DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SMOLJAK, SVĚRÁK

DOBYTÍ SEVERNÍHO PÓLU

Čechem Karlem Němcem 5. dubna 1909

Cimrmanovo severské drama je uvedeno seminářem,zahrnujícím tato témata:

NOVĚ OBJEVENÁ BÁSEŇ

ZKOUŠKA NOVÉ TECHNICKÉ SÍLY

OBJEV ARKTICKÉHO SNĚŽNÉHO ČLOVĚKA

CIMRMANOVA ZÁHADNÁ HRA PŘETRŽENÉ DÍTĚ

ŽIVÉ OBRAZY JÁRY CIMRMANA

MASOVÁ SCÉNA ŠKODU NEZJISTÍ, KDO SE POJISTÍ

(Představení by mělo začít vždy přesně ve stanovenou hodinu, aby se dalo neklidu způsobeného opozdilci využít k rozehrání následující situace.) NOVĚ OBJEVENÁ BÁSEŇ

Svěrák: Vážení přátelé! Dnešní naše setkání uvedeme recitací Cimrmanovy nově objevené básně „Školní brašnička“. Prosím kolegu Bruknera.

Brukner: Jára Cimrman: „Školní brašnička“ Má školní brašničkos penálem dřevěným…

Svěrák: Pššššt! (Gestem se omluví recitujícímu, že ho přerušil.)

Brukner: Jára Cimrman: „Školní brašnička“Má školní brašničkos penálem dřevěnýms tebou jsem chodívalzeleným osenímV tobě jsem nosíval…

Svěrák: Prosím vás, klid tam vzadu. Ono to skutečně ruší. Promiňte, pane kolego.

Brukner: Jára Cimrman: „Školní brašnička“Má školní brašničkos penálem dřevěnýms tebou jsem chodívalzeleným osenímV tobě jsem nosívalvětšinou jedničky…

Svěrák: Přátelé, nezlobte se, ale je to neúcta jak k autorovi, tak k divákům, kteří přišli včas.

Brukner: … k radosti tatíčkak radosti matičky…

Svěrák: A konečně i tady ke kolegovi Bruknerovi, který se nemůže na ten přednes soustředit. Promiňte, pane kolego.

Brukner: Učitel Voříšekdávno již pod drnemchoulí se v hrobečku…

Svěrák: Ne! Tak takhle to opravdu ztrácí smysl. Pane Kalino, rozsviťte, prosím vás, děkuji, a diváci, kteří přišli pozdě, posaďte se na svá místa, my počkáme.

(V sále se rozsvítí, opozdilci vyhledají svá sedadla, hluk se nakonec ztiší.)

Ano, děkuji, můžeme zhasnout, prosím, pane kolego.

Brukner: … choulí se v hrobečkuv kabátku chatrném…

Svěrák: Pane kolego, to by nemělo souvislost, od začátku, prosím vás.

Brukner (poněkud rozladěn): Jára Cimrman: „Školní brašnička“Má školní brašničkos penálem dřevěnýms tebou jsem chodívalzeleným osením…

Svěrák: Vidíte, jak to pěkně zní.

Brukner: V tobě jsem nosívalvětšinou jedničky…

Svěrák: Jako by to nešlo hned.

Brukner: … k radosti tatíčkak radosti matičkyUčitel Voříšekdávno již pod drnemchoulí se v hrobečkuv kabátku chatrnémMá školní brašničkos penálem dřevěným…

Svěrák: Vy to jedete znovu od začátku?

Brukner: To je čtvrtá sloka, ta začíná stejně jako první.

Svěrák: Aha. Tak pardon.

Brukner: Má školní brašničkos penálem dřevěnýmjak se ti, Voříškujak se ti odměním

(Svěrák začne tleskat a strhne své kolegy na jevišti, možná i diváky.)

Brukner (neklaní se, jen vyčítavě hledí na Svěráka): To ještě není konec. Ještě jedna sloka.

Svěrák: Moc se omlouvám.

Brukner: Vše, cos mě naučilpředám teď národusemínka z brašničkyvydají úrodu

(Dorecituje a otráveně si sedne.)

Svěrák: Teď už můžeme zatleskat?

(Brukner mávne rezignovaně rukou.)

Svěrák (tleská): Děkuji kolegovi Bruknerovi za velice pěkný přednes.

ZKOUŠKA NOVÉ TECHNICKÉ SÍLY

Svěrák: A teď vás, přátelé, poprosíme o trochu trpělivosti. Jistě víte, že divadlo se neobejde bez pracovníků, kteří zajišťují jeho chod v zákulisí. My v současné době potřebujeme novou technickou sílu, a tak jsme dali do novin inzerát. Přihlásilo se na něj devět uchazečů a my bychom je rádi postupně vyzkoušeli. Vy si možná říkáte, proč tím rušíme představení, proč si je nevyzkoušíme jindy. Ale to máte tak: on ten člověk nám v prázdném sále tu zkoušku udělá, jenomže pak přijdete vy, publikum, a psychická zátěž mu tak sváže ruce, že to, co předtím hravě zvládal, najednou nejde.

Začátkem sezóny jsme třeba přijali jednoho velice schopného, chytrého – inženýr to byl, ale veliký trémista. Ani ho nebudu jmenovat, abych mu nedělal ostudu, ale tomu jsme marně říkali: Pane Novotný, nebojte se… On nám vysloveně kazil představení. Když měl rozsvítit, tak zhasnul a naopak, pletl magnetofonové pásky, do pohádky Dlouhý, Široký a Krátkozraký například zničehonic pustil kulometnou palbu. Děti v hledišti poznaly, že to do pohádky nepatří, kolega Vondruška to chtěl zachránit a volal: Děti, to je datel! Ale děti dneska nevědí, co je datel, a kulomet poznaly naprosto bezpečně.

Když už jsem u toho inženýra Bedřicha Novotného: jeho vinou došlo dokonce k dosti vážnému zranění jedné osoby, ke zranění hlavy. On měl na konci představení ruční klikou zatáhnout oponu, ale byl tak vynervován, že se té kliky jen křečovitě držel a třásl se po celém těle. Takže jsme ho nakonec museli udeřit tyčí. Dnes tu máme čtvrtého uchazeče, je to pan Roman Měcháček.

(Svěrák se otočí k portálu a hovoří k uchazeči, kterého nevidíme.)

Tak pane Měcháčku, vy chcete pracovat v našem divadle, ano?

Měcháček (téměř neslyšně): Ano.

Svěrák: Dobře. A co vás vede k tomu, že se o tu práci ucházíte?

Měcháček: Já rád chodím do divadla…

Svěrák: Hlasitěji by to nešlo?

Měcháček: Ne.

Svěrák: Aha. Tak já to budu tlumočit. Pan Měcháček říká, že rád chodí do divadla.

Ale nespokojil jste se s tím, že jste tam chodil jenom jako divák, viďte?

Měcháček: Ano.

Svěrák: Chtěl jste se na tom představení aktivně podílet.

Měcháček: Ano.

Svěrák: A nezatoužil jste stát se hercem?

Měcháček: Ne.

Svěrák: Ne. To je dobře. A co by vás tedy bavilo v divadle dělat?

Měcháček (málo srozumitelně): Já bych chtěl pracovat v divadle tak, aby mě nebylo vidět.

Svěrák: Aha. Tak to je neobvyklé přání. (k publiku) Že? Slyšeli jste všichni? Ne? On chce pracovat v divadle tak, aby ho nebylo vidět. Ale aby byla vidět vaše práce, viďte?

(Měcháček přikývne.)

Svěrák: Kde jste pracoval předtím?

Měcháček (nesrozumitelně): Na strašidelné dráze.

Svěrák: Na dráze. Teď jsem nerozuměl, říkal jste… na severozápadní…?

Měcháček: Na strašidelné.

Svěrák: Aha. Na strašidelné. To nepatří pod ČSD, zatím. A jako co jste tam pracoval, v jaké funkci?

Měcháček: Bral jsem klobouky.

Svěrák: Aha. Bral jste lidem klobouky. Ano. (k publiku) Rozumíte, jak ti lidé ve tmě na tom vozíčku jedou, tak tady soudruh jim bral klobouky. Ale vracel jste je, že?

Měcháček: Ano.

Svěrák: Vracel. Takže jste vlastně také pracoval v zábavním programu a také vskrytu, že jste nebyl vidět.

Měcháček: Ano. Protože kdybych byl vidět, tak by to nebylo tak strašidelný.

Svěrák: Ano. Kdybyste byl vidět, tak by to nebylo tak strašidelné. Tak teď přistoupíme k té praktické zkoušce. Vy jste si vytáhl otázku „začátek představení“. Tak nám to ukažte. Uvedeme divadlo do stavu, v jakém bylo před začátkem představení, to znamená: v sále je světlo, na jevišti svítí jen pracák a opona je zavřená.

(Vše řečené se provede. Všichni účinkující se octnou za zavřenou oponou. Světlo v sále zhasne, pak se – omylem – znovu rozsvítí; hned nato zhasne a rozsvítí se reflektory na oponu. Opona sebou začne škubat, avšak neotvírá se. ) Svěrák: Otevřít oponu!

(Oponou to znovu škubne.)

Otevřít oponu!

(Další marné pokusy. Svěrák jde za oponu zjistit, co se stalo. Po chvíli opět vyjde na předscénu.)

Svěrák: Vážení přátelé, stala se taková malá nepříjemnost, že nejde otevřít opona. Tak chviličku strpení, oni to snad naši chlapci dají do pořádku. (pauza) Vidíte, řeklo by se maličkost, ale v divadelním provozu to není maličkost. Na jiném pracovišti, když nejde otevřít opona, tak ten provoz se bez toho obejde. V továrně třeba. Ale na divadle ne. Na divadle se kolikrát kvůli tomu musí i přerušit představení. A to není nic příjemného. Představení sotva začne a přijde vedoucí souboru, omluví se a diváci jdou domů. A vstupné se v tom případě nevrací, to je na tom to smutné. Protože část představení přece jenom již byla odehrána… V každém případě je to sporné. Rozhodně by se nevracelo vstupné celé, s tím nepočítejte. A kdyby to chtěl dát někdo k soudu, tak by ten spor nejspíš prohrál. Poněvadž ti herci mohou tvrdit, že to představení odehráli, ale že je nebylo vidět. A ne jejich vinou. (Oponou se proderou vysoké štafle a technik, který je nese, je postaví na předscénu. Pak na ně vyleze a cosi kutí na lanku opony.) No, už to vypadá nadějně, už se na tom pracuje. To není ten technik, co ho zkoušíme, to je jeden z našich nejzkušenějších techniků. Jak jste u nás dlouho, pane Kotku?

Kotek: Třináctý rok.

Svěrák: Nechcete, abych vás přidržel?

Kotek: Můžete.

Svěrák: Protože, kdybyste spadl, tak by to nebylo nebezpečné jen pro vás. To byste mohl zabít i několik lidí, tady v předních řadách.

Možná, že by diváky zajímalo, kde jste pracoval předtím?

Kotek: V údržbě veřejného osvětlení.

Svěrák: A proč jste odtamtud odešel?

Kotek: Kvůli závratím. Nesnáším práci ve vejškách.

Svěrák: Aha. Přátelé, než to kolega spraví, jednu milou zprávu. U příležitosti uvedení Cimrmanovy hry Dobytí severního pólu budeme o přestávce jako jediné divadlo v republice prodávat polárku. Samozřejmě ne my… (Technikovi spravujícímu oponu upadnou kleště.) Kotek: Moh byste mi podat ty kleště?

Svěrák: Jistě. (Sebere kleště a šplhá s nimi vzhůru.) Budou to prodávat jiní pracovníci, my jsme herci a nemůžeme tady dělat všechno. (To už je tak vysoko, že může kleště dát technikovi do ruky.) Kotek: Prosím vás, podržte mi to tady.

(Svěrák vyleze až nahoru a přidrží lanko.)

Svěrák: Vidíte – teď kdybychom spadli, tak bychom zabili dvojnásobný počet diváků než minule.

Kotek: Dobrý. Lezeme dolů.

(Slezou.)

Svěrák: Takže, přátelé, přece jen se to podařilo, můžeme tedy pokračovat.

Kotek: Bohužel, nejde to opravit. (Odejde se štaflemi pryč.)

Svěrák: Aha, tak změna. Nejde to opravit. Že bychom tedy udělali přestávku a pokusili se…

(Z opony vyjde Hraběta a cosi mu polohlasně řekne.) Ano, to je dobrý nápad! Kolegové navrhují, že by se přestěhovali před oponu, takže bychom mohli v programu pokračovat. Čímž byste vlastně přišli jenom o tu hru. (Mezitím se už všichni vědci se židlemi přesunuli před oponu. Jakmile poslední dosedne, opona se hladce otevře.) No prosím! A pak že to nejde. Co tomu bylo?

Kotek (vyjde z portálu): Vyžvejkanej korybut.

Svěrák: Aha. Tak přátelé, byl to vyžvýkaný korybut. Ten nový technik, jste tam ještě?

Měcháček: Ano.

Svěrák: No, já myslím, jestli s tím kolegové budou souhlasit, že si nepočínal špatně, za tu oponu nemohl, ať pod dohledem pracuje.

(Všichni přisvědčují. Vtom zhasnou veškerá světla.)

Svěrák: Pane Kotku, jestli hledáte tyč, tak je u kliky. (Ozve se dutý úder a světla se rozsvítí.)

A teď už se, vážení přátelé, věnujme hlavnímu tématu dnešního večera, totiž okolnostem, za jakých vznikla Cimrmanova hra „Dobytí severního pólu“.

OBJEV ARKTICKÉHO SNĚŽNÉHO ČLOVĚKA

Ing. Jan Hraběta:

V pražské restauraci Pod Vyšehradem, kam Cimrman rád chodíval na rybí speciality, přisedl k němu jednoho večera majitel hostince a zeptal se ho, zda by pro příští ples ledařů branického pivovaru nesestavil živý obraz „Češi na severním pólu“. Cimrman nabídku přijal a rozhodl se, že prostuduje polární tématiku přímo na místě. O Cimrmanově arktické výpravě se dochovalo pouze několik útržkovitých zpráv. V Národní politice z března 1908 jsme našli noticku, v níž Cimrman píše, jakou neocenitelnou službu mu tento list na drsném severu poskytl, když si jím vycpal kabát a nohavice.

Jinou zajímavou vzpomínku zachytil Cimrman ve své etnografické studii „Národy a pronárody“. Na cestě Grónskem se dozvěděl o jednom primitivním eskymáckém kmenu, kde měla hlavní slovo v rodině žena. Byl to velice primitivní kmen. Na místě pak zjistil, že ženy tohoto kmene jsou velice pohostinné: v rodině, kde se ubytoval, mu hned po příjezdu darovaly medvědí kožich, vybraly z chlívka nejlépe vykrmeného tuleně a uspořádaly slavnostní hostinu. Večer pak mu paní domu, mimochodem velice krásná Eskymačka, osobně ustlala lože a na důkaz nejvyšší úcty mu na noc přivedla svého manžela. Ještě že měl Cimrman s sebou karty. Naučil chápavého Eskymáka lízaný mariáš, a tak jim noc příjemně utekla.

Nejcennějším přínosem Cimrmanovy cesty do Arktidy byl jeho objev sněžného člověka. Cimrman se s ním osobně setkal a popisuje tohoto tvora jako samotářského, plachého savce, vyznačujícího se vzpřímenou chůzí po dvou, a to zadních končetinách. Jen při pozorování ryb v trhlinách mezi krami se opírá o pravou končetinu přední, přičemž levá je zapřena v bok.

Ve srovnání se sněžným mužem spatřeným před lety v Himalájích uvádí Cimrman některé rozdíly. Arktický druh má na levém boku výraznou lysinu od častého opírání levé ruky při rybolovu. Také vlasová pokrývka vykazuje odlišnosti: zatímco u himalájského typu trčí vlasy od slechů směrem vzhůru (takzvaný punk), polární odrůdě splývají vlasy dolů přes uši a uprostřed lebky jsou rozděleny pěšinkou. Vysvětlením jsou různé povětrnostní podmínky. Punk je způsoben tím, že himalájský muž trpí větry vanoucími zdola nahoru, od úpatí hor k vrcholům, polární sněžný člověk vzdoruje větrům vanoucím horizontálně proti jeho skloněné šíji.

Výrazný je také rozdíl ve velikosti: himalájští badatelé přisuzují svému sněžnému muži výšku desetiletého chlapce; Cimrman tvrdí, že sněžný člověk má výšku chlapce jedenáctiletého.

Cimrmanův popis pohlavního života tohoto tvora soudobé biology doslova šokoval, všeobecně se hovořilo o sexuální bombě století. Zdrženlivější Sigmund Freud razil termín „Sexuelhandgranat“.

Arktický sněžný člověk je podle Cimrmana samosnubný. K rozmnožování nepotřebuje partnera. Proto je v jeho případě zvlášť důležité přeložit správně původní anglický termín „snowman“ jako „sněžný člověk“, a nikoli, jak se u nás vžilo, „sněžný muž“. Jde totiž o muže a ženu zároveň.

Nevystačíme tu však s pojmem hermafrodit. Jeho dvojpohlavnost jde mnohem dál. Dobře je to vidět na způsobu jeho rozmnožování. Cimrman měl to štěstí, že ho mohl skrytě sledovat právě v době říje, a shrnul svá pozorování do výstižného termínu „polární samohana“.

Ještě překvapivější je skutečnost, že sněžný člověk se jako biologický pár nejen rozmnožuje, ale i chová. Cimrman zřetelně viděl a slyšel, jak tento tvor gestikuluje a mluví sám se sebou. „Jeho řeči jsem sice nerozuměl,“ píše, „z intonace a výrazu jsem však poznal, že nejde o samomluvu, nýbrž o vyslovený dialog, někdy přecházející až v hádku. Vysokou, pištivou fistulí vyčítá a obviňuje, hlubšími hlasovými tóny pak zaujímá pozici obrannou a omluvnou. Kdybych měl překládat podle intonace a gest, řekl bych: Kolik bylo hodin, když jsi přišel domů?

Já nevím. Bylo ještě světlo.

Světlo je pořád. Máme polární den.

Slavil jsem tvoje narozeniny.

Nelži! Kdovíkde lítáš, a mě z toho pak bolej nohy!“

A právě dualita této řeči, toto splynutí 1. osoby „já“ s 2. osobou „ty“ vedlo Cimrmana k pojmenování sněžného člověka výstižným slovem „játy“, které později Angličané zkomolili na „yeti“.

Samotářství a plachost sněžného muže poněkud kontrastuje s tím, jak se chová k lidem. Cimrman i pozdější badatelé si všimli, že „játy“ se při spatření polární výpravy drží v uctivé vzdálenosti, ale radostně tleská. Někdy dokonce vyskakuje a vymršťuje pravou pracku vzhůru. Amundsen to přirovnal k počínání fotbalového hráče, který právě vsítil gól. Jak si jeho chování vysvětlit? Cimrman dospěl k závěru, že sněžný člověk nevidí v polárnících nepřátele, ale tvory, kteří mu přinesou žrádlo a zmrznou.

Svěrák: Děkuji kolegovi Hrabětovi. S Cimrmanovou cestou za polární kruh souvisí i jedna z jeho drobnějších dramatických prací. Je natolik zvláštní, že jsme si s ní dlouho nevěděli rady. Jasno do celé věci vnesl teprve profesor Vondruška.

CIMRMANOVA ZÁHADNÁ HRA PŘETRŽENÉ DÍTĚ

Prof. Pavel Vondruška:

Jedním z nejvýznamnějších objevů uplynulé sezóny byl nález Cimrmanovy hry „Přetržené dítě“. Text, a to je velice důležitá okolnost, nebyl psán Cimrmanovou rukou. Kritickou revizí hry byl pověřen docent Weigel. Přetržené dítě jsme loni jednorázově sehráli pro novináře a odborné zájemce a nutno bohužel konstatovat, že s ne příliš velkým úspěchem. My si tady můžeme interně říci, že to bylo fiasko. Dodnes nám chodí dopisy charakterizující hru jako málo veselou, zmatenou, morbidní, a diváci, kteří si, jak říkáme, neberou servítky, ji dokonce označují za abstraktní. Hra nebyla dobře přijata ani v tisku, ani v tlači.

Mladá fronta DNES loni napsala: – Nic proti snaze označovat choulostivá místa lidského těla eufemicky, ale Cimrmanův termín „zadní brada“ se ve slovníku naší mládeže asi sotva ujme.

Časopis Nový Slovák napsal: – Máme dosť pekných slovenských slov a netreba nám „zadných brád“ z Prahy, ktorej bolo aj tak dosť. – Divadelní časopis Scéna uzavírá svou recenzi škodolibou otázkou, zda onen „debil v divadle“, o němž se v Přetrženém dítěti tolikrát mluví, je v případě Cimrmanovy hry na jevišti či v hledišti.

Já jsem hledal příčiny tohoto nezdaru a dospěl jsem k závěru, že vinu na tomto neúspěchu nenese Cimrman, ale – docent Weigel odpustí – docent Weigel.

Cimrman totiž diktoval svou hru sousedu Padevětovi, když u něj po návratu z Arktidy ležel se silným zánětem horních cest dýchacích. Nepříliš vzdělaný výminkář zapisoval slova tak mechanicky, jak je slyšel, a neuvědomoval si, že rýma může smysl některých slov úplně změnit. Například „m“ se v důsledku neprůchodné nosní dutiny mění v „b“. Takže máma vyjde z nastydlého člověka už jako bába. Nebo žádá-li nachlazený člověk letenku na Maltu, může se mu stát, že přistane na Baltu, což ho jistě nepotěší.

Tak jsme se zasmáli a teď k vlastnímu dramatu. Věc je zcela jasná. Hra, ve které Cimrman vzpomíná na své dětství prožité v otcově krejčovské dílně, se pochopitelně nejmenuje Přetržené dítě, ale Přetržené nítě. Nikdo v ní také nikoho nepouští zadní bradou, nýbrž zadní branou. Kritikům dáme rovněž za pravdu, že krejčí může těžko volat „Bol! Bol!“, a přitom radostně tleskat. Ale jak se tento výjev promění, víme-li, že ho v tu chvíli netrápil bol, nýbrž mol. Sami teď už lehce poznáte, že herečka Jelinková neoznačuje manžela za debila, když mu vyčítá: „Všichni byli na mé prebiéře, jenom ty jsi debyl!“

Nikdo z vás jistě nebude krejčovského mistra podezřívat, že se chce sám propustit ze své živnosti, neboť si větu „Je mi nějak divně. Dám si padáka!“ správně přeložíte. Docent Weigel také nemusel pátrat v okolí vídeňského hotelu Sacher po místních nadávkách, když chtěl zjistit, proč rozzuřená žena volá na své zlobivé děti: „Deserte, deserte!“ A celá tragičnost hrůzyplné noci, v níž podle docenta Weigela dojde k zavraždění dítěte, se rázem promění v obyčejnou starostlivost rodičů o synkovu hygienu. Tak totiž musíme chápat dialog: „Už leží?“ „Leží.“ „Ubil jsi ho?“ „Ubil.“

Pokud jde o zoufalou hmotnou situaci v rodině, krejčovské dítě nemělo takový hlad, že by muselo okusovat dehet. Docent Weigel to, jak vidíte, sám dělá dodnes. (Jmenovaný si totiž v rozpacích nad kritikou právě okusuje nehty.) Abych byl k docentu Weigelovi spravedlivý: jeho omyly nepramení snad z nějakého lajdáctví. Naopak. Kolik času např. musel strávit tím, aby změřil v muzeu lidových nástrojů exponáty celého jednoho oddělení. Tím smutnější ovšem je, že k objasnění pojmu „nejširší lidové basy“ to bylo zcela zbytečné. Závěrem ještě poznámku. Z jednoho místa textu vysvítá, že v Padevětově domku došlo k jisté smutné příhodě. Věta „Potřebuji nutně vybočit“ svědčí o tom, že Padevět zřejmě nepochopil, oč ho Cimrman žádá, a místo aby mu pomohl z lůžka, větu pouze zapsal.

Svěrák: Děkuji za přednesenou zprávu. Má k tomu doktor Weigel nějakou připomínku? Nemá. Vyvodil jste z toho pro svou další práci nějaký závěr?

Weigel: Ano, já jsem to celé pozorně vyslechl a vyvodil jsem z toho ten závěr, že bude-li ještě někdy příležitost a budu požádán o nějakou další rekonstrukci, že se vám na to vyseru.

Svěrák: Nevím, jestli je to nejvhodnější reakce na dobře míněnou kritiku, ale i tak děkuji docentu Weigelovi za jeho závazek.

ŽIVÉ OBRAZY JÁRY CIMRMANA

Dr. Bořivoj Penc:

Kolega Hraběta se ve svém referátě zmínil, že popudem k Cimrmanově arktické cestě byla objednávka živého obrazu pro restauraci Pod Vyšehradem. Už sám fakt, že se známý pražský restauratér obrátil se zakázkou právě na Cimrmana, je výmluvný. Jára Cimrman skutečně patřil k uznávaným mistrům tohoto dnes už zapomenutého žánru. V současné době dožívá toto umění už jen ve formě výjevů na alegorických vozech. Ovšem to nejsou pravé živé obrazy, neboť se pohybují. Jednak se natřásají vlivem nerovnosti dlažby a jednak dochází i k dílčím pohybům uvnitř zobrazovaného výjevu – rolník brousí kosu, kapitalista třese měšcem, Baťa šije kecky apod.

Pravý živý obraz se liší od obrazu na plátně jen tím, že jako materiálu je tu použito živých lidí a reálných předmětů. Živé obrazy tvořily v Cimrmanově době neodmyslitelnou součást probuzeného národního života. Nesměly chybět na žádném plese či sokolských šibřinkách. Jejich obliba tkvěla nepochybně v tom, že se tu mohli umělecky uplatnit i lidé bez jakéhokoli talentu. Měly většinou masový ráz, aby se jich mohlo zúčastnit co nejvíc účinkujících. Někdy byl počet účinkujících tak velký, že už nezbyl nikdo, kdo by se na živý obraz díval. Tak tomu bylo např. v pražské Malostranské besedě r.1904 při výjevu „Sokolové vyprovázejí Jana Ámose do vyhnanství“. Nebýt policejní patroly, která vstoupila do sálu přilákána podezřelým tichem, nebylo by nikoho, kdo by o díle mohl podat svědectví.

Z Cimrmanových velkých živých pláten nutno jmenovat jeho historický triptych „Bitva u Lipan“, „Bitva na Bílé hoře“ a „Sedláci u Chlumce“, uváděný pod souhrnným názvem „Naše slavné prohry“.

My se však nejprve zaměříme na Cimrmanovy komorní živé obrazy. Byly komponovány pro předvádění v domácnostech jako náplň dlouhých zimních večerů. Musíme si uvědomit, jak se tehdy žilo. Lidé přišli z práce domů, něco pojedli a pak celý večer seděli a dívali se do zdi. Televize tehdy ještě nebyla. Cimrmanovy domácí živé obrazy byly jejím předvojem.

Cimrman jich vymyslel nepřeberné množství – někdy pro dvě, většinou však pro jednu osobu. Vaše babičky si možná vzpomenou na taková oblíbená dílka jako například „Jirásek se dívá do minulosti“, „Libuše se dívá do budoucnosti“, „Koniáš se dívá do díry“, početnějším rodinám byl určen „Hus před koncilem kostnickým“, početnějším rodinám s krbem „Hus po koncilu kostnickém“. Pro trpělivý lid lesních samot koncipoval poněkud zdlouhavý obraz „Lomikare, do roka a do dne“ apod. Byly mezi nimi dokonce i seriály, například trojdílný „Palacký“: první díl se jmenoval „Byli jsme před Rakouskem“, druhý „Budeme i po něm“ a třetí „Kdoví jestli“.

Rádi bychom vám několik těchto komorních výjevů předvedli. Nejprve si však řekneme, jak se na takový živý obraz dívat. Když se objeví, necháme ho na sebe plně působit. Jakmile pochopíme jeho smysl, zatleskáme. To bude pro nás signálem, že můžeme obraz ukončit. Čili nedojde-li k potlesku, hrozí nebezpečí, že se ten obraz, jak my říkáme, zasekne. Zhasneme prosím světlo.

(V jakémsi rámu se osvětlí postava muže v kožešinové čapce, jak hledí do dáli.)

Jan Žižka těsně před tím, než mu vystřelili levé oko. Ano, počkáme na potlesk, a můžeme zase zhasnout.

(Tma, pak světlo. V témže rámu jiný herec. Má normální civilní kalhoty, je však jen v nátělníku. Stojí rozkročen s rukama sepnutýma na temeni.) Miroslav Tyrš vynalézá stoj rozkročný s rukama v týl.

(Po chvilce tmy opět světelný kužel osvětlí rám. Stojí v něm dva herci a cení přední horní zuby po způsobu hlodavců.) Vynálezci ruchadla bratranci Veverkovi.

Teď si předvedeme takzvané obrazy podvojné. Jde o dva po sobě jdoucí obrazy, přičemž druhý vznikne z prvního nepatrnou změnou, často jen změnou názvu.

(Znovu se ve tmě ozáří výjev: herec v košili volně visící přes kalhoty se v nakročení opírá o pomyslná držadla pluhu.) Přemysl Oráč před příchodem Libušina poselstva. Hlava, jak vidíte, je už otočena směrem k příchozím.

(Znovu tma a světlo. V rámu týž herec ve stejné póze, má však na hlavě šátek na babku.)

Vidíte, malá změna a už je to jiný obraz: Čechie vyorává naše stará práva. Zřejmě už je unavena a obrací se ke strahovským hradbám, protože má slíbeno, že až nebude moci a zavolá, přijde ji vystřídat sokol.

(Po tmě se osvítí v rámu muž ve vestě a s knírem. Sedí na židli a soustředěně hledí na kostlivce v životní velikosti.) Karel Havlíček Borovský hledí smrti vstříc.

(Zhasne se a hned zase rozsvítí. Týž výjev bez jakékoli změny.)

Doktor Conrad Roentgen při práci.

MASOVÁ SCÉNA ŠKODU NEZJISTÍ, KDO SE POJISTÍ

Dr. Zdeněk Svěrák:

Na závěr této přehlídky Cimrmanových živých obrazů se pokusíme o inscenaci jednoho z jeho velkých výjevů, který Cimrman zkomponoval pro Vzájemně pojišťovací banku Slávii a který nese název „Škodu nezjistí, kdo se pojistí“. Bankovní úředníci ho předváděli každou sudou hodinu ve dvoraně pojišťovny jako náborovou akci.

(Svěrák nahlédne do náčrtku.)

V centru obrazu stojí pojišťovací agent.

(Do středu scény se postaví herec v buřince a s aktovkou v ruce.)

V pozadí vpravo je trojice nepojištěnců.

(Tři herci se postaví na určené místo.)

Vlevo se postaví pojištěný rolník.

(Herec ve venkovském s hráběmi zaujme své místo.) Víc už nás není, takže teď bychom potřebovali pomoc z publika. Potřebujeme tři muže. Nebojte se, jenom se posadíte tady na tu lavičku. Jde vlastně jen o kompoziční vyvážení obrazu.

(Předpokládáme, že dobrovolníci z publika se nechají získat. )

Po rolníkově boku má stát jeho žena, takže bych prosil jednu z divaček, stáří nerozhoduje…

(Získaná dobrovolnice přijde na jeviště.)

A nyní ten výjev propracujeme.

Představitelé nepojištěnců se charakterově odlišují. První nepojištěnec je už pevně rozhodnut, že se dá pojistit. Zvedne tedy ruku a hlásí se o příslušné tiskopisy. Druhý je na vahách, zda má uzavřít pojistku plnou, anebo jen částečnou. Vyjádří to tak, že bude hledět zamyšleně do publika. Konečně třetí by se také rád pojistil, ale pro jistotu kontroluje výši své hotovosti. Vydržte prosím v těchto pozicích.

Nyní tito pánové na lavičce. První bude představovat zatvrzelého odpůrce pojišťovací myšlenky, který na to jaksepatří doplatil. Nebyl pojištěn a vyhořel. Ale ani to ho nepoučilo, tváří se zpupně, pojistit se nedá. Je to postava nesympatická, záporná, možná, že by bylo lepší, kdybyste si přesedl s tím pánem vedle, ten se mi na to zdá lepší typ.

Druhý sedící také vyhořel. Proti požáru pojištěn byl, ale nezaplatil včas pojistnou splátku.

Třetí sedící pán je nešťastný – také vyhořel. Pojištěn sice byl, ale proti krupobití.

Teď přejdeme k levé části obrazu: Pojišťovací agent ukazuje váhajícím nepojištěncům i zdrceným pojištěncům šťastně pojištěnou rodinu. Vyhořela, ale byla pojištěna a včas splácela pojistné částky. Proto může být po požáru spokojena. Té mladé paní dáme šátek, aby nám dostala venkovský charakter, a pan manžel bude tak laskav a udělá vás maminkou.

(Technik přinese dobrovolnici loutku dítěte.)

A chybí nám už jen ústřední postava obrazu, máme tady pro ni připraven piedestálek. Je to Slávie, symbol banky Slávie. Mělo by to být mladé děvče, nebo mladá paní, která ponese na tácku tady ten dům a bude ho nabízet pohořelcům.

Takže bych prosil další dobrovolnici z řad diváků, úkol je to celkem jednoduchý, jenom, jak tady vidím (nahlédne do náčrtu), je tu takový drobný detail, ta dívka musí být nahá.

Tak úplně nahá ne, má přes prsa, respektive mezi prsy šerpu v národních barvách.

Tak, kdo se hlásí? – Vy jste se hlásila? Ne? Ale už jste byla na vahách… Skutečně, není třeba se toho obávat, ta scéna má vždycky velký úspěch.

Než se rozmyslíte… nedávno jsme dostali zajímavý dopis z Pardubic. Jedni manželé se nám v něm svěřují, že se na základě účinkování v tomto živém obraze před dvěma lety seznámili. Ten pán si prý koupil lístek až do poslední řady a viděl svou budoucí ženu prvně v životě, a hned jako banku Slávii. Často na to prý vzpomíná. Paní doslova píše: „Manžel často lituje, že tenkrát nesehnal lístek někam dopředu, aby lépe viděl.“

Už se některá divačka rozmyslela? Ne? Takže sáhneme opět k nouzovému řešení. Svlékněte doktora Pence.

(Dr. Penc vejde v plavkách a s šerpou přes prsa. Dostane tácek s modelem domku a v nakročené póze ho nabízí rodině s dítětem.) A my na sebe necháme Cimrmanův živý obraz tiše až do přestávky působit.

Ještě si všimněte takové zajímavosti: postava váhajícího nepojištěnce, je to tenhle (dojde k zmíněnému herci), má jednu zvláštnost. Ať ho pozorujete z kterékoli strany, vždycky se na vás dívá. To je takové tajemství starých mistrů – na Hluboké mají například takový obraz. My dodnes nevíme, jakou techniku k tomu efektu Cimrman použil.

Můžeme se o tom přesvědčit. Teď se přesvědčí levá půlka sálu… (zmíněný herec nepokrytě stočí oči naznačeným směrem)… ano, vidíte? A teď pravá polovina sálu. (Hra se opakuje.) Takže odměníme Cimrmanův živý obraz potleskem a uděláme si přestávku.

CIMRMANSMOLJAK / SVĚRÁKDOBYTÍ SEVERNÍHO PÓLU

Čechem Karlem Němcem 5. dubna 1909

(severské drama)

Osoby:

Náčelník Karel Němec

Pomocný učitel Václav Poustka

Lékárník Vojtěch Šofr

Varel Frištenský

Americký Čech

Obraz 1

(Prázdná scéna. Zvuk zastavujícího vlaku, bouchání vagónových dveří. Vejde Frištenský s kufrem, položí ho a napřáhne paže za portál do výše okna vozu, odkud mu někdo podává další zavazadla. Pak vejdou ostatní členové výpravy: učitel, lékárník a náčelník. Pomáhají s vykládáním zavazadel a výstroje. A tak se na scéně u hromady kufrů a ranců octnou i sáně a čtvery lyže s holemi. Z portálu začne také foukat pára oddychující lokomotivy. Členové výpravy se loučí a konverzují s cestujícími ve vlaku.) Učitel: Tak šťastnou cestu a děkujeme za všechno!

Lékárník: Na shledanou, blahorodí! Cože? Ano, na severní točnu. Tak. Pěšky. U nás lyže. Tak. Cože? Ano, náčelník ten.

Učitel: Sabáky? Nemáme. My místo psů máme tohohle. On silák. On jako (ukazuje na prstech) deset sabák.

Náčelník: Z Prahy. Österreich, Austria. Ale my také Slované. Češi.

Lékárník: Jídlo máme. Tri husy, špek, chleba, všechno. Prodat? Nemůžeme. Nám treba. My musíme daleko.

(Vlak odjíždí.)

Všichni: Sbohem, na shledanou, nazdar!

Náčelník: Tak, přátelé, možná, že to byli poslední lidé, které jsme viděli. Máme všechno?

Učitel: Všechno. Lyže, potraviny, kompas, lékárnička, vařič, rezervní prádlo…

Lékárník: Míč! Já zapomněl ve vlaku míč.

Náčelník: Co?

Lékárník: Nafukovací míč. Mě to mrzí, náčelníku, ale snad se bez něj obejdeme.

Náčelník: To to pěkně začíná.

Lékárník: Mě to opravdu mrzí, náčelníku.

Frištenský: Čert vem míč. Hlavně že máme co jíst.

Náčelník: Ten míč, uvidíte, nám bude setsakramentsky chybět. Víte, jak dlouho trvá polární noc?

Lékárník: Sto dní.

Náčelník: Ano! Sto dní šera, mrazu a samoty. Vy si myslíte, že ta trudomyslnost je sranda, co? Copak jsme stokrát nečetli, co to s lidma dělá? Ze šestatřiceti polárních výprav zahynulo osm hladem, šest mrazem, čtyři vysílením a – sedmnáct trudomyslností! Sedmnáct!

Lékárník: Promiň, náčelníku, ale to je pětatřicet. Jedna výprava chybí.

Náčelník: Jak to? Osm hladem, šest, čtyři, sedmnáct, to je…

Lékárník: Pětatřicet.

Učitel: Pravdu má náčelník. Náčelník správně neuvedl americkou výpravu profesora Mac Donalda, která zmizela neznámo proč.

Náčelník: To není sranda! Chci to vidět! Bez míče.

Učitel: Náčelníku, nechával jsem si to jako překvapení, ale když teď víme, že jsme bez míče, řeknu to hned. Zatímco jste ve vlaku spali, složil jsem píseň do nepohody. A myslím, že se povedla. Kromě toho jsem si připravil jeden komický převlek, ale to nebudu prozrazovat. Já myslím, že se trudomyslnosti nemusíme bát.

Náčelník: Chci to vidět. Amundsen, chlap z ocele, a plakal jako kluk. Ale už tu kvůli blbýmu míči stojíme dost dlouho. Do lyží!

(Všichni si připnou dlouhé lyže a uchopí hole.) Zapřahat!

(S holemi v rukou a s lyžemi na nohou, překážejíce jeden druhému, nasadí Frištenskému postroj, jeho druhý konec upevní k saním a na saně naloží zavazadla. Lyžařská prkna a bodce holí rachotí o podlahu jeviště.) Lékárník (tiše k učiteli): Nechci náčelníka kritizovat, ale nejdřív měl dát povel „Zapřahat“, a teprve potom „Do lyží“. Tak bych to viděl já.

(Konečně stojí všichni v klidu připraveni vyrazit k levému portálu.)

Náčelník: Určím sever. Směr sever… (pohlédne na kompas) bohužel, jednotlivě, levotočivě, stoosmdesát stupňů – vzad!

(Zmatek s lyžemi a holemi se opakuje.)

Lékárník: Nerad bych vypadal jako kverulant, ale já bych ze všeho nejdřív určil sever.

Náčelník: Polární výpravo, v pořadí náčelník Karel Němec…

Učitel: Náčelníku! Faktická poznámka. Mohu? Nevadí ,že je tam pešuňk a koleje?

Náčelník: Vím o nich. Lyže sejmout!

Lékárník (k učiteli): Možná, že vám bude připadat, že stále kritizuji, ale já bych nejdřív…

Učitel: Já vím.

Náčelník: Polární výpravo! V pořadí náčelník Karel Němec – zde! Potah Varel Frištenský…

Frištenský: Zde! (Zařadí se za náčelníka.)

Náčelník: Lékárník Vojtěch Šofr…

Lékárník: Zde! (Zařadí se.)

Náčelník: Pomocný učitel Václav Poustka…

Učitel: Zde! (Uzavře zástup.)

Náčelník: Směr Severní ledový pól… hajdy VPŘED!

Před oponou 1

Učitel: Jako učiteli připadl mi přirozeně úkol vést deník naší polární výpravy. Přečtu vám prvních třicet sedm stran: Kapitola první: Zrod velkého projektu.

S nápadem dobýt severní pól přišel minulé úterý magistr Šofr. Když jej na schůzce naší Jednoty podolských otužilců přednesl, byli všichni návrhem nadšeni. Ale nikdo se nechtěl výpravy zúčastnit. Většinou z rodinných důvodů. Nakonec se přece jen tři odvážlivci našli: náčelník Jednoty Karel Němec, ledař branického pivovaru Varel Frištenský a já, učitel Václav Poustka. Všichni staří mládenci bez rodinných důvodů.

Datum odjezdu bylo stanoveno na 9. prosince 1908. Dopoledne jsme ještě lehce trénovali ve vltavské ledové tříšti u Národního divadla a ve 13 hodin unášel nás již vlak z druhé koleje nádraží Františka Josefa směrem na sever.

Do slavnostní nálady odjezdu padl i stín. Téhož dne měl totiž pohřeb bratr Janouch, a tak nám Praha dala sbohem bez hudby, neboť hudba, která měla hrát u vlaku, musela hrát u hrobu.

Vyprovodil nás vlastně jen Frištenského bratranec Gustav. Tento světový šampión v řecko-římském zápase, který v Německu porazil Schichtla, porazil doma prase a přinesl nám k vlaku bohatou výslužku.

Když už hovoříme o Frištenských, nemohu smlčet jednu obavu. Člen naší výpravy Varel Frištenský silou sice nahradí osm až deset tažných psů, ale nevím, zda jeho duševní schopnosti stačí na náročný úkol polárníka. Zatím se chová, jako bychom jeli na odpolední výlet do Průhonic. Již od Náchoda se neustále ptá, kdy už tam budeme, a ze všeho nejvíc se těší, jak se v oblasti věčného sněhu zkoulujeme. Často, když ho poslouchám, napadá mě, že jsme přece jen měli vzít psy.

Na cestě z nejsevernějšího sibiřského nádraží k pobřeží Ledového oceánu se nestalo nic mimořádného, a proto přečtu pouze názvy kapitol: Kapitola 5. – Slavnostní překročení 70. rovnoběžky.

Kapitola 6. – Frištenskému omrzly obě nohy.

Kapitola 7. – Vrátíme se?

Kapitola 8. – Simulant dostal na pamětnou.

Kapitola 9. – Ztratili jsme kompas.

Kapitola 10. – Vlci.

Kapitola 11. – Bloudíme v mlze.

Kapitola 12. – Prohlídka petrohradské Ermitáže.

Kapitola 13. – Další překročení 70. rovnoběžky.

Kapitola 14. – Frištenský simuluje zánět slepého střeva.

Kapitola 15. – Zdařilá operace.

Kapitola 16. – Frištenský simuluje pooperační slabost.

Kapitola 17. – Táhni a srůstej.

Kapitola 18. – Konečně moře.

Obraz 2

(Členové polární expedice stojí na jevišti a hledí do bočních kulis. Učitel si vstoje čte Učitelské noviny, náčelník se opírá o svázané lyže, lékárník sedí na saních. Skupinka působí dojmem, jako by jela v tramvaji. Dlouho nikdo z nich nepromluví ani slovo.) Frištenský: Poslyš, náčelníku, a víš to jistě?

Náčelník: To je dokázaný.

(Frištenský se nedůvěřivě ušklíbne a zase nastane ticho.)

Lékárník: Kolik je hodin?

Náčelník (pohlédne na oblohu): Za deset minut půl třetí. (Znovu chvilka mlčení.)

Učitel: Představte si, tady čtu, že na všech školách v Rakousku má být lázeň… To si nedovedu představit. To tam budou mít sprchy? Nebo vany?

(Zakroutí nad tím hlavou a znovu se ponoří do čtení.)

Lékárník: Je to pohodlné, to driftování. Ale vleče se to.

Učitel: Nějaký inspektor Hruška to tady píše. To jsou nápady.

Lékárník: Ale proč ne? Hygiena je důležitá i na školách.

Učitel: Tak ne! Já už na to nevidím. Kázeň! Má být na všech školách. Já to čet jako lázeň. No proto. Kázeň. To jo. To je pravda. To ani nemusel psát. To každý ví.

Frištenský: Heleďte, já tomu stejně nevěřím. Kdybysme jeli, tak by to muselo drncat. Nebo by se to pohupovalo. Nebo vzduch bysme cejtili, že rozrážíme. A krajina by ubíhala dozadu. To mi nevykládejte!

Náčelník: Ten Varel je jak sedmiletý dítě! (k učiteli) Václave, prosím tě, ty jako pomocnej učitel mu to snad budeš umět vysvětlit!

Učitel.: Náčelníku, já myslím, že tady na severu se nemusíme oslovovat plnými tituly. Stačí, když mi budeš říkat učitel.

Náčelník: Dobře. Tak to Varlovi vysvětli.

Učitel: Varle! Celý tenhle ledový krunýř, na kterém stojíme, se vlivem mořského proudu pohybuje k severu. Odborně se tomu říká drift. To jsme si nevymysleli, to je popsáno v literatuře. Takže nic nedrncá, nic neubíhá dozadu, všechno, co tady je, lékárník, zavazadla, sníh, ledy, všechno driftuje k severu.

Frištenský: A já?

Učitel: Taky driftuješ.

Frištenský: Takže podle tebe já tady stojím, nic nedělám a driftuju, jo?

Učitel: Správně.

Frištenský: V životě jsem nic takovýho nedělal a nikdo mě k tomu nedonutí.

Lékárník: Václave, a jak dlouho budeme ještě driftovat?

Učitel: Deset až jedenáct dní.

Frištenský: To vám teda nezávidím.

Lékárník: Pravda, vleče se to. Kamarádi, já nevím, co to se mnou je, ale já bych to nejradši otočil a driftoval zpátky. K nám. Domů. Do Prahy. Po Podolí. Do lékárny. Do prdele, to je mi smutno!

Učitel (zaraduje se): A je to tady! Trudomyslnost! (Jde k saním a přehrabuje se v zavazadlech.)

Náčelník: Vidíte, kdybysme měli míč, pinkli bysme si, a hned by byla nálada.

Učitel: Nic se neděje, náčelníku, zazpívám tu píseň, kterou jsem složil ve vlaku pro tyhle případy. Dobře poslouchejte, ať se ji naučíte a můžete zpívat se mnou.

(Zpívá za doprovodu kytary:)

Polární nocmá zvláštní mockaždého přepadne smutek

Němec i Brit křesťan i židkaždý by nejradši utek

Ba i ti šikovní Žaponcise silami jsou na konciJen jeden z národů neskoná hrůzy severu slavně překoná

Tam, kde hynou vlci tam, kde hynou sobi Čech se přizpůsobí Čech se přizpůsobí

Tak to je celé. A teď se ji naučíme. Opakujte po mně, děti… totiž opakujte po mně, kamarádi: Polární noc má zvláštní moc…

Frištenský: Hele, Vašku, dej tam ňákou jinou.

Učitel: Ale proč? Ta je na tu trudomyslnost.

Frištenský: Dej pokoj. Já žádnou trudomyslnost nemám. Zmáčkni třeba Chceš píseň severu znát, chceš se mnou tiše naslouchat. Ta je pěkná. A nebo tu, ta je taky pěkná, Když táhne bílý losos peřejí.

Učitel: Prosím, kdo nechce, nemusí. Ale my ostatní si ji teď s chutí zazpíváme. Tak ta slova: Polární noc…

Lékárník A Náčelník: Polární noc…

Učitel: Má zvláštní moc…

Lékárník A Náčelník: Má zvláštní moc…

Učitel: Každého přepadne smutek.

Lékárník A Náčelník: Každého přepadne smutek.

Učitel: Němec i Brit…

Náčelník: Člověče, Vašku, mně nic nebylo, a po tý tvý písničce se mi dělá nanic.

Lékárník: Mně taky. Mně je tak těžko. A jaké mám chmurné představy. Mně vám se pořád honí hlavou, že jdu k magistru Boučkovi jako každou středu na šachy. Zazvoním, otevře mi jeho bytná, já povídám, je pan magistr doma, a ona vám takhle zakroutí hlavou a říká: Není. Tak já povídám, že se chvilku projdu parkem, snad se do té doby vrátí. Asi za půl hodinky přijdu, znovu zvoním a bytná povídá, ještě se nevrátil. Tak řekněte mi, je to normální? Ví, že k němu každou středu chodím na šachy. On mě nechá jít pěšky z Podolí na Smíchov. V dešti! To jsem vám neřek. A není doma. Kdyby vzkaz nechal!

Frištenský: Někde se zakecal, no.

Náčelník: Bouček! Není doma! (Mávne opovržlivě rukou.) Ty představy, co mám já, ty bych vám nepřál.

Učitel (jakoby pro sebe zanotuje): Jen jeden z národů neskoná, hrůzy severu…

Náčelník: Nech toho, buď tak hodnej. Tady jde o vážnou věc. Devětkrát za sebou jsem byl zvolen náčelníkem Jednoty. A teď, po Novém roce, jako vždycky valná hromada, já jsem přítomen, navržen a nezvolen. Ani jeden z vás, jak tu sedíte, jste pro mě nezvedli ruku.

Učitel.: Ale Karle, to jsou jenom chmurné představy, desátá valná hromada ještě nebyla. Jak jsme tě mohli zvolit?

Náčelník: To vám nezapomenu. Koukali jste se do země, abyste se mi nemuseli podívat do očí. A já vás doved až za polární kruh. To mám za všechno. Výpravo, balíme! Jde se domů!

Frištenský: Nejdřív to vypadalo, náčelníku, že mluvíš z cesty, ale tohle jsi řek dobře. Co tady, ne?

(Náčelník, lékárník a Frištenský se začnou chystat na zpáteční cestu, zatímco učitel vezme ze saní raneček a odejde za scénu.) Lékárník: Domů! Do Prahy! Do Podolí! Do lékárny! Do…

Náčelník: To stačí, Vojtěchu! Už jsme to slyšeli. Bývalá polární výpravo, v pořadí náčelník Karel Němec, zde, lékárník Vojtěch Šofr…

Lékárník: Zde!

Náčelník: Potah Varel Frištenský…

Frištenský: Zde!

Náčelník: Pomocný učitel Václav Poustka…

Frištenský: Chybí!

Náčelník: Kam šel?

Lékárník: Vzal si své věci a šel na sever.

Náčelník: Blázen! Chce dobýt točnu! V takovém počasí! Zima jak v psírně! Chápete to? Ale my trudomyslní se nesmíme nechat jedním šílencem zviklat.

Lékárník: Nerad to říkám, ale jsou chvíle, kdy by se optimisté měli popravovat.

Náčelník: Správně.

Frištenský: Heleďte, nepočkáme chvilku? Třeba se šel jenom vymočit.

Náčelník: Kdo chvíli močil, již močí opodál!

Tak tedy za mnou, směr jih, hajdy… DOMŮ!

(Všichni vykročí do kulis, odkud se však nečekaně vynoří tučňák veliký jako dospělý chlap. Zakolébá se na svých krátkých nožičkách a zamává pahýly křídel. Stojí na místě a přátelsky výpravu pozoruje. Než se kdo vzpamatuje, houkne výstřel. To Frištenský se hbitě chopil pušky, aby výpravě zajistil potravu.) Učitel (v tučňáckém): Au! (Chytí se za loket.) Frištenský, ty seš takovej vůl. Copak nevidíš, že to je legrace? Komickej převlek? Já se s tím tejden šiju a von to do mě našije. Kretén!

Frištenský: No promiň, Václave, to já nemoh tušit! Vidím ptáka, tak střílím.

(Mezitím lékárník přinese obvaz a učitele ošetří.)

Náčelník: Nezlob se, Václave, ale to bylo od tebe nedomyšlený. Kdyby ses převlík za opici, prosím, dá se poznat, že to je legrace. Ale tučňák – mě to taky zmejlilo, natož pak takovýho primitiva, jako je tady Frištenský.

Frištenský: Děkuji ti, náčelníku, že ses mě zastal.

Učitel.: To mohla bejt taková legrace. Já mám po náladě.

Lékárník: Sláva! Vítám tě, Václave, mezi trudomyslné. Jsme zase v plném počtu, můžeme vyrazit.

Náčelník: Bývalá polární výpravo, v pořadí náčelník Karel Němec, zde, pomocný učitel Václav Poustka…

Učitel: Zde!

Náčelník: Lékárník Vojtěch Šofr…

(Zazní velebná hudba a předvede se scénický efekt polární záře. Všichni jsou zaskočeni nevídanou podívanou. Když dozní obdivné výkřiky a záře pohasne, je trudomyslnost ta tam.) Učitel,: To byl zážitek, přátelé, co? A to jsme teprve na osmdesátém šestém stupni. Což teprve na pólu. Já osobně jsem plný optimismu. Co ty, Vojtěchu?

Lékárník: Já taky. Já jsem úplně nový člověk. Na pól, kamarádi! Vstříc novým zážitkům!

Frištenský: Tak… bylo to hezký, ale že bych to musel vidět dvakrát…

Učitel: Co ty na to, náčelníku? Proč mlčíš?

Náčelník: Půjdeme na sever. O tom nemůže být sporu. Ale nejdřív musíme zamést před vlastním prahem. Proto se ptám: Kdo to byl, kdo zasel do našich řad semeno pochybnosti? Kdo nás to chtěl otočit o stoosmdesát stupňů zpět? Kdo to volal domů, do Prahy, do Podolí, do lékárny?

Lékárník: Promiň, náčelníku.

Náčelník: Mimochodem, kdo to tady mluvil o popravách optimistů?

Lékárník: Ale to mi jen tak ujelo, Karle.

Frištenský: No jo, tady se volalo hajdy domů…

Náčelník: Ano. Správně. Kdo způsobil, že sám náčelník vydával tak zvrácené rozkazy?

Lékárník: Náčelníku, já potáhnu s Varlem saně.

Náčelník: A dva dny nedostaneš jíst. Polární výpravo, směr sever, za mnou jednotlivě, po četách, příčně k praporečníkům, za krajníky levotočivě, dozadu hajdy vpřed! (Nastane opět zmatené otáčení a do rachotu holí a lyží se zavře opona.) Před oponou 2

Učitel (čte z deníku):

Poslední týden nás pronásleduje smůla. Lékárník uklouzl a hnul si s plotýnkou. Náčelníkovi se spustila rýma, mně se ozval žlučník a Frištenský ztratil obojek. Zpočátku se nám dařilo zahánět trampoty mou písní do nepohody, ale teď jako by už ztrácela na účinnosti. Kdykoli si ji cestou začnu notovat, některý z kamarádů mi nastaví nohu.

Málem bych zapomněl na další nepříjemnou okolnost, která nám také ztrpčuje cestu: nemáme již vůbec nic k jídlu.

Na 87( 54( severní šířky svolal náčelník důležitou poradu.

Obraz 3

(Varel Frištenský se vypřáhne ze saní a všichni přisednou k náčelníkovi.)

Náčelník: Pánové! Hrozí nám smrt hladem. Přemýšlel jsem o tom celou noc a nevidím jiné východisko. Navrhuji sníst psy.

(Přítomní si vymění nechápavé pohledy.)

Učitel: Psy?

Lékárník: Vždyť my přece žádné psy… Aha, už rozumím!

(Pohlédne na Frištenského, který s vyplazeným jazykem dýchá jako pes.)

Frištenský (v úleku schová jazyk a přestane hlasitě dýchat): Jaký psy?

Učitel: Je to smutné, když člověk musí vztáhnout ruku na svého věrného přítele, ale asi skutečně nebude jiné východisko.

Lékárník: A bylo by možná lepší nesníst je všechny najednou. Jíst je po částech. Víte, aby byl zbytek spřežení schopen tahu.

Frištenský: Co to tady blábolíte? Vy snad máte vidiny nebo co. Kde vidíte jaký psy?

Náčelník: S tím nesouhlasím. Když utratit, tak najednou. A hned. Dřív než zhubnou.

Frištenský: Už je to tady. Zešíleli. Pánové, vzpamatujte se. My žádný psy nemáme. Vzpomeňte si. Vy jste původně chtěli vzít psy. Ale já jsem vám to rozmluvil. Ještě jsem říkal, vzpomeňte si, vemte radši silnýho chlapa, jako jsem já. Ty sáně utáhne a ještě zastane jinou práci. Může například naštípat dříví, jsem říkal. A taky, vzpomeňte si, jak jsem krásně rozštípal naše lyže. To bylo bohužel poslední dříví, co jsme měli, takže teď už jsem vám vlastně dobrej jenom k tomu tahu, ale táhnu pořád dobře, pořád jsem ještě silnej.

Učitel: No právě. Já bych to neodkládal.

Frištenský: Jo, kdybysme ty psy měli, tak bych rozuměl tomu, že by se dali sníst. Já už psa.jed. To není špatný maso. Ale když máte místo psů mě… Náčelníku, cos to navrhoval?

Náčelník: Sníst psy.

Frištenský: I když je nemáme.

Náčelník: I když je nemáme.

Frištenský: Vy všichni, jak jste tady, tomu rozumíte?

Učitel: Ano.

Lékárník: Rozumíme.

Frištenský: Já teda ne.

Učitel: Ono je to možná lepší, Varle. Tady pan lékárník ti dá nějaké prášky, usneš…

Frištenský: Ne, počkejte, o spaní se teď nebudeme bavit, já spím dobře, ale teď mě něco napadlo. Je to taková hloupost. Možná, že se vás to dotkne. Ale ono to vypadá… můžu to říct?

Náčelník: Vypovídej se, Frištenský.

Frištenský: No, víte, když vy říkáte, že jako sníte psy, a žádný psi tady nejsou, jestli tím nemyslíte – neurazíte se? Ono to totiž vypadá, jako byste chtěli sníst mě. Že jo?

Náčelník: No jo.

Frištenský: Nezlobíte se, že jsem to řek?

Lékárník: To víš, že ne. Kdo by se na tebe zlobil – v takové chvíli.

Učitel: Náčelníku. Já myslím, že by bylo vhodné aspoň několika slovy zhodnotit, poděkovat a tak.

(Náčelník kývne.)

Učitel: Milý kamaráde, drahý bratře! Jménem celé naší české polární expedice ti chci poděkovat za tvou osobní statečnost, za tvou obětavost a za vytrvalost, s jakou jsi to dotáh až sem. Byl jsi nám dobrým kamarádem. Všichni, kdo jsme tě znali… (přemožen dojetím) Já nemůžu. Vemte to někdo za mě.

Lékárník: Já bych řekl snad už jen tolik: Byl jsi nám nejen dobrým kamarádem, ale i dobrým manželem, otcem, strýcem a tchánem. Nikdy na tebe nezapomeneme, zůstaneš dlouho v nás… tedy alespoň po nějaký čas.

Frištenský (dojat): Kamarádi, já nevím, ale já myslím, že na tyhle řeči je eště čas, podívejte, eště na tom pólu nejsme. Nechte to, až tam budem. Zatím jsem byl dobrej, ale eště se můžu zkazit.

Náčelník: Toho se neboj, Varel. Tady na chladném severu se nic nezkazí.

Frištenský: Ale stejně, jaký my Češi jsme. Doma, to se pereme, hádáme, zkrátka nežereme se. A tady bysme se samou láskou snědli.

Náčelník: No. Prosím tě, Frištenský, kde je ta sekera? Ty jsi s ní naposledy štípal.

Frištenský (sáhne do pytle na saních a vyndá sekeru): Tady.

Náčelník: Půjč mi ji, chlapče.

(Frištenský mu podá sekeru.)

Učitel (zvedne se): Tak na tohle já se nemůžu dívat.

Lékárník: Já taky ne.

Frištenský (jde za nimi): Já taky ne. Vás jsem viděl štípat dříví jenom jednou a úplně mi to stačilo.

Učitel (strká ho zpátky): Ty ne, Varle, ty tu musíš zůstat.

Frištenský: Tak ukažte (bere náčelníkovi sekeru z ruky), já je rozštípu sám. A když se na to nemůžete dívat, počkejte tady, já s nima pudu kousek dál. (Sundává věci ze saní.) Byly to pěkný sáně. Až to bude z kopce, možná že budeme litovat. (Odtáhne saně ze scény.) Učitel: Ještě že je to taková čistá, bezelstná duše.

Lékárník: Je to dobrák.

Učitel: Od kosti. Já kdybych neměl takovej hlad… Všimli jste si, on je přece jenom proti nám pořád ještě frajer.

Lékárník (uvažuje): A on bude možná i libovej. (Z pozadí se ozývá štípání dříví.)

Učitel: Včera jsem ho pozoroval, když táhl saně. On je skutečně dobře vyvinutý.

Lékárník: Třeba ty jeho hýždě. Tuhle jsem to nevydržel, a když jsem ho vypřahal ze saní, tak jsem si ho poplácal.

Náčelník: Pánové, jak tady mluvil o tom češství, neměli bychom přece jen zapomínat na ideály humanismu. Víte, když jsem držel v ruce tu sekeru, najednou jsem se vám zastyděl. Pojďte ho nechat zmrznout.

Učitel: To je pravda.

Lékárník (k učiteli): Jen aby to dlouho netrvalo, náčelníku.

Učitel: Náčelník je tady, co se koukáš na mě?

Lékárník: Promiň, já už hlady šilhám.

Frištenský (vejde): No, a je po sáních.

(Nikdo neodpoví, všichni se na něj mlčky dívají.) Tak teď ale opravdu nevím, k čemu vám budu dobrej. (Opět je podivné ticho.) Náčelník: Ale zahřál ses při tom štípání, viď, Varle?

Frištenský: Jo, jo, to jo.

Učitel: Rozvaž si šálu.

Frištenský (poslechne): Vidíš, to bych moh.

Lékárník: A rozepni si košili u krku. To ti taky udělá dobře.

(Frištenský znovu poslechne.)

Učitel: Taky kabát by sis měl rozepnout.

Frištenský: Abych to nepřehnal, on zas takovej hic není. (Ale přesto si kabát rozepne. Nastane znovu chvilka ticha.) Učitel: Tak co, jak se cítíš?

Frištenský: Už mi kapku zalejzá za nehty.

Učitel: Nemáš ty děravé podrážky, člověče? Zuj si boty, já se ti na to podívám.

(Frištenský si je zuje a podá mu je.)

Učitel (prohlíží boty): No jo, je tady dírka. To si je radši ani neber. Než děravé boty, to je lepší být bos.

Frištenský: Myslíte? A víte že jo? Ono to skoro až pálí.

Náčelník: Poslyš, Frištenský, nepůjčil bys mi na chvilku kalhoty?

Frištenský: Kalhoty? Ale opravdu jenom na chvilku, poněvadž já mám ty spodky už dost řídký.

(Frištenský tu stojí bez bot a ve spodkách. Ostatní ho pozorují.)

Lékárník: No a jak je ti teď, chlapče?

Frištenský: Řeknu vám, docela frišno. Tohle až budu doma vyprávět, jak jsem stál kousek od severní točny jen tak nalehko… Ještě že mě hřeje to peří.

Učitel: Slyšíte? Už blouzní. Má husí kůži a zřejmě se mu zdá, že mu vyrážejí i brka.

Lékárník: Možná, že ten pocit drůbeže mu to všechno usnadní.

Učitel: Frištenský, ještě mě vnímáš?

Frištenský: Jo. Já všechno slyším.

Učitel: A to peří, jak jsi říkal. to cítíš po celém těle? I na nohách?

Frištenský: Ne. Jenom tady na boku.

(Frištenský rozevře chlopeň kabátu. Na háčku zaklesnutém do náprsní kapsy mu tam visí husa.)

Náčelník: Co to máš?! Ty máš husu?

Frištenský: Housera.

Náčelník: Jak to, žes nic neřek?! My tady umíráme hlady, málem vztáhneme ruku na svého nejlepšího kamaráda, a ty máš krysu, huso! Husu, kryso!

Učitel: Styď se, Frištenský. Fuj!

Frištenský,: Zač bych se měl stydět? Tejden vám to melduju. V pondělí povídá tady lékárník, že mu kručí v břiše. Já na to, že mám housera. A ty, náčelníku, jsi sám řek, to nevadí, zatni zuby a táhni. V úterý zase učitel, že by jed hřebíky. Já povídám: Mám housera. Zase jste mě vodbyli. Ve středu jste všichni kňučeli hlady. Já na to: Ještě pořád mám toho housera. A co řek náčelník? No, vzpomeň si. Ještě slovo, jsi řek, a zapíšem tě do deníku, bačkoro.

Náčelník: Oblíkni se, hňupe, a rozdělej oheň. (Hodí Frištenskému jeho kalhoty a boty.)

Frištenský (na odchodu si mumlá): Bačkoro, bačkoro. Mám vlka například. A nestěžuju si.

Před oponou 3

Učitel (čte z deníku):

Včera jsem ztratil červenou tužku, takže od této chvíle již nemohu podtrhávat názvy kapitol červeně. Deník tím ovšem ztrácí na přehlednosti.

Jak se blížíme k pólu, sužuje nás stále větší a větší mráz. Dnes ráno klesl teploměr tak hluboko, že jsme nemohli najít rtuť. Teprve po patnáctiminutovém usilovném zahřívání trubice dechem vylezla na minus padesát stupňů Celsia. Takový mráz je pro Středoevropana přímo vražedný. Proto jsme dalším dýcháním vyhnali teplotu na -42(, což už se dalo vydržet.

Není divu, že za takové situace uchyluje se člověk alespoň v myšlenkách do tepla a pohody. Náčelník vzpomněl proslulého vedra 88. roku, kdy se v jeho rodné Třeboni vypařily tři rybníky. Lékárník vyprávěl zase, co se mu nezřídka stávalo v létě mezi druhou a čtvrtou hodinou odpoledne. V tu dobu se mu prý do výkladní skříně opíralo slunce tak, že se v lékárně potil. Varel Frištenský se rozhodl, že nám také podobnou příhodu poví, ale nemohl si na žádnou vzpomenout.

Následujícího dne klesla teplota tak hluboko, že se nám vyhnat rtuť z baňky do trubice už vůbec nepodařilo.

Obraz 4

(Z holé pláně vystupují dva terénní pahorky, jeden nízký, druhý vyšší. Před nimi sedí tři čeští polárníci a dojídají zbytek husy. Kosti občas odhodí Frištenskému, který leží opodál u zavazadel. Během rozhovoru polárníků je slyšet, jak Frištenský drtí v čelistech kosti.) Náčelník: Dobrý kamna jsou taky musgrávky. Trvá poměrně dlouho, než se rozhicujou, ale pak zase dlouho hřejou.

Učitel (jako by se hovorem o kamnech zahříval): Nebo americká kamna. Na těch je krásné, že to teplo člověk vychutná nejen pokožkou, ale i očima. Jak ten oheň skrz tu slídu nádherně svítí.

Lékárník (drkotaje zuby): On by stačil, pánové, i bubínek. My jsme jednou hráli s magistrem Boučkem šachy a já jsem ho roztopil úplně doruda. A magistr Bouček povídá: Ty kamna jsou nějaký malý. A já povídám: No jo, to jsou nejmenší kamínka, který jsou k mání. Ale magistr říká: Mně se zdá, že jsou pořád menší a menší. Tak já se podívám a vidím, že ten bubínek se těma rozpálenejma nožičkama propálil do podlahy.

Učitel: To je krásné. Já až přijdu domů, tak si dám do pokoje čtvery kamna. Ty, co jsme říkali, a k tomu ještě piliňáky.

Lékárník: Promiň, Václave, nerad bych sýčkoval, ale aby ti to utáh komín.

Učitel.: Dám postavit v každém rohu jeden komín. Na komínech se nesmí šetřit.

(Frištenský se během jejich řeči postaví k portálu způsobem, který připouští jak zírání do dálky, tak močení. Když své místo opustí, klene se od země do výše jeho pasu tenký žlutý oblouček. Frištenský si toho na odchodu všimne.) Frištenský: To je mráz. Pánové, až pudete příště na nějakej pól, tak se mnou už nepočítejte. Já jsem tím zájezdem vysloveně zklamanej. Co tady je? Sníh, led, zima, rampouchy. Tady je jeden velikej jako prase.

(Kopne do vyššího terénního pahorku a povalí ho.)

Učitel (vyskočí): Počkej! Ukaž! (Sehne se k ledové hmotě.) Do čeho to kopeš? Víš, do čeho to kopeš?! Ještě jednou se opovaž! (Postaví ledový sloup do původní polohy. ) Přátelé, pojďte sem. Nerad bych se mýlil, ale… Ano! Stojíme tváří v tvář… (Pootočí rampouch do správné polohy.) Ano, teď. Stojíme tváří v tvář americké polární výpravě profesora Mac Donalda.

Lékárník (zblízka si sněhuláka prohlíží): To je přímo pan profesor?

Učitel: Ano, je tomu bezmála rok, co tento obdivuhodný vědec a milionář vyrazil ze severního cípu Grónska směrem k pólu. Od té doby o něm není zpráv. Byl to velký polárník.

Frištenský: A co že je tak malej?

Učitel: Mrazem. Posaďte se, pánové. (Ostatní se posadí na menší pahorek.)

Je to úžasná náhoda, že jsme ho tu potkali. Četl jsem o něm nedávno v Učitelských novinách. Profesor Mac Donald zdědil jako chlapec obrovské jmění. Rozhodl se, že je celé věnuje vědě. Na odborářském sjezdu milionářů ve Washingtonu, D. C., řekl jednu krásnou myšlenku. Řekl – nevím, jestli vás teď budu citovat přesně, pane profesore – věda má chudým dávat a bohatým brát. Nebo bohatým dávat a chudým brát. No, jedno z toho to bylo. Jako čtrnáctiletý chlapec se ponořil do studia biologie, aby se po osmi letech vynořil jako autor světoznámé knihy Člověk a mráz. Uskutečnil bezpočet odvážných pokusů na vlastním těle, aby zjistil, jaké podchlazení lidský organismus vydrží.

Frištenský: Koukám, že to tady kapku přeťáp.

Učitel.: Pro nás není bez zajímavosti, že profesor Mac Donald zavítal také do naší vlasti, kde konal pokusy na zámku Lednice. Vzal si s sebou do Spojených států českého sluhu Berana, a ten dosáhl v jeho službách hodnosti poručíka biologie. Ale teď mě napadá, výprava profesora Donalda byla dvoučlenná, čili poručík Beran by tu měl být. Ten se nemohl jen tak ztratit, byl to chlap jako hora. Pánové, vstaňte!

(Členové výpravy vstanou z nižšího pahorku a učitel se k němu sehne, očistí mumii od sněhu a postaví vedle mumie profesorovy.) Učitel: Poručík Beran!

Frištenský: Ten je taky pěkně přešlej mrazem.

Náčelník: Pánové, mám návrh. Statečná výprava profesora Mac Donalda by si zasloužila, aby dobyla Severní točny alespoň posmrtně. Bude to pro nás, pravda, obrovské břemeno. Vždyť jsme sami na pokraji sil. Ale podstupme tuto oběť. Pojďte, svážeme je k sobě, ať se Frištenskému dobře nesou.

Před oponou 4

Učitel (čte z deníku): Dnes byl vydán zákaz hovorů o kamnech, teplých krajích, peřinách, spále a podobně. Náčelník správně usoudil, že nás takové představy oslabují, a pro následující dny vydal seznam témat povolených k rozhovorům.

Téma na pondělí: Význam mrazu v boji proti infekčním chorobám.

Úterý: Zimní krása okenních skel.

Středa: Zážitky z bruslení.

Čtvrtek: Medvědi – vyzvedněte přednosti ledního. Pátek: Holomrazy.

Sobota: Mráz – nejlepší děda.

Jak vidno, je skutečně o čem hovořit. Zajímavé je, že v našem kolektivu, jindy tak hovorném, od vydání témat vládne většinou ticho. Jen onehdy, když náčelník usnul, slezli jsme se s Frištenským a Šofrem pod jednu deku a vyprávěli si o požáru Národního divadla.

Obraz 5

(Učitel jde v čele, hlavu zakloněnou, jak sleduje hvězdy.)

Učitel: Ještě dál, ještě kousek… (Zkusí krok vpravo, krok vlevo, až najde přesné místo.) Tady je to! Polárka je přímo v nadhlavníku. Přátelé, teď stojím přesně v místě, kde zemská osa protíná povrch naší planety. Severní pól je dobyt!

Lékárník: Ukaž, pusť mě tam taky!

Frištenský: Teď já! Teď já!

Učitel: Tak, a teď tam pusťte náčelníka.

(Náčelník si stoupne na severní pól.)

Náčelník: Přátelé, kamarádi, bratři! Po měsících útrap a strádání nadešla konečně vytoužená chvíle, kdy na tomto nejsevernějším bodě naší zeměkoule stanul Čech. Je to sice poněkud zkaleno tím, že jsem Němec. Ale jen jménem. Srdcem, hlavou i těmato nohama jsem Čech.

Frištenský (napovídá): A rukama taky, Karle…

Náčelník (odbude ho mávnutím ruky): Jsme to my, pražští otužilci, kteří jsme stanuli na vysněném místě všech otužilců světa.

Lékárník: Karle, zkrať to, je tu zima.

Náčelník: Není pro muže hanbou, když zde, v místě věčného mrazu, uroní kroupu. Nechť tedy do rachotu našich slzí zazní naše sokolské „Nazdar!“

Všichni: Zdar!

Učitel: A teď vás musím, přátelé, upozornit na jednu zeměpisnou zajímavost. Jestliže se postavím k náčelníkovi a půjdu od něho kterýmkoli směrem, půjdu vždycky na jih.

Lékárník: Ne!

Učitel: No jo! Podívejte se! (Postaví se k náčelníkovi a vykročí.) Jdu na jih. (Vrátí se a vydá se jiným směrem.) A teď jdu zase na jih. A teď – zase na jih.

Lékárník: To je neuvěřitelné!

Učitel: To ještě nic není. Frištenský, postav se zády k náčelníkovi. A teď vykročte oba vpřed.

(Náčelník a Frištenský kráčejí od sebe.)

Vidíte? Oba jdou na jih!

Lékárník: To jsou věci!

Učitel: A to nejlepší jsem si nechal na konec. Teď něco uvidíte! Vojtěchu, udělej na pólu značku a ustup stranou. (Stane se. Učitel vykročí směrem ke značce.) Podívejte se – jdu na sever (překročí značku a pokračuje v chůzi), a teď jdu na jih! A zpátky: na sever, a na jih.

Lékárník: To není možné!

Učitel: Můžeš si to zkusit.

Lékárník: To jsem tedy zvědav. (Vykročí k pólu a v okamžiku, kdy ho překračuje, rozjasní tvář.) No jo!!! Kamarádi! To stálo za to. Na pokraji smrti mrazem, na pokraji smrti hladem, na pokraji smrti vysílením, ale stálo to za to!

Frištenský: Já tomu možná nerozumím, ale za sebe bych řek, že tu nic tak extrovního nevidím. Když to srovnám třeba s tím výletem na Kokořín…

Lékárník: Prosím tě, to se přece vůbec nedá srovnávat!

Frištenský: No ne, aspoň tam byly ty skály pískovcový, občerstvení… Co je tady? Prd.

Lékárník: Mlč radši, buď tak hodný. To je přece zážitek na celý život. Já si to musím ještě jednou zkusit. (Jde přes pól.) Na sever… na jih. To je nádhera! To nikde jinde na světě nezažiješ.

Učitel: Tak pozor, ještě bys to mohl zažít na jižním pólu. Ovšem obráceně.

Frištenský: Hlavou dolů.

Lékárník: Tohle až budu vyprávět magistru Boučkovi. Už ho slyším, jak říká: Ech, ty tvoje bulíky! Už je mám zase na nose.

Frištenský: Já mám hlad.

Učitel: Prosím tě, jak můžeš v takovéhle chvíli myslet na jídlo? Já jsem tak plný dojmů… Ty ne, Vojtěchu?

Lékárník: Ano, já jsem také plný dojmů, ovšem něco malého by se do mě vešlo.

Náčelník: Železná zásoba je nedotknutelná. A kromě toho jsme ji včera snědli.

Učitel: Jak to? Železnou zásobu jsme přece měli na cestu zpátky.

Náčelník: To jsem vám chtěl právě říct, abyste si na to dali pozor, kdybyste někdy plánovali nějakou takovou cestu, aby se vám nestalo, jako nám teďko, že já jsem ty zásoby přesně propočet a pořád jsem si říkal, až to sečteš, nezapomeň to znásobit dvěma. A v tom zmatku, jak jsme balili a vy jste mi do toho pořád mluvili, tak jsem na to zapomněl. Takže vypočtený to bylo správně, ale falíruje nám v tom jenom to násobení. To jen tak pro příště.

Učitel: Ano, příště si na to dáme pozor, ale teď, náčelníku, jestli tomu rozumím, nemáme vůbec nic k jídlu?

Náčelník: No, vždyť to říkám. Krát dvě to mělo bejt. Ty tomu nerozumíš, nebo co? To jsou otázky…

Frištenský: Víte co? Sníme Berana.

Lékárník: Ty máš berana? To je naše spása! Ty se vždycky s něčím vytasíš… Kde ho máš?

(Frištenský ukáže přes rameno, kde má na zádech zmrzlé polárníky.)

Učitel: Jo, ty myslíš poručíka Berana? Krajana?

Frištenský: Taky bysme mohli sníst profesora, ale ten mi přijde takovej drobnější.

Učitel: To jsme to dopracovali. To jsme na tom tak špatně, že bychom jedli ostatky?

Náčelník: Heleďte, nejsme žádný slečinky. Konec konců, byly tu tendence sníst vlastního kamaráda…

Frištenský: Kterýho?

Učitel: Toho neznáš.

Náčelník:… kterýho jsme znali a kterej byl živej. Beran je zmrzlej na kost a nikdo z nás ho neznal.

Lékárník: Ano, a možná že měl v osobním životě i nějaké charakterové vady.

Frištenský: Tak co? Ještě máme ty hole, že bych pod ním zatopil?

(Všichni mu odevzdají své hole.)

Lékárník: Tu jednu nelámej, Frištenský, na té ho budeme rožnit.

(Frištenský shodí svůj náklad.)

Frištenský: Nejdřív ho trochu vobděláme, aby rozmrz, a pak teprve bych ho porcoval.

(Připevní mumii na hůl, ostatní zatím zapálí oheň.)

Učitel: Já osobně ho budu jíst jen s krajním odporem.

Lékárník: Maminka mi vždycky říkala: Neošklíbej se nad žádným jídlem. Jez doma, co máš, a v cizině, co ti dají.

(Dva polárníci drží mumii na holi, dva si hřejí ruce nad ohněm.)

Náčelník: Už krásně rozmrzá.

Lékárník: Mně pomáhá to jeho jméno. Pečený Beran, to nezní tak špatně. Horší by bylo, kdyby se jmenoval třeba Kratochvíl.

Frištenský: Já bych sněd i Kratochvíla.

Učitel (otočí se): To já nesnesu. On se na mě dívá.

Frištenský: Nebylo by tady ještě nějaký dřevo na přiložení?

Lékárník (vezme kytaru): Kytara! Ta bude dobře hořet.

Učitel (vytrhne mu ji): Ne, kytaru ne! Co až nám bude zase úzko?

Náčelník: Hele, Václave, když je hlad, musí umění stranou. Naposledy si na ni zahraj a pak s ní zatopíme.

Učitel (začne smutně zpívat):

Polární nocmá zvláštní mockaždého přepadne smutek(Ostatní se přidají.)

Němec i Brit křesťan i židkaždý by nejradši utek

Ba i ti šikovní Žaponci se silami jsou na konciJen jeden z národů neskoná hrůzy severu slavně překoná

Tam, kde hynou vlci tam, kde hynou sobi Čech se přizpůsobí Čech se přizpůsobí

(Během písně opékaný poručík Beran vstane. Ze šatů mu ještě stoupá dým a za krkem mu zpod saka vyčuhuje lyžařská hůl. Protáhne se a rozhlédne se po zkoprnělých polárnících.) Beran: Hallo, boys! Good evening everybody! (Jde od jednoho k druhému a potřásá jim rukama.) My name is George Beran. I’m very glad to see you.

Lékárník: Magistr Šofr.

Beran: Mister Šofr!

Učitel: My name is Václav Poustka. Teacher. Under… underground teacher.

Beran: Václav Pustka! It is a Czech name, isn’t it?

Učitel: Já jsem začátečník. Takže od teďka už nevím, co říkáte.

Beran: Češi! Snad nejste Češi?

Náčelník: Ano. My jsme česká polární výprava. Já jsem Němec.

Beran: Německý Čech! Já jsem americký Čech. Beautiful!

(Vyjme ze záňadří zlatou tabatěrku a z ní pak papírek. ) Vy četli a rozmrazili?

Lékárník: My rozmrazili, ale nečetli.

Beran: Vy nečetli, a přesto rozmrazili? Wonderful! Bystrý národ. V tom případě já přeložím do češtiny:

Drazí lidé budoucích generací. Dvě těla, která jste našli, patří výzkumníkům v oboru zimní spánek. Zahřejete-li naše tělesné boxy na teplotu 37 stupňů Celsia, my opět obnovíme naše životní pochodování a vydáme ze sebe svědectví o přešlých stoletích. Děkujeme vám. (Složí papírek.) Mimochodem, kde je profesor?

Učitel: Pan profesor? Kde je? Teď tady byl!

Beran (volá): Mr. Mac Donald! Where are you? (k ostatním) On furt někde courá.

Lékárník: Frištenský, kams ho dal? Vždyť tady před chvílí ležel. Sám jsem ho hodil mezi zavazadla.

Učitel: Tady je! (Zvedne mumii.)

Beran: Jo tak, on ještě nerozmrazen… Půjčte mi ho. Pane profesore, bože, vy jste cvrklý! Já byl taky tak cvrklý?

Frištenský: No, nebylo tě moc, ale byl jsi lepší kousek. Proto jsme tě vzali prvního.

Beran (protáhne se): Cítím se dobře, po těch staletích. Ale cože mám tak ohořelé boty? (Chce se ohnout, ale tyč za krkem mu v tom zabrání.) A páteř není v pořádku. Já mám zcela neohebnou páteř!

Učitel: S dovolením! (Vytáhne mu zpod šatů hůl.)

Beran: To jsem měl za krkem? Proč to?

Frištenský: Na tý jsme vás vobdělávali.

Beran: Obdělávali?

Učitel: Oživovali.

Beran: Aha. Profesor předpokládal složité přístroje, a Češi tyč. Beautiful! Tak teď dáme pana profesora na tyč.

Frištenský (vezme profesora do náruče jako hračku, kterou mu chtějí brát): Ne! V žádným případě. To byla blbost, co jsme udělali. Nejdřív ho naporcujem a pak teprv vobděláme.

Beran: Nerozumím?

Náčelník: Varel chce říci, že musíme v oživování pana profesora postupovat opatrněji než ve vašem případě.

Lékárník (zalaškuje): Vždyť my jsme vás skoro připálili!

Frištenský: Nezapomeňte, že jinýho už nemáme!

Učitel: Pane poručíku, tady Frištenského neberte vážně, je to primitiv.

Beran: On domorodec? On není Čech?

Frištenský: Ne, já jsem Čech. Ale primitiv.

Beran: Primitiv Czech, wonderful. Tak Češi mají kolonie! Tak přátelé, vypravujte! Jaký je ten váš nový svět? Který se píše rok?

Lékárník: Máme už devátý rok nového století.

Beran: 2009? Nebo 2109?

Lékárník: Kdepak! 1909.

Beran: Vy ze mě děláte šoufek. Vždyť my zamrzli 1908.

Učitel: Ano, my víme. Vloni jste vyrazili a zmizeli beze stopy.

Beran: A Vy mě oživili za jediný rok? Za to já vám neděkuju! Vy mě otrávili. Jeden rok zimní spánek! Jako nějaké zvíře! Vy se mě nelíbíte za tohle. Vy blbci.

Náčelník: Podívej, bratře Berane. Jestli se ti to nelíbí, tak můžeš zase zmrznout. To tady není problém.

Beran: Copak to jde? To je složitá procedura, kterou umí jen profesor! Ale opovažte se ho rozmrazit! Ten by vám dal. Jeden rok u ledu! Proto on celý život pracoval? Na to on odtrhoval od huby milióny dolarů?

On mi říkal: George, až nás jednou rozmrznou, až my oba budeme zase teplí, jako jsme vždycky byli, my uvidíme jiný svět. Tvoje vlast už nebude úpět pod Rakouskem a ty vrátíš domů.

Lékárník: Tak pravda, pod Rakouskem ještě trochu úpíme, ale dá se to vydržet.

Náčelník: Hele, Beran, nám jde teď o holej život. Jdeš s námi na jih, nebo nejdeš?

Beran: Co mi zbývá? Když vy mě takhle zvorali! Ale profesora necháme tu. Ten ať dočká aspoň sto let.

Náčelník: Bratře Berane, to není rozumná myšlenka. Podívej, tady na pólu by neměl klid. Sem teď míří jedna výprava za druhou: Amundsen, Nansen, Peary…

Učitel: Tady bude hrozně rušno.

Lékárník: Každou chvíli by ho někdo ohříval.

Frištenský: To si ho radši ohřejeme cestou. Viď, křížalo!

Náčelník: Vítězná polární výpravo, na můj povel, směr jih, za mnou v pořadí náčelník Karel Němec, zde! Pomocný učitel Václav Poustka…

Učitel: Zde!

Náčelník: Lékárník Vojtěch Šofr…

Lékárník: Zde!

Náčelník: Krajan bratr Jiří Beran…

Beran: Zde!

Náčelník: Nosič primitiv Varel Frištenský plus profesor Mac Donald…

Frištenský: Všichni zde!

Náčelník: Hajdy… DOMŮ!

(Všichni šlapou na místě proti zuřící vichřici. Světlo se zatmívá až do úplné tmy a do toho zní z reproduktoru hlas:) Česká polární výprava opustila dne 5. dubna 1909 Severní ledový pól. Teprve den nato dorazil k pólu Američan Robert Edwin Peary. Stateční Čechové se k prvenství nepřihlásili, aby vítězství nebylo připsáno nenáviděnému Rakousku. Teprve po letech, v roce 1918, jediný žijící člen výpravy Varel Frištenský vyjevil lékařskému konsiliu v Kosmonosích u Mladé Boleslavi pravdu. Jeho výpověď byla zaprotokolována a vynesla mu prodloužení pobytu v ústavu o dalších deset let.

(Scéna se znovu ozáří. Všichni účinkující pózují v živém obraze Dobytí severního pólu. Náčelník drží nad nimi na žerdi českou vlajku.) (Konec)

DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SMOLJAK, SVĚRÁK

DOBYTÍ SEVERNÍHO PÓLU

Čechem Karlem Němcem 5. dubna 1909

Režie: Ladislav Smoljak

Scéna a kostýmy: Jaroslav Weigel

Hudba: Petr Skoumal

Osoby a nynější obsazení:

náčelník Karel Němec

Bořivoj Penc nebo Jan Hraběta

pomocný učitel Václav Poustka

Zdeněk Svěrák nebo Jaroslav Weigel

lékárník Vojtěch Šofr

Miloň Čepelka nebo Petr Brukner

Varel Frištenský

Jan Hraběta nebo Ladislav Smoljak

americký Čech

Genadij Rumlena nebo Pavel Vondruška

V jednotlivých rolích se od premiéry vystřídali:

náčelník: Jan Kašpar

lékárník: Jaroslav Vozáb

americký Čech: Jaroslav Vozáb

Premiéra 25.10.1985 v divadle Solidarita, Praha 10

© Ladislav Smoljak,1993

© Zdeněk Svěrák,1993

ISBN 80-85192-52-7