DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SMOLJAK, SVĚRÁK

LIJAVEC

(Hra s opravdovým deštěm)

Závěrečná beseda o hře Lijavec:

MALÁ ORGANIZAČNÍ ZMĚNA

CO JE HERBERK

JAK DLOUHO VLÁDL FRANTIŠEK JOSEF I.

TŘI ŽEBRÁCKÉ PŘÍBĚHY

CIMRMAN JAKO AUTOR ANEKDOT

CIMRMAN VĚZEŇ A DOZORCE

ŽENY V DIVADELNÍM SOUBORU

ELEKTRICKÝ VALČÍK

CIMRMANOVO LÉČEBNÉ DIVADLO

BESEDA O CIMRMANOVĚ HŘE LIJAVEC

Prof. Ladislav Smoljak:

Vážení přátelé, vítám vás na našem představení. Úvodem jenom takovou malou organizační změnu: z technických důvodů jsme se rozhodli přehodit pořadí jednotlivých částí večera. My jsme původně nejdříve sehráli hru Lijavec a po ní následovala beseda o hře. Ovšem zkušenost ukázala, že to nebylo šťastné řešení, protože většina diváků o přestávce nebo během besedy odešla, posledně jsme tu nakonec zbyli sami. Takže dnes to obrátíme a začneme nejdříve tou besedou. Čili jestli máte někdo nějaký dotaz k té hře, kterou uvidíte, tak se nestyďte a klidně se zeptejte. My jsme tady od toho, abychom odpovídali… Nikdo? Můžete se zeptat na cokoli, co se týká té hry třeba jen vzdáleně… Máme tu odborníky na jednotlivé aspekty celé problematiky. Např. já mohu zodpovědět všechny dotazy týkající se historického kontextu hry Lijavec, je to doba před první světovou válkou, to jsou vlastně poslední léta vlády Františka Josefa I. K tomu by mohla být řada zajímavých dotazů. I odpovědí samozřejmě. Pak tu máme kolegu Vondrušku, specialistu na anekdoty… tedy ne že by je musel zrovna vyprávět, jde spíš o literárně vědeckou analýzu. No, jsou nějaké dotazy? Je tu také kolega Weigel, který zmapoval poslední léta Cimrmanova života… z té doby ta hra právě pochází. Pak je tu dr. Hraběta, znalec života ve věznicích. A konečně tu dnes máme i kolegu Kotka, mistra sportu, který nedávno navštívil místo posledního Cimrmanova pobytu. Vy jste, to je pravda, trochu v nevýhodě, že jste ještě Lijavec neviděli, ale jistě vás napadá řada dotazů k tomu, co už teď o tom víte. Celé drama se odehrává v takzvaném herberku. Co je to vlastně takový herberk? To jistě mnozí z vás nevědí a my tu máme odborníka, prof. Vondrušku, který by dovedl dotaz podobného druhu zodpovědět.

Prof. Pavel Vondruška:

Ano, tak to je zajímavý dotaz a je vidět, že tazatel má takovou zdravou filologickou zvědavost. Náš čtyřdílný Příruční slovník naučný toto heslo neobsahuje. Také Otto mlčí. Zato v Trávníčkovi najdeme sice stručné, ale postačující vysvětlení: v původním významu znamená herberk útulek pro cestující tovaryše. V přeneseném významu znamená totéž slovo velký nepořádek. Vnucuje se jistě otázka, proč máme pro pojem nepořádek stejné pojmenování jako pro pojem útulku. Já myslím, že na odpověď přijdete sami. Zkuste si představit takový herberk, stavení často jen dřevěné, někde při okraji prašné cesty, o jedné místnosti, velké asi tak jako naše jeviště, bez jakéhokoli sociálního zařízení, a v něm na podlaze, na slamnících, pod houněmi nebo jen tak pod kabáty čtyřicet, padesát, někdy i sto deset tovaryšů. A teď si představte, že všichni ti tovaryši se na noc zuli. A takový tovaryš, nesmíte si ho idealizovat, to nebylo jako třeba tady kolega Weigel, který se před představením oholil, umyl, vzal si čistou košili, ponožky… Takovým tovaryšům se o ponožkách ani nesnilo. Ti měli, vážení přátelé, onuce. Já nevím, jestli víte, co to taková onuce byla. Ono když vám řeknu, že to byly nastříhané proužky plátna, tak to tak hrozně nevypadá. Ale představte si, co se s takovým proužkem plátna stane, když je do něho zavinuta noha, která ujde za den desítky kilometrů v parnu, prachu nebo blátě, noha, která se pochopitelně potí…

Smoljak: Já myslím, pane kolego, že by to stačilo…

Vondruška: No, ne, ono to tam visí, přes noc!!! A nevětrá se tam! A ty tovaryše si musíte vynásobit dvěma, abyste měli představu, kolik takových onucí…

Smoljak: Ano, tak děkuji kolegovi Vondruškovi. Tak to bychom měli vysvětlen ten název. Další dotaz.

Vondruška: Ono se to bagatelizuje, ta problematika toho vandru. Ale já bych vás tam poslal, pane kolego. Na jednu noc! A viděl byste. Ona by vás přešla chuť na vandrování.

Smoljak: Ano, tak diskuse se nám rozproudila… Jsou ještě nějaké dotazy?

(Jestliže se během besedy někdo z publika opravdu přihlásí a jeho dotaz bude korespondovat s některou z připravených odpovědí, předá Smoljak slovo příslušnému kolegovi. Některé dotazy může improvizovaně zodpovědět sám. Dotazy, s nimiž si účinkující nebudou vědět rady, se odbudou např. takto: „To je hezký dotaz, ale my tu máme lepší.“ Nebo: „Ano, to je pěkná otázka, ale já bych ji formuloval přesněji.“ Přeformuluje ji v otázku zcela jinou.) Vidím, že přímé dotazy z publika nejsou… My tu naštěstí máme řadu dotazů z minulých besed a některé opravdu stojí za to. Takže bychom mohli začít jimi, než se někdo osmělí. Tak je tu např. dotaz (vytáhne ze štůsku papírů lístek), jak dlouho vládl císař František Josef I. To mohu zodpovědět sám. František Josef I. nastoupil na trůn v r.1848, tedy v roce, kdy Evropou otřásají revoluce. Francie, Uhry, Německo, ba i Čechy. A vládl až do r.1916, kdy zemřel, aniž se dověděl, jak dopadla l. světová válka, kterou vlastně započal. Takže byl na trůně bez dvou roků sedmdesát let. Víte, když je v učebnici napsáno 1848 až 1916, člověku to tak prošumí hlavou, aniž si uvědomí, jaká obrovská časová plocha vlády jediného člověka je tím pokryta. Já jsem si tady připravil takový malý příklad.

Představte si šestiletého chlapce, který jde v r. 1848 v osm ráno do školy. Jde s tou brašnou, přeleze dvě tři barikády, potká toho Friče, Špínu, Márinku, přijde do školy, posadí se do škamny a vedle tabule vidí obraz císaře Františka Josefa I. Uplyne čtrnáct let, chlapci je dvacet, ožení se, má chlapečka a po šesti letech jde tento jeho syn zase do školy. To už jsou ty barikády uklizeny samozřejmě, píše se rok 1868, je to o dvacet let později (14 plus 6), a ten synek vidí vedle tabule zase obraz Františka Josefa I. No a pak se historie opakuje: chlapec dospěje, připočteme mu tedy do dvacítky těch čtrnáct let, má chlapce, ten jde po šesti letech zase do školy, jsme opět o dvacet let dál, píše se rok 1888, a vedle školní tabule – koho nevidí: Františka Josefa I. A máme tu zase jeho syna, dalších dvacet let, rok 1908, a vedle tabule pořád pevně visí ten nesmrtelný František Josef I. To už máme, přátelé, čtvrtou generaci, která má vedle tabule stále stejný obrázek. Jen si to porovnejte, jak my jsme to za sedmdesát let měli proti nim pestré. Čili, přátelé, teď už máme představu, co to je bezmála sedmdesát let vlády. Taková dlouhá vláda musí být vyčerpávající jak pro vládnoucího, tak pro ty ovládané.

A tohle Cimrman pěkně vystihl ve hře, kterou jste právě viděli, tedy kterou uvidíte. Cimrman cítí tu oboustrannou únavu panovníka i jeho národů a tuší, že stačí jeden jediný silnější náraz a monarchie se rozpadne. To tušení bylo samozřejmě umělecké. Cimrman nemohl vědět, že tím nárazem bude 1. světová válka. On ho symbolizuje přírodním živlem, silným a dlouhým deštěm – lijavcem.

A máme tu před sebou další dotaz: Jak se Jára Cimrman dostal do starobince? To je, myslím, otázka jako šitá pro doc. Weigela.

Doc. Jaroslav Weigel:

Ano, to je dotaz, který se úzce týká naší hry. V roce 1912 opouští Cimrman své liptákovské útočiště a vydává se na cestu do Traunu u Linze. Toto nevelké město vynikalo v Rakousku pouze ve dvou směrech: byla tu největší továrna na dynamit a největší sirotčinec. Cimrman byl vedením tohoto sociálního ústavu požádán, aby aplikoval své proslulé pedagogické zásady na sirotky.

Náhoda tomu chtěla, že se Cimrman do Traunu nikdy nedostal. Ve vlaku se totiž seznámil s profesorem Sajnerem, který se právě vracel z vědecké cesty po Asii, kde studoval problém dlouhověkosti. Stařičký profesor pojal k Cimrmanovi od první chvíle takovou náklonnost, že mu neváhal sdělit i ty nejintimnější zážitky. Když se ujistil, že mu ostatní cestující v kupé nevěnují pozornost, nenápadně se k Cimrmanovi naklonil, a téměř se dotýkaje ústy jeho tváře, důvěrně mu sdělil, že si ze své výpravy přiváží pravou, v Evropě zatím neznámou asijskou chřipku. Cimrman se vyptal na inkubační dobu a rozhodl se, že chřipku, kterou za devět dní dostane, nepoveze do sirotčince, ale že ji odstůně společně s profesorem Sajnerem. A tak se octl v pošumavském městečku Frymburk, kde Sajner působil jako ředitel starobince. Dostal se tedy do prostředí, stojícího na opačném pólu jeho původního pedagogického zájmu. Ale záhy zjistil, že se problematika starobince a sirotčince v mnohém shodují. Jeho dotazníková anketa připravená původně pro sirotčinec to potvrdila. Ukázalo se například, že všichni chovanci ústavu pro přestárlé jsou bez výjimky sirotky. Z četby že mají nejraději pohádky, přednost dávají knížkám obrázkovým. Nejoblíbenějším jídlem je krupicová kaše, nejoblíbenější hrou kuličky, v zimě koulování. Nemají přesnou představu o tom, čím by chtěli v životě být.

Výsledky dotazníkové ankety Cimrmana tak zaujaly, že se rozhodl věnovat této problematice hlouběji. Ve frymburském starobinci přednesl celý cyklus přednášek, z nichž mnohé vyšly později tiskem. Z nejúspěšnějších jmenujme přednášku „Domovina“ o pěstování tabáku podomácku, přednášku nazvanou „O holi“ s podtitulem „Dvanáct úderů sebeobrany chromých“, dále sestavil publikaci „Pleteme si“, což byl slovníček pojmových dvojic, které člověk k stáru nejčastěji zaměňuje (sadař – sadista, faktura – fraktura, žebrák – Točník). Nejnavštívenější byla přednáška „Druhá míza“ a přednáška „Po přechodu“, jakési dopravní desatero v kostce. Ze zdravovědných témat jmenujme práci „Přestáváme být mužem“ a na ni navazující studii „Co s volným časem“.

Já bych se rád soustředil na Cimrmanovu stěžejní gerontologickou práci, nesoucí výmluvný titul „Poslední profese“. V ní Cimrman důkladně rozpracoval metodiku žebrání. Tak především vymezil už sám pojem žebráka. Odmítal uznat za žebráky ty, kteří při vymáhání milodarů hrají na nějaký hudební nástroj nebo zpívají. Ty přeřadil jednoznačně mezi výdělečně činné hudebníky. Pravý žebrák podle Cimrmana získává obživu výlučně tím, že vzbuzuje lítost. Někteří žebráci mají to štěstí, že je příroda obdařila takovým vzezřením, že vzbuzují lítost bez jakéhokoli vlastního přičinění. Ti méně šťastní musí k dosažení úspěchu vynaložit jisté úsilí. Zvláštní kapitolu věnoval proto otázce správného oblékání. Vyloučil zejména drahé kožešiny, jako jsou např. norek, stříbrná liška, persián apod. Odmítal i elegantní obleky sportovní (motoristické, golfové, tenisové atd.). Mimořádnou důležitost přikládal Cimrman žebrákově chůzi. Zavedl proto kursy šourání. Pokud jde o celkové chování, Cimrman klade důraz na takt, i když jistý stupeň drzosti připouští – jinak by se žebrák těžko prosadil. Ale zároveň varuje: při žebrání zásadně nevyhrožujeme. To bychom se již dotýkali tenké hranice, kde končí žebrání a začíná loupež.

K účinnému vyvolání lítosti patří podle Cimrmana i slovní projev. Každý žebrák by měl znát dva tři dojemné příběhy, které by mohl o sobě vyprávět.

Několik takových příběhů Cimrman pro potřeby žebráků napsal. Poslechněte si tři nejslavnější. Prosím kolegu Hrabětu, aby přečetl povídku „Hrabě lidumil“.

Hraběta: Byl jsem hrabě a vlastnil jsem veliké panství. Ale chudoba mých poddaných mě tak dojímala, že jsem jim chodil pomáhat robotovat na svých polích. Tím jsem zanedbal své vrchnostenské povinnosti. Brzy jsem se topil v dluzích a soused, také feudál, skoupil směnky a přivedl mě na buben. Víc než krejcar mi nedávejte, nechci se vrátit mezi tu bohatou pakáž.

Weigel: Příběh „Umělkyně“ byl určen žebračkám.

Hraběta: Milostpane, když se na mě dnes díváte, jistě byste neřekl, že jsem býval umělkyně. Jmenuji se Hermína Froditová a vystupoval jsem pod uměleckým jménem Herma Frodit. Celý život jsem se nemohl rozhodnout, mám-li se oženit či vdát. S léty ubývalo nápadníků i nápadnic, umělecky se mi také přestalo dařit, až jsem skončila v panoptiku jako stará vodní panna.

Weigel: Třetí žebrácká povídka – „Přenošené dítě“ – je nejcennější. Ernest Hemingway ji označil za nejsmutnější příběh světové literatury.

Hraběta: Jsem přenošené dítě, milostpaní. Když jsem se narodil, bylo mi dvanáct let. Od prsu mě matka nemohla odtrhnout, měl jsem již druhé zuby. Do první třídy mě přijali, až když mě matka oholila. V šedesáti jsem šel poprvé do tanečních, v sedmdesáti do učení. Za první vydělané peníze jsem si koupil třetí zuby a žebráckou hůl. Krejcárkem nepohrdnu, rád bych si koupil urnu, než je zdražej.

Weigel: Tolik z Cimrmanovy teoretické činnosti ve frymburském starobinci. Pokud jde o jeho další osudy v tomto ústavu, víme jen, že poté, co profesor Sajner ve svých šedesáti letech zemřel, nedočkav se vydání své práce „Žijme zdravě do sta let“, ztratil Cimrman ve starobinci své výsadní postavení. Z prominentního hosta se rázem stává trpěný strávník, který je novému vedení na obtíž. Oslaben asijskou chřipkou nemůže starobinec opustit a musí snášet všechny ústrky. A nebylo jich málo. Průhledným zfalšováním voleb do samosprávy nestává se předsedou, ačkoliv je v předvolební kampani miláčkem ženského křídla ústavu, ale tuto funkci pro sebe uzurpuje jeho úhlavní nepřítel, tchán nového ředitele Pejřil. Při maškarních šibřinkách bylo jeho náročné masce Pumpa v zimě odepřeno prvenství a cenu si odnesl Pejřilův primitivní Indián, všemi považovaný za mašlovačku. Ani vedení kuchyně nevzalo vůbec v potaz jeho návrh zdravého jídelníčku a stereotypně předkládalo chovancům Pejřilovo oblíbené jídlo kubu, ačkoli houby a kroupy, z nichž se tato jednotvárná strava skládala, způsobovaly většině strávníků úporné zácpy. Jak dlouho v pekle těchto poměrů Cimrman vydržel a zda vůbec ještě starobinec opustil, nevíme. To zůstává předmětem našich dalších výzkumů.

Smoljak: Teď tu máme zase dotaz pro prof. Vondrušku: Je pravda, že většinu anekdot vymyslel Cimrman?

Vondruška: Cimrman je autorem celé řady anekdot. Ovšem výlučné autorství všech mu připisovat nemůžeme. Anekdota je, jak známo, záležitost folklórní, je to součást lidové tvořivosti, podobně jako národní píseň. Čili autor je tu většinou anonymní. Slyšíme-li například nějakou hezkou národní píseň, často litujeme, že autora nelze vypátrat. U anekdoty tomu bývá naopak; někdy si říkáme, že má autor vlastně štěstí, že ho nelze vypátrat. Co tedy vedlo Cimrmana k tvorbě anekdot?

Když na sklonku života bilancoval svou uměleckou činnost, došel k neradostnému poznání: ani jedno z děl, která podepsal, nedošlo uznání. A proto se Cimrman rozhodl ustoupit do anonymity a stát se autorem folklórním. Vědecký instinkt mu velel nevolit tvůrčí oblast náhodně. Jasnozřivě rozpoznal, že moderní doba odsoudí k zániku lidovou tvořivost v takových oblastech, jako je národní píseň, pohádka, pověst, přísloví či pranostika. Jediné, co z ústní folklórní tvorby nezemře a zůstane živé, je anekdota. Tato miniaturní lidová próza přečká podle Cimrmanova proroctví všechny společenské řády. Bude svěží a zelená i ve chvílích, kdy ostatní umění bude skomírat.

V anekdotické tvorbě Cimrman zpočátku tápal. Domníval se například, že oblast obecných mezilidských vztahů je již vyčerpána. Pokoušel se proto těžit humor z jednotlivých specializovaných oborů. Sem patří jeho anekdoty odborné s řadou podskupin: anekdoty veterinární, železniční, radioaktivní, hodinářské apod. Tyto anekdoty nebyly špatné, ale budily smích jen v úzkém kruhu zasvěcenců. Pro příklad jednu vtipnou anekdotu chemickou, ta je velice krátká. Tak: H2SO5. Vidíte, nikdo se nesměje, snad jen tam vzadu jsem zaslechl nějakého chemika… ten totiž ví, že síra by v této sloučenině musila být osmimocná, což je pro chemika něco tak komického… Nebo jednu optickou: Cyrano z Bergeracu si k stáru opatřil brýle. Večer přijde k té své Roxaně a povídá jí, že se nestydíš, Roxano, je ti padesát a děláš mi tu stojky. Tak tady je třeba, přátelé, vědět – to je taková všeobecně kulturní znalost – že Cyrano měl dlouhý nos, takže, když si ty brýle nasadil, zřejmě se mu ohnisko čočky dostalo tak daleko před oko, že do zřítelnice přicházel již obraz obrácený, čímž vznikl dojem té Roxaniny stojky. Tak to je, myslím…

Smoljak: Jestli dovolíte, pane kolego, já jsem dostal nápad. Abychom se na vlastní kůži přesvědčili, jak je vymýšlení anekdot obtížné, udělejme takový pokus. Je nás tu pět celkem inteligentních lidí… dejme si nějaké téma a zkusme na ně vymyslet anekdotu. Je spousta nešvarů v našem životě. Napadá někoho něco?

Co doktor Hraběta? Nevzpomene si na nějaký nešvar?

Hraběta (dlouho přemýšlí): Ne.

Kotek: Co takhle opožděné vykládání vagónů?

Smoljak: Ano, to je pěkný nešvar. Ten by si zasloužil trefnou anekdotu. Kdyby se nám to povedlo, měli bychom v našem hospodářství zase o jednu starost míň. Tak se do toho pustíme.

(Chvíle přemýšlení.)

Vondruška: Tak já bych se pokusil… Ještě to nemám úplně… ale to je jedno. Tak: Na slepé koleji stojí už měsíc vagón plný sýra. A sekretářka říká řediteli velkoobchodu: Pane řediteli, co s tím budeme dělat, přednosta říká, že už se to uvnitř hýbe. A ředitel povídá: Počkáme ještě další měsíc a on vyleze sám.

Smoljak: Ano. Červi s ním hýbají. Vidíte! První pokus – a celkem úspěšný. Kdo dál?

Kotek: Já bych měl. Taková hádanka. Co to je? Stojí to na slepé koleji. Stojí, ano? A přitom se to hýbe. (Všichni dlouho přemýšlejí.) Vondruška (zažertuje): Není to doufám ten můj vagón s červavým sýrem?

Kotek: Je.

Smoljak: Takže to je vlastně tentýž vtip?

Kotek: Ano, ale formou hádanky.

Smoljak: Dobře. Ale ty červy už, přátelé, opustíme. Zkusme na to jít z jiného konce.

Weigel: Nevadí, když to bude trochu pánské, trochu košilaté?

Smoljak: Nevadí.

Weigel: Tak: Na slepé koleji stojí už měsíc vagón plný pánských košil. A teď, je tam taky ta sekretářka, ten přednosta a ten ředitel velkoobchodu, je to v podstatě stejné, jak to říkal kolega Vondruška, jenom místo těch červů bych tam dal moly.

Smoljak: Ano. Vidíte, přátelé, jak je to těžké. Ale já myslím, že jsme se dostali do takového stereotypu. Ono to nemusí začínat vždycky slepou kolejí a tak.

Hraběta: Mě inspiroval tady kolega Weigel tou košilatostí. Ono je skutečně dobře, když je vtip trochu lascívní. Ono to má větší říz. Tak: Na slepé koleji stojí vagón plný podprsenek.

Smoljak: Pane kolego, je tu i mládež…

Hraběta: Podprsenek číslo jedna.

Smoljak: Dobře. (pauza) A dál?

Hraběta: Dál to ještě nemám, ale já myslím, že kdyby si s tím člověk trochu pohrál…

Smoljak: Ano, tak na tom ještě pracujte… Ale prosím vás, opustíme už tu slepou kolej a vymyslíme něco opravdu v jiném duchu. Protože jak začneme tou slepou kolejí, tak se z toho schématu nevymaníme.

Vondruška: Tak na koleji stojí…

Smoljak: Ne na slepé!

Vondruška: Ne. Na koleji. Tak na koleji stojí vagón plný slepých patron. A sekretářka říká: Pane řediteli, ty slepý patrony budeme muset vyložit, protože samy ven netrefí.

Hraběta: Už jsem s tím, myslím, hnul. A bude to trochu jinak. Ty podprsenky ruším, to zapomeňte. Tak: Taková pěkná, kyprá, třicetiletá sekretářka říká řediteli velkoobchodu…

Smoljak: Zase ta sekretářka!

Hraběta: Počkejte, nebojte se, nechte se překvapit! … říká řediteli velkoobchodu: Pane řediteli, na slepý koleji stojí úplně prázdný vagón. A ředitel říká: Zuzanko, vy divoško! A sekretářka na to: Ale pane řediteli, na co vy hned nemyslíte.

Smoljak: Ano. Ale nějak se nám z toho vytratil ten nešvar.

Hraběta: Jak to? Je tam zase jiný nešvar. Zneužívání prázdných vagónů.

Smoljak: No, dobře. Tak, přátelé, jestli někdo nemá opravdu nový nápad, tak už bychom tu anekdotickou tvorbu uzavřeli.

Vondruška: Já bych se ještě jednou pokusil…

Smoljak: Ale, prosím vás, nezačíná to zase tou slepou kolejí?

Vondruška: Ne!

Smoljak: Ředitel velkoobchodu? Sekretářka?

Vondruška: Ne. Nic. Tak: V Africe, v pravé poledne, vedro padesát stupňů ve stínu, sedí dva černoši v bambusové chýši…

Smoljak: No, konečné jsme se dostali jinam…

Vondruška: … a najednou okolo běží taková veliká, beztvará, nažloutlá hmota. A ten jeden černoch povídá: Co to je? A ten druhý na to: Ale tady nedaleko na slepý koleji stál už dva měsíce vagón plný sýra…

Smoljak: Tak dost. Téma anekdoty opustíme. Je tu řada dotazů okrajového rázu.

Tak třeba: Věřil Jára Cimrman v boha? No, víte, on se Cimrman k této otázce nikdy jasně nevyjádřil. Je tady jenom svědectví jeho spolužáka z Heidelberku, který Cimrmana viděl, jak se při jedné strašlivé průtrži mračen dívá z okna a zřetelně si pro sebe mumlá: „Ty se zase předvádíš, Arnošte!“ Ale co z toho vyvodit… já nevím. Jiné svědectví je zase diametrálně odlišné. V Cimrmanově soukromém deníku jsem našel tento jeho výrok: „Jsem bezvýhradný ateista; až se bojím, že mě pánbůh potrestá.“

A teď dotaz, který se týká opět Cimrmana jako autora anekdot. Byl Jára Cimrman někdy trestán? To je, myslím, téma pro dr. Hrabětu.

Dr. Jan Hraběta:

Cimrman trestán byl. Dostal dva měsíce za anekdotu Císař pán v muničním skladu. O výkonu trestu se zachovalo svědectví ředitele solnohradské trestnice Friedricha Nachtigala. Já tu náhodou mám Nachtigalovu vzpomínkovou knížku „Musel jsem na ně být přísný“ a z té bych vám odcitoval jednu zajímavou pasáž: J. Cimrman u mne začínal jako řadový vězeň. Chodil nakrátko ostříhán a vždy skromně oblečen. Žádné ohrnování nohavic, žádné parádní vypalování dřeváků či nošení čapky přes ucho, což jsem nesnášel a na místě trestal. Slušné chování mu brzy vyneslo funkci chodbaře, poté i prominutí zbytku trestu. Upřímně jsem litoval, že od nás tak záhy odchází, neboť jsem cítil, že v něm ztrácíme jednoho z nejlepších vězňů. Domlouval jsem mu, aby zůstal alespoň jako osvětový dozorce. Souhlasil. Založil vězeňský pěvecký sbor „Nepokradeš“, symfonický orchestr dozorců „Bach“, v cele kapsářů vznikl na jeho popud čilý kroužek dovedných rukou. Naše trestnice se záhy stala poutním místem všech, kdo měli zájem o novinky na poli moderního vězeňství. Cimrman sršel nápady: zorganizoval soutěž v dorozumívání Morseovou abecedou přes dvojí i trojí zeď, soutěž „Zpívá celá cela“, závody v odvšivování – to je jen pár příkladů za mnohé. Až na nešťastný „Den otevřených dveří“, kdy nám uprchl vrah Kowalski a defraudant Adler, se mu vše dařilo znamenitě. Když se naplnila má služební léta a začal jsem pomýšleti na penzi, otázal jsem se ho jednou při bulce, zda by nechtěl po mně převzíti mé místo. Ředitel věznice, který začal od píky, by byl pro vězně zářným příkladem. Ale Cimrman měl již jiné plány. – Chci se teď pro změnu obouti do fyziky – řekl mi. Ve vrátnici ho čekal kamarád. Myslím, že se jmenoval Einstein nebo tak nějak.

Smoljak: Děkuji kolegovi Hrabětovi.

Další zajímavý dotaz: Proč byla role správcové ve hře Lijavec svěřena muži. To bych se pokusil zodpovědět sám. Nám vlastně nic jiného nezbylo, protože v našem souboru žádná žena není. Byly sice v minulosti pokusy přivést do souboru ženu, ale žádný z nich nevyšel. Víte, ono je to těžké. Například kolega Vondruška přivedl do divadla – je to asi čtyři roky – dívku, tedy vdanou dívku, která se všem velice líbila. Mělo to sice své pozitivní stránky. Všem například okamžitě stoupl zájem o zkoušky. My jsme stále zkoušeli, oprašovali, prakticky jsme byli pořád v divadle. Vznikly i nové formy zkoušení s individuálnějším přístupem, například zkoušky typu herec-herečka, dva herci-herečka, režisér-herečka, dva režiséři-herečka, dva režiséři-herečka a její kamarádka a tak dále.

Přes tuto intenzívní práci se nám však nepodařilo dovést inscenaci k premiéře. Takže hra Sodoma, jak víte, nebyla nikdy uvedena.

Pak přišel kolega Weigel s návrhem, zda by nebylo výhodnější angažovat herečku, která by se v souboru netěšila tak široké oblibě, v ideálním případě která by se nelíbila nikomu. Sám takovou herečku také objevil, byla to jeho sestra, ale režisérovi – a v tom s ním byli všichni zajedno – se s ní do Sodomy nechtělo. Takže jsme nakonec myšlenku feminizace souboru opustili. Má to své nesporné výhody: vystačíme s jednou společnou šatnou, nikdy jsme neměli jedinou mateřskou dovolenou…

A pokud jde o umělecké hledisko… zahrát ženu není pro nikoho z nás problém. Hlasově se nám dnes velice přiblížily, většina z nich kouří, vzhledově si sice musíme někdy vypomáhat, ale která žena to nedělá, a z psychologického hlediska je ženská postava celkem jednoduchá záležitost. Dalo by se říci, že zahrát muže je pro nás daleko větší problém.

Teď je tady řada žádostí, abychom zazpívali píseň Elektrický valčík. Ta se divákům zřejmě líbí. No, my rádi vyhovíme, je to takové osvěžení. A píseň se vztahuje k tématu naší besedy – Cimrman ji složil při příležitosti zavedení elektrického proudu do Frymburku. Tak pojďte, kolegové!

Všichni:

ELEKTRICKÝ VALČÍK

Jednoho letního večera

na návsi pod starou lípou

hostinský Antonín Kučera

vyvalil soudeček s pípou

Nebylo to posvícení, nebyla to neděle

v naší obci mezi kopci plnily se korbele

(:Byl to ten slavný den

kdy k nám byl zaveden

elektrický proud:)

střídavý, střídavý

silný elektrický proud

střídavý, střídavý

zkrátka elektrický proud

A nyní kdo tu všechno byl:

Okresní a krajský inspektor

hasičský a recitační sbor

poblíže obecní váhy

tříčlenná delegace z Prahy

zástupci nedaleké posádky

pod velením poručíka Vosátky

početná skupina montérů

jeden z nich pomýšlel na dceru

sedláka Krušiny

dále krojované družiny

alegorické vozy

italský zmrzlinář Amadeo Cozi

na motocyklu Indián

a svatý Jan

z kamene vytesán

(:Byl to ten slavný den

kdy k nám byl zaveden…

…

… zkrátka elektrický proud

Na stránkách obecní kroniky

ozdobným písmem je psáno:

Tento den pro zdejší rolníky

znamená po noci ráno

Budeme žít jako v Praze,

všude samé vedení

jedna fáze, druhá fáze,

třetí pěkně vedle ní

(:Byl to ten slavný den

kdy k nám byl zaveden

elektrický proud:)

střídavý, střídavý

silný elektrický proud

střídavý, střídavý

zkrátka elektrický proud

Z projevu inženýra Maliny,

zástupce Elektrických podniků:

Vážení občané, vzácní hosté

s elektřinou je to prosté

Od pantáty vedou dráty

do žárovky nade vraty

Odtud proud se přelévá

do stodoly, do chléva

Při krátkém spojení dvou drátů

dojde k takzvanému zkratu

Kdo má pojistky námi předepsané

tomu se při zkratu nic nestane

Kdo si tam nastrká hřebíky

vyhoří a začne od píky

Do každé rodiny

elektrické hodiny!

(:Byl to ten slavný den…

…

… zkrátka elektrický proud.

Smoljak: Nyní je tady celá hromada dotazů týkajících se místa, kde Cimrman napsal hru Lijavec. Jsou tu dotazy, zda se přesně ví, která budova ve Frymburku to byla, zda je tento bývalý starobinec opatřen pamětní deskou, k jakému účelu dnes slouží a tak dále. My tu máme člověka, který toto místo osobně navštívil. Prosím mistra sportu kolegu Kotka.

Kotek: Jak jistě víte, výstavbou vltavské kaskády se Frymburk octl na dně lipenské vodní nádrže. Já jsem se tam potopil. Tak budova se nachází v hloubce 27 metrů, zachovaly se zbytky obvodového zdiva, dneska je to ovšem přikryto bahnem. To je tak všechno, co by se o tom místě dalo říct.

Smoljak: Takže vy jste tam nic neviděl?

Kotek: Ne.

Smoljak: To je škoda. Diváci se tady ptají na takovou spoustu zajímavých věcí… v jakém slohu to bylo stavěno, kolik měl starobinec místností, jestli tam nebylo vlhko…

Kotek: No tak dneska tam vlhko je, ale jestli tenkrát…

Smoljak: Tak děkuji. Přátelé, dotazů je ještě spousta, ale čas plyne. Takže už jenom jeden, kterým bychom naši besedu uzavřeli: Ve hře je zmínka o Cimrmanově „léčebném divadle“. Co to bylo?

Léčebné divadlo byl Cimrmanův objev, dnes se mu říká psychodrama. Cimrman ho poprvé vyzkoušel v praxi ve frymburském starobinci, a to dobrých dvacet let před Jacobem Levi Morenem, jemuž je objev psychodramatu mylně připisován. Cimrman totiž postřehl, že duševní trauma mnohem více sužuje lidi, kteří nejsou schopni o svých problémech s ostatními hovořit, zatímco lidé, kteří se bez zábran se svými bolestmi svěřují, duševními poruchami většinou netrpí. Princip jeho léčebného divadla tedy spočíval v tom, že ony mlčenlivé introverty přiměl sehrát vymyšlený příběh, v němž si mohli ventilovat své frustrace.

Já jsem po pravdě řečeno dotaz tohoto druhu předpokládal a mám tu s sebou Cimrmanův slavný psychodramatický výstup „Nestyda Hausner“. V podtitulu je uvedeno: Zdravotní scénka pro žárlivou vdovu, hypochondra a ostýchavce. Já bych vám, kolegové, rozdal ten text – tak tady kolega Hraběta bude vdova Hausnerová, kolega Vondruška je hypochondr Chládek a kolega Kotek hraje ostýchavce nebožtíka Hausnera.

NESTYDA HAUSNER

(Zdravotní scénka pro žárlivou vdovu, hypochondra a ostýchavce)

Chládek: Dobrý den.

Vdova: Posaďte se, pane Chládek!

Chládek: Vám se to řekne, vdovo Hausnerová, posaďte se. Ale mluvíte s člověkem, kterému vyoperovali páteř a dali mu místo ní bambusovou tyč.

Vdova: Tak tedy postůjte, pane Chládek.

Chládek: Budu muset. I když nějaké dlouhé stání… Mám totiž ploché nohy.

Vdova: Myslela jsem, že máte protézy.

Chládek: Mám, ale ploché.

Vdova: A co dělají vaši přátelé?

Chládek: Ale odchází to. Co zemřel váš nebožtík manžel pan Hausner, mám už jen toho Bürgera.

Vdova: Vidíte, Hausner. Ještě že jste mi připomněl. Ten si tam dopřává, nemrava. (Ukazuje dolů.)

Chládek: Tam? Já myslel, že je tam! (Ukazuje nahoru.)

Vdova: Měl tam bejt. Ale to by se nesměl na stará kolena spustit s tou flundrou. Proto ho šoupli tam. (Ukazuje dolů.) Chládek: Jděte! A ona je tam flundra s ním? Pomozte mi ohnout ten bambus, na to bych se rád posadil. (Vdova mu pomůže usednout.) Vdova: Proč myslíte, že tak pospíchala do hrobu? Hausner umřel pátýho a flundra šla za čtrnáct dní po něm.

Chládek: A vy myslíte, že oni spolu i tam? ( Ukazuje dolů. )

Vdova: No jo. On se s tím Hausner netají. Chcete si ho poslechnout?

Chládek: To bych rád.

Vdova: Tak dejte ruce na stůl, vyvoláme si ho.

Chládek: Funguje to i s dřevěnýma rukama?

Vdova: Jo, dřevo nevadí. Tak tiše. Hausnere! Slyšíš mě? Duchu, ozvi se!

Hausner: Nazdar, Máňo!

Vdova: Jsi tam?

Hausner: Jsem.

Vdova: Jsi tam sám?

Hausner: Kdepak sám! Je tady se mnou flundra.

Vdova: Že se nestydíš!

Hausner: To bejvalo. Zaživa. To jsem se styděl. Teď jsem nestyda.

Vdova: Dobře, Hausnere, ale já ti to oplatím. Víš, kdo je tu se mnou? Pan Chládek.

Hausner: Chládek mi nevadí. Ten má všechno dřevěný.

*

CIMRMANSMOLJAK/SVĚRÁKLIJAVEC

(Hra s opravdovým deštěm)

Osoby:

Inspektor starobinců

Formánek

Pihrt

Mlynář

Správcová

(Nehostinná, zašlá místnost. Kolem stolu několik rozvrzaných židlí, u stěny lavice a pár proleželých slamníků. Sedí tu mlčky a nehybně podmračená starší žena v šátku. Je slyšet, jak se zvenčí opírá do stavení vítr a jak střechu bičuje déšť. Otevřou se dveře, vstoupí inspektor, městsky oblečený pán v buřince s brašnou v ruce. Složí mokrý deštník a dveře za sebou přibouchne.) Inspektor: Zatrolené počasí! Nebýt té bouřky, už jsem tam byl. Chudák Cimrman. Jistě už je netrpěliv. Myslí si, že už možná ani nepřijdu. Ale já přijdu. To bude tanec! Budu nemilosrdný: Pejřil půjde ke zdi a na jeho pěkné místo u okna si lehne Cimrman. Vlastně by na takovou vizitu nemusel jezdit sám vrchní inspektor všech starobinců. V běžných případech také posílám své podřízené. Ale tohle musím vyřídit sám. Ten jeho dopis! (Zaloví v brašně a vytáhne list.) Jen jsem ho dočetl, už jsem balil zavazadla. Takový člověk, a oni s ním takhle zacházejí. (Čte.) „Postel mám nejdál od okna v koutě za skříní. Třikrát jsem u vrchní světnicové Králové urgoval čisté povlečení. A když se mi ho konečně dostalo, musel jsem poslouchat taková slova jako kachna, potápka a bukač.“ Pravda, svědky na to nemá, ale mně jeho slovo stačí. „Když je u toho ředitel, to ona mluví, jako když másla ukrajuje. Ale když je s námi sama, štípe nás do zad a tahá za obočí. A když se nám večer nechce spát, udělá si na utěrce uzel a mlátí nás hlava nehlava!“ (Složí list.) Ubohý Cimrman! Toho se dočkal na stará kolena! No, já už si s ní poradím. Já jí dám uzel na utěrce! Jen co přestane pršet. (Usedne vedle ženy, aniž si jí všimne.) Hej hola, paní správcová! (Žena nereaguje.) Paní správcová! Paní správcová!

Správcová: Co je?

Inspektor: Aha, tady jste. Dal bych si chléb s uzenkou.

(Správcová chvíli mlčí, pak sejme z věšáku pytel, hodí si ho přes hlavu a vyjde do deště.)

Inspektor: Divná osoba. Nic neřekne, člověk ani neví, jestli odešla uražena nebo pro uzenku.

(Správcová přináší chléb a uzenku.)

Inspektor: Pro uzenku!

(Správcová položí jídlo na stůl, sejme z hlavy deštěm nasáklý pytel, vytřepe ho do publika a pověsí na věšák.) Správcová: Ach jo. Chleba a uzenku. On neví, že až to sní, že dostane žízeň. To on neví.

Inspektor: To hovoříte se mnou?

(Žena mlčí; teprve když inspektor rezignuje na odpověď a dá se znovu do jídla, pokračuje v samomluvě. ) Správcová: To on bude vědět, až se zakousne. Pak mě znovu vyštve do deště, abych mu přinesla něco k pití. Jelito jedno.

Inspektor: Jo, a něco k pití!

(Správcová pohlédne významně do publika, sejme pytel z věšáku, nasadí si ho a vyjde do deště. Sotva se dveře zavřou, už se znovu otvírají. Na prahu stojí venkovský strejc s rancem na zádech a s promáčeným kloboukem na hlavě. Když se pokocháme pohledem na nefalšovanou vodu crčící na něho shora, vejde muž dovnitř.) Formánek: To je čína! Chudák paní Vránová. Dítě se dere na svět, a já uvíznu tady. Dobrou chuť, pane.

Inspektor: Děkuji.

Formánek: Já jsem Formánek. Alois. Z Manětína. (Jak se nahne s napřaženou rukou nad inspektora, vylije na něj z dýnka klobouku vodu.) (Správcová se vrátí se sklenici piva, postaví ji před inspektora a stejně jako prve vytřepe pytel.)

Správcová: Druhý jelito. Viděl, že pro něco jdu. On neřekne, paní správcová, když už tam do toho lijáku jdete, vemte mi taky něco k jídlu a k pití.

Formánek: To mluvíte k nám?

(Správcová neodpoví. Když hosté zjistí, že se odpovědi nedočkají, pokračují v konverzaci.)

Formánek: Vy budete asi z daleka, viďte?

(Inspektor se nadechne k odpovědi, ale monolog správcové ho zarazí.)

Správcová: Ne, to on si počká, až já obsloužím jedno jelito, pak mu to začne v tom jeho mozku, co v mozku, v tom prejtu, co tam má, mu to začne vrtat, a pak teprve přijde na to, že chce taky uzenku s chlebem. Pivo, to ještě ne, to byste toho po něm chtěli moc. To ho napadne, až když bude jíst.

Inspektor: Jedu až z Prahy. Jsem vrchní inspektor všech starobinců a mám tu v kraji velice důležité řízení.

Formánek: Paní správcová, doneste mi také uzenku s chlebem.

Správcová: (Nasadí si pytel, a než odejde, obrátí se do publika.) Pivo ne.

Formánek: Já pospíchám k porodu.

Inspektor: Vy jste lékař?

Formánek: Porodní dědek.

Inspektor: Porodní dědek? To jsem ještě neslyšel.

Formánek: Tady v horách je to běžné, pane inspektore. Napadne sníh a žeňte bábu na lyžích.

(Správcová se vrátí, položí před Formánka talíř a provede svůj obvyklý úkon s mokrým pytlem. Formánek se dá do jídla.) Formánek: Tak vy jste až z Prahy. Taky bych se tam chtěl někdy podívat. Paní správcová, jedno pivečko. (Správcová vezme pytel a odejde.) Formánek: Praha! Slibovali nám, že nás tam vezmou na zkušenou. Ale sliby – chyby. Co člověk nepochytí z doslechu, to se nedoví. Poslyšte, co je na tom pravdy, teď prý po porodu omývají dítě teplou vodou?

Inspektor: Není to můj obor, ale tohle se, co já vím, běžně dělá.

Formánek: Hm. Tak to se tady na horách neujme. Než zatopíte, než se voda ohřeje… Pod pumpou je to raz dva.

Inspektor: Poslyšte, a vy máte nějakou porodní školu?

(Správcová vejde, postaví před Formánka pivo a zopakuje úkony s mokrým pytlem.)

Formánek: Ne. Já jsem samouk, ale snažím se držet krok s vědou. Teď jsem zavedl to číslování, jak oni prej v těch porodnicích to dělají. Tak já taky: vždycky se zeptám, maminko, kolikátý dítě to máte, no a pak mu pěkně inkoustovkou to číslo na zádíčka napíšu. Tak, ono to pěkně nevypadá. Křivý nožičky, na zádech číslo, oni vypadají jako fotbalisti, ale když se to teď dělá…

Inspektor: Máte skutečně odpovědné povolání. Ale to jsem se vás chtěl zeptat: Existuje přes vás nějaká inspekce? Případně postih?

Formánek: Ne. Akorát jednou za rok hlásíme do Vídně na vojenskou kancelář, kolik se narodilo kluků.

Inspektor: A co děvčata?

Formánek: To nikoho nezajímá.

(Rozletí se dveře, ale v osvětleném obdélníku tentokrát kromě deště nevidíme nikoho. Slyšíme jen řízný hlas.) Pihrt: Ruce nad hlavu a seřadit podle velikosti!

(Přítomné uvede tento nenadálý rozkaz do rozpaků, takže nikdo na výzvu nereaguje. Teprve když zazní rána z revolveru a plechový hrníček sletí ze stolu, všichni tři polekaně vyskočí a seřadí se do zástupu.) Směr otevřené dveře pochodem vchod! (Zástup připochoduje ke dveřím, kde se zarazí a pochoduje na místě. Nikomu se nechce do deště.) Byl vydán povel k pochodu na místě? Řekl jsem snad něco takového?

(Trojice se pohne vpřed a poslední stačí ještě sáhnout pro deštník. Když vyjdou před herberk, vpadne dovnitř muž v rakouské důstojnické uniformě a přibouchne dveře. Rozhlédne se, zda v místnosti opravdu nikdo nezbyl, vyjme z příručního zavazadla civilní sako a oblékne si je místo důstojnického kabátku. Pak otevře okno, jako by chtěl vyvětrat.) A co ty? Na tebe to neplatilo? Marš ven, civilisto jeden podělanej!

(Na ta slova otevře dveře a vyjde také ven.)

Představte si, taky mě vyhnal.

(Chvíli čeká se skupinkou pod deštníkem.)

Pane poručíku, už můžeme jít dovnitř? Slyšíte, pane poručíku? Nikdo se neozývá. Pojďte, přátelé, přece tu nebudeme stát na dešti. On nás neukousne. (Pihrt následován ostatními vstoupí.) Kdepak je? Přece nemohl zmizet.

(Pak ukáže na okno.)

Á! Hleďte, vyskočil oknem.

Správcová: Jelita si tu daly sraz.

Inspektor: Promiňte, pane, ale pokud si vzpomínám, vy jste tu předtím nebyl.

Pihrt: Ale byl. Spal jsem támhle v koutě. Paní správcová, chtěl bych se najíst. Přineste mi…

Správcová: Schválně počítejte, kolikrát půjdu do deště. (Vezme pytel a jde ke dveřím.)

Pihrt: Přineste: talíř, hrnek, vidličku a nůž.

(Správcová otevře dveře a vyjde na déšť. Tam jí teprve dojde, že všechno, oč je žádána, má uvnitř. Vrátí se, hodí Pihrtovi s krajním sebezapřením nádobí a náhle dostane hysterický záchvat.) Správcová: Nenávidím! Všechny vás nenávidím! A už to tak dál nebudu trpět. Všichni svlíknout, kalhoty přes židle a spát. Já vám dám, pacholci!

Inspektor: Ale paní správcová, uklidněte se. Na spaní je přece brzo. Večerka je v deset.

(Správcová mávne rukou a odklidí se do kouta.)

Pihrt: Já jím jedině svoje. Nikomu nevěřím. Ono to nemusí bejt přímo otrávený. Ale můžou v tom bejt uspávací prostředky. Kdepak. (Vyndá si z tlumoku jídlo a pití.) Inspektor: Promiňte, pane, ale ještě jsme se nepředstavili. Já jsem vrchní inspektor všech starobinců. Kdo račte být vy?

Pihrt: Já jsem takovej obyčejnej, prostej, nedůležitej, nic zvláštního. Takovej civilista. Tak si chodím po světě, jdu, kam mě napadne, žádný důležitý poslání, víte, jako že bych třeba něco státnickýho, nebo že bych byl poslanej přímo někam, to ne. Prostě jen tak beze zbraně, bez cíle, civilista. Pihrt Josef. (Podává všem ruku, srážeje po vojensku podpatky.) Správcová: Dobře. Dobře. Hodinku si ještě blbněte. Ale v deset sfouknu lampu a šlus.

Pihrt: To mluvíte k nám?

Inspektor: Ne. To je samomluva. Neřekl byste, kolik lidí trpí samomluvou. Pejřil také. Celé hodiny si povídá pro sebe. Ale v jeho případě jde spíš o mazanost než o samomluvu. Víte, on se to Cimrmanovi bojí říct přímo do očí, a tak dělá, jako že si brebentí pro sebe, a přitom z něho vycházejí takové hnusné impertinence, jako třeba kachna, volavka nebo bukač.

Pihrt: To jsou normální vodní ptáci, co chcete? Jsou horší nadávky. Třeba vůl.

Inspektor: Ano, na první pohled to vypadá nevinně, ale to je třeba vědět, že Cimrman má na pravé noze srostlé prsty. Ne všechny, samozřejmě. Jenom dva. Má prostě mezi malíkem a palcem takovou blánu. Ale kvůli tomu přece ještě nemusí trpět, aby si někdo ležel na posteli a otravoval vzduch takovými výrazy.

Pihrt: A to jste slyšeli, jak císař pán – my mu říkáme Franta Pepa Jednička – jak dal tý svý milence kotě?

Formánek (dychtivě): Ne, ten neznám.

Pihrt: Tak ta Schrattová, to je ta herečka, co za ní císař pán pálí, měla narozeniny. A Franta Pepa Jednička jí dal malýho kocourka. A ona povídá: Nezlob se, Fanouši, ale já kočky nesnáším. A císař povídá: To se divím, vždyť vaše služebná tuhle povídala: Nevím, co ta naše milostpaní na tom starým kocourovi vidí. (Pihrt se svému vtipu strašlivě směje a ždímá smích i z ostatních. Formánek povzbuzování ani nepotřebuje, vtip se mu zjevně líbí. Inspektor se jen zdvořile usmívá.) Pihrt: Fuj, to jsem si dal! To se tak někdy povede, že jo? Ještě že tu není žádnej takovej, před kterým bysme se museli, že jo? Že jsme tu jen tak mezi sebou, samý obyčejný civilisti, že jo?

Formánek: A to znáte, jak jel – my mu zas říkáme Starej Procházka – jak jel Starej Procházka do Prahy?

Pihrt: To neznám.

Formánek: Tak Starej Procházka jel do Prahy, a aby se Čechům nějak zavděčil, nechal si napsat tři český věty. Jednu že přečte při návštěvě Invalidovny, druhou na dostihách ve Velký Chuchli a třetí místodržiteli hraběti Thunovi. A teď přijede na tu Invalidovnu a tam ho vítá delegace v čele s kanonýrem Kučerou, kterej přišel ve válce s Prusama o obě ruce. Císař vyndá papírek a čte: „Milý hrabě, vidím, že je česká země v dobrých rukou.“ A pak přijde na to závodiště ve Velký Chuchli a tam mu představí vítěze dostihů. A císař vyndá papírek a čte: „Milý státní kriple, za tvoje zásluhy půjdeš do invalidního důchodu.“ No a nakonec mu místodržící hrabě Thun představí ve svým paláci svoji dvoumetrovou manželku. Starej Procházka zaloví v kapse, vyndá papírek a čte: „Milý sportovníku, máš opravdu Velkou Chuchli.“

(Všichni se smějí, jen Pihrt zvážní a dívá se mlčky před sebe. Když si toho ostatní všimnou, smích jim postupně odumře na rtech. Pihrt pokývá hlavou a vzdychne.) Pihrt: Tak takhle. Hm.

(Pihrt se zvedne a vyndá z batohu důstojnické sako. Převlékne se do něho, z kapsy vytáhne notýsek, z druhé tužku a položí obě věci na stůl. Znovu vzdychne a otevře notes.) Pihrt: Tak jméno…

Formánek: Jako moje jméno?

Pihrt: Nezdržujte to.

Formánek: Formánek.

Pihrt (píše): Celý!

Formánek: Alois.

Pihrt: Bydliště…

Formánek: Manětín.

Pihrt: Povolání…

Formánek: Porodní dědek.

Pihrt: Neexistuje. Píšu porodní bába, v závorce muž. (Potom si Pihrt něco dlouze zapisuje a ostatní ho mlčky pozorují.) Formánek: Ale pane poručíku, proč najednou tohleto… Myslel jsem čistě pro pobavení…

Pihrt: Co bylo to druhý po tom nádraží?

Formánek (s úlevou): Jo ták! Invalidovna. Tak to jste jako já. Já taky, jak někde něco pěknýho slyším, přijdu domů a hned to zapíšu. Člověk to zapomene…

Pihrt: Jak se jmenovala ta hraběnka?

Formánek: Thunová.

Pihrt: Bydliště…

Formánek: To já nevím. Vždyť na tom nezáleží.

Pihrt (diktuje pro sebe): Odmítá sdělit, kde jmenovaná bydlí. Jméno otce…

Formánek: Václav.

Pihrt: Žije?

Formánek: Tatínek je zaplaťpámbů naživu.

Pihrt: Zná anekdotu?

Formánek: Jo, slyšel ji. Von si každej vtip rád poslechne, ale žádnej neudrží.

Pihrt: Matka?

Formánek: Maminka je už dvanáct let na pravdě boží.

Pihrt: Zemřela, aniž anekdotu slyšela?

Formánek: Ne, slyšela ji. Vzala si ji chudinka s sebou do hrobu.

Pihrt (diktuje si):… načež ji odnesla do hrobu. (Sklapne notes a začne přecházet herberkem.) Já to tušil! Je to tady. Tady někde se to líhne. A já na to přijdu. Nebojte se. Já ho najdu, mizeru! (Svlékne důstojnický kabátek a vezme si civil.) Tak co je s vámi? Nějak nám tu zamrzla zábava, ne? (k Formánkovi) Co říkáš, Václave? Vlastně ne, to byl tatík. Ty jsi Lojza, že jo? Ale hele, ta nebyla špatná, ta jak náš Fanouš jel do tý Prahy. (k inspektorovi) A co ty? Ty žádnou neznáš?

Inspektor: Ne, já anekdoty nevypravuji, neposlouchám a ani se jim nesměji.

Pihrt: Já ti dám nesměju a neposlouchám! Ta tě pěkně vzala, ta Lojzova. Ale ze mě nemusíš mít strach. Ani jsem si tě nezapsal. No, přestává pršet, musím jít. To víte, povinnost. Povinnost vola. Totiž povinnost volá. Tak, paní správcová, sbohem, pane inspektor, sbohem, pane Formánek, na shledanou. (Odejde.) Formánek (zvedá se): Ono se to opravdu trhá. Musím k tomu porodu. I když ta Vránová… Dvanáct dětí porodila. Ta už rodí levou rukou. Takže možná přijdu, napíšu na zádíčka třináctku a bude to.

Inspektor: Pane Formánku, jestli dovolíte, dám vám jednu radu. Až přijdete domů, připravte rodinu na svou delší nepřítomnost.

Formánek: A proč jako myslíte?

Inspektor: Ten člověk, co tu byl, si nezapisuje anekdoty proto, že by si je nepamatoval.

Formánek: Ne?

Inspektor: Vy jste asi ještě neslyšel o civilních policistech, že ne?

Formánek: Ale jo, něco jsem o nich slyšel.

Inspektor: Tak dneska jste ho i viděl.

Formánek: Vy myslíte, že on…?

(Inspektor významně pokývá hlavou.)

Formánek: A sakra!

(Náhle si inspektor všimne, že Pihrt zapomněl na stole svůj notes.)

Inspektor: Člověče, vy máte víc štěstí než rozumu. On tady ten zápisník zapomněl.

Formánek: No to je tedy terno! Ale co když se pro něj vrátí? Že bysme ho spálili?

Inspektor: Možná, že by stačila jenom drobná úprava. (Nalistuje stránku a začne gumovat.) Místo Formánek z Manětína napíšeme Pejřil Karel ze starobince. A je to. (Dopíše a schová tužku.) Formánek: Pane inspektore, já jsem samozřejmě rád, že jste mi udělal ten výmaz z trestního rejstříku, ale já nevím, jestli si to můžu vzít na svědomí. Co když toho Pejřila místo mě zavřou? Nevinnýho člověka!

Inspektor: Podívejte se, pane Formánku, přestárlé lidi oni do vězení nezavírají. Nejhorší, co by mohli Pejřilovi udělat, by bylo dát mu postel dál od okna. A to by bylo jedině spravedlivé. Jeho místo u okna by konečně dostal Cimrman, který potřebuje studovat, psát a komponovat, zatímco Pejřil se tam jenom válí, mastí karty a chrní. A někdy dokonce, nebudete tomu věřit, plive z okna na záhon s hlávkovým salátem. Prase. Takže, pane Formánek, Pejřila nelitujte. Takovému člověku oplétačky s úřady jen prospějí. (Listuje Pihrtovým zápisníkem.) Ten toho tady má. Antošík Ladislav, krejčí, Kořenov. Slyšel na zabíjačce, otec a matka zemřeli, aniž uslyšeli, dovoz z Vídně cestujícím v bavlně O. Winkelhöferem. Smál se tovaryš Písecký Karel, běhaje v křečích na dvůr a zpět. Anekdota: Následník trůnu návštěvou u císaře po dešti.

Slez z toho trůnu, Veličenstvo! Je po dešti.

Proč bych slézalo, synovče?

Minule jsi řeklo, že slezeš, až naprší a uschne.

Konec anekdoty. (Oba se smějí.)

Inspektor: Půvabné dílko, není-liž pravda? Tak copak tu máme dál? Krček Bohumil, holič, Liberec. Císař pán na poště mlácen kulatým razítkem do hlavy.

Formánek: Jo, ten je dobrej, to je vo těch známkách.

Inspektor: Císař nespokojen, že má o kolečko víc, úředník namítá, razítko nesmí jít mimo, nutno trefit do hlavy. V holírně se smál Kalous Jindřich a Jeřábek Vojtěch. Namydlen Piskoř Jan a Knittel Václav, smích pod pěnou nelze prokázat. Otec i matka naživu. Dosud při smyslech. Schopni šíření. (Inspektor sklapne notes.) Formánek: Pane inspektore, přečtěte ještě nějakou!

Inspektor: Ten Pihrt se může každou chvíli vrátit.

Formánek: Aspoň jednu, já budu dávat pozor.

Inspektor: Tak dobře. Třeba hned tu první. (Nalistuje první stranu.) A hleďme! Ta je dokonce tištěná! (Čte.) Provokační anekdota číslo 1 pro pánskou společnost. Schváleno ministerstvem výživy 3. ledna 1899. To znáte, jak císař pán, my mu říkáme Franta Pepa Jednička, dal své milence kotě? Tak ta Schrattová, to je ta herečka… no jo, tu nám přece Pihrt vyprávěl. (Obrátí list.) Provokační anekdota číslo 2, schváleno atakdále… pro lidové vrstvy, včetně mládeže a dětí. Povím vám jednu podařenou říkanku, to se nasmějete.

V Schönbrunnu, v Schönbrunnu

střílel císař na srnu.

Minul se však cíle,

zapomněl si brýle.

Formánek: No jo, ale ty úředně schválený jsou slabší než ty, co si vypravujeme, nezdá se vám?

Inspektor: To bych řekl. Vždyť ty, co opravdu kolují, vymýšlí jiná hlava. A taková správná protihabsburská anekdota, pane Formánku, ta má veliký význam. Ta působí v budově monarchie, jak říkal náš statečný Karel Havlíček, jako červotoč. Nikdo nic netuší a jednoho dne je budova rozhlodána. A pak stačí jeden pořádný liják, v základech to chrupne a celá budova se zřítí.

Formánek: Pane inspektore, když nás tak cesta svedla, dva dobré vlastence, pojďte si zazpívat Spi, Havlíčku.

Inspektor: Vy byste opravdu rád?

Formánek: Je to má nejmilejší.

Inspektor: Že právě tato píseň je oblíbena i u vás, nejsprostších lidí, to mě ze srdce těší. Nuže, udejte tón.

Formánek (začne zpívat):

Spi, Havlíčku, v svém hrobečku…

Inspektor (se přidá):

… národ zpívá tvou věrnou písničku,

odpočívej v pokoji!

Kdybys mohl z hrobu hledět,

viděl by jsi národ pro tě želet,

odpočívej v pokoji!

(Během písně vstoupí nikým nepozorován poručík Pihrt a zpívá s ostatními.)

Tvoje tělo v hrobě hnije,

ale duch tvůj posud v Čechách žije,

odpočívej v pokoji!

Správcová: Jen si koledujte!

Ostatní: Chtěl jsi vlasti blaho přáti,

za to musels na věčnost se bráti.

Odpočívej v pokoji!

Inspektor: Taková píseň už dovede vyburcovat!

Ostatní: Nuže, bratři české vlasti,

zazpívejme k Havlíčkově slasti,

odpočívej v pokoji!

Inspektor: Někdy se až děsím, jak jsme odvážní.

Ostatní: Naše stará ctěme práva,

na zdar vlasti, Havlíčkovi sláva!

Sláva buď mu na věky!

Pihrt: Takhle pěkně jsem tuhle písničku slyšel naposledy zpívat ve státní trestnici na Borech. Nechal jsem si tady někde zápisník.

Inspektor: S návrhem zpívat tuto píseň jsem přišel já. (Formánek chce něco namítnout, ale inspektor ho pohybem ruky zarazí.) Inspektor: Pište si, pane poručíku, vrchní inspektor všech starobinců…

Pihrt: Ale nechte toho. Písničky nejsou můj obor.

Formánek: No, je na čase, abych vyrazil. Ona ta Vránová vypadala, že toho bude víc. Kdyby to byly tak trojčata, možná, že bych to třetí ještě chytil.

Inspektor: Počkejte na mě, příteli, půjdu také. Paní správcová, platím.

Formánek: Mně to taky spočítejte.

Správcová: Dejte mi pokoj.

Inspektor: Ale paní správcová, co to zase je? Jedli jsme? Jedli. Pili jsme? Pili. Tak musíme platit.

Správcová: Já to znám, to vaše placení. Budu se s tím počítat…

Inspektor: Nevím, proč nám nevěříte, my vám skutečně chceme zaplatit.

Správcová: Penězma, nebo zase knoflíkama?

Inspektor: Opravdovými penězi.

(Správcová tedy vezme účtenku a počítá útratu.)

Pihrt: Mně, doufám, nic nepočítáte. Špinil jsem jenom nádobí, zatímco se tady špinila monarchie. A za to taky ještě nikdo neplatil, viď, Václave? Ne, to byl tatík. Ty jsi Lojza, viď?

(Správcová, vyrušena při sčítání, roztrhá účtenku a začne znovu. Všichni čekají, až to spočítá.)

Inspektor: Paní správcová, to snad není tak obtížný početní úkon. Vždyť jsem měl jen uzenku, chléb a pivo. (Správcovou jeho replika vytrhne znovu ze soustředění. S vyčítavým pohledem na inspektora účet roztrhá a začne počítat potřetí. Vtom venku mocně zahřmí a strhne se nový liják. Pihrt s Formánkem vyhlédnou z okna.) Formánek: To je hrůza!

Pihrt: To tady zase zkejsnem.

Inspektor: Paní správcová, zrušte ten účet!

Správcová: Já to věděla, že to počítám zbytečně! (Mrští účtem o zem a začne všechny mužské pohlavkovat. ) Bouřka! Já vám dám bouřku! Dědkové mizerný!

Inspektor: No tak, paní správcová, uklidněte se. Bouřka je přírodní úkaz. Za to nikdo z nás nemůže.

Správcová: To mám za trest, tohleto.

Pihrt: Ten déšť už mi leze krkem. Já mám rád, když prší, protože déšť nám houfuje lidi pod střechu. Ale ne takovejhle liják. Pro nás jsou nejlepší přeháňky. Lidi se schovaj do nejbližší hospody, já si je proklepnu, vyjde slunce a jdu zase jinam. Ale tady tvrdnu se třema podělanejma civilistama, který už mám dávno zpracovaný.

Formánek (od okna): Takovej liják snad Rakousko nezažilo.

Inspektor: A také už nikdy nezažije.

Pihrt: Jak to myslíte? To myslíte, že už nikdy nebude takhle pršet?

Inspektor: Možná, že bude. Ale už ne na rakousko-uherskou monarchii.

(Rozletí se dveře. V nich se objeví muž v mlynářském, tvář zkřivenou bolestí, a v křečích se chytí zárubní.) Mlynář: Bětuško, cos mi to udělala?!

(Inspektor s Formánkem k němu přiskočí a odvedou ho ke stolu.)

Formánek: Pane otče, co se vám stalo?

Mlynář: Bětuško! Taková bolest!

Formánek: Co je s paní mlynářkou?

Mlynář: Odjela k matce.

Formánek: A vy myslíte, že se nevrátí?

Mlynář: Vrátí, ale až za tři dny. To nemůžu vydržet. (Mlynář se chytí za břicho.)

Inspektor: Příteli, to jste chlap? Co to je, tři dny bez ženy?! Znal jsem člověka, který vydržel bez ženy čtrnáct dní.

Mlynář: Ježišmarjá, Bětuško, cos mi to udělala! Taková kuchařka!

Inspektor: Vždyť se dočkáte. Za tři dny je zpátky a zase vám navaří.

Mlynář: Nechci! Nechci! Bětuško, tos mi neměla dělat. Copak nevíš, že kuba staví?!

Inspektor: Ale prosím vás, nějaký Kuba nemůže přece takové manželství… Jak dlouho jste spolu?

Mlynář: Třiadvacet let.

Inspektor: No tak vidíte.

Pihrt: To chce rum. Na takovou bolest já se nemůžu dívat. To chce rum. (Vytáhne čutoru a pije.)

Mlynář: Kuba staví, kuba staví! Copak to ksakru nevěděla?

Inspektor: Takže on teprve staví a ona už se k němu nastěhovala? To je nerozum.

Pihrt: (Znovu si přihne.) Ženskou musíš držet zkrátka. Jednu bych jí vrazil, Kubovi druhou a byl by klid. Ale hele, v tom mlejně se taky semelou všelijaký anekdoty. Lidi přijedou, čekaj… Neznáš nějakýho pěknýho protihabsburáka?

(Formánek s inspektorem gestikulují, aby mlynář nic neříkal.)

Mlynář: Dej mi pokoj! (Formánek a inspektor gesty jeho postoj schválí.)

Formánek: Pane otče, natáhněte se tu pěkně, zdřímněte si, uvidíte, jak se vám uleví.

Mlynář: Myslíte?

Formánek: Určitě.

Mlynář: Bětuško, Bětuško…

Inspektor: Vidíte, pane otče. Znám člověka, který by vám pomohl. Zrovna k němu jdu. Žije tady nedaleko ve starobinci. Každý si tam nese na hřbetě nějaké trápení. A on přišel na to, jak jim ulevit. Geniální myšlenka: léčebné divadlo.

Správcová: Blázen.

Inspektor: Sednou si kolem stolu a on jim řekne: Ty, Pejřile, jsi starý vysloužilec. Pořád bys někoho komandoval, ale nikdo tě neposlouchá. A ty, Fafejto, jsi chtěl být doktorem, ale na studie nebyly peníze. Každý se o tom stydíte mluvit. Dusíte to v sobě, v noci vás tlačí můra. Pojďte, kamarádi, zahrajeme si o tom divadelní kus. A v tom kuse se každý bude jmenovat jinak. A z toho svého trápení se vypovídá.

Správcová: Ale v deset hodin se zhasne a šlus.

Inspektor: Ano. V deset hodin se zhasne a všichni budou spát jako mimina.

Pihrt: Jo. Každej máme svý starosti. Někdo si pustí hubu na špacír, pak se klepe, že půjde za katr, viď, Václave? Vlastně ne, počkej, jak ty se jmenuješ… (listuje ve svém notesu)… Pejřil Karel! Kadlík! Kadlíku, Kadlíku, dobrá kaše na mlíku… Hergot, já nějak moc rozvazuju. Ten civil k tomu rumu, ono to nedělá dobrotu, člověk se uvolňuje… (obléká si uniformu) … pak začne najednou vykládat, jaký má důležitý poslání, ne, ne. No, a hned je to lepší. (Napřimuje se.) Ona ta uniforma člověka tak nějak zkázní. Kolik myslíš, Kadle, že je v celém Rakousku takovýchhle uniforem? Myslíš tak stovka, viď?

Formánek: To ne. Když říkáte v celým Rakousku, tak to jistě mnohem…

Pihrt: Dvanáct. Jako apoštolů. Bylo nás třináct. Ale třináctej zradil. No, zradil… Napil se a kecal. Všecko vykecal.

Inspektor: A co?

Pihrt: Všecko.

Inspektor: Co například?

Pihrt: No, co! Například hned to nejdůležitější: kolik nás je. A taky podružnější věci; že se velitel jmenuje Schmied, hlavní stan že je v Salzburgu, proč máme na vejložkách tchoře…

Inspektor: Proč?

Pihrt: To bys chtěl vědět, viď? Neřeknu. Jenom napovím. Co dělá takovej tchoř? No, přemejšlej, Kadle.

Inspektor: Já nejsem Karel. Karel je tady pan Alois.

Pihrt: To je jedno. Pro mě jste všichni Kadlové. (Rum mu už značně stoupl do hlavy.) No, co dělá takovej tchoř?

Formánek: Smrdí.

Pihrt: To je vedlejší. Tak já ti to teda povím, Kadle, protože bys na to stejně nepřišel. Ty si totiž myslíš, že já jsem nějakej obyčejnej čmuchálek, kterej popichuje lidi, tahá z nich protihabsburáky a pak to někde hlásí zlatku za kus, pch! To je žabařina. My máme velkej, dlouhodobej státní úkol, kamaráde. Najít tu líheň, kde to vzniká, najít toho mizeru, kterej ty smradlavý vejce snáší, zahřejvá a pouští ten puch do světa. A já, Kadle, jsem na stropě… na stopě. Ještě ho nemám, ale už kroužím těsně okolo. Je to někde tady. Je to sakra blízko. A jen co přestane ten liják, chytím stopu a jdu po něm. A pak ho chytím za límec, přivedu ho Frantíkovi Pepíkovi Jedničkovi a zamelduju: Vaše císařská Výsosti, poručík Pihrt, tady vám ho vedu. A Frantík Pepík Jednička řekne: Generále Pihrte, splnil jste úkol. Ve dvanáct patnáct odjíždíte expresním vlakem na dovolenou do Mariánských Lázní. Pohov!

Inspektor: Na obzoru se již trhají mraky.

Pihrt: Slyšíš, generále Pihrte, to je tvoje chvíle! (Chvatně skládá svoje věci a má se k odchodu.) Hej, ty tam, v tý kukani! Ještě si chvíli zahřívej ty svý pukavce. Ale to, na čem sedíš, jsou tvoje poslední vejce! (Vyrazí ven.) Inspektor: (Chystá se k odchodu.) Musím ho varovat.

Formánek: Koho, pane inspektore?

Inspektor: Vy jste to ještě nepochopil, pane Formánku?

Formánek: Cože? Ten, kdo pro nás vymýšlí ty vlastenecké protihabsburské anekdoty, to je…

Inspektor: Ano. Zdánlivě bezbranný stařec, o němž dnes již nikdo neví, jehož spisy, místo aby v kožených vazbách zdobily vědecké kabinety a universitní knihovny, se válejí v krabici od margarinu pod postelí (zvedne zpod postele krabici), kde se mimochodem už měsíc nezametalo, přestože na to vrchní světnicovou Královou denně upozorňuji. A ten člověk tady leží u zdi, kde nevidí ani na čtení, ani na psaní, já nevím, proč by měl zrovna Pejřil ležet u toho okna. Já se prostě přestěhuju a bude to. (Vezme ze slamníku deku a polštář a přenese to na slamník u okna.) Správcová: Tak to teda ne. O tom tady vy nebudete rozhodovat. (Hodí mu věci zase zpátky.)

Formánek: A pane inspektor, to takový slavný člověk, takový vědec si najde čas, aby nás, sprosté lidi, kurva, dobrou anekdotou povzbudil a rozesmál?

Inspektor: Najde, pane Formánku. Pracuje teď kupříkladu na formulaci zákona o dědičnosti. Přemýšlí, píše a náhle se zasměje. Zavolá ústavního posluhu a řekne: Pane Fafejto, Starý Procházka povídá jednou svému komorníkovi: Schambergu, odneste odtud ten koš s těmi hnijícími odpadky. Ale Vaše Veličenstvo, vždyť tu žádného koše není, říká komorník. Tak co to tu u čerta tak smrdí? Jestli ono to není od toho, Vaše Veličenstvo, povídá komorník, že se nám rozkládá Rakousko.

Formánek (směje se): Ta sedla! Ta má tedy říz!

Inspektor (rovněž pobaven): Ano, ústavní sluha se také směje, hned bere klobouk a ptá se …

Formánek: Kam s ní, pane Cimrman?

Inspektor: Jděte na nádraží, přikáže Cimrman, a řekněte strojvedoucímu Trčkovi, ať ji zaveze do Hradce. Ale teď už opravdu běžím. Musím u něho být dřív než Pihrt. (Vezme své svršky, otevře dveře a naposledy se obrátí k Formánkovi.) Pane Formánku, pohleďte, slunce! Mračna se rozplynula, liják spláchl to staré a shnilé. A ve vzduchu je cítit, že se co nevidět narodí cosi velkého a krásného.

Mlynář: Lidi, už to na mě jde! (Inspektor se ve dveřích zarazí.)

Formánek (přiskočí k mlynáři): Co se děje, pane otče?

Mlynář: Už se to hnulo. To je bolest!

Inspektor (zavře dveře): Pane Formánku, nemůžete tomu člověku pomoci? Vždyť jste téměř lékař.

Mlynář: Bože, to je bolest!

Formánek: (Prohmatává mlynáři ležícímu na posteli břicho.) Já nevím, něco takovýho jsem ještě nedělal, ale snad v tom nemůže bejt tak velkej rozdíl. (Rozhlédne se a spatří mlynářův raneček.) Já si ho půjčím, jo? (Vezme raneček a vsune ho pod ležícího mlynáře. Pak k němu přisedne.) Formánek: Tak maminko, totiž tatínku, zhluboka dýchat, ale ne rameny, tam vám to není nic platné! Pěkně bránicí.

Mlynář: Bětuško, ty bestie, cos mi to udělala!

Formánek: Vidíte, pane inspektore, ženská také – každá v tý těžký chvíli toho svýho proklíná. Tak, pane otče, a teď záleží jenom na vás. Musíte si věřit, že to dokážete. Už tisíce otců před vámi to dokázalo. Tak se pěkně soustřeďte, ráz, dva – a už to je. ( Vytáhne zpod ležícího mlynáře jeho raneček, který se nyní změnil v pořádný ranec, a nese ho k oknu.) Mlynář: To snad ani nemůže bejt moje.

Formánek: Otevřete okno, pane inspektore. (Vyhodí ranec z okna a pak okno zase zavře. ) Tak, a máte to za sebou, pane otče!

(Otevřou se dveře a v nich stane poručík Pihrt.)

Pihrt: Třetí defenestrace! Vyhodili ho z okna.

Inspektor: Cože? Koho?

Pihrt: Místodržícího. Hraběte Thunu.

Formánek: Tunu? Tolik toho zase nebylo…

Pihrt: Rakousko padlo. Sbohem, má uniformo! (Odhodí vojenské sako do kouta.)

Inspektor (k ostatním): Slyšíte? Dobře poslouchejte!

Pihrt: Sbohem, Mariánské Lázně.

Inspektor: No, jen dál!

Pihrt: Sbohem, můj zápisníčku… (Hodí ho rovněž do kouta.) Sbohem, generále Pihrte!

Inspektor: To je všechno?

Pihrt: Skončil jsem.

Inspektor: Ano, skončil. (Sebere Pihrtovu uniformu a otevře okno.) Na smetiště dějin s tou veteší!

Správcová: Smetiště je na druhý straně.

Inspektor: (Zavře okno a hodí sako na druhou stranu.) Tak jsme se dočkali! Kamarádi, navrhuji, abychom na oslavu vítězství uspořádali velký celoústavní maškarní bál, který bude ještě bohatší než ten loňský. A spravedlivý! Ne aby zase vyhrál Pejřil s tím svým Indiánem, kterého všichni považovali za mašlovačku.

Pihrt: A kdo by měl vyhrát podle tebe?

Inspektor: Moje Pumpa v zimě sklidila největší potlesk!

Pihrt: (Předvede posměšně zmíněnou masku.) Pumpa v zimě! Přišel vobalenej slámou a pytlema a takhle dělal rukou.

Formánek: Mně se to líbilo.

Mlynář: Protože ti dává doutníky, patolízale.

Inspektor: Držme se textu, přátelé! Myslím, že se brzy nadějeme velikých změn. Naše nová vlastenecká vláda se postará, aby ti, kdo se nejvíce zasloužili o pád monarchie, byli po zásluze odměněni. Ministerstvo osvěty, jak ho znám, vydá výnos, aby významní umělci, spisovatelé a vědci, jako jsem já, měli zajištěna důstojná místa u okna.

Pihrt: To tam je, v tý hře? Ukaž mi to. (Bere rukopis hry, který ležel až dosud nepovšimnut na stole.) Inspektor: Není, ale bude to tam. Už to tam píšu.

Pihrt: Tak si piš, že já osobně jsem to hrál naposled.

Formánek: Ale no tak, Pejřile, kdo by hrál Pihrta?

Inspektor: Jen ho nechte, pane Fafejto. Budou to hrát jiní. A lepší!

Formánek: My děláme, co můžeme, pane Cimrman.

Inspektor: O vás nemluvím, pane Fafejto. Vy se aspoň snažíte. Ale jsou tady jiní, kteří nejen že nám nezametou pod postelí, ale zúčastňují se naší léčebné hry neochotně a za úplatek, ať to ředitel slyší…

Správcová: A dost! (Udělá uzel na utěrce.) To mám za svou dobrotu. Já vám dám! Dědkové plesniví! (Začne je mlátit po hlavách.) Deset hodin, kalhoty přes židle a spát! (Inspektor, Pihrt, Formánek a mlynář si poslušně svléknou kalhoty a zalezou pod deky. Správcová sfoukne lampu a s nerudným brumláním odchází.) Správcová: A ticho bude! A ruce na deky! Obě.

Inspektor (když se za ní zavřou dveře): Štětináč!

Správcová (prudce dveře otevře): Kdo to byl?! Kdo to řek?! Počkejte ráno… (Odejde.)

Inspektor (zapálí svíčku): Pane Fafejto, až půjdete ráno do města, dejte ten rukopis na dráhu a řekněte strojvedoucímu Trčkovi, ať ho zaveze do Prahy. Je tam takové divadlo. Ne to národní. Tohle je na periferii za krematoriem. A tam jsou takoví mladí, no, možná, než se to k nim dostane… takoví nadaní herci. A jestli ti se mé hry chopí, mohu klidně spát. Dobrou noc.

(Inspektor sfoukne svíci a scéna potemní. Opona.)

(Konec)

DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SMOLJAK, SVĚRÁK

LIJAVEC

(Hra s opravdovým deštěm)

Režie: Ladislav Smoljak

Scéna a kostýmy: Jaroslav Weigel

Hudba: Jaroslav Uhlíř (Elektrický valčík)

Osoby a současné obsazení:

Inspektor starobinců

Ladislav Smoljak nebo Zdeněk Svěrák

Formánek

Jaroslav Weigel

Pihrt

Miloň Čepelka nebo Pavel Vondruška

Správcová

Jan Hraběta nebo Bořivoj Penc

Mlynář

Petr Brukner nebo Václav Kotek

V roli Formánka alternoval do r. 1988 Jaroslav Vozáb,

v roli správcové Jan Kašpar.

Premiéra 22.1.1982 v Praze-Braníku

© Ladislav Smoljak, 1992

© Zdeněk Svěrák, 1992ISBN 80-85192-22-5