranč, se starou školní lavicí, sbírkou gramofonových desek, propadlým křeslem, přeplněnými knihovničkami a stereo systémem s velkými černými dřevěnými reproduktory. Zůstala v něm zapojená sluchátka. Jediná věc, která se změnila, byly rozhrnuté závěsy. Pomyslela jsem na svůj a Bridgeyin pokoj na druhém konci domu. Jakmile jsme dostudovaly univerzitu, staly se z nich pokoje pro hosty, po našich osobnostech nezůstala ani stopa, a tak jsem si uvědomila, že matka svým chladným způsobem vždy milovala svého syna a dědice.

Ležela jsem v hostinském pokoji a nemohla jsem usnout. Myslela jsem na

Matta a na tátu, na zoufalou osamělost jeho konce – na jeho hedvábný kapesník a křehká zápěstí, na zraněné nebe – a na to, jak nás matka okradla o jeho pravdu, jak jsme mu nikdy nemohli odpustit ani po něm řádně truchlit. A v tu chvíli jsem pochopila, že už nemám na vybranou. Dospěli jsme tam, kam jsme nevyhnutelně směřovali. Pobyt v Highlands zafungoval tak, jak měl. Nepotřebovala jsem trávit víc času s matkou a ona nepotřebovala trávit víc času se mnou. A tak jsem vstala z postele a posadila jsem se u okna. Vdechovala jsem chladný vzduch s vůní vřesovišť, v duchu jsem probírala své rozhodnutí, a když jsem si byla jistá, oblékla jsem se, znovu jsem si sbalila věci, vyplížila jsem se dolů po schodech a na kuchyňském stole jsem zanechala vzkaz, že jsem musela odjet domů. Matka to pochopí.

„Ede, musíme si promluvit.“

Beze slova pozvedl obočí. Proč bych ho jinak žádala, aby na mě počkal?

Vypadal obdivuhodně vyrovnaně, vzhledem k tomu, že to vypadalo, že v tuhle hodinu ho ode mě nečeká nic než samé potíže. Ed odložil mobil na opěrku a beze spěchu sáhl k nohám po sklenici vody, které jsem si předtím nevšimla.

Napil se, znovu se uvelebil na pohovce a překřížil nohy, jako by se nechumelilo.

Sedla jsem si na opěrku protější pohovky, naklonila jsem se k němu, skoro jsem se nedotýkala nohama země.

„Tak spusť.“

„Musíme se s tím vypořádat. Musíme to říct dětem.“ Zavřel oči a tvářil se, že počítá do desíti. Když je otevřel, řekl: „Neprobírali už jsme to?“

„Ale nedospěli jsme k žádnému závěru.“

Zaskřípal zuby a dával tím najevo nespokojenost, že téma nepominulo, i odhodlání neztrácet trpělivost.

„Miláčku, bylo by to vůči nim naprosto nespravedlivé. Vždyť to víš. Musely by zachovávat tajemství, které se nikdy neměly dovědět. Nemá to pro ně žádný přínos.“

„Kromě toho, že náš vztah s nimi by byl upřímný. To je docela přínos.“

„Náš vztah s nimi se zakládá na faktu, že jsme jejich rodiče a budeme je vždycky milovat a dělat pro ně to nejlepší. To je smlouva mezi rodiči a dítětem.

Ta se nemění. Není v ní nic, co by říkalo, že musejí vědět všechno o našich životech, stejně jako my nemusíme vědět všechno o jejich.“

„Tenhle názor určitě zastávali moji rodiče. A podívej se, kam nás dovedl.“

Chvíli si prohlížel své nehty.

„Miláčku, opravdu si nemyslím, že někam dospějeme, když to všechno budeme probírat pořád dokola.“

Zvedl se mi žaludek. Přepadla mě nečekaná nervozita. Na podlaze u závěsu ležela mrtvá moucha.

„Ale to je právě ten problém, copak to nechápeš? Musíme někam dospět, protože já už takhle dál nemůžu. Nemůžu pracovat. Nemůžu dýchat.“

„Dobrá.“ Mluvil pomalu a zamyšleně. Takový tón používal, když některé z dětí nedokázalo pochopit základní pojem z domácího úkolu a on musel vymyslet nějaký jiný způsob, jak jej vysvětlit. Postavil obě nohy na zem, předklonil se a zamyšleně poklepával špičkami prstů o sebe. „Takže jaká je jiná možnost? Zničíme dětem život, když jim řekneme tajemství, které jim nijak neprospěje, ale klade na ně nesmírné nároky, aby je nevyzradily?“

Zavrtěla jsem hlavou. Našpulil rty a zamračil se, jako by se posté chystal vysvětlit jednoduchý princip někomu, kdo je vskutku velmi natvrdlý.

„Myslel jsem, že tady sedíme, protože říkáš, že ti připadá nemožné žít s tajemstvím, a potřebuješ jim ho sdělit. Říkáš, že to nezvládáš, nemůžeš pracovat a potřebuješ nějaký ventil. Proč by to pro ně mělo být snadnější?“

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Vůbec mě nepochopil.

„Tak co tedy?“

Neodpověděla jsem. Nemohla jsem se přimět k tomu, abych to řekla.

Nemohla jsem vyslovit konec. Byl můj manžel a dobrý člověk a navzdory všemu jsem ho stále milovala. Ale byl to jiný druh lásky. Změnil ji život.

Změnila ji smrt. Změnila ji zrada. Čekala jsem, až to Ed pochopí. Jeho myšlenky kroužily dokola, až nakonec přimhouřil oči jako Clint Eastwood a pomalu zavrtěl hlavou.

Stejně pomalu jsem přikývla.

„A-le ne.“ Nic jsem neřekla. Nechtěla jsem narušit řetězec úvah. Opřel se, pomalu kroutil hlavou jako hráč pokeru, když odkryje karty. „Tak to nevidím.“

Neodpověděla jsem, ale nespouštěla jsem z něj zrak. „Ne. V žádném případě, miláčku, to se nestane. Jak jsem slíbil. Hned první den v Arthurově pokoji.“

Přikývla jsem. Jeho hlas ztvrdl.

„Nehodlám jim zničit život, když nemusím.“

„Jiná možnost neexistuje. Pokud máme zůstat spolu jako rodina.“

Selhával mi hlas. Snažila jsem se ovládat, ale pod povrchem jsem bublala jako polévka v mikrovlnce. Věděla jsem, že musím zůstat klidná. Jinak by mé argumenty rozebral, rozcupoval by mě na kousíčky. Snažil se nemluvit podrážděně, ale moc se mu to nedařilo.

„Proč ne? Je spousta možností. Policie odvedla svou práci. Hra skončila. Teď se jen o tom nikdy nesmíme zmínit. Nikdy na to nesmíme znovu pomyslet.“

Sehnul se k podlaze a zvedl sklenici vody. I když se zdálo, že vše zvládá, viděla jsem, že má suché rty. Žíla, která mu vyvstávala na čele, když byl pod tlakem, se rozvětvila. Stejně jako on jsem se tím nechtěla znovu zabývat, ale věděla jsem, že nesmím ustoupit, pokud mám kdy znovu začít pracovat, pokud

mám kdy znovu začít dýchat, pokud kdy znovu máme být pořádná rodina. Přece nemůže být řešení od něj odejít, utéct pryč. To nikdy není řešení. Musíme to ještě dnes večer vyřešit. Řekla jsem:

„Nemůžu uvěřit, že se k tomu stavíš tak chladně. A stejně, ať policie udělá cokoli, s námi jako s rodinou to nemá nic společného.“

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že takhle už dál nemůžeme, pořád to všechno zatajovat.“

„Proč ne? Je po všem. Není co zatajovat.“

„Je hodně co zatajovat! Potřebujeme v životě upřímnost. Nemůžu žít s tou…

s touhle lží, která se nade mnou vznáší. Už to dál nevydržím.“

Naklonil hlavu na stranu, jako by měřil sílu mé vůle. Ovanul mě chladivý vánek a odněkud jsem ucítila vůni muškátového oříšku.

„Takže já půjdu na kdoví jak dlouho do vězení a Nell s Arthurem navždy ponesou hanbu jako děti vraha, protože tobě se těžko pracuje? Myslel jsem, že umění spočívá v řešení problémů. Bereš život, jak přichází, a vydestiluješ ho do svého díla, všechno dobré i špatné, ošklivé i krásné.“

Neodpověděla jsem. Využil příležitost.

„A jak se podle tebe Nell a Arthur budou v budoucnu dívat na svou matku?

Jako na někoho, kdo hájil jejich dětství a nevinnost, nebo jako na někoho, kdo je o ně připravil?“

„Já jsem nikoho nezabila.“

„Já taky ne. Byla to nehoda.“

„Já jsem se s nikým nevyspala.“

„Prokristapána, Alice, prosím tě, buď rozumná, byl to omyl. Už jsem se ti za to omluvil a budu se omlouvat dál. Nemůžu uvěřit, že jsem to udělal, nenávidím se za to a učiním všechno, co chceš, všechno, co můžu, abych ti to vynahradil.

Ale tohle není nějaký umělecký projekt. Tohle je skutečný život a ublíží to skutečným lidem – lidem, které milujeme nadevše. Aramintu Lyallovou jsem nezabil. Tak co je upřímného na tom, že budu patnáct let sedět ve vězení?

Protože jsem se s ní vyspal, když jsem byl tak opilý, že si to nepamatuju?

Opravdu chceš Nell a Arthura přinutit, aby podstoupili totéž, co ty tenkrát odpoledne na ulici? Jen si představ, jaké je být dítětem vraha. Možná si změníš jméno a odstěhuješ se do Sussexu. Možná emigruješ do Austrálie. Ale pokud to uděláš, stejně pořád budou dětmi vraha, vyjde to najevo a už nikdy svého tátu neuvidí, a pokud ano, bude to na čtvrthodinku po pětihodinové jízdě do nějaké skličující, nedostupné návštěvní místnosti někde na konci světa, kde nás bude poslouchat bachař a nařizovat nám, co si smíme a nesmíme říkat. Ať budou kdekoli, celý život budou muset popírat, kdo jsou, což znamená, že budou muset přestat být sami sebou. Proboha svatého, co je na tom upřímného?“

Rozhlédl se kolem, jako by odpověď byla ukrytá někde v místnosti jako čokoládové vajíčko za deštivého velikonočního dne. Dívala jsem se na dřevěnou podlahu s léty ve tvaru surfařského prkna a myslela jsem na tu ženu, na tíhu jeho hlavy na jejím polštáři, na svého otce na mysu Beachy Head, na jeho hluboce vštípenou čest. Pohlédla jsem na Eda. Tento muž mě skrze oddanost své práci naučil, že nezáleží na tom, co člověk neudělá, co si myslí a co říká, ale záleží jen a jen na tom, co udělá. Řekla jsem mu:

„Přinejhorším to bude neúmyslné zabití, zvlášť s přihlédnutím k dobrozdáním svědků, které budeš mít, a k dobru, které ještě můžeš vykonat, až tě propustí.“

„Předpokládám, že tě můžu citovat?“ V jeho tónu nebyl humor.

„Víš, že to tak bude.“

„Já vím, že policie zjistí, že jsem měl motiv, že jsem jim lhal a ty taky, a pustí se do toho. Proč ne? Vysoce sledovaný případ, významný doktor, manželka, která maluje portréty lidí z vyšší společnosti – vždyť jsi viděla, jak se na to noviny chytly, internet. Taky vím, že potom už nikdy nebudu moct pracovat.“

„Samozřejmě že budeš!“ Edovi se leskl obličej.

„Kolik znáš odsouzených vrahů, kteří splnili podmínku bezúhonnosti pro práci ve zdravotnictví?“ Polkla jsem. Zaburácelo to jako hrom do ticha. Měl zaťaté čelisti, napjaté svaly ve tvářích. „Nebo to jde jinak. Můžeme žít dál jako dřív, pokud se nerozhodneš – ano, Alice, pokud se nerozhodneš – zlikvidovat mě, děti a všechno, co jsme vybudovali.“

„Má to jeden háček.“

„Spousta věcí má nějaký háček. Svět už je takový.“

„Nemusí být.“ Opovržlivě si odfrkl.

„To je rozdíl mezi námi dvěma.“

„Alice, prosím, rozmysli si to, všechno. Protože jakmile to uděláš, vymkne se nám to z rukou, ať už se to jakkoli rozroste a ať už se to vyvine jakkoli, jak jsi možná neočekávala. Pak už není cesty zpátky. Co když tě třeba zatknou za účastenství po trestném činu nebo za křivé svědectví? Co když taky půjdeš do vězení? Kde pak budou děti? U Bridget? U tvé matky? U Matta?!“

Neodpověděla jsem. Nebyla to otázka logistiky. Byla to otázka pravdy, poctivosti a upřímnosti vůči sobě a našim dětem. Pokud tohle neprovedu, neexistuje budoucnost pro nás dva, pro naši rodinu, pro mě jako umělkyni či možná dokonce i jako lidskou bytost. Dospěli jsme do kritického bodu, odkud není návratu. Nemohla jsem se vyrovnat s nekonečnou lží. Musí to někdy skončit. To jsem věděla. Zbytek jsou jen řeči.

„Musíme se zachovat správně. V konečném důsledku je to jediný způsob, jak si nás budou děti vážit.“

„Do prdele, poslouchej se, co říkáš!“ Měl tichý a zdrženlivý hlas, což bylo

děsivější, než kdyby řval a křičel. „Od kdy jsi tak dokonalá? Někteří z nás jsou jen lidi. Děláme chyby – ano, přiznávám, strašlivé chyby – a stávají se nehody, věci, které nemůžeme změnit, a musíme se naučit s nimi žít, často kvůli druhým lidem. Tak je to i teď. Jde o Nell a Arthura stejně jako o tebe a o mě, a rozhodně ti nepoděkují ani si tě nebudou vážit za to, že jsi jim ve jménu jakéhosi uměleckého ideálu zpackala dětství, celý život!“

Na chvíli jsem zaváhala, pomyslela jsem na jejich hlavy zabořené do polštářů, na Nellinu čupřinku, na kadeř vlasů kolem Arthurova ucha. Tohle si nezaslouží.

Kdo ano? Jenomže v Highlands padlo rozhodnutí a v okamžiku, kdy jsem je učinila, jsem se cítila osvobozená, jako by někdo otevřel okno cely a já jsem jím prolezla do prázdného čtverce oblohy. Doplula jsem zpátky do Bristolu jako saxofonista totálně sjetý heroinem, ručička tachometru tančila kolem stošedesátky, kola se skoro nedotýkala silnice. Edův hněv a frustrace byly nevyhnutelné, ale pouze posilovaly moje odhodlání. Koneckonců, kdo za to všechno může?

„Děti přežijí. Jsou odolné. Ať se přihodí cokoli, stane se to normou. Žijí vlastní život.“

„A proto z toho máš lepší pocit?“

„Lepší, než když je náš vztah s nimi a všemi ostatními vybudovaný na lži?

Ano. Mám. Mají právo vědět a pochopit.“

„Pochopí, že mají zničené dětství, možná celý život, protože jejich matinka byla tak zahleděná do sebe, že nepomyslela na ně a jejich potřeby. Ty to máš v rukou. Stane se to jen tehdy, když ty budeš chtít. Ne protože potřebuješ, aby se to stalo, nebo že to potřebují děti, ale protože to tak chceš. Jiný důvod neexistuje.“ Vydechl a rozhněvaně se odvrátil. Na okamžik pohlédl na svůj odraz v inkoustovém skle. Vadilo mi, jak to probíhá, ale musela jsem to dovést až do konce. Kdybych jen trochu zaváhala, bylo by po všem.

„Ede, jde o to, kdo jsme, jací chceme být, jaký příklad chceme dát Nell a Arthurovi, aby věděli, jaký postoj zastáváme, čemu věříme. Jde o to, aby věděli pravdu, pochopili příběh svého života. Fakt to jinak nemůže být.“

„Samozřejmě že to jinak být může. Ale ty to tak nechceš.“ Rozezleně zaskřípal zuby, jako by najednou pochopil úhel pohledu, který mu celou dobu unikal. „A vůbec to není kvůli mně, viď? Ani kvůli dětem. Je to kvůli tobě.

A vždycky bylo. Možná vždycky všechno.“

Vrtěla jsem hlavou, byl to nesmysl, ale Ed pokračoval zoufalým a zatrpklým tónem, který byl stále důraznější a zarputilejší.

„Mé dokonalé ženušce se doposud nikdy nikdo nevyrovnal, protože vždycky všude byla ta nejhezčí, nejnadanější, nejpůvabnější, nejchytřejší, nejbystřejší, nejtvořivější osoba a všichni muži měli oči jen pro ni. Jenomže teď se její

manžel vyspal s nějakou jinou, s nějakou mladší, možná stejně hezkou, třeba stejně chytrou, podle všeho stejně nadanou, ba možná dokonce i víc, a když zapomene na všechno, co se stalo potom, ona to nedokáže zvládnout, protože nikdy nemusela. Svět, který se vždycky točil jen kolem ní, se najednou musel rozšířit, aby pojal někoho jiného. Není divu, že všechny moje omluvy nestačí.

Měl jsem to vědět. Protože vůbec nejde o mě, jde o tebe.“

Nemohla jsem uvěřit vlastním uším. Jak může takhle překrucovat pravdu?

„,Když zapomene na všechno, co se stalo potom?‘“ Nedokázala jsem ovládnout posměšný tón. „To je fakt úžasné! Kdyby se ,potom‘ nic nestalo, vůbec bychom tenhle rozhovor nevedli.“

Ed se naklonil ke mně.

„Ale ano, vedli. K tomuhle rozhovoru jednoho dne tak jako tak muselo dojít.

Kdyby nebyl o tomhle, byl by o něčem jiném.“ Měl rozhořčený hlas, bledé tváře mu planuly.

Málem jsem se rozesmála na celé kolo.

„To myslíš ,něco jiného‘ jako třeba s někým se vyspat a zabít ho?“

Jako bych nic neřekla. Tvrdošíjně pokračoval dál, jako beranidlo.

„A muselo k němu jednou dojít, protože jsi byla celý život tak neskutečně sebestředná, že nezvládneš, když se v reálném světě stane něco, co se týká skutečných lidí a co není jen a jen o tobě. A to se stalo. Nechtěl jsem, ale stalo se, a musím se s tím vypořádat. Nezbavím se toho pouhými úvahami. Nemůžu si to jen malovat v růžových barvách. Tohle se tady stalo a ty to ve skrytu duše víš.“

Odvrátila jsem zrak. Jak se mu podařilo vyvolat dojem, že smrt té ženy souvisí jen a jen se mnou? Možná měla pravdu a skutečnost, že se s ní vyspal, svědčila o tom, že mezi námi je podprahově něco v nepořádku? Když pochopil, že neodpovím, pokračoval dál:

„Ale nejde jen o tebe. Jde o vás o všechny, o celou tvou rodinu, nejspíš už po několik generací. Podívej se na svého tátu. Nehodilo se mu trávit čas s rodinou, tak zůstával v Londýně. A tvoje máma? Co vůbec kdy pro někoho udělala, včetně svých dětí? Hlavně pro své děti nikdy nic neudělala! Bridgey? Vždycky předstírala, že život se odehrává mezi stránkami knih. Matt? Teda jako… Matt?

Prosím tě! Pomyslel někdy na někoho jiného než na sebe? Ale ano, samozřejmě, chudáček nepochopený Matt, vždycky řešil své problémy a dělal ,svoje‘.

Jenomže se ukázalo, že ,to jeho‘ neexistuje. Miloval někdy někdo z vás někoho jiného? Sestoupil někdy někdo z vás ze svých výšin a skutečně za něco přijal odpovědnost? Zabýval se někdy někdo z vás skutečným životem?“

Ani jsem se nepokoušela odpovědět. Mohla jsem mu říct o Mattovi a Jo, ale o ně teď nešlo, a rozhodně jsem nehodlala hájit sebe nebo svou rodinu před

tímhle samozvaným soudem. Už jsem se rozhodla a Edova reakce mě téměř uklidnila, což znamenalo, že ji dokážu prokouknout. Mohla jsem tam sedět a nechat se od něj urážet tak dlouho, jak potřeboval chrlit své invektivy, a – aby bylo jasno – chápala jsem, proč to má zapotřebí. Bylo mi jasné, proč je tak zatrpklý. Na jeho místě bych na tom byla stejně. Jenomže tentokrát jsem hodlala vzít život do vlastních rukou. Hodlala jsem se zachovat správně.

21

Na policejní stanici jsem dorazila ve tři čtvrtě na čtyři, ale nebyla jsem unavená. Ani trochu. V žilách mi kolovalo tolik adrenalinu, že bych si klidně mohla ukousnout ruku a vůbec nic bych necítila.

U přepážky nikdo nebyl. Zazvonila jsem a čekala. Byla jsem nervóznější, než když mě sem přivezli na zadním sedadle policejního auta. Tehdy byla šance, naděje, možnost hrát hru. Ta už neexistuje. Přemítala jsem, jak se vyvine situace.

Zadrží mě tady, zatímco budou zatýkat Eda? A co děti? Probudí se a zjistí, že v domě je policista? Možná jsem to všechno měla předem promyslet, ale věděla jsem, že se musím dostat z domu a udělat to pro případ, že by mi selhaly nervy.

Kdyby mě zadrželi přes noc, vždycky můžu policii požádat, aby zavolala Beu.

Teď už není důvod schovávat se před rozhlasovou stanicí Bea Bristol. Ráno bude svět vypadat úplně jinak.

Nikdy jsem neviděla Eda tak rozhněvaného, jako když jsem neustoupila.

Prostě nechápal, že to musím udělat pro nás všechny, že nakonec není možné, abych navždy žila – abychom navždy žili – pod tíhou nesmírné lži. Proto bylo riziko odloučení jediným způsobem, jak jsme mohli zůstat spolu jako rodina.

Chvíli jsem opravdu přemítala, jestli není špetka pravdy v Edově obvinění, že to všechno se děje, jen protože žárlím na tu ženu – která připomíná mě, když jsem byla mladá – a pohání mě nevěra, nikoli vražda. V hloubi srdce jsem však byla přesvědčená, že to není pravda.

„Co když tam přijdeš a rovnou tě zatknou, protože zrovna zavolal nějaký anonym, který řekl, že Aramintu jsi zabila ty?“

„To se nemůže stát.“

Ed na mě lhostejně hleděl.

„Nebylo by to poprvé. Manželka žárlí na milenku a chce zachránit své manželství. Má motiv.“

„Ede, prosím tě.“

„Pokud je nám známo, na Sion Hillu tě onoho večera nikdo neviděl a na Brandon Hillu si tě zjevně nikdo nevšiml.“

„To je naprostý nesmysl. V tu dobu jsem o ní vůbec nevěděla. Byla to jen nějaká ženská, která měla byt, kde jsi přespal po večírku. Už nikdy ses s ní nehodlal znovu setkat. Proč by mi na tom mělo záležet?“

„Protože jsi zjistila, co se mezi námi stalo? Pochopila jsi to. Ty květiny. Ten podivný telefonát. Tu modrou stužku. Změnu mého PIN čísla na mobilu. Byla

spousta vodítek. Svým způsobem mě udivuje, že jsi na ně nepřišla dřív.“

„Věřila jsem ti.“

„Ale nepovídej. Řekni, že jsi byla typická manželka, kterou zaráží, proč musím jezdit na ,dobročinné cesty do zámoří‘ a ,lékařské konference‘. Spoustě manželek by to vrtalo hlavou. Ale tobě ne, protože jsi byla tak zahleděná do sebe a do svého umění, že tě to vůbec nenapadlo. Ale dejme tomu, že ano. Dejme tomu, žes to zjistila. Takže jsi šla do jejího bytu, aby ses s ní střetla, abys jí řekla, ať nechá tvého muže na pokoji, ale situace se zvrtla, pohádaly jste se, strčila do tebe, ty jsi strčila do ní, zakopla… a najednou je tu tvoje slovo a mrtvola.“

„Nikdy jsem v tom domě nebyla.“

„Těžko to prokážeš.“

„Žádné otisky prstů.“

„Rukavice.“

„V létě?“

„Dala sis pozor, aby ses ničeho nedotkla, setřela jsi všechny stopy.“ Ohnul prsty, jako by to byly uvozovky. „,Odešla jsem z domova v šest, abych si trochu odpočinula na Sion Hillu, a potom jsem šla rovnou do čtenářského klubu.‘

Jinými slovy, nemáš alibi na dobu mezi šestou a osmou. Doba vraždy? Mezi šestou a osmou. Viděl tě někdo? Jak se to říká – všechno, co řeknete, může být zaznamenáno a použito jako důkaz proti vám?“

„To je naprostý nesmysl.“

„Už se staly podivnější věci.“

„Řekla bych pravdu.“

„Jaká je pravda, když je neprokazatelná?“

„Nikdy by ti neprošla.“

„Nepokoušej mě.“ Ed měl zaťaté zuby. „Není o nic nesmyslnější než to, co navrhuješ. Vypusť ducha z lahve a nikdo neví, co se stane. Možná by ses nad tím mohla zamyslet?“

A tak jsme se dohadovali dlouho do noci, jeden krok vpřed, půl kroku vzad, ale o výsledku už se nedalo pochybovat. V žádném případě. Dosavadní stav věcí byl neudržitelný. Na policejní stanici by vyvěšený plakát, který mě varoval, abych si dala pozor na své cennosti. Kde jinde než tady by mohly být v bezpečí?

Určitě je pravda, co se říká o úplatných policajtech. Musela jsem dvakrát zazvonit na zvonek. Bristolští zločinci můžou v noci klidně spát. Konečně se objevil policista. Táhlo mu na šedesát, velikostí i tvarem připomínal Big Mac, měl sýrovitou pleť a uši jako ragbista. Marně se pokoušel tvářit, jako by bylo úplně normální, že lidé se každé ráno o vlastní vůli ve tři čtvrtě na čtyři dostaví na policii.

„Co pro vás mohu udělat?“

Hlavu měl holou jako dělovou kouli a dvakrát tak velkou, ale zároveň laskavé oči, které si protíral nateklými rudými klouby, jako by se právě probudil. Tohle už dělal příliš dlouho. Povolená kravata tvořila pod jeho oblou bradou povislé ypsilon. Rukávy měl vyhrnuté nad lokty. Měl úchvatná předloktí.

Na chvíli jsem zpanikařila, když zpod přepážky vytáhl blok a hledal pero.

Cítila jsem, že se celá třesu.

„Přišla jsem kvůli smrti Araminty Lyallové.“

Tak. A je to. Dokázala jsem to. Už není cesty zpátky. Připadala jsem si jako dálkový plavec, který zahlédne pevninu, ale Macovi to bylo srdečně jedno.

Nezvolal: „Hurá!“ Jen zavrčel, zamračil se, zasípal – a přitom vypadal, že si přeje, abych nepřišla, zrovna když má službu on. Kradmo pohlédl na hodinky.

Plýtvá snad časem policie ještě někdo jiný?

„Vím, že přicházím v podivnou dobu. Ale tak to je. Vím, kdo ji zabil.“

Zamručení a podezíravé zamračení. Můj hlas zněl pištivě. Lidi, kteří se chtějí za každou cenu proslavit, tady dobře znají.

„A vy jste kdo?“

„Alice Sheahanová.“

Pohlédl na mě, jako by mu to jméno bylo matně povědomé.

„Pojďte tudy.“

Big Mac se došoural ke vzdálenému konci přepážky a nadzvedl ji. Sklonila jsem hlavu a prošla jsem dovnitř. Letmo jsem se ohlédla do prázdné čekárny –

policajtův pohled na lidstvo v jeho nejslabší chvilce. Otevřel dveře, které vedly do béžově vymalované chodby, po pravé straně s olivově zelenými dveřmi v pravidelných rozestupech. Nebyla to chodba, kterou mě vedli na výslech. Když si myslí, že můžete být nápomocní, dostanete pokoj lepší třídy.

„Můžu vám něco přinést? Kávu? Čaj? Vodu?“

„Sklenici vody?“

„Sklenice tady nevedeme. Takže tudy.“ Otevřel první dveře. „Udělejte si pohodlí. Hned jsem zpátky.“

Místnost byla malá, čtvercová, s leskle natřenými cihlovými zdmi, dřevěným stolem a třemi dřevěnými židlemi. Skleněné dveře byly zevnitř matné, jednosměrné. Udělejte si pohodlí. Tuhle hlášku nepronesl poprvé. Posadila jsem se na jedinou židli otočenou ke dveřím. Měla bych být vyčerpaná z matčina odhalení, z dlouhé jízdy autem, z hádky s Edem, ale srdce mi bušilo, jako když se lovec divé zvěře blíží ke kořisti.

Dveře se bez zaklepání otevřely. Big Mac ustoupil stranou, aby dovnitř mohl vejít štíhlý muž, kterému bylo jen něco málo přes třicet. Měl lékořicově hnědé vlasy a kotlety, které se zužovaly do špičky a svědčily o tom, že si na sobě dává záležet. Světle šedý kostkovaný vycházkový oblek a naleštěné elegantní boty

působily naprosto nemístně a nepatřičně, jako by ho zrovna přivolali z dostihů, aby identifikoval mrtvou tetičku. Vypadal téměř komicky sebejistě. Když vešel dovnitř, oblažil Maca povýšeným kývnutím hlavy.

„Paní Sheahanová?“

Odsunula jsem židli. Můj zpovědník byl mladší než já. Říkala jsem si, jak by ho zhodnotil Ed.

„Ano.“

„Nevstávejte. Inspektor Sladden. Těší mě, že vás poznávám. Děkuji, že jste přišla.“ Mluvil rázným, energickým tónem. „Normálně tady nebývám v…“

Pohlédl na hodinky a trhl sebou. Bylo důležité, abych pochopila, jaké mám štěstí, že tam je, že nemluvím s nějakým seržantem, který má noční službu; čtvrtá ranní je doba vyhrazená pro nízké šarže, Macy policejního sboru. „Tady policejní konstábl Baker mi řekl, že máte informace ohledně smrti Araminty Lyallové.“

Přitáhl si jednu ze židlí a posadil se. Položil si kotník na koleno. Ty boty byly z hadí kůže. Za ním se vynořil Baker a podal mi papírový kornoutek s vodou.

Designový tým se od mé minulé návštěvy nezlepšil. Voda byla teplá a zhltla jsem ji jedním douškem. Nesměle se posadil na druhou židli, jako by si nebyl jistý, že unese jeho váhu. Napěněné cappuccino, které se objevilo v jeho medvědí tlapě, v nabídce nebylo.

„Ano.“

Sladden naklonil hlavu. Tohle byla jeho show. V jeho práci ho nic nemohlo překvapit.

„Tak to vybalte.“

Vážně to řekl? Vybalila jsem to.

„Můj manžel Ed Sheahan se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom…“

Sladden zvedl dlaň.

„Mohu vás tady zastavit?“

Odmlčela jsem se, spíš překvapením než z poslušnosti. Málokteří policisté někoho zastavují uprostřed přiznání. Obvykle horečně zapisují výpověď tak dlouho, dokud dotyčný nedomluví.

„Myslím, že zjistíte, že ne.“

„Co jako ne?“

„Že se s Aramintou Lyallovou nevyspal.“

„Mohu vás ujistit, že ano.“

Sladden vrtěl hlavou. Měl měkké rty a blahosklonný pohled, v němž se zračilo něco mezi humorem a politováním.

„Vyslechneme si, co má ta dáma na srdci?“

Sladden ode mě na chvilku odvrátil zrak a vrhl na Bakera přezíravý pohled.

Baker ohrnul dolní ret, vyfoukl vzduch a počítal dny do penze. Účastnil se každého případu, ale v zásadě ho žádný nezajímal. Sladden se obrátil zpátky ke mně.

„O smrti Araminty Lyallové možná nevíme všechno – i když jsme víceméně spokojení, a proto je případ uzavřen, pokud se neobjeví další důkazy –, ale s naprostou jistotou víme, že tehdy, když byl ten večírek u Petera Spurlinga, váš manžel se zesnulou nespal…“

„Podívejte, můžu vám naprosto stoprocentně…“

„… protože víme, kdo s ní spal.“

Zkoprněla jsem. I kdybych chtěla promluvit, nemohla bych. Ne kvůli Sladdenově nehorázné samolibosti, ale protože právě způsobil, že se mi zhroutil svět. Opřel se o opěradlo židle a radoval se z účinku svých slov, pán všeho, kam dohlédl. Věděla jsem, že nemusím říct ani slovo, než mi sám všechno sdělí.

„Pokud ovšem váš manžel není Johnny Trumble?“

Zavrtěla jsem hlavou. Těžko jsem se soustředila na to, co říká. Co tím myslel, že Ed s tou ženou nespal? Ještě důležitější však bylo, co to znamená, jestli s ní Ed nespal? Na hledání odpovědí nebyl čas, protože Sladden medovým hlasem pokračoval:

„Johnny Trumble, ten obchodník s uměním, kterého jsme zatkli po vás dvou…“ Odmlčel se, aby se ujistil, že ho nehodlám přerušit. To jsem rozhodně nehodlala. „Měl alibi na ten večer, kdy slečna Lyallová zemřela. Byl s přáteli na divadelním představení v Young Vic. Ale řekl nám všechno o tom, co se stalo v bytě slečny Lyallové tehdy, kdy se konal ten večírek doktora Spurlinga a on šel s vaším manželem a s ní do Montpelieru.“

„S ostatními.“

„Ostatními?“

„Šlo jich tam šest nebo sedm, myslím.“ Sladden zavrtěl hlavou.

„Ne. Byli to jen oni tři, pan Trumble to řekl naprosto jasně. A váš manžel taky.“

Bylo toho na mě moc. Jestli se Ed s tou ženou nevyspal, pak všechno, co následovalo, se nikdy nemělo stát. Ale proč mi řekl, že jich tam šlo šest nebo sedm, když byli jenom tři? Dva muži a jedna žena, aspoň jeden z nich totálně namol, to je naprosto odlišná dynamika skupiny lidí, kteří se náhodně setkali.

Přidal Ed ty další kvůli mně? A proč předstíral, že o Johnnym Trumbleovi nikdy v životě neslyšel, když v televizních zprávách oznámili, že byl zatčen? Kdyby s tou ženou šli jen oni dva, určitě by přece to jméno poznal?

Opatrně jsem řekla: „Jasně,“ protože mě nic jiného nenapadlo a potřebovala jsem, aby pokračoval.

„Se slečnou Lyallovou tehdy v noci spal pan Trumble. Na druhý den ráno spolu šli na kávu do sousední kavárny Café Kino v ulici Stokes Croft. Jak řekl pan Trumble, prohlásil tam, že to byla hrozná chyba, protože má přítelkyni, přehnal to s pitím, moc se omlouvá, a tak dále, ale neexistuje možnost, že by spolu měli vztah. Pan Trumble si nejspíš jen trochu smočil parůžek. To se mezi dvěma svolnými dospělými osobami stává.“

Nic jsem neříkala, což vzal jako vyzvání k tomu, aby pokračoval. Proč policista, který má klást otázky, chce jen odpovídat?

„Podle pana Trumblea váš manžel ležel bezvládně na posteli, protože toho vypil mnohem víc, než bylo zdrávo. Zjevně se hned po příchodu zhroutil na židli.“ Sladden se pro efekt odmlčel a užíval si příležitost rýpnout si do uznávaného porodníka. „Mysl by možná chtěla, ale tělo… Pan Trumble říkal, že se ho snažili probrat, ale marně, a tak slečna Lyallová velkoryse navrhla, aby ho uložili do její postele, protože byla větší než ta v hostinském pokojíku. Váš manžel stále ještě spal, když pan Trumble se slečnou Lyallovou odešli na snídani, a jelikož pan Trumble nasedl do taxíku a přímo z kavárny odjel do Temple Meads, nevěděl, co se stalo potom, ale předpokládal, že váš manžel prostě sám odešel z bytu. Na základě toho, jak ho pan Trumble popsal, by bylo velmi nepravděpodobné, že on a slečna Lyallová… jak to mám říct… mohli…

jestli rozumíte, co myslím.“

„Chápu.“

A skutečně jsem chápala. Všechno mi bylo naprosto jasné. Najednou jsem situaci viděla ostře, zpětně, prozíravě, laserovýma očima a tak dále. Měla jsem nejlepší zrak na celém světě. Bylo mi to jasné, protože Ed mi řekl, co předtím prohlásil Pete Spurling, příliš pozdě, jak se ukázalo: že si má na tu ženskou dát pozor, protože má ráda starší muže, zvláště ženaté, a její minulost o tom jednoznačně vypovídá. Vyspala se s Johnnym Trumblem, při snídani dostala kopačky a vrátila se domů, kde našla Eda, pohledného, úspěšného staršího ženatého muže, který ležel v bezvědomí v její posteli a vůbec si nepamatoval, co se v noci stalo. A tak si k němu lehla a tvrdila, že se spolu vyspali. A proč ne?

Bylo jí dvaatřicet. Neměla co ztratit. Nadhánět ho, tlačit na něj, lhát mu, snažit se ho lapit do pasti a rozbít mu rodinu – mohla tím promarnit týden života, ale neměla co riskovat… Jenomže se spletla. Měla co ztratit. Mohla přijít o život.

V té chvíli jsem pochopila, že Ed není vrah (což jsem vždycky věděla) a že ani nezradil naše manželství. Ba co víc, s děsivým sebepoznáním jsem si uvědomila, že možná měl pravdu, když v obýváku prohlásil, že stejně jako smrt té ženy či moje neschopnost pracovat mi vadilo, že se spolu vyspali. Tuto možnost jsem musela vzít v úvahu. Protože proč bych jinak cítila takovou lehkost? Ale kdyby se s ní Ed nevyspal, pak byl obětí mě a mé pýchy stejně jako

podvodu té ženy, to možná ještě víc. Jestliže si nezasloužila zemřít za svou nečestnost, pak si on rozhodně nezaslouží kvůli mně pykat. Kdyby šel do vězení, nebylo by to v zájmu přirozené spravedlnosti ani naší rodiny.

To mi samozřejmě ve zlomku vteřiny blesklo hlavou a cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy, protože jsem vmžiku pochopila, jak stačilo jen málo, aby se mému manželovi stala strašlivá nespravedlnost. Uvědomila jsem si, jak jsem málem všechno zničila – a toto nebezpečí ještě nepominulo. Především jsem se co nejrychleji v mezích slušnosti potřebovala dostat pryč od hadího inspektora Sladdena. Díkybohu, že tam nebyl Philips. Rozhodně by nedopustil, aby kvůli své aroganci, moci či pouhému předvádění minul cíl. Snažila jsem se působit zmateně a dodala jsem: „V tom případě se zdá, že došlo k omylu, pane Sladdene.“

Jedna skulina, jeden úhybný manévr… Zamručel. Honem jsem pokračovala, ve snaze nenechat chvilku na zamyšlení či otázky.

„Nebo jsem možná obětí nějakého kanadského žertíku.“ Snažila jsem se vypadat co nejklidněji. „Ed je tak trochu vtipálek, když si sundá chirurgické rukavice. Radši se vrátím domů a zjistím, o co přesně jde. Moc se omlouvám, že jsem plýtvala vaším časem.“

Odsunula jsem židli a chystala jsem se vstát. Sladden pohlédl na Bakera, ale nepohnul se, i když mě bedlivě pozoroval jako bezpečnostní kontrola na letišti.

Najednou se doopravdy usmál.

„V pohodě. Od toho jsme tady.“

„To je od vás v tuto hodinu velmi šlechetné.“

Zvedla jsem svou kabelku. Sladden se stále nepohnul. Chtěla jsem, aby vstal.

Dokud se nepohnul, nemohla jsem učinit další krok, aniž bych vypadala, že se mám příliš rychle k odchodu, a cokoli mohlo všechno prozradit. Sladden rýpal do nějaké špíny na podpatku boty, a aniž zvedl hlavu, řekl: „A potom?“

Okamžitě jsem věděla, co má na mysli, ale snažila jsem se vypadat udiveně.

„Prosím?“

Upřeně se na mě podíval.

„A potom? Řekla jste ,a potom‘?“

„Vážně? V tu chvíli?“

„Ne. Na začátku. Než jsem vám řekl o Trumbleovi. Řekla jste: ,Můj manžel Ed Sheahan se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom…‘ Říkal jsem si, co se stalo dál.“

Bože můj.

„Nevzpomínám si…“

Přitiskla jsem si kabelku k boku. Potřebovala jsem, aby tělesnost čelila matoucím slovům, která kolem mě vířila. Naklonil se ke mně. Snažil se vypadat

uvolněně, ale věděl, že propásl příležitost, když mi skočil do řeči. Baker na něj vrhl pohled, který sděloval „já vám to říkal“ a zároveň vypovídal o prastarých hvozdech a lstivých zemanech.

„,A ‚potom‘ co?“ Snažil se dohnat ztracené. „A potom… mi vyznal nehynoucí lásku? A potom… se s ní znovu vyspal, v neděli?“

Zavrtěla jsem hlavou, hrála jsem o čas.

„Opravdu se omlouvám, nevzpomínám si, co jsem chtěla říct.“

„Můj manžel Ed Sheahan se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom… ji zabil?“

„Ne!“ Moje rozhořčení bylo opravdové, ale ne tak opravdové jako můj strach.

„A potom… co? Snažte se prosím vzpomenout si, paní Sheahanová.“

Zaměřila jsem pozornost na jeho zašpičatělé kotlety.

„Budu se snažit. Myslím, že to muselo být takhle: Můj manžel Ed Sheahan se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom mi o tom až do dnešního večera nic neřekl.“

„Ale dnes večer se přiznal ke zločinu, který nespáchal?“

„Pohádali jsme se. Zjevně to udělal, aby mě vytočil.“

„Přiměl svou ženu, aby šla na policii, kvůli zločinu, který nespáchal, ale kvůli kterému už ho předvedli na výslech, jen proto, aby ji ,vytočil‘? Takhle se chová normálně?“

Každá minuta strávená v té místnosti zvyšovala nebezpečí. Ach, proč jen jsem Edovi nevěřila? Mám toho nejčestnějšího manžela na světě a zklamala jsem ho.

Pokusila jsem se ho zradit, i když jsem věděla, že ji nezabil. Co to vypovídá o mně a mých motivech? Opřela jsem se o stůl a cítila jsem, jak se mi roh zarývá do stehna. Musela jsem proklouznout mezerou, kterou vytvořila Sladdenova arogance.

„Ne. Ale tohle není normální doba. Ne od té chvíle, co jsme byli předvedeni k výslechu. Každá žena, jejíhož manžela policie zadrží kvůli výslechu ohledně smrti dívky, u které strávil noc, by měla nějaké pochybnosti, myslím. Vy ne?

Všichni jsme jen lidi. Nedokázala jsem se soustředit na práci. Na internetu a v novinách o nás napsali pár hrozných věcí. Manžel si myslí, že mu nevěřím, i když mu naprosto věřím, ale hádali jsme se spolu, to musím přiznat. Takže ne, nebylo to snadné a myslím, že dnes večer se situace vyhrotila. Pohádali jsme se a oba jsme vypěnili a… nejspíš… nejspíš proto jsem přišla, kvůli tomu všemu…“

Nedořekla jsem větu. Kam se hrabe studentský dramatický klub, tohle byly moje zkoušky na Královskou akademii dramatických umění, Londýnskou akademii hudby a dramatických umění a k tomu konkurz do West Endu, na Broadway i do Hollywoodu! Sladden se opřel o opěradlo židle, pokyvoval

hlavou, vyhodnocoval, zpracovával informace, obracel je naruby a zase zpátky, hledal v nich skulinu. Dostala jsem roli? Po době, která mi připadala jako věčnost a kdy mi srdce bušilo jako tam-tam (určitě to slyšeli?), vrhl na Maca pohled, který zjevně říkal: „Co se dá dělat s praštěnými ženskými?“ a zjihl mu obličej.

„Chápu. Určitě to není snadné.“

Chtěla jsem zvednout pěst nad hlavu jako vítěz Wimbledonu, ale zůstala jsem zdrženlivá, svírala jsem kabelku ve zpocené ruce, ramena jsem měla shrbená jako školačka, které se v noci stýská po domově. Sladden nade mnou ještě chvíli rozjímal a pak dodal: „Tak tedy doufám, že po tomhle se vám ulevilo. Pokud to alespoň splnilo nějaký účel – i když možná ne ten, kvůli kterému by stálo za to vypovídat ve čtyři ráno.“ Pohlédl na Bakera. „Určitě není snadné být provdaná za jednoho z těch typů, kteří se přiznávají ke zločinům, které nespáchali. Jak se tomu říká?“

„To nevím.“

„Münchhausenův syndrom v zastoupení,“ řekla jsem. Sladden se začal zvedat.

„To je ono.“

Usmála jsem se, přehnaně zdvořilá, ochotná pomoct. Byla jsem připravena vyjít z ostrého světla policejní služebny do něžné náruče tmy.

22

Věděla jsem, co musím udělat. Co nejpomaleji jsem vyšla z policejní stanice, a přitom jsem odolávala pokušení tančit, poskakovat a halekat jako sboristka a dát Bakerovi na obrovitou buclatou tvář pořádnou mlaskavou pusu. Když mi přidržel zvednutou přepážku, abych mohla projít do prázdné čekárny, mile se se mnou rozloučil: „Dobrou noc a hodně štěstí.“ Ocitla jsem se na správné straně zákona a všimla jsem si, že na zdi visí identikit muže hledaného za ozbrojenou loupež. Vypadal jako Ned Kelly ve svém plátovém brnění. Odkud se berou lidi, kteří tyhle portréty sestavují? Kdyby někdo takhle nějak doopravdy vypadal, najít ho by trvalo asi tak dvě minuty a byl by zaručeně vinen. Nemůžete takhle vypadat a nemít motiv. Ned se na mě mračil ze zdi a nedokázal uvěřit, že mi to prošlo, když moje výpověď byla děravější než jeho zbroj. Vysoukala jsem ze sebe v odpověď Bakerovi: „Vám taky,“ i když moje myšlenky se zmítaly jako volný náklad na rozbouřeném moři a v ústech jsem měla tak sucho, že jsem sotva dokázala vyslovit slova.

Pořád se mi tak třásly ruce, že se mi až na druhý pokus podařilo trefit do tlačítka „odemknout“ na mém golfu, a když jsem to udělala, připadalo mi, že celé auto se rozzářilo jako vánoční stromeček.

Naštěstí nastartovalo hned napoprvé. Nechtěla jsem teď na sebe nijak upozorňovat. Za pár chvil už jsem rychlostí 49,9 km/h brázdila prázdnou silnici směrem do centra a s každým metrem jsem se přibližovala k nové, krásnější budoucnosti. Můj původní plán byl jet domů a probudit Eda, abych mu sdělila tu zprávu, ale když jsem dojela na kruhový objezd Johna Bartona, uvědomila jsem si, že nejdřív ještě musím vyřešit jednu nevyřízenou záležitost.

Takže místo abych se vydala po Park Row směrem k univerzitě a Clifton Village, zatočila jsem doprava pod bytovým domem číslo 5102, což je takový Kerberos, který stráží Stokes Croft, a vyjela jsem na sever k budově Carriage Works. Opuštěné hospody a industriální kluby byly zavřené nebo nikdy nebyly otevřené. Gigantická plátna pro graffiti umělce a urbánní aktivisty. Přibrzdila jsem, když od St. Pauls vyplulo policejní auto. Bylo tiché jako žralok, celé se lesklo a děsilo zbědované postavy, které se rýsovaly v zamřížovaných krámcích s alkoholem a večerkách, muže v tílkách jako bubeníci. Vzplála zápalka, ve vzduchu se mihla oranžová špička cigarety. Žádný problém. Teď to je moje silnice.

Jela jsem dál a zastavila jsem před domem, který jsem znala z televize. Měl

byzantské oblouky a stylizovanou cihlovou fasádu. Chvíli jsem seděla v autě, zírala jsem před sebe na prázdnou ulici a snažila jsem se všechno pochopit.

Motivy té ženy byly jasné. Příběh dával smysl.

Otevřela jsem dveře, které mi připadaly jako z olova, a vystoupila jsem. Pořád ještě se mi podlamovaly nohy. Vzduch byl chladný, poprvé za celé týdny byl cítit podzimem, a do noci burácelo vzdálené hřmění. Slibovalo očistu a obnovu.

Už bylo moc dlouho horko. Obešla jsem auto ke straně spolujezdce a pohlédla jsem na budovu. Cítila jsem nepatrný pach asfaltu, jako by se v tom dlouhém horku roztekla silnice. Přepadla mě neodbytná chuť na cigaretu. Budova měla bezpečnostní osvětlení (ale žádné kamery!), prázdnou halu za centrálním obloukem v přízemí, potemnělá okna. Z nějakého důvodu jsem očekávala, že budou rozzářená, že budou svítit jako hračka. O patnáct metrů dál dřímal u chodníku taxík. Pohlédla jsem nahoru, do třech zlopověstných oken ve druhém patře – hádka, útok, nehoda –, ale byla v nich tma. Ani nebylo poznat, jestli jsou v nich záclony. Nebe bylo pravěké. Měla jsem pocit, že žiju tisíc let.

Vytáhla jsem z bundy mobil.

Leží Ed vzhůru v naší posteli, zírá na srpeček světla na stropě a čeká, až před domem zastaví policejní auto, až zazvoní zvonek? Nebo je oblečený a plíží se po domě, žaludek se mu svírá strachy, v nose ho pálí porážka? Ed chápal, jak formovat přítomnost, aby vytvářela budoucnost. Denně to vídal v práci. Teď už nebylo kam utíkat.

Bude připravený. Vždycky byl. Bude mít na sobě svůj šedočerný oblek, bělostnou košili, kravatu od Hermèse, kterou jsem mu darovala k narozeninám.

Byla to jeho nejelegantnější kravata. Ed nikdy neztrácel důstojnost ani duchapřítomnost. Bude chodit po domě, vtiskávat si do paměti každodenní předměty, psát láskyplné a vysvětlující dopisy dětem. Mně ne. Ani Ed by nedokázal napsat manželce, která mu nevěřila.

Zapnula jsem si mobil. Nevzala jsem si ho s sebou do Devonu, protože jsem chtěla utéct přede vším a přede všemi. Děti mi mohly zavolat na babiččin telefon, kdyby to bylo nutné. Displej se rozsvítil a napsala jsem své heslo. Jen jsem chtěla zašeptat: „Jsi v bezpečí“, „Moc mě to mrzí“ a „Miluju tě“, ale věděla jsem, že mi selže hlas. Ne proto, že ten cit nebyl opravdový, právě naopak, protože byl příliš intenzivní.

Čekal na mě e-mail. Hodlala jsem si ho nevšímat a udělat to, co jsem měla, ale otevřít e-mail bylo snadnější než se rozhodnout, co přesně mám Edovi říct.

Klepla jsem na ikonku. Naskočil název: „Neděle ráno, 1.45“, a odesílatel

„Marianne Heverová“. Zpráva byla odeslána, když jsem byla v Highlands.

Marianne? Proč by mi posílala e-mail? Poté co jsem odjela z Bow House, už mezi námi nepadlo ani slovo. Se sklopenýma očima jsem spěchala k autu, hlava

mi hořela pod sluncem, jemuž nešlo uniknout, Marianne mě nezúčastněně pozorovala z horního patra s nevyřčeným, leč neodčinitelným pocitem, že jsme dospěly ke konci a už spolu nikdy nepromluvíme. Otevřela jsem zprávu. Byla v ní jediná věta. „Instinkt je mocnější než vědění.“ A nic víc. Bez podpisu. Zírala jsem na ta slova a přemítala, proč mi je poslala a jak se vztahují k názvu zprávy, než mi došlo, že dole má přílohu. Klepla jsem na ni a netrpělivě jsem čekala, až se dotočí kolečko a příloha se konečně otevře.

Byla to fotografie budovy – budovy, před níž jsem právě v tu chvíli stála. Ba co víc, ta fotka byla pořízena z téměř přesně stejného místa na druhé straně ulice, kde jsem se opírala o dveře svého auta.

Proč mi Marianne poslala fotku Carriage Works? Horečně jsem si ji prohlížela a hledala jsem nějakou stopu. Připadalo mi, že tam nic není. Byl to naprosto dokonalý obrázek budovy, na kterou jsem se právě dívala, fotografie byla pořízena výkonným fotoaparátem v noci, podle všeho v 1.45 ráno, někdy v sobotu v noci či v neděli nad ránem.

Určitě to nějak souviselo s jejím bytem. Zvětšila jsem si obrázek a zaměřila jsem se na tři oblouková okna v druhém patře, postupně jsem si každé prohlédla, ale v příšeří se netyčila žádná záhadná postava, nezaleskla se ocel, nikde žádná ústa zamrzlá v nevyslyšeném výkřiku, nikdo se provinile neskrýval v přítmí.

Přejela jsem na hlavní dveře a prohlížela jsem si vstupní halu. Rovněž byla prázdná, jasně osvícená, ale prázdná. Co se mi to Marianne snaží sdělit?

Nadávala jsem, že mám jenom mobil, ale v žádném případě jsem nechtěla jet domů, než pochopím její zprávu. Marianne nikdy nic neudělala bez příčiny, a už vůbec by neposlala fotografii osobě, jejíhož manžela obvinila z vraždy či možná zabití a která právě odešla, aniž dokončila její portrét.

Co nejvíc jsem obrázek zmenšila a přejela jsem z jednoho konce na druhý.

Byla to panoramatická fotografie, zabírala oblast na jih od křižovatky ulic Stokes Croft a Picton Street, přes Carriage Works až směrem k centru města. Kromě pár zaparkovaných aut na vzdáleném konci byla ulice prázdná jako obraz nedělního rána od Edwarda Hoppera. Pozorně jsem si prohlížela chodník a – ejhle! –

kráčela po něm nějaká postava, silueta procházející před Café Kino, kde nad pultem svítila kulatá lampa jako z pařížské brasserie. V jejím chabém světle bylo stěží možné rozpoznat, o koho jde. Postava, nesporně muž, se nakláněla, jako by spěchala od Carriage Works směrem k Picton Street.

Soustředila jsem se na tu postavu. Jaké bylo datum té fotky? Nebylo uvedeno.

Nemohlo to být v den té nehody. Ta se stala navečer, ne časně zrána, ve středu, ne v sobotu, a Ed se v žádném případě později večer nevrátil na dějiště zločinu.

Pokud by to udělal, řekl by mi to. Nemohla to být ona noc, kdy se konal ten večírek: přestože sem nejspíš dorazil kolem tři čtvrtě na dvě, zůstal s Aramintou

a Trumblem a odešel odtud až ráno. Ať už člověk věřil komukoli, Eda nemohli poslat pro pití nebo cigarety, protože v tu chvíli už byl naprosto nepoužitelný.

Kromě toho, pokud to opravdu potřebovali, proč se cestou taxíkem nezastavili pro potřebné zásoby?

Teprve poté, co jsem probrala všechny tyhle otázky a chvíli si prohlížela okna na obrázku ve snaze zjistit, co přesně se za těchto dvou večerů stalo v tom temném bytě, a znovu jsem se na fotku podívala, mi došlo, že postava na chodníku není Ed. Ať už to byl kdokoli, byl moc malý, trochu moc podsaditý a na temeni měl hustší vlasy. Když jsem si ho prohlížela, bylo mi jasné, že Ed to v žádném případě být nemůže. Předpokládala jsem, že to byl on, protože tam nikdo jiný nebyl a nenapadal mě žádný jiný důvod, proč mi Marianne tu fotku poslala. Znovu se mnou hrála hry, jenomže tentokrát s mým vnímáním a očekáváním. Jako by mě, portrétistku, která ji nenamalovala, nejlepší přítelkyni, která jí nevěřila, vyzývala, abych se pořádně dívala, abych viděla.

Znovu jsem pečlivě prohlížela chodník, pomalu jsem postupovala zleva doprava, abych zjistila, jestli tam ještě někdo je, někdo, koho jsem si mohla nevšimnout, ale ulice byla prázdná. Nikdo jiný tam nebyl.

A pak mi to došlo. Jak jsem jen mohla být tak slepá? Jakmile jsem se zaměřila na auta zaparkovaná v řadě napravo od budovy Carriage Works, nejbližší sotva deset metrů od hlavního vchodu, všechno jsem pochopila.

Nebyly to obyčejné zaparkované automobily. Byly to taxíky a stálo jich tam pět. Marianne mi ukazovala, že v onu noc, kdy Ed byl po Peteově večírku u Araminty, mohl snadno najít taxík, protože přímo pod jejími okny je stanoviště taxi a ve tři čtvrtě na dvě v jakoukoli sobotní noc nebo nedělní ráno na něm stojí pět aut. Ba co víc – pohlédla jsem na čas na svém mobilu – dokonce i ve středu ve 4.37 tam stojí jeden taxík. Jinými slovy, Marianne mi sdělovala, že Ed šel po Peteově večírku do Aramintina bytu, protože chtěl, ne proto, že tam musel, aby si zavolal taxi. Dva opilí muži a jedna opilá holka, kteří se navzájem moc neznají

– to je velmi odlišné zakončení večera, než když se starší muž zdráhavě přidá ke skupince přátel.

A najednou jsem si zčistajasna vzpomněla, co mi Pete tenkrát řekl do telefonu, když jsem mu po tom večírku zavolala, jestli neví, kde je Ed: „Když jsem ho naposledy viděl, bavil se s nějakou holkou, která tady studuje umění, Aramintou Lyallovou, a s jedním mužem, který v Londýně obchoduje s obrazy. Všichni vypadali docela zaujatě.“ Připadalo mi, že se to hodně liší od Edova tvrzení, že neví, kdo je Johnny Trumble, a od věty, kterou pronesl v koupelně: že s ní mluvil jen tehdy, když už byl tak opilý, že si nic nepamatoval.

Ztěžka jsem se opřela rameny o auto. Připadala jsem si naprosto vyčerpaná, rozjaření, které jsem cítila při odchodu z policie, zcela vyprchalo. Jestliže na tom

bylo něco pozitivního, pak fakt, že Marianne řekla, že naše tajemství je v bezpečí. Ale mohla jsem jí věřit? Nebyla mi nijak zavázaná. Na policii sice ještě nešla, ale to neznamená, že tam třeba někdy nepůjde. A co Philips? A Neil?

Různými způsoby a s různým stupněm přesvědčení všichni intuitivně vycítili pravdu. Nemohla jsem s tím nic dělat. Marianne udělá, co bude chtít. Jako vždycky. Možná jsme byli pošetilí, když jsme si mysleli, že nám to projde.

Někdo vždycky musí zaplatit.

Co s tím mám dělat? To byla otázka, kterou mi kladla. Když jsem na okamžik na Aramintu zapomněla – „na všechno, co se stalo potom“ –, Marianne se mě ptala, jak se zachovám k manželovi, kvůli kterému jsem prošla ohněm, ale který mi nikdy neřekl celou pravdu, a tak už mu nemůžu věřit. Zeptám se ho na rovinu? Opustím ho, tak jako ona Roba a já ji tehdy odpoledne? Mám se vrátit na policii a říct celou pravdu, abych Eda potrestala za jeho nepoctivost? Mám energii vrátit se tam, znovu otevřít všechny otázky a šťourat se v bolavé ráně?

Řekl by mi pravdu tak jako tak – a jak bych poznala, kdyby mi lhal? Záleží vůbec na tom, co si myslel, když byl opilý? Je nepravděpodobné, že se v dohledné době znovu takhle opije. Nebo usoudím, že ať už si myslel cokoli, když přijal pozvání jít k Aramintě, neudělal nic špatného, a v této zemi naštěstí zatím neexistuje nic takového, jako je zamýšlený zločin, a kolik by asi zbylo manželství, kdyby dostal kopačky každý muž, který toho na večírku moc vypil a líbila se mu nějaká jiná žena?

Záleželo na tom, jestli je rozdíl mezi „líbila se mu“ a „líbila se mu a chtěl ji“ a

„líbila se mu, chtěl ji, a kdyby se nesložil, tak by ji dostal“? Nešlo to zjistit, a jelikož se nic nestalo, je mezi těmi variantami vůbec nějaký opravdový rozdíl?

Znamenal fakt, že Ed lhal o svém motivu při první příležitosti, kdy šel do jejího bytu, že tedy lhal o tom, co se doopravdy stalo, když tam šel podruhé?

Znamenalo to, že lhal i o jiných věcech, které mě ani nenapadly?

Dělal dobročinnou práci v třetím světě a jezdil na lékařské konference do vyspělých zemí?

Šel do toho bytu, protože ho tajně přitahoval Trumble? Přeskočilo mi? A vím o něm vůbec něco?

Můžu mu věřit, aniž bych něco věděla?

Můžu za něj zůstat provdaná či vůbec někdy znovu pracovat, když v něj nebudu věřit?

Opírala jsem se o auto a uvažovala nad tím domem, Marianniným e-mailem a svými možnostmi, a vtom začalo lehounce mrholit: řídký, teplý a mírný deštík jako by vůbec nesouvisel s tou nelítostnou vlnou horka či salvami hromů, které rachotily nad městem. Zlehka mi dopadal na čelo, na holé paže, a když jsem si přejela rukou po vlasech, byla na nich jemná pavučinka, vlhká na dotek. A jak

jsem tam tak stála, dívala se na starou industriální budovu a přemýšlela o všem, co se stalo, o všem, co jsem si dříve myslela a čemu jsem věřila, o všem, co jsem považovala za poznané či pochopené, o otázkách, které nemohly být zodpovězeny, o způsobu, jakým se pravda mění podle toho, jak se na ni díváme, a o tom, jak se věci vzájemně prolínají, jak se posouvají a mění, a konečně jsem postřehla možnost, kterou mi Marianne ukazovala.

Ateliér zaplavilo první světlo šedivého rozbřesku. Dlouho jsem stála ve dveřích a hleděla na změť barev, štětců a palet, jako bych je viděla poprvé.

Plátno na stojanu bylo našepsované, ale holé. Nebyla jsem schopná malovat od doby, co jsem přijela od Marianne. Nedokázala jsem se přimět, abych analyzovala neživý předmět, natožpak jakoukoli lidskou bytost.

O zeď se opíralo několik pláten naskládaných na sebe. Čelem do místnosti byl postavený abstraktní obraz v hnědé a fialové, imaginární vřesoviště, znepokojivé a nezřetelné. Opodál osaměle stál Mariannin nedokončený portrét, otočený ke zdi. Předtím jsem nevěděla, co s ním mám udělat. Nesnesla jsem se na něj podívat a nemohla jsem s ním žít věčně, ale stejně tak jsem nedokázala sebrat odvahu, abych ho vyhodila. To by bylo konečné přiznání nezdaru, nejen u tohoto portrétu, ale u všeho, do čeho jsem tolik investovala. Ještě jsem nebyla zcela připravena ten krok učinit, i když už několikrát jsem ho téměř zvedla v odhodlání dojet s ním rovnou na skládku, ale pokaždé jsem se zarazila, jako by mě ta podobizna – ta osoba – očarovala. Zbavit se ho by byl konec mě jako umělkyně, odmítnutí všeho, v co jsem vždy věřila. Snažila jsem se to pochopit.

Pohlédla jsem na rub béžového plátna napnutého na dřevěném rámu, na příčnou zpevňovací lištu s drobnými hřebíčky a součky. Když jsem byla připravená, zvedla jsem obraz a přenesla ho ke stolu, kde jsem nechávala díla, protože jsem je chtěla studovat, posuzovat, žít s nimi nebo se na ně jen podívat z jiné perspektivy. Otočila jsem portrét čelem k sobě a opřela ho o zeď. Přinesla jsem dřevěnou židli, posouvala jsem ji po podlaze, dokud nebyla přímo před stolem, a pak jsem se posadila. Tehdy, teprve tehdy, když jsem seděla pod jediným ostrým bodovým světlem a nevěděla, co mám očekávat, jsem zvedla oči k Marianne.

Zírala na mě, její chladný, odtažitý pohled zdůrazňoval rozsah mé porážky.

V jejím sebevědomí jsem viděla tvar jejího vítězství a mé prohry, naší minulosti, mé slabosti, její síly. Ať jsem se dívala jakkoli, nebylo pochyb, že Marianne je pro mě nedostižná. Nedokázala jsem ji obejmout. Neznala jsem ji. Chtěla jsem se odvrátit, ale přiměla jsem se na ten portrét dívat a přemýšlet o Marianne tak, jak jsem o ní přemýšlela před budovou Carriage Works, kdy mě poprvé napadlo, před jakým rozhodnutím stojím, a nakonec jsem to pochopila.

Instinkt je silnější než vědění. Nemaluj, co vidíš, maluj, jak cítíš.

Vrátila jsem se v myšlenkách k onomu odpoledni ve společné ložnici na internátu. V kuželech světla poletoval prach. Neověřený mylný vjem, nepoložená otázka. Trvalo přes dvacet let, než mě Marianne přiměla, abych na sebe vzala odpovědnost za to, co jsem udělala, a ukázala mi, že jsem se mýlila naprosto ve všem, co jsem si myslela, že vím. Stačily jí tři dny (a jeden e-mail), aby podkopala patnáct let důvěry.

Dlouho jsem tam seděla, hleděla na ten portrét, vstřebávala Marianne do sebe, rozjímala nad realitou své prohry a nad rozcestím před sebou. Když už nebylo nad čím přemýšlet, položila jsem portrét na stůl lícem vzhůru. Rozbřeskem zadunělo vzdálené zahřmění a začalo pršet, buclaté stříbrné slzy na okenní tabulce. Přešla jsem ateliér a ze staré plechovky od Campbellovy polévky (moje poklona Andymu) jsem vytáhla černou fixu a velké, odborně nabroušené výtvarnické nůžky. V prostřední zásuvce kartotéky jsem našla tlustý hnědý balicí papír a roli bublinkové fólie, na níž ležela zatoulaná pohlednice (Matisse, jeden z jeho papírových výstřižků, zářivě barevný, ultramarínový). Odsunula jsem mistra stranou, vzala jsem papír a bublinkovou fólii a z knihovničky pohlednici s naší adresou, k tomu vyztuženou lepicí pásku a klubko provázku. Přenesla jsem svou kořist ke stolu a položila ji vedle portrétu. Obraz byl tak velký, že jsem ho musela zabalit po třech částech. Nejprve v bublinkách a papíru zmizely Marianniny štíhlé nohy společně s letmo načrtnutým obrysem základu té oranžové abstrakce, té nikdy nenamalované emoce. Potom jsem zabalila její torzo, od hýždí až ke krku, a přitom jsem obdivovala její štíhlé paže a vytvarovanou postavu v elegantním černém kostýmku, který zdůrazňoval její autoritu, ladnou pózu, nezdolnost a sebevědomí, díky nimž to tak daleko dotáhla. Zůstávala už jen její hlava. Když jsem odstřihla poslední kus bublinek, pohlédla jsem jí do očí, diamantově černých děr, které nikdy nepochopím. Plavily se po neznámých mořích, řídily se vlastní hudbou. Marianne jsem nepoznala, nepochopila jsem ji ani jsem ji nezachytila na plátně. Mou prohrou byl pocit, jaký jsem z ní měla, a ten jediný byl pravdivý.

Jakmile byl portrét zabalený, s nadepsanou adresou – Marianne Heverová, Bow House, Ashton-under-Lyne, OL6 – a úhledně převázaný provázkem, vzala jsem pohlednici, která ležela lícem na stole. Vzala jsem fixu a bez rozmýšlení jsem napsala: „Je to hotovo.“ Nepřidala jsem pusinku ani křížek.

Jakmile jsem všechno dodělala, nechala jsem portrét v mezipatře a pak jsem tiše sešla dolů. Úmyslně jsem nezašla za Edem pro případ, že by se probudil a museli bychom absolvovat další marnou hádku. Věděla jsem, že ho zrazuju,

ale jinak to nešlo. Nemohli jsme žít, pracovat a navzájem si věřit na pozadí věčné lži. Nell a Arthur to možná tak nepochopí, ale byla to šance, kterou jsem musela využít. Aspoň mi jako dospělí nikdy nevyčtou to, co jsem vyčetla své matce: „Proč jsi nám to neřekla?“ I když jsem je ve všem ostatním zklamala, i když jsem dávala přednost své práci a odmítla jsem uvěřit jejich otci, v tomhle je nezklamu. Jak jsem řekla Edovi v onen den, kdy mě honili novináři, vždycky budu vědět, že jsem nelítala nízko.

Jela jsem známou trasou. Zmoklé uličky Cliftonu, řadové domky, které si pronajímali studenti, Queen’s Road a budova studentské unie. Galerie RWA.

Z nočního klubu Triangle vyklopýtali poslední návštěvníci. Wills Tower a univerzitní budovy, připomínka peněz, které Bristol vybudovaly, tabákových plantáží, otroků, portského vína. Park Row vedla z kopce – topograficky i ekonomicky, kolem dětské nemocnice s plastikou s barevnými obručemi, atmosféra se stále více měnila, soudní budovy a autobusové nádraží, Subway, Tesco Express, každá postranní ulice mě sváděla, abych si to rozmyslela, každý semafor nabízel přestávku na přemýšlení.

Rukama jsem pevně svírala volant. Kruhový objezd Jamese Bartona zaplavil tichý okamžik úsvitu. Mohla jsem odbočit doleva směrem k budově Carriage Works a prokličkovat mezi řadou zahálejících taxíků. Místo toho jsem na Cabot Circus prudce zabočila doprava směrem na Temple Meads, potom jsem najela na nájezd vedle podjezdu a pokračovala do Kingswoodu. Béžové domy. Třpyt čerstvého deště. Vyprázdněné město v bledém ranním světle.

V čekárně policejní stanice nikdo nebyl, až na Neda, samozřejmě. Ponuře zíral ze zdi, překvapený, že mě zase vidí, tak brzy. Na zlomek vteřiny jsem byla v pokušení vzít do zaječích, ale ten pocit zmizel stejně rychle, jako se dostavil.

Tohle byla jediná cesta vpřed. Nebylo cesty ven. Věděla to Marianne, věděl to Neil, věděl to Philips. Přehrada měla trhliny. Nakonec se protrhne. Tohle byl jediný způsob, jak jsem mohla vzít věc do vlastních rukou, spravedlivě přistoupit ke všemu, co se stalo, a ke všem, jimž se to stalo, a zajistit tak, že jednoho dne opět můžeme začít žít společně jako rodina. Lino mi vrzalo pod nohama. Právě jsem se chystala zazvonit na zvonek, když se ve dveřích za přepážkou objevil inspektor Sladden. Měl na sobě kožený kabát, který mu sahal po kolena, a na hlavě černý klobouk s úzkou krempou. Když mě uviděl, zamračil se.

„Co je to teď?“

Nesnažil se skrýt podrážděný tón.

„Ehm…“ Můj hlas zněl v prázdné čekárně zároveň slaboučce i burácivě. „…

potřebuji vám něco říct.“

Sladden si povzdechl a opřel se o zeď. Vypadal jako člověk, který se nemůže dočkat, až se dostane domů, kde je všechno takové, jak to vypadá, a lidé se

chovají, jak mají.

„Nepočká to? Je pět hodin, sakra, a já jsem tady celou noc.“

„Já vím. Omlouvám se.“ Podrážděně scvakl zuby.

„Víte, že vznášíme obvinění za mrhání časem policie?“ Přikývla jsem. Stále se nepohnul, jen si mě skepticky prohlížel zpod klobouku. Kývla jsem směrem ke dveřím k výslechovým místnostem, ale zavrtěl hlavou.

„Tady?“

„Tady.“

Chápala jsem to. Kdo by nechtěl jít domů? Už jsem vypotřebovala svůj příděl dobré vůle. Nikdo mi nenabízel kávu či kalíšky s vodou, nikde žádný Big Mac s maličkou propiskou v obří pěsti, který by nás sledoval a vnášel do oficiálního řízení trochu chlapské lidskosti. Sladden vrazil ruce do kapes. Bedlivě mě pozoroval přes celou místnost. Nesundal si klobouk ani nijak nedal najevo, že očekává, že tam zůstane déle než minutu. Připadala jsem si bezbranná a odhalená, když jsem stála uprostřed podlahy pod ostrými světly a nemohla jsem se opřít o žádnou židli ani žádný stůl, ale tentokrát mi to bylo jedno. Chtěla jsem odhalení. Otevřel balíček žvýkaček a hodil si do úst jeden polštářek.

Nečekala jsem, že mi nabídne, a nenabídl mi.

„Vzpomínáte si, jak jsem tady byla předtím a řekla jsem:

,Můj manžel se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom…‘?“

Čekala jsem, až odpoví, ale on jen přikývl.

„Ale vy jste mi řekl, že se s ní nevyspal?“

Odmlčela jsem se, čekala jsem, až to vezme na vědomí, ale on stále nepromluvil.

„A potom, na konci, když jste se mě na tu větu zeptal, vycouvala jsem a tvrdila jsem, že jsem neřekla ,a potom‘, že jste se určitě zmýlil?“

Zazíval a ostentativně pohlédl na hodinky.

„A vy jste to nechal být?“

Sladden měl nízký práh nudy a chtěl, aby bylo jasné, že jsem ho překročila.

„Tak tedy, ,a potom‘ bylo.“ Zhluboka se nadechl nosem.

„Měla jsem říct tohle…“

Pohlédla jsem na podlahu, jako bych čekala povzbuzení či možná pravdu, ale na špinavém linoleu jsem to ani ono nenašla. Sladden se pořád hrbil u zdi a nejevil žádný zájem.

„Můj manžel se vyspal s Aramintou Lyallovou v tu sobotu, kdy zemřela, a potom…“

Na okamžik mi selhal hlas. Sladden se proti své vůli naklonil ke mně. Měl vlhké rty. Neznatelně se chvěly.

„… jsem ji zabila.“

V cele byla vysoko u stropu kamera, zamřížovaná žárovka, ocelové dveře s kukátkem. Stůl s kulatými rohy byl připevněný k podlaze.

Seděla jsem na židli čelem ke dveřím. Kabelku, náhrdelník a stříbrný náramek, který mi Ed věnoval k našemu výročí svatby, mi sebral policista, který sotva vychodil školu. A taky tkaničky od bot. Vypadal skoro rozpačitě, že mě o ně žádá. Snažila jsem se mu to co nejvíc usnadnit. Byla jsem vyčerpaná, ale jak jsem tam seděla a čekala, až začne cirkus, připadala jsem si celá, svobodná tak, jak jsem se naposledy cítila v tom burger baru v Sohu, když mi náhle došlo, kdo je M. L. xxx. Jako bych konečně přistála a konečně se mohla uvolnit. Všude byl klid, všude ticho. Po všech těch slzách a řečech, té trpkosti, tom křiku a zoufalství, bylo ticho cely zaplavující. Už mě nic nemohlo zranit. Splatila jsem svůj dluh vůči Marnii. Už nikdy nebudu malovat. Ne ve vězení. Ani když vyjdu ven. Nikdy. Byla doba, kdy by tohle pro mě byl doživotní trest, ale ta doba je pryč. Přišla mě příliš draho. Nedokázala jsem zvládnout prohru, kterou musí být každý portrét, každý obraz, každé umělecké dílo. Znovu zdrcená naděje.

Promarnila jsem svou příležitost.

Co řekl Ed? „Někdy neexistuje správné a špatné. Někdy neexistuje možnost dokonalého výsledku.“ Chápal to. Jako vždycky. Pochopí kdy Nell a Arthur, proč jsem udělala to, co jsem udělala? Přijmou, že jeden z nás musel padnout a je to tak lépe, že to pro mě nakonec byla jediná možnost? Život není jen to, co člověk vidí před sebou. Odehrává se i na okrajích, na rozhraní. Však oni to zvládnou. Teenageři jsou odolnější, než si jejich rodiče chtějí připustit. Znovu jsem je kuchyňským oknem viděla u večeře, jak se Nell opírala o Eda, on ji objímal paží, Arthur měl čelo na dřevěné desce a otřásal se smíchy – taková pohoda, soběstačnost, láska.

Představila jsem si otce o samotě na útesu, jak se jeho postava rýsuje proti obzoru, z vody se rozlévá světlo, mrazivý vítr, pokořující moře. Co napsal na tu pohlednici z mysu Beachy Head? Že to je jediný způsob, jak my ostatní můžeme žít dál, jak musíme? Vzal na sebe odpovědnost, stejně jako svým křehkým způsobem Matt. Chápali lásku.

Měla jsem ruce položené na stole dlaněmi vzhůru. Kde mám čáru života, směřující ke štěstí? Tolik jsem toho nevěděla. Proč se z housenek vyklubou motýli? Jak daleko uteče žena? Teď už na tom nezáleželo. Jediná pravda je, že barvy blednou. Ale v bezmocnosti je úleva. Zbavuje odpovědnosti a dává křídla představivosti. Odmítá tragédii.

Bouchly dveře. Chodbou se blížily hlasy. V zámku se otočil klíč, hladce jako po másle. Za Sladdenem, bez klobouku, ale stále v epesním kabátě a botách

z hadí kůže, vešla do cely policistka s blokem. Kývla jsem na ni, ale nereagovala. Sladden čekal u dveří, hleděl na mě, nic neříkal. Jako by si chtěl zarámovat tento poslední klidný okamžik, tvář vražedkyně, než začne karneval.

Bez mrknutí jsem na něj zírala, jako bych seděla modelem pro svůj portrét. Se svým časem jsem mohla zacházet velkoryse. Nakonec si povzdechl, prohrábl si rukou vlasy hladce sčesané z čela a řekl mi: „Dokažte to.“

Zavřela jsem oči a zhluboka jsem se nadechla. V sametové tmě jsem viděla barvy, které září, ledňáčka, který ulétl.

Poděkování

K napsání této knihy vědomě či bezděčně přispělo mnoho lidí. Nejdůležitější z nich je Susanna Wadesonová z nakladatelství Transworld, která si tohoto románu všimla a navíc se osvědčila jako vynikající redaktorka a rádkyně, která neúprosně sleduje postavy a děj. Stejně břitká, trpělivá a nezaujatá byla i Lizzy Goudsmitová. Tento román by bez nich vůbec nebyl takový, jaký je.

Rovněž bych rád poděkoval Becky Hunterové, která mi poskytla spoustu energie a rozumných rad. Je součástí úžasně nadaného a vstřícného týmu v nakladatelství Transworld. Těžko si představit lepšího nakladatele.

Dále bych chtěl vyjádřit dík čtenářům mého rozpracovaného díla, bylo jich tolik, že je nemohu všechny vyjmenovat, ale vy víte, kdo jste. Přečetli jste a zkritizovali nejen tuto knihu v různých fázích negližé, ale i předchozí nevydaná díla. Bez vašich postřehů, vašeho povzbuzování a vaší velkorysosti by tahle loď možná nikdy nevyplula.

A nakonec bych rád poděkoval Emily, která sice možná někdy ztrácela víru, ale vždycky mi neochvějně byla oporou, a Martě, Madeleine a Louisovi, kteří mi dávají víc, než kdy budou vědět.

Poznámka překladatelky

V překladu jsou použity citace z těchto děl:

William Shakespeare: Král Jindřich IV., II. část. Praha: Romeo 2015. Přel. Jiří Josek.

Francis Scott Fitzgerald: Velký Gatsby. Praha: Odeon 1979. Přel. Lubomír Dorůžka.

William Shakespeare: Macbeth. Brno: Atlantis 2015. Přel. Martin Hilský.

Wallace Stevens: Učenec jediné svíce. Česká Skalice: Opus 2008. Přel. Daniel Soukup.

Susanna Partsch: Paul Klee 1879–1940, Praha: Taschen, Slovart, 1995. Přel.

Ivan Dokulil.

T. A. Cotterell

Co Alice neřekla

Z anglického originálu What Alice Knew, vydaného nakladatelstvím Transworld Publishers v Londýně roku 2016, přeložila Eva Klimentová Obálku navrhl David Dvořák

Redigovala Viola Somogyi

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2018 jako svou 2482. elektronickou publikaci www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniklub.cz

Document Outline

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- Poděkování

- Poznámka překladatelky

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Poděkování

Poznámka překladatelky