DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SVĚRÁK

AKT

(Rodinné drama se zpěvy a tanci)

PRAŽSKÉ DIVADLO JÁRY CIMRMANA

Když v prosinci roku 1966 na rozhlasových vlnách stanice Praha (v pořadu Nealkoholická vinárna U pavouka) poprvé zazněla zpráva, že byla objevena rukopisná pozůstalost neznámého českého génia Járy Cimrmana, posluchači reagovali různě.

Pět způsobů reakce české veřejnosti na objev:

l. Někteří uvěřili a jejich národní sebevědomí bylo potěšeno, že můžeme k Husovi a Komenskému přidat dalšího velkého Čecha.

2. Skeptičtější a historicky erudovanější část národa byla na vahách, neboť si vzpomněla, jak jsme se kdysi radovali, že máme písemnictví starší než jiní, a pak se z toho vyklubaly rukopisné podvrhy.

3. Třetí skupina obyvatelstva žádala okamžité potrestání těch, kdo s tím nesmyslem přišli.

4. Značné části veřejnosti to bylo jedno.

5. Pátá část se tomu smála.

A pro tu jsme založili Divadlo Járy Cimrmana. Vzniklo z popudu Jiřího Šebánka, kromě něho byli zakládajícími členy Miloň Čepelka, Ladislav Smoljak a Zdeněk Svěrák, u kolébky od počátku stáli i Karel Velebný, Helena Philippová, Oldřich Unger a Jan Trtílek. Je to divadlo v mnoha směrech neobvyklé.

Pět zvláštností Divadla Járy Cimrmana:

Zvláštností č.1 je skladba jeho představení. První polovinu večera tvoří série přednášek, jakési vědecké symposium, v němž účinkující – specialisté na jednotlivé obory Cimrmanova díla – u řečnického pultu čtou svá pojednání. Po divadelní, jevištní stránce je to velice chudá hodina. Přednášející nepředstavují žádné figurky potrhlých či jinak poznamenaných badatelů, nikoho neparodují, jsou tu sami za sebe, jsou pouze autentičtí. Všechno tu stojí jen a jen na literárním textu a na zaujetí, s jakým je tlumočen. Zpočátku jsme měli obavy, zda jeviště, a hlavně divák takovou opticky nezajímavou dávku slova (zpestřeného jen tu a tam světelnými obrazy či demonstrací některého Mistrova vynálezu) snese. Ukázalo se, že ano. Divák se rád soustředí na text, aby v něm – nerušen žádnou jevištní akcí – odhaloval skrytý vtip. Tato suchá přednášková forma mu asi připomíná prostředí, v němž se často ocitá: školu, školení, osvětové přednášky, kursy, konference… Vědecká frazeologie, odborné termíny, výčty dat, komponent a ukazatelů, tím vším je denně za přispění rozhlasu a televize zásobován. Rád je pak svědkem toho, jak lze mírným způsobem z vědeckého učinit pavědecké, ze strohé rozumové dedukce nesmysl, ze zbožné adorace legraci. Teprve po přestávce předstoupí účinkující před publikum převlečeni do divadelních kostýmů, aby předvedli některou z Cimrmanových divadelních her či její torzo, protože ne všechny lze v důsledku pyrotechnikova nešetrného zásahu úplně rekonstruovat. Každé představení je soustředěno na určité téma. Jestliže se v první půli večera mluvilo o Mistrových zásluhách na poli lehké hudby, je ve druhé uvedena jeho opereta. Hovořilo-li se o jeho činnosti kriminální a kriminalistické, shlédnou diváci jeho detektivku atd.

Úmyslně jsme se až dosud vyhýbali slovu herec a mluvili jsme raději o účinkujících, neboť – a to je druhá zvláštnost našeho divadla – nikdo z nás neabsolvoval žádnou hereckou školu a všichni stále vykonáváme svá „civilní“ povolání (Jaroslav Weigel je grafik, Bořivoj Penc nástrojař, Pavel Vondruška je dirigentem orchestru Národního divadla, Petr Brukner pracovníkem muzea). Třebaže hrajeme téměř denně, chodíme do divadla po práci a zůstává naším koníčkem.

Otázka našeho herectví či neherectví je choulostivá. Viděli jsme, jak naše představení hrají ochotníci, a uvědomili jsme si, že si počínáme jinak než oni. Ochotník chce hrát jako herec. Snaží se vžívat do postav, zabarvuje hlas, dělá rozličná gesta, protože herci to tak dělají, ale nedaří se mu to úplně a přirozeně. I když nasadí všechno, co má, nebo snad právě proto, že nasadí všechno, co má, výsledek bývá esteticky sporný. Rozhodli jsme se tedy, že ochotníci nejsme. Ale jsme herci? Málokdo z nás by například dovedl na jevišti věrohodně zaplakat, málokdo z nás se umí dobře pohybovat. Máme také málo znělé hlasy. A ještě plno jiných podobných vlastností máme. Jeden z předních českých herců Miloš Kopecký považuje za svého kolegu každého, kdo je schopen předvádět svůj výstup na veřejnosti tak, že nepůsobí trapně. Do této milosrdné definice herectví bychom se vešli. Jinak máme štěstí zřejmě v tom, že naivní dramata Járy Cimrmana náš způsob hraní snesou, neřku-li vyžadují. Je velkou výhodou, že se divákům nejprve představujeme jako vědci, kteří se uvolili vystoupit také v dramatických ukázkách ze zkoumaného díla, ale zůstáváme i potom sami sebou, někdo víc, někdo méně. Uvážíme-li však, že naše hry mají za sebou stovky repríz, není naivita a bezprostřednost projevu už dávno nevědomá, je udržovaná, záměrně fixovaná, změnila se v profesionální zkušenost. Usnesli jsme se proto, že jsme herci.

Třetí zvláštností souboru je absence žen. Veškeré ženské role (včetně princezny Zlatovlásky v Cimrmanově pohádce Dlouhý, Široký a Krátkozraký) obsazujeme muži. Tento návrat k antické divadelní tradici má své výhody: vystačíme s jednou šatnou a nejsme při své vědecko-umělecké práci rozptylováni.

Za čtvrtou zvláštnost lze považovat diváckou obec. Zdálo by se, že tato scéna patří mezi tzv. divadla malých forem, bude tedy zajímat převážně mládež. V hledišti našeho divadla se však scházejí všechny generační vrstvy. Tím, že pracujeme s četnými odkazy na kulturně historická fakta a že počítáme s divákovou myšlenkovou aktivitou, přitahujeme publikum, které nespojuje věk, ale smysl pro tento typ zábavy. Naše publikum není intelektuálské, je inteligentní.

Divadlo Járy Cimrmana – a jsme u páté zvláštnosti – nestahuje hry z repertoáru. Divák má možnost shlédnout všechny tituly autorské trojice Cimrman – Smoljak – Svěrák, které byly od vzniku divadla nastudovány. Nejstarší hrajeme tedy dvacet pět let. Znamená to, že co viděli rodiče zamlada, když si sehnali někoho na hlídání dětí, mohou dnes shlédnout takřka ve stejném obsazení jejich kdysi hlídané děti, má-li jim ovšem kdo jejich děti pohlídat.

Stojí snad za úvahu, proč diváckou obec vůbec zajímá smyšlená osobnost jakéhosi zapomenutého, zneuznaného Cimrmana, údajně žijícího na přelomu 19. a 20. století. Proč má jeho divadlo vyprodáno? A je vůbec humor, který se tu pěstuje, současný?

Doba přelomu století není zvolena náhodně. Cimrman by asi současného diváka nezajímal, kdyby žil dejme tomu ve století čtrnáctém. Kontinuita s dneškem by byla komplikovaná a nečitelná. Cimrmanova doba, to je však zřetelný začátek naší epochy. V ní se rodí vědeckotechnická revoluce. Je to zlatý věk vědců a vynálezců, a to nejen úspěšných Edisonů, ale také jejich nesčetných naivních a neúspěšných souputníků. V Cimrmanově době se lidstvo učí létat, telefonovat, ve frontě na první kinematograf člověk žasne nad tím, čeho je schopen. Anarchisté a socialisté snují své vize o lepším společenském řádu, umělci manifestují nové směry. A do této doby plné nadšení a nadějí vpadne náhle válka, která poprvé v dějinách nese přívlastek světová, první válka, která ohrozí lidstvo jako celek. Ve frontě na první plynovou masku se člověk zděsí nad tím, čeho je schopen.

To je tedy historická scéna, na které se pohybuje vědec, umělec, vynálezce a podivín Jára Cimrman. I když se všechny dějinné souvislosti pochopitelně diváku nevysvětlují, on je cítí, on sám bezděky konfrontuje Cimrmanovy myšlenky s dneškem, protože je dnešní a minulost ho zajímá pro svou vazbu se současností. On už ví, jak to dopadlo.

Tak vidíme své divadlo my autoři, respektive restaurátoři Cimrmanova díla. Oko kritikovo může shledat, že je tomu jinak, a oko divákovo se nejspíš podiví, proč tolik úvah, když je důležité smát se.

L. SMOLJAK / Z. SVĚRÁK

NÁŠ JÁRA CIMRMAN

Také letos je tomu sto let, co se Jára Cimrman narodil.

Díky matrikáři IV. vídeňské farnosti Franzi Huschkovi, který prováděl většinu zápisů ve stavu opilosti, nelze dodnes s jistotou říci, zda se manželům Marlén a Leopoldu Cimrmanovým narodil synek v mrazivé únorové noci roku 1857, 1864, 1867 či 1892. Matrikářův nejistý rukopis připouští i rok 1893. Takže i v příštím roce tomu bude sto let, co se Jára Cimrman narodil.

Přehlížíme-li dnes obrovské dílo, které tento duchovní titán nepozorovaně vytvořil, stojíme před otázkou, jak si jeho genialitu vysvětlit. My vidíme jednu z hlavních příčin jeho bezbřehé tvůrčí invence v tom, že Jára Cimrman neprodělal období puberty, která, jak známo, odvádí myšlenkovou energii nežádoucími směry. Cimrmanovi rodiče před svým synkem až do jeho patnácti let tajili, že je chlapcem, aby donosil šatstvo po své starší sestře Luise. Když mu pak zlomyslné spolužačky na dívčí škole prozradily, že není dívkou, měl už Cimrman pubertu za sebou, protože děvčata, jak víme, dospívají dříve.

Nikdo z Cimrmanových současníků nevěděl, že žije ve společnosti génia. Snad jen jeho osobní lékař, polabský veterinář Hugo Myslík, něco tušil, ale nikdy se o tom nikomu ani slovem nezmínil.

Po matce Rakušan, po otci Čech, po první světové válce již zcela zapadlý velikán prožil život světoběžníka. Na samém prahu duševního rozletu ho šťastná náhoda seznamuje se Sigmundem Freudem. Tento neúnavný badatel moravského původu, jenž se přes noc stal z malého doktůrka velkým psychoanalytikem, si dal v krejčovské dílně Cimrmanova otce narychlo popustit rukávy a nohavice. Čekaje, až bude mistr s prací hotov, všiml si malého Jaroslava, kterého pro jeho neposednost uvázal otec za nohu ke stolu. „Koukám, že jsi přivázaný,“ řekl. Slova geniálního vědce padla na úrodnou půdu a zažehla v citlivé duši jiskřičku vzpoury. Nedlouho nato odkládá Cimrman u oběda lžíci s nenáviděnou krupicovou kaší a odchází jako sedmi až dvaačtyřicetiletý z domova.

Od té chvíle nacházíme jeho stopy v nesčetných zemích téměř všech světových kontinentů:

Americké vládě předkládá projekt Panamského průplavu včetně libreta stejnojmenné opery.

Reformuje haličské školství.

S hrabětem Zeppelinem konstruuje první vzducholoď s tuhou konstrukci ze švédské oceli a s gondolou z českého vrbového proutí.

Jako anarchista vyhoštěný z Německa nese si v osobních dokladech záznam „strůjce nepokojů“, což vede švýcarskou firmu Omega k nabídce, aby zdokonalil setrvačník dámských hodinek Piccolo. Zároveň v těžkých podmínkách tamních Alp zavádí (a po nějaký čas také vykonává) funkci porodního dědka.

Zkoumá život polárních Samojedů a na útěku před vyhladovělým kmenem Mlasků mine severní pól o pouhých sedm metrů.

V Paraguayi zakládá loutkové divadlo.

Ve Vídni kriminalistickou, hudební a baletní školu.

Vede obsáhlou korespondenci s G.B. Shawem, na niž bohužel zarputilý Ir neodpovídá.

Vynalézá jogurt.

Nezištně pomáhá řadě světových velikánů: manželům Curieovým nanosí do sklepa na vlastních zádech pětačtyřicet puten smolince, prof. Burianovi asistuje při prvních plastických operacích, Edisonovi předělá pupík na objímce jeho první žárovky, Eiffelovi sežene podnájem, Čechovovi pochválí novou knihu povídek a pohnojí višňový sad.

Jakkoli měl Jára Cimrman neklidnou krev globetrotterů, vždy se rád vracel domů, do Čech. Vlastenectví je nejvýraznějším rysem jeho osobnosti. Pro ně trpěl v habsburských žalářích, pro ně se naučil téměř plynně česky. Pro ně – a to nejlépe osvětluje vroucnost jeho češství – se dokázal rozejít i s nejlepším přítelem Aloisem Jiráskem. Nemohl mu totiž odpustit, že zařadil do svých Starých pověsti českých příběh o blanických rytířích, čekajících v nitru hory, aby přispěchali národu na pomoc, až mu bude nejhůře. „Protože za celých tři sta let habsburského útlaku nikdy nevyjeli,“ vyčítá mu v dopise Cimrman, „deprimuješ tak národ vyhlídkou, že to, co prožívá, není ještě nic proti tomu, co teprve přijde.“

V Čechách dosahuje Cimrmanovo životní dílo vrcholu. Jako kočovný dentista prochází snad všemi kouty naší vlasti. Český lid ochotně otvírá ústa a svěřuje se mu se všemi starostmi a trampotami. Z toho pak Cimrman těží látku pro své nesmrtelné divadelní hry. Jsou to dramata takové umělecké síly, že ani nemohla být svými současníky pochopena. Když se po mnoha desetiletích zaskvěla na scéně, celá řada literárních vědců začala o Cimrmanově existenci pochybovat a označila jeho dílo za liptákovský podvrh podobný podvrhu zelenohorskému a královédvorskému.

Na to je jednoduchá odpověď. Který z našich soudobých spisovatelů by byl schopen dílo takové velikosti vytvořit? Žádný. Cítíme, že by se k takovému činu museli spojit nejméně dva. Ale i ti by museli být alespoň průměrně geniální.

Ať už je tomu jakkoli, díla, pod nimiž je podepsán Jára Cimrman, patří k vrcholům světové dramatické tvorby. Můžeme o tom diskutovat, můžeme o tom vést spory, můžeme s tím i nesouhlasit, ale to je všechno, co se proti tomu dá dělat.

AKT

Hra je v Divadle Járy Cimrmana uvedena seminářem, obsahujícím tyto přednášky:

LIPTÁKOVSKÝ NÁLEZ

ŽIVOTOPISNÁ POZNÁMKA

DÍLO DRAMATICKÉ

CIMRMANŮV VZTAH KE ZVÍŘATŮM

PRVNÍ ČESKÁ ELEKTRICKÁ VALCHA

FILOSOFIE EXTERNISMU

DÍLO VÝTVARNÉ

POZNÁMKA K REKONSTRUKCI HRY AKT

(Na scéně je pět židlí, řečnický pultík a promítací plátno. V popředí busta Járy Cimrmana poničená natolik, že lze těžko vysledovat nějakou podobu. Vědci usednou, Smoljak se chvíli o něčem dohaduje s Weigelem, pak dá pokoj a sedne si na krajní židli. První přistoupí k řečnickému pultu profesor M. Čepelka.)

Prof. Miloň Čepelka:

Vážení přátelé, dobrý večer.

Připadl mi milý úkol přivítat vás na dnešním představení věnovaném životu a dílu donedávna ještě neznámého českého génia Járy da Cimrmana. Vám, kteří jste zavítali do našeho divadla prvně, chci zároveň blahopřát. To, že jste si zvolili pro první seznámení s Mistrovou osobností právě dnešní večer, má hned dvě výhody: Za prvé – vědecké symposium, které předchází hře Akt, opravdu počítá především s diváky začátečníky. Poskytne Vám ty nejzákladnější cimrmanologické poznatky, a to snadno přístupnou formou.

Druhým kladem dnešního večera je složení vědeckého týmu. Lze bez nadsázky říci, že až na několik výjimek jde vesměs o špičkové kapacity oboru. Jsou to: doktor zoologie Zdeněk Svěrák, znalec Mistrova dramatického a výtvarného díla docent Jaroslav Weigel, náš expert přes technickou část Cimrmanova odkazu inženýr Jan Hraběta a konečně profesor filosofie Ladislav Smoljak, který kvůli dnešnímu semináři odřekl svou účast na filosofickém symposiu v Dánsku.

(Kolegové spolu s publikem zatleskají. Smoljak vstane a něco Čepelkovi šeptá.)

Čepelka: Ano. Přímo v Kodani.

(Smoljak však považuje za nutné ještě něco upřesnit a znovu se nakloní k Čepelkově uchu.)

Čepelka: Pardon. Tak v Kadani.

Omlouvá se doktor Hedvábný, objevitel Cimrmanovy pozůstalosti. Ten však požádal svého bratrance, doktora Svěráka, ostatně přímého účastníka objevu, aby jej zastoupil. Doktor Svěrák, rozený vypravěč, je myslím náhradou přinejmenším rovnocennou. Prosím, pane doktore.

LIPTÁKOVSKÝ NÁLEZ

Dr. Zdeněk Svěrák:

K objevu, který doktor Hedvábný právem považuje za objev století, došlo 23. února v deset hodin dopoledne kolem roku 1966. Očitým svědkem události jsem se stal vlastně šťastnou náhodou. Dr. Hedvábný mě pozval do své chalupy na samém okraji půvabné pojizerské osady Liptákov, protože se rozhodl, že si v ní zřídí krb. Jsem totiž jedním z mála v Československu, kteří máme absolutní sluch. Podobně jako lidé s určitou srdeční vadou jsou dobří proutkaři, jsme my absolutní sluchaři dobří krbaři. A tak jsem proklepáním zdi v bratrancově chalupě velmi brzy označil místo, kde by bylo nejlépe krb zbudovat, a přímo jsem doktoru Hedvábnému řekl: „Zde kopni, Evžene.“

Několikrát jsme do zdi kopli a tu jsme k našemu společnému úžasu narazili na důkladně okovanou truhlu, která byla již na první pohled něčím doslova nabita. Protože se jednalo o bývalé území Sudet, trval dr. Hedvábný na tom, abychom přivolali pyrotechnika Šťáhlavského. Šťáhlavský se dostavil k obědu, a když dojedl, pro jistotu vyhodil truhlu do povětří.

Naštěstí má dr. Hedvábný neustále po ruce svůj oblíbený magnetofon Sonet-Duo. Díky tomu máme zachován zvukový snímek slavného liptákovského výbuchu. Prosím o jeho spuštění.

(Z magnetofonového záznamu zazní detonace.)

To je on, přátelé! Jak se ukázalo, nálož byla silně předimenzována.

(Magnetofon – výbuch se ozve znovu. Svěrák pokyne zvukaři, že není třeba výbuch opakovat.)

To byl tentýž výbuch. Jak se ukázalo, nálož byla silně předimenzována…

(Magnetofon – výbuch se ozve znovu. Svěrák znejistí a naznačuje ještě rezolutněji, že ukázku již nechce.)

Děkuji. Jak se ukázalo, nálož byla silně předimenzována…

(Vědec v tomto kritickém místě vyčká, obávaje se dalšího výbuchu. Ten se však už neozve a Svěrák spokojeně kývne ke zvukařské kabině.)

Děkuji… Takže výbuch se nám zřejmě prokopíroval na celý magnetofonový pás. Nevím sice, je-li to technicky možné… pane inženýre, je to možné?

(Hraběta rozvážně vstane, pokročí a zaujme postoj k delšímu objasnění problému.)

Hraběta: Ano, je to možné.

Svěrák: Děkuji vám. Nálož byla silně předimenzována, takže byla mírně poškozena i chalupa. Ovšem bratranec se domnívá, že po menších úpravách z ní bude docela jiné stavení. Když se prach usadil, ukázalo se, že se podařilo rozmetat rozsáhlou pozůstalost nesmírně talentovaného jedince, jehož význam a šíři duchovního záběru lze přirovnat snad jen k osobnosti Leonarda da Vinciho. Podle bratrancova odhadu vyžádá si uspořádání a vyhodnocení celého Cimrmanova díla šesti až sedmi let, ne-li méně.

V průběhu dosavadního bádání nám působila největší potíže Mistrova podoba. Cimrman se totiž ze zásady nechával fotografovat pouze z dálky a většinou ve skupinách. Nechtěl být zobrazován, jak říkával, „wie ein Einzelbegriff“ – jako jednotlivý pojem – neboť se neustále považoval za součást lidstva. Pokud tedy máme nějaké fotografické materiály, pak jen tohoto typu:

(Projektor – snímek berlínské Brandenburské brány; na jednoho z titěrných chodců míří velká bílá šipka.)

Svěrák: Zde je Cimrman zachycen v Brandenburské bráně. Z profilu. Další vzácný dobový snímek je zajímavější:

(Projektor – venkovský domek, před nímž se, jak tomu bylo na počátku našeho století zvykem, seřadila mocná skupina vesničanů k fotografování.)

Na tomto snímku Cimrman není, ale vidíme tu domek dr. Hedvábného, pochopitelně před výbuchem. V tomto stavení tedy Cimrman žil. Před domkem je rodina bývalého majitele, kloboučníka Lešnera. Po Lešnerově levé ruce stojí jeho starší dcera Lenka, která se později provdala za emigranta z Plovdivu, a po pravé ruce…

(Divák neví, který je vlastně Lešner, natož aby na snímku objevil jeho dcery. Dr. Svěrák se však nezdržuje ukazováním.)

… ano, to je ona, poznáváme mladší Elišku. Ta dneska žije v domově důchodců v České Třebové.

Cimrman však svou zásadu přece porušil. A to svýma vlastníma rukama. Zhotovil totiž tuto autobustu. (Svěrák přejde k bustě.)

Dr. Hedvábný ji našel na půdě volně pohozenou mezi protipožárním náčiním. Byla ve velmi zbědovaném stavu a takto pohromadě drží jen díky mravenčí píli restaurátora prof. Trtílka. Všimněte si obličeje. Všechny rysy jsou strhané. Patrny jsou pouze dva oční důlky, dva ušní otvory a dvě brady. Je to výsledek neuvědomělého vandalismu kloboučníka Lešnera. Lešner, nevěda, že jde o umělecké dílo, používal busty jako kopyta na klobouky. Vyráběl tzv. „pojizerské hučky“…

(Řečník jednu takovou hučku ukáže.)

… a ty na bustu napařoval. Možná, že by někoho z vás zajímala etymologie názvu pojizerská hučka. My se domníváme, že jméno pochází od staré české písně „Proč ta Jizera hučí“. – Nemohu-li vám, přátelé, ukázat zřetelný snímek Cimrmanovy tváře, rád bych vám závěrem svého referátu ukázal alespoň snímek kloboučníka Lešnera.

(Projektor – oválný portrét dobromyslně vyhlížejícího kloboučníka s rakousky nakrouceným knírem. Svěrák se podívá k promítači.)

Jiný snímek tam nemáte?

Promítač: Nemám.

Tak to je on, přátelé!

ŽIVOTOPISNÁ POZNÁMKA

Prof. Miloň Čepelka:

Děkuji dr. Svěrákovi. V tomto bodě bych na něho rád navázal. K té neznámé podobě Járy da Cimrmana. Chtěl bych dodat, že my nejenže nevíme, jak vlastně Mistr vypadal zblízka, ale neznáme ani jeho přesné datum narození. Jára Cimrman totiž často měnil svá osobní data, aby zmátl řadu epigonů, podvodníků a falsifikátorů, kteří se za něho vydávali. A vskutku, jak se nám podařilo zjistit, několik z nich se z toho pomátlo. Mezi nimi jakýsi Igor Zíka.

(Projektor – I. Zíka, jehož hruď je poseta stovkou turistických odznaků.)

Snímek pochází z doby, kdy už sbíral odznaky.

Podle našeho střídmého odhadu se Jára da Cimrman narodil v mezidobí mezi lety 1854-1872, a to ve Vídni, jako syn českého krejčího Leopolda Cimrmana a rakouské herečky Marlén Jelinkové.

(Projektor -skupinová fotografie babičky Járy Cimrmana s dětmi.)

Na tomto vzácném snímku je Cimrmanova babička Irmgard Jelinková s dětmi. Děvčátko po její levici je Marlén, pozdější matka Járy Cimrmana, zatímco první chlapec zprava je Herbert Jelinek, později známý vídeňský ortopéd, který se stal na sklonku svého života obětí lihoviny téhož jména.

Soudě podle zápisků v Cimrmanově deníku, neměl Mistr příliš radostné dětství. Otec ho dal zapsat na českou menšinovou školu ve Vídni, kdežto matka – současně – na školu rakouskou. Chlapec byl nucen dopoledne navštěvovat vyučování v jazyce českém, odpoledne vyučování v jazyce německém. Neměl čas se ani pořádně naobědvat, protože polední přestávku doslova trávil přebíháním z jedné školy do druhé. A tato polovičatost se později projevila v jeho rukopisech, které jsou psány směsí češtiny a němčiny, hemží se to v nich germanismy – i čechismy. Právě odtud pramení také námitky rakouského, vídeňského prof. Ericha Fiedlera proti tomu, abychom považovali Járu da Cimrmana především za českého velikána. Ovšem o jeho skutečných vlasteneckých citech hovoří po mém soudu nejlépe poslední zápis v deníku, v němž Mistr výslovně prokazuje touhu – a teď budu citovat – „uvidět svou vlast – Böhmen“. A to je myslím dostatečně výmluvné.

Prosím teď znalce Mistrova díla dramatického – docenta Jaroslava Weigela.

(Smoljak využije toho, že Weigel vstal, a přesedne si na jeho židli. )

DÍLO DRAMATICKÉ

Doc. Jaroslav Weigel:

V literární pozůstalosti Járy Cimrmana jsme až dosud shledali všeho všudy osmadvacet celovečerních her (z toho dvě kompletní celovečerní hry karetní) a sedmnáct her jednoaktových, vesměs divadelních, z nichž dvě byly napsány výhradně pro činoherní scénu divadla Wajang-Orang v Djakartě.

Pustíme-li se po stopách začátků dramatické činnosti Járy Cimrmana, staneme posléze v pilinách manéže polského cirkusu Krakowiak, kde Mistr působil v mládí jako dramaturg. Zde poprvé vznikaly kombinované scénky cvičených zvířat a lidí, jež dosud nemají v divadelní poetice obdoby. U jejich kolébky stál tehdejší Cimrmanův pěstoun, krotitel Tadeusz Sczepański. Prosím snímek.

(Projektor – snímek artistky Zinajdy.)

Na snímku vidíte jeho partnerku Zinajdu, která mívala často výstupy s perskou tyčí.

V době, kdy cirkus Krakowiak přezimoval v jihoafrickém Johannesburgu, založil Jára Cimrman zvláštní stan lojových figurín. Sám odléval z kvalitního hovězího loje postavy známých vojevůdců, badatelů a myslitelů a vytvářel z nich na první pohled nelogická seskupení. Tyto grupy však při podrobnějším vnímání vyzařovaly překvapující významy. Je například známo, jaký rozruch vyvolala skupina, v níž Kolumbus rozbíjí Napoleonovi o čelo vejce a opodál je závistivě pozoruje hrabě Zeppelin z řiditelné vzducholodi.

Později, když pivovar v Johannesburgu přerušil svévolně dodávku ledu pro Cimrmanův stan a figury se začaly vlivem dusné atmosféry pozvolna přetvařovat, přešel Mistr k psaní divadelních her pro živé herce.

Od samého počátku své dramatické činnosti zalidňoval Jára Cimrman jeviště postavami a rekvizitami, jež byly až dosud v divadelním světě tabu.

Jeho hrdinové si na otevřené scéně stříhají nehty, používají pravých klystýrů a odcházejí na klozety, aniž by se tím nějak tajili. Zůstává ovšem smutnou skutečností, že ve své době se Cimrmanovy hry setkávaly většinou s nepochopením a někdy i s očividným odporem. Jako příklad uvádím stanovisko tehdejšího ředitele Královského komorního divadla v Haagu, pana Jákoba Durmana, jehož dopis jsme našli v pozůstalé korespondenci Járy Cimrmana. Pan Durman píše mimo jiné: „Vážený Mistře! Od chvíle, kdy jsem dočetl Vaši hru Prázdniny s kanibalem Dufkem, nevycházím z údivu.“ Konec citátu.

Ústav divadelních dějin v Amsterodamu nám laskavě zapůjčil originál odpovědi Járy Cimrmana řediteli Durmanovi, takže vám z ní mohu citovat několik slov: „Milý pane Durmane! Máte pravdu. Divadlo je zde především proto, aby se v něm člověk divil. Posílám vám dalších pět her.“

Přesto se v celé tehdejší Evropě nenašlo jediné kamenné divadlo, které by na své scéně uvedlo některou z Cimrmanových her. Teprve na sklonku života, kdy Mistr dožíval v pojizerské obci Liptákov, došlo k první inscenaci jeho celovečerní hry „Kleštěncova bronchitida“, a to v nastudování místního dramatického sdružení „Jizerére“.

Pro ilustraci svého dnešního referátu jsem vybral ukázku z celovečerního horroru Járy Cimrmana – „Elektrická sesle“. V době, kdy byla vědeckotechnická revoluce ještě v plenkách, už Cimrman tušil možnost zneužití technického pokroku proti člověku. Zhoubný vynález představuje v dramatu elektrická židle. Podle Mistrova nákresu ji zrekonstruoval inženýr Jan Hraběta. Prosím snímek.

(Pan inženýr se usměje a ukloní.)

(Projektor – fotografie ing. Hraběty, který se na ní stejným způsobem usmívá.)

Ano, to je pan inženýr. Ale já jsem chtěl Cimrmanův nákres židle.

(Projektor – technický nákres židle s označením zapojení, napětí apod. )

Ano. A já teď prosím pana inženýra, aby rekonstruovaný vynález předvedl a podal k němu odborný výklad.

(Hraběta přinese židli, na jejímž sedadle je instalován elektrický vařič.)

Hraběta: Židle je původní, jen topná spirála je nová. Podle Cimrmanova předpisu ji napájíme střídavým proudem 370 V. Já myslím, že ji zapneme.

(Inženýr rozvine kabel, aby ho zapojil v zákulisí. Je to však ve skutečnosti gumová hadička na konci opatřená zástrčkou. Tu Hraběta v zákulisí sejme a hadičkou fouká do židle cigaretový dým.)

Weigel: Děkuji inženýru Hrabětovi za jeho přednášku. Nyní k samotné ukázce ze hry Elektrická sesle. Zastihujeme v ní vynálezce Kirila Schmieda – bude ho hrát prof. Smoljak – v okamžiku, kdy dokončil vynález elektrické židle a chystá se jej vyzkoušet na svém krejčím Ernstu Liškovi. V roli krejčího Lišky vystoupí Miloň Čepelka. Autor sám označil toto veršované drama jako „das naive Schreklichstück“, což bychom v našich podmínkách přeložili jako naivní horror.

(Na scéně vynálezce Schmied, mne si nad židlí ruce.)

Schmied: Sesličku si nažhavíme,na Lišku se připravíme.Už aby tu sakra byl!

Liška: (vchází s krejčovským metrem na krku)Jdu vás, pane Schmiede, změřit.

Schmied: Nechce se mi ani věřit!Jak jste čilý, jak jste milý!

Liška: Jak jsem čilý, tak jsem milý. Nejdřív vezmu míry sáčka.

Schmied: Posaďte se, pohovte si.

Liška: To bude hned, to je hračka.

Schmied: Že mi vynesete spaní!

Liška: Jaképak s tím, medle, sraní! (měří) Vezmu šířku, vezmu délku… Moc-li chcete přes prdélku?

Schmied: (do publika)Hleďme toho kosa Lišku!Nabídnu mu vína číšku.(k Liškovi)Popijeme, posedíme…(ze židle vyjde proužek dýmu)

Liška: Cože se z té sesle dýme?

Schmied: Inu, je to stará herka, práší se z ní od úterka.

Liška: Na co jsou tu tahle pérka?

Schmied: Přece kvůli pérování.Pohovíš si, vsedni na ni!

Liška: To musí být posezení! Že ona je teplá, není?

Schmied: To je proti opruzení.

Liška: Donnerwetter, vy jste hlava!Za tohle vás čeká sláva.

Schmied: Zajímá tě způsob vzniku?

Liška: Že se ptáte, zákazníku!

Schmied: Je to delší vyprávění.

Liška: Na to škoda času není.

Schmied: Jednou, takhle zjara skoro…(usedne na židli, vyvalí se dým, Schmied omdlí)

Liška: Jaká hrůza! Wie ein Horror!(měří ho a zpívá)Horror, horror, vysoká jsi…

Weigel: Já děkuji oběma pánům za to, s jakou ochotou nacvičili ukázku ve svém volném čase. Řada je nyní na doktoru zoologie Zdeňku Svěrákovi.

(Weigel zjistí, že jeho židle je obsazena Smoljakem, a znechucen usedne na jinou.)

CIMRMANŮV VZTAH KE ZVÍŘATŮM

Dr. Zdeněk Svěrák:

Co říci o vztahu Járy Cimrmana ke zvířatům? Byl to vztah vřelý. Cimrman miloval všechna zvířata bez rozdílu srsti či opeření – s výjimkou potkanů. Potkany, dalo by se říci, až skoro neměl rád. A ptáme-li se, které zvíře zahrnoval největší přízní, dostaneme překvapující odpověď:slepici. Jára Cimrman měl veliký životní cíl. Chtěl vědeckému světu dokázat, že slepice není zdaleka tak neinteligentní, jak se o ní všeobecně soudí. Jako důkaz měla posloužit jeho ochočená slepice Zora. Byla to obyčejná hřadová vlaška a žila s ním pod jednou střechou jako jeho družka. Měla se stát pomocníkem člověka podobně jako pes. Jak Cimrman postupoval:

Ke tkanicím svých bot přišil jemnými stehy zrnka pšenice. Cílem bylo přimět slepici Zoru, aby se pokusila zrna sezobnout, a tím svému pánu rozvázat tkanice, aniž by se musel shýbat. Nápad jistě dobrý. Výsledky nebyly dobré. Po dvouletém vytrvalém výcviku Cimrman poznává, že slepice nejeví o tkanice zájem. Cimrman si neuměl tento neúspěch vysvětlit. My dnes – na současném stupni poznání – už vysvětlení známe: Cimrman byl velký myslitel, technik a umělec, ale pramalý drezér. Nedokázal svou družku potrápit hlady, a není tedy divu, že se syté Zoře do pranic tkanic… pardon… do tkanic pranic nechtělo.

Jednoho dne se však Cimrmanova láska ke slepici nečekaně střetla s jeho nenávistí k potkanům. Vejdete-li dnes do jeho liptákovské komůrky, najdete tam v levém dolním rohu nedaleko kamen zbytky po potkaní noře. Když Cimrman zjistil, že se mu do příbytku prohlodali potkani, okamžitě instaloval v pravém horním rohu důmyslné protiopatření. Jednalo se o složitý samostříl… inženýr Hraběta ho nazývá…

Hraběta: … čakovickým prakem.

Svěrák: Ano. A já na tomto místě hned uvedu na pravou míru jeden hrubý omyl, který se traduje v odborné literatuře. Mnozí badatelé se nám totiž domnívají, že Cimrman nazval svůj prak čakovickým proto, že ho vynalezl v Čakovicích. To je ovšem omyl. Bylo to…

Hraběta:… v Kralupech nad Vltavou.

Svěrák (sjede ho pohledem): Ano. V Brandýse nad Labem. Ale první zkušební střela vypálená z Brandýsa dopadla…

Hraběta: …v Čakovicích.

Svěrák (přísně se na inženýra podívá): Dopadla v Čakovicích. A proto čakovický prak. Tento prak byl spojen s ústím potkaní nory dlouhou houslovou strunou…

Hraběta:… á!

Svěrák (už je kolegovým přerušováním vyveden z míry): Prosím???

Hraběta: Strunou á.

Svěrák: Ano. Strunou á. A byl nabit šrouby „podkováky“, které si Cimrman opatřoval u místního kováře Pazdery. Stačilo nepatrně o strunu zavadit, smrtící mechanismus byl uveden v činnost a šroub byl obrovskou silou vymrštěn k cíli. A to se právě stalo slepici Zoře. Klovla do struny a byla šroubem zasažena přímo do obličeje. Cimrmanova posluhovačka, paní Hanžlová, vzpomíná na tuto událost v jednom ze svých dojemných dopisů synovi na vojnu do Hradce Králové. Píše:

„Když Cimrman viděl slepici nohama, Václave, vzhůru, div se nám nerozplakal. Poručil mi: Hanžlová, oškubat, uvařit a pochovat!“

Takový to byl člověk.

Čepelka: Děkuji doktoru Svěrákovi a k řečnickému pultu nyní prosím inženýra Hrabětu.

PRVNÍ ČESKÁ ELEKTRICKÁ VALCHA

Ing. Jan Hraběta:

My inženýři nemáme rádi dlouhé projevy, zvlášť nejsou-li opřeny o řádně ověřená fakta. Bylo to v Kralupech nad Vltavou.

Já vám raději předvedu jeden z Cimrmanových vynálezů přímo v chodu. (Ze zákulisí přinese jakýsi agregát, z jehož součásti je nejnápadnější valcha a kbelík.)

Jedná se o první český prototyp Cimrmanovy elektrické valchy. Valcha byla vybavena vibrátorem… (Inženýr vibrátor spustí a tím se stane jeho další výklad pro publikum zcela neslyšitelným. Když potom vibrátor vypne, řekne:)

A to je na tom to nejzajímavější.

(Ukloní se a odnese přistroj do zákulisí.)

Čepelka: Děkuji inženýru Hrabětovi a o slovo prosím profesora Smoljaka.

(Jakmile Smoljak vstane, přesedne si Weigel na svou původní židli.)

FILOSOFIE EXTERNISMU

Prof. Ladislav Smoljak:

Své filosofické myšlenky zformuloval Cimrman za útoku na baštu extrémního idealismu – filosofii solipsismu. Solipsista, jak známo, tvrdí: Existuji já, neexistuje okolní svět, ten je toliko mou představou.

Proti této tezi postavil Jára Cimrman tezi svoji: Opak jest pravdou, řekl. Existuje okolní svět, a neexistuji já.

A z této teze pak rozvinul filosofický systém, který nazval velice přiléhavě externismem.

Tato smělá myšlenka vzbudila ve světě takový odpor, že bylo narychlo rozhodnuto svolat do Basileje filosofickou disputaci, na které měl Jára Cimrman své filosofické učení obhájit.

Jako oponent byl vybrán prof. F. C. Bohlen, který tehdy platil za eso světové filosofie, i když to byl v podstatě jen mazaný obchodník – což bylo jeho původní povolání. Položil Cimrmanovi rafinovanou otázku: Jak mohlo, řekl, neexistující vědomí vyprodukovat svou filosofii?

Tato otázka zapůsobila. Všichni se domnívali, že Cimrman nebude umět odpovědět.

Ale Cimrman odpověděl. A odpověděl tak, že filosofu Bohlenovi nezbylo, než aby za posměchu všech přítomných se spuštěnými kalhotami vyběhl ze sálu. Snad abych vysvětlil, proč se spuštěnými kalhotami… F. C. Bohlen si totiž uřízl kšandu. Vy to asi chápete jako rčení, ale tehdy býval při filosofických disputacích takový zvyk, že každý, kdo svůj filosofický spor prohrál, si na znamení porážky uřízl šli. Brilantní odpověď Járy Cimrmana vešla takříkajíc do dějin filosofie a najdete ji v každé větší encyklopedii pod heslem „Basilejská odpověď“. Cituji z Čepelkova slovníku naučného. Kolega Čepelka byl tak laskav a zapůjčil mi svůj slovník.

„Pravím-li,“ řekl Jára Cimrman, „že existuje toliko okolní svět a neexistuji já, neznamená to, že nejsem ve vnějším světě vůbec patrný. Existence a patrnost jsou totiž dvě naprosto různé věci.“ A dále Jára Cimrman přirovnal okolní svět k jakési ploše, uprostřed níž je místo,kde chybí Jára Cimrman. Jestli dovolíte, vysvětlil bych to názorně. (Papír s dírou.) Tato plocha představuje svět. Vidíte, že Cimrman tu vytváří takovou – řekli bychom díru, jejíž reliéf je jasně ohraničen, tedy patrný.

Proces myšlení ve vnějším světě si můžete představit jako napínání a smršťování plochy. Tímto napínáním a smršťováním se zároveň mění reliéf díry, a tato změna nám zase představuje proces myšlení neexistujícího Járy Cimrmana. Už z pouhého názoru je zřejmé, že oba procesy jsou zrcadlově obrácené: rozpínání plochy má za následek zmenšování díry a naopak – smršťování, stahování plochy způsobuje zvětšování otvoru.

A v tomto místě upozornil Jára Cimrman na zajímavý důsledek své filosofie. Dochází tu k logickému sporu. Tvrdí-li totiž Jára Cimrman, že existuje pouze okolní svět a neexistuje on, platí ve vnějším světě – a tedy objektivně – myšlenka zrcadlově obrácená: existuje pouze on a neexistuje okolní svět. Tedy – filosofie solipsismu. Autor vlastně zastává stanovisko, které zároveň vyvrací. To ještě tenkrát vzbudilo rozpaky. V kongresové hale to vřelo jako v kotli. „Jak se s tím máme vyrovnat?“ volali ze zadních lavic představitelé filosofického středu.

A Jára Cimrman odpověděl: „Vyrovnat se s tím, toť věčný úkol filosofie.“

Čepelka: Děkuji profesoru Smoljakovi. Zbývá nám ještě výtvarné dílo Járy Cimrmana. V této oblasti přijde opět ke slovu docent Weigel.

DÍLO VÝTVARNÉ

Doc. Jaroslav Weigel:

Díky příliš prudkému zákroku pyrotechnika Šťáhlavského při liptákovském objevu musíme, pokud jde o Cimrmanovo výtvarné dílo, mluvit bohužel o jeho doslovné zlomkovitosti: jeho rekonstrukce je dnes už zhola nemožná a profesor Trtílek na ní také dosud pracuje.

V období, které nazýváme dynamickým, soustřeďoval se Cimrman především na pohyb. Kdo se jen trochu s jeho názory seznámí, tomu je zřejmé, že dnes tolik ceněný americký kinetik Frank Malina – mimochodem českého původu – by bez Cimrmana byl možná někým jiným, rozhodně ne však Malinou! Právě Cimrmanův smysl pro pohyb, pro akci způsobuje, že se nad některými jeho pracemi ocitáme na rozpacích, kam je zařadit, zda k dílu výtvarnému či dramatickému. Mám na mysli především Cimrmanův tolik diskutovaný projekt „divadla bez herců“. Herci měli být nahrazeni bednami. Bedny by byly postrkovány po scéně soustavou lan, bidel a pér. Pokusili jsme se o rekonstrukci „Etudy pro dvě kisny a škatulku“, jak je nazvána v umělcově rukopisu. Má velice případný podtitul: Pud a stud.

Prosím kolegy, aby připravili scénu, a já zatím přečtu Cimrmanovu scénickou poznámku: „Kisna-pán a kisna-dáma jdou v zamyšlení po vídeňské Mariahilferstrasse. Tu do sebe vrazí. Pán se omlouvá, pozdvihuje klobouk, dámská kisna se usměje a oba špacírují dále. Tu si však pán řekne, že by mohl využít srážky k seznámení. Rychlou chůzí se za dámou vrací. Pud vítězí nad studem.“

(Na jevišti se nečekaně překříží dva provazy. Jimi jsou na scénu taženy bedny. Zprava přijíždí bedna s buřinkou, zleva bedna s dámským kloboukem a za ní na řetízku nízká škatulka-pes. Uprostřed scény do sebe vrazi. Pomoci jiného motouzu se pozvedne pánské bedně klobouk. Bedny by chtěly pokračovat v cestě, ale jsou zapřeny, nemohou. Tu se z boku vysune dlouhé bidlo a pomůže jim. Bedny se sunou ze scény. Bedna-pán se však zastaví a nečekaně se rozjede zpátky za dámou. Po této ukázce vstoupí na jeviště Weigel.)

Weigel: Krabice vodili: krabice pán – doktor Svěrák (vyjde a ukloní se), krabice dáma – profesor Smoljak (jako předchozí). Dřevo: inženýr Hraběta. (Ten vyjde i s břevnem. Pánové upraví scénu do předešlého stavu.)

Weigel: Na úplný závěr našeho semináře prosím doktora Svěráka, aby nám pověděl několik slov ke hře Akt, kterou uvidíte po přestávce.

POZNÁMKA K REKONSTRUKCI HRY AKT

Dr. Zdeněk Svěrák:

Milí přátelé, jak jste si možná přečetli v našem programu, byla hra Akt za Cimrmanova života provedena pouze jednou, a to při kolaudaci tanvaldského hostince Labuť. Spíše než o premiéru šlo o katastrofu. Když tehdy Cimrman z jeviště do zuřícího sálu volal: „Co v Tanvaldu zavrhováno, bude v Praze aplaudováno!“, tušil asi, že se sám ovací svých Pražanů nedožije. Soudím tak z toho, že k rukopisu své hry přiložil jakési poselství potomkům. Čteme v něm: „Kdokoli se rozhodneš tuto komedii po mé smrti uvésti, nikterak mne nešanuj. Můj duch nebude tě po nocích strašiti, změníš-li ku své potřebě některé věty, některou z postav či celý děj… Mně jedná se o myšlenku. Ta aby zůstala. Převedete-li si vše do vašich poměrů, které jistě budou neméně zajímavé než naše, já, starý klasik, budu jen rád. Jen o jedno prosím. Aby se věci nechopil břídil. Věřím, že ujme-li se mé hry nejlepší žijící spisovatel český, bude míti úspěch.“

Rád jsem se hry ujal, přátelé. Jak si Mistr přál, převedl jsem jeho komedii, pokud to jen šlo, do našich současných poměrů. Bylo to nutné. Původní text byl vlastně lokální satirou na poměry v Liptákově kolem r.1913. Kritizoval takové nešvary, jako např. plivání na podlahu ve veřejných místnostech, karban, hamižnost, zbabělost, přetvářku, čemuž bychom dnes ani nerozuměli. Také jistou zemitost ve výrazech jsem musel utlumit. Bylo mi však líto nezachovat alespoň některé pasáže originálu. Na několika místech se proto Cimrmanův text, samozřejmě organicky, vynoří z mého a vy ho poznáte, protože je psán ve verších. Také písně jsou původní a rovněž choreografie vychází z Cimrmanovy taneční školy. Je to slavná choreografie dvou poskoků, nazvaná podle vídeňských tanečníků Echtnera a Hlavatého.

Rovněž kulisy ke hře Akt jsou původní. Našli jsme je v kuželníku hostince Labuť, kde sloužily jako přepážka mezi prostorem pro rozběh a pánskými toaletami. Utrpěly z obou stran své, ale my přesto rádi hrajeme představení v nich, a to z kulečníkové strany. Po přestávce si všimněte trhliny v pravé části zadního prospektu. Pamětníci tvrdí, že tudy opustil premiéru sám Cimrman.

A nakonec si všimněte této prostřední židle.

(Smoljak vstane, aby ji diváci viděli.)

Ta je rovněž z Tanvaldu, z restaurace Labuť. Bývalý hostinský, dnes důchodce, starý vlastenec Kurt Heidenreich tvrdí, že na této židli Cimrman s určitostí alespoň jednou možná seděl. Podle našeho rozdělovníku na ní má dnes právo sedět docent Weigel.

Weigel: Ano, ale stále mi na ní seděl profesor Smoljak.

Svěrák: Všichni jsme to viděli. Jménem všech kolegů vám děkuji za pozornost a těším se po přestávce na shledanou.

CIMRMAN/SVĚRÁKAKT

(Rodinné drama se zpěvy a tanci)

Osoby:

Žíla, malíř

Žílová, jeho žena

Láďa Pýcha, učitel

Bedřich Síra, neurčitého povolání

Josef Turnovský, sexuolog

(Skromně zařízený pokoj s bíle prostřeným stolem. V malířském stojanu je upnut obraz zakrytý rouškou. Velice poničené kulisy. Otec Žíla s baretem na hlavě se podívá na kapesní hodinky, potáhne je a pak se zahledí do publika.)

Žíla: Přátelé. Milí přátelé. Vážení přátelé. Vážení a milí přátelé. Nazdar, kluci! (Zaslechne blížící se rachot sklenic na podnose a odmlčí se. Vejde matka Žílová, zastaví se u Žíly a nepřestává hřmotit.) Mamko, uklidni se. (Hřmot rázem ustane. Žíla vezme z podnosu prášek a zapije ho.) No, pomalu bude sedm. (Sklenice začnou opět rachotit.) Mamko, uklidni se.

Žílová: Já jsem v životě neměla takový strach.

Žíla: Já taky ne, ale udělat se to musí. Hlavně žádné ukvapenosti. Všechno přesně tak, jak jsme si to nacvičili. Usmívat se. Víc! A zpívat!

Žílová (zpívá):

Skleničky skleněné

skleničky skleněné

ó, jak je mé srdce

ó, jak je mé srdce

blažené

Ej, vy mé mističky

z umělé hmotičky

padáte mi z ruky

padáte mi z ruky

z ručičky

Co myslíš, taťko, přijdou všichni?

Žíla: To nemůžu vědět. Přemýšlím, jak je oslovit. Pro začátek jim řeknu přátelé a pak se uvidí.

Žílová: Řekni jim drazí, taťko. Za to nic nedáš.

Žíla: Drazí. To by šlo. – Drazí! Jsem malíř… (Žílová přichází s paličkou na maso. Nese ji tak, že si nejsme jisti, zda Žílu neklepne. Žíla si zkouší projev.) Lépe řečeno, byl jsem malíř. Mé nadání objevil učitel Čeněk Janda ve čtvrté třídě…

Žílová: Taťko!

Žíla (vezme si paličku): Ukaž. Ať je po ruce.

Žílová: Taky bysme mohli zhasnout a dělat, že nejsme doma.

Žíla: Nic takového. Je to kruté, ale musí to být. V kolik hodin přijíždí ten vlak?

Žílová: V sedm.

Žíla: To znamená, že ten, kdo přijel vlakem… (Zazní zvonek u dveří.)

Oba: Už je tady!

Žíla: Mamko! (Žílová nastaví čelo, Žíla ji políbí a jde otevřít. )

Láďa (vejde): Dobrý večer. Mé jméno je Ladislav Pýcha.

Žílová: Láďa!

Láďa: Prosím?

Žíla: Já jsem Žíla, to je moje choť. Odložte si, pane Pýcha, posaďte se, pane Pýcha.

Láďa: Já jsem dostal tenhle dopis, abych se dostavil, že nebudu litovat.

Žíla: Souhlasí, dostavil jste se na správnou adresu.

Láďa: Aha! (vidí sedm pohárů) Zdá se, že nás má přijít víc…

Žíla: Není jisté, kolik se nás sejde, pane Pýcha, ale doufáme, že nebudete sám.

Láďa: Co vás vedlo k tomu, že jste napsal právě mně, pane Žílo?

Žíla: Všechno se včas objasní. Jen trpělivost.

Láďa: Aha! Tajemství. A víte, že jste kápli na toho pravého?

Žíla: To víme bezpečně.

Láďa: Já totiž sám takové věcičky rád organizuji.

Žíla: Jaké věcičky máte na mysli?

Láďa: No, výlety s překvapením, bojové hry a tak.

Žíla: Výlet s překvapením… dalo by se to tak nazvat, viď, mamko?

Žílová: Bože! Bože!

Láďa: Loni jsem zorganizoval pochodové cvičení pro celou školu. Samosebou – s národní školou se to dělat nedá. Zahrnul jsem do toho všechny třídy od šestky výš. Každá třída dostala obálku číslo jedna, číslo dvě, číslo tři…

Žíla: Kolik máte hodin?

Láďa: Sedm hodin jedenáct minut přesně. V první obálce stojí: Ostrým pochodem na Mšeno. Druhá obálka se smí rozpečetit teprve…

Žíla: V kolik hodin přijíždí ten autobus?

Žílová: V sedm deset, taťko.

Žíla: To znamená, že ten, kdo přijel autobusem… (Zvonek u dveří.)

Oba: Už je tady!

Láďa: Neměl bych se schovat? Já se schovám, jo?

Žíla: Seď a neblbni! (Jde otevřít.)

Bedřich (vejde): To jste mi poslal vy, to psaní?

Žíla: Ano já. To je tuším pan…

Bedřich: Síra Bedřich.

Žílová: Béďa!

Bedřich: Já totiž vůbec nevím, kvůli čemu sem jedu, poněvadž já toho prodávám víc. Ale počítám, že máte zájem o tu parcelu?

Žíla: Klidně se posaďte, pane Síra, tohle je pan Pýcha.

Láďa: Jsme na tom stejně, pane Síro. Vše je opředeno tajemstvím. To cvičení, jak jsem vám říkal, to se tak povedlo, že jsem byl požádán, abych něco podobného zorganizoval také pro učitelský sbor. Ale to už se tak nepovedlo. Kolega Horák – a je to zeměpisec, to je na tom právě to pikantní – zabloudil při první obálce. Jak my jsme se druhý den ve sborovně nasmáli, nemáte ponětí!

Bedřich: Podívejte se, co bysme kolem toho chodili, místo je to pěkný, je tam rybník, je tam les a nejste sami, kdo o to má zájem. Pochopitelně – levný to nebude.

Žílová: Jak daleko je na dráhu?

Bedřich: Ta parcela leží hned u trati.

Žílová: To je krásné.

Bedřich: Na nádraží je to zkratkou přes les hodinku a půl.

Láďa: Vy se asi stále nemůžete zbavit pocitu, že jste sem byl pozván obchodně, že?

Obchodnice s obchodníky

měli malý obrat

dumali, jak zákazníky

co nejlépe obrat

Už to mají, to je léčka

radostí se líbají

dali krámky na kolečka

obchody se hýbají…

My oba jsme se stali účastníky takové společenské hry. Vzájemně se mezi sebou neznáme, a z toho se pak vyvine řada humorných situací.

Bedřich: Mimochodem, zaplatil jsem dvacet korun za autobus. To mi doufám někdo uhradí.

Žíla: To víte, že ne.

Láďa: Já vás na jednu stranu chápu. Vy jste dostal dopis, abyste se dostavil na určitou adresu. A vás pochopitelně znervózňuje, že nevíte, co se z toho vyklube.

Bedřich: To mě teda znervózňuje.

Láďa: Ale to je na tom právě to pěkné, pane Draslík!

Bedřich: Síra.

Láďa: Síra. Co byste kupříkladu dělal dnes večer, nebýt toho dopisu?

Bedřich: Heleďte, do toho vám nic není, co já bych dělal. Jestli chcete cement, seženu cement. Jestli vám jde o krytinu, bude krytina, ale v tomhle musím mít jasno.

Láďa: Já bych kupříkladu koupal děti. Mám děti rád. To je pochopitelné. Jinak bych si těžko zvolil učitelské povolání. Ale někdy je toho trochu moc. Víte, po celodenním vyučování koupat tři děti po sobě… Někdy, věřte mi, povolí člověku nervy, a jak tak v té vaničce piští a vřeští, tak já: šup hlavičku pod vodičku!

Žílová: Ježíši Kriste!

Láďa: A je klid. Tedy ne že by se utopily, to ne, ale napijou se.

Žíla: Mamko, v kolik přijíždí ten parník?

Žílová: V sedm dvacet, taťko.

Žíla: To znamená, že ten, kdo přijel parníkem… (Zvonek u dveří.)

Oba: Už je tady! . (Žíla jde otevřít. Svižným krokem vejde Pepa s kufříkem v ruce. S profesionálním úsměvem potřese všem přítomným rychle za sebou rukou. Nevšimne si ani, že Žílovi podá ruku třikrát.)

Pepa: Dobrý večer. Doktor Turnovský. (Otevře kufřík, vyndá bílý plášť a oblékne si ho.) Tak se do toho dáme, ne? Já mám pro tyhle případy takový pohotovostní kufřík. My sexuologové máme v dnešní době pomalu víc práce než praktičtí lékaři. Úvodem bych, přátelé, předeslal tolik: nevěra je dnes celosvětový problém. A proto tyhle věci nedramatizujme, berme je prostě na vědomí.

Bedřich: Poslyšte, nejste vy z Děčína?

Pepa: Jistě.

Bedřich: A vzpomínáte si na mě?

Pepa: Abych řekl pravdu, nevím, kam vás zařadit.

Bedřich: To já si vás pamatuju. Vy jste mi tenkrát moc dobře poradil. Moc dobře!

Pepa: Ano? Víte, ono je toho skutečně moc. A zvláště u nás v severočeském kraji je manželství v kalamitním stavu. To máte nahuštění průmyslu, noční směny, teď ty mlhy a exhalace – v tom nám ta nevěra bují… S kolegy v poradně často nevíme, kam dřív skočit. Vás, pane Žílo, musím dělat, tak říkajíc, jako melouch. Naštěstí tu mám při cestě jednu erotomanku, takže to vezmu jedním vrzem.

Žíla: No. Mamko, přines kuře a lahvičky, mám dojem, že se nás víc nesejde.

(Zvonek u dveří.)

Žílová: Já to tušila, že přijdou všichni!

(Žíla jde otevřít.)

Láďa (Pepovi): Já jsem velice rád, že jsem se setkal s člověkem vaší profese. Mě totiž zajímají dospívající žákyně.

Pepa: Tak na to pozor, příteli. Na to jsou vysoké tresty.

(Žíla se vrací a čte si telegram.)

Žílová: Telegram?

Žíla: Jo.

Pepa: Něco závažnějšího?

Žíla: Mamko, dvě skleničky už nebudeme potřebovat.

Žílová: Bože, Bože… (Odnáší skleničky a štká.)

Bedřich: Vážení a milí, já jsem z toho jelen. Nejdřív jsem měl za to, že se jedná o parcelu, pak mi bylo řečeno, že bude společenská hra, a teď do toho doktor začíná s erotikou. Já vám říkám na rovinu… (vejde Žílová s kuřetem na míse), že jsem ochoten to kuře tady ještě sníst, ale pak jedu domů.

Žíla: Začneme, chlapci. Připijme si na to naše setkání. (Přípitek. Pak se Žíla postaví k malířskému stojanu.)

Žíla: Drazí.

Pepa: Že vás ještě ruším, pane Žílo, nevadí vám, že je tu tolik lidí? My bychom se spolu měli sednout vedle, poněvadž až přijdou ty delikátnější věci…

Žíla: My se nemáme zač stydět, viď, mamko. Drazí, jsem malíř…

Láďa: Já si to hned myslel! Přijdu, vidím stojan…

Žílová: Psst!

Žíla (zařve): Drazí! Mé nadání objevil učitel Čeněk Janda ve čtvrté třídě obecné školy. Měli jsme tehdy vypracovat výkres nazvaný „Stromy rostou svisle“. (Žílová vyjme z připravených desek výkres a dá ho hostům k nahlédnutí.) Z celé třídy jsem to byl pouze já, kdo pochopil, že stromy, ať rostou na svahu nebo na rovině, rostou vždycky svisle. Ostatní žáci, jak už to u dětí bývá, měli za to, že kmen je třeba nakreslit kolmo k místu, kde roste, a dovedete si představit, jaký mišmaš z toho vznikl: stromy se křížily jeden přes druhý jako po větrné smršti. Konečně – mám tu výkres svého souseda Kunce, na němž je to jasně vidět. (Žílová ukáže druhý výkres.)

Pepa: Pane Žílo, že bychom přeskočili ta školní léta a vzali to až od prvních sexuálních zkušeností.

Žíla: Nic nebudu přeskakovat. Vystudoval jsem, moji milí, u profesora Suchdolského. A přišel čas absolventské výstavy mého ročníku. Mně tam tehdy visel jeden akt.

Láďa: Aha! To bude asi… (Zamíří ke stojanu.)

Žíla: Sednout! A sedět! Ten akt se nezachoval. Respektive někdo ho koupil a já nevím kdo. Ale něco se přece zachovalo. Článek kritika Wintra z Rozhledů.

Žílová (čte): Žílova síla je bezesporu v aktu. Rasance a vášeň tahů jeho štětce v jediném tak robustním aktu, který vystavil, jsou prostě famózní.

Žíla: Koho by to nepovzbudilo, chlapci? Mládí, chlapci, síla, chlapci, odvaha, vášeň…

Bedřich: Chlapci.

Žílová: Ale no tak, chlapci!

Žíla: Všechno bylo. Objevil jsem krásnou modelku. Byla úžasná. Stojí před vámi, chlapci.

Žílová: To jste ještě nebyli na světě.

Žíla: To jste ještě nebyli na světě. Potkal jsem Markétu na Žlutých lázních a hned jsem věděl, že je to ona. Boky, chlapci, paže, chlapci, všechno bylo takové, jak jsem potřeboval.

Žílová: Ale dlouho mě musel přemlouvat. Styděla jsem se.

Žíla: Ano, styděla se, poštolka moje plachá, ale nakonec přece jen přilétla do mého podkrovního atelié, v němž jsem také bydlel, a já mohl začít svůj osudný obraz. Řekl jsem osudný. Máte možnost dílo spatřit. (Žílová chce odhalit obraz.)

Žíla (ji zarazí): Mamko, já sám. (Strhne roušku a objeví se nedokončený akt.)

Láďa: No! Nejsem sice odborník, mám češtinu-dějepis, ale to je obraz.

Bedřich: Co byste za něj chtěl, Mistře?

Žíla: Není dokončen. A nikdy nebude.

Láďa: Tedy to je škoda, pane Žílo. Je to piplačka, já vím, někdy supluju kreslení, ale když už jste to dotáh sem…

Žíla: Všichni sednout! (Pepovi, který si akt zřejmě překresluje do zápisníku) Ty taky. To musím vědět já, jestli to stojí za to! Já a nikdo jiný!

Pepa: Klid, pane Žílo. Vás možná trochu znepokojuje, že si neustále dělám poznámky. Chci totiž napsat o těchhle věcech knihu.

Láďa: Jak se bude jmenovat, pane doktore?

Pepa: Tak o názvu nejsem ještě definitivně rozhodnut. Možná, že to nazvu „Co se všechno schumelí mezi dvěma manželi“. Chtěl bych se na tu problematiku podívat úsměvnou formou.

Láďa: To je pěkné, ale na titul, jestli vám do toho můžu mluvit, je to trochu dlouhé. Já bych dal jenom „Co se schumelí mezi manželi“.

Žíla: Drazí…

Bedřich: Já bych to nazval „Chumelenice“.

Žíla: Drazí! – Myslete si, že tu nejste…

Láďa: Zavřeme oči, jo? Ať každý zavře oči!

Bedřich: Prosím vás, nezdržujte pořád!

Láďa: Nebo za dveře, že by někdo šel. Když hra, tak hra.

Žíla: Láďo! Ty mě štveš! Pamatuj si to. Ty mě štveš ze všech nejvíc! Mamko, rozčil se taky trochu, nenechávej to všechno na mně! (Žílová se rozčílí tak, že opatrně odsune nádobí a chabě bouchne rukou o stůl.) To stačí. Myslete si, že tu nejste. Květnové odpoledne roku 1936 v mém podkrovním atelié. V těchto místech pohovka, přichází Markéta.

(zpívají)

Žílová: Dobrý den, pane malíři

Žíla: Dobrý den, dobrý den

Žílová: Říkal jste přesně ve čtyři

Žíla: Dobrý den, dobrý den. Když to všechno

Žílová: Když to všechno

Žíla: Dobře půjde

Žílová: Dobře půjde

Žíla: Můžeme si spolu zajít na Žlutou

Žílová: Na Žlutou?

Žíla: Nyní ovšem

Žílová: Nyní ovšem

Žíla: Je tu dílo

Žílová: Je tu dílo

Žíla: Dílo si vás žádá, slečno, svléknutou

Žílová: Svléknutou?

Oba: Na Žlutou, na Žlutou

chci tě vidět svléknutou

Na Žlutou, na Žlutou

chce mě vidět svléknutou

Žíla: Toto plátno, chlapci, bylo čisté a netknuté. Čekalo na můj štětec, o jehož tazích napsal kritik Winter v Rozhledech, že mají rasanci a vášeň. Bylo mi čtyřiadvacet let, chlapci!

Žílová: A mně devatenáct a půl.

Žíla: Říká vám to něco? Cítíte to se mnou?

Láďa: Já to cítím.

Žíla: Nebývale teplý květen. Téměř dusno. A pod oknem žalují černí kosové. Dokázal jsem pouze načrtnout kontury hlavy a nic víc. Markéto!

(Vykročí k Žílové, která stoji v póze modelky.)

Žílová: Žílo!

(Pepa, Bedřich a Láďa tančí s Žílovou a Žílou, kteří navíc zpívají.)

Žílová: Vypadal jako asketa

Žíla: To bylo jen pouhé zdání

Žílová: Byla jsem mladičká Markéta

Žíla: Děvče jako květ. K čemu mi štětec a paleta

Žílová: Myslel jen na milování

Žíla: Byla jsi mladičká Markéta

Děvče jako květ

Děvče jako květ…

Žíla: A tak ses narodil ty, Láďo.

Bedřich: To je dobrý!

(pauza)

Láďa: Já jsem tomu nerozuměl. Jak byla ta pointa, pane Žílo?

Žíla: Právě jsem ti předvedl, jak došlo k tomu, Láďo, že jsi na světě.

Bedřich: Dobrý!

Žílová: Tak povídej, Ládíčku, jak ses celou tu dobu měl?

Bedřich: Jo, povídej hochu, jak ses měl na stravu?

Pepa: Tak počkat! Já si to potřebuju kapku utřídit. Tak vy, pane Žílo, tvrdíte, že tady pan Pýcha Ladislav…

Žíla: … je můj syn. Ať vám ukáže pravé zápěstí. (Láďa ho ukáže.) Mamko, ty taky. (I mamka ukáže zápěstí. )

Pepa: Aha! A dokazuje to mateřským znaménkem na pravé ruce. (Píše si to.)

Láďa: A víte, že je to možné?

Pepa (píše): Přiznává.

Láďa: Vyrostl jsem v rodině prostého železničáře Pýchy.

Žílová: Jak se k tobě chovali? Neubližovali ti?

Láďa: Vyrostl jsem v rodině prostého železničáře Pýchy. A tatínek, to si pamatuju, mi jednou na zahrádce řekl: Až budeš velký, něco ti povím. Ale když jsem to potom chtěl vědět, otec řekl, že už na tom nesejde! Ten lišák! A já jsem tušil, že to něco takového bude. Já mám totiž prazážitky.

Bedřich: Co má?

Láďa: Prazážitky. Takové rozmazané vzpomínky na rané dětství. Já k vám přišel, pane Žílo, a vidím tamhle ten stojan. A něco mi říkalo: hrome, hrome, že já ho odněkud znám!?

Žílová: Bodejť bys ho neznal! Jen se pojď podívat blíž. Vidíš tuhle čmáranici inkoustovkou? Jestlipak víš, kdopak to sem tátovi udělal a kdo za to byl bacanej?

Žíla: Tos mě tenkrát nasral, kamaráde. Tys mi šel vůbec na nervy.

Žílová: A jak to uteklo. Dneska je kluk učitelem…

Žíla: Říkal jsi, že máš nějaký děti, co?

Láďa: Tři.

Žílová: A jak se jmenujou? Vždyť bába chuděra ani neví jak se ty chuděry jmenujou…

Láďa: Klárka, Alenka a nejmladší je Barborka. Tady mám barevnou fotku.

Žíla: Samý holky? Jaks to dělal, chlape mizerná?

Láďa: Dělal jsem to na orwo.

Žíla: A cože je z tebe učitel?

Láďa: Já jsem vystudoval pedagogickou školu.

Žíla: Aha.

Láďa: Tatínek, pane Žílo – přesněji řečeno pan Pýcha, tatínku – chtěl, aby ze mě byl učitel.

Žíla: A vidíš, to bych nikdy nevěřil.

Láďa: Ne?

Žíla: Tys byl takovej… jakej on vlastně byl, mamko?

Žílová: Takovej připitomělej!

Žíla: Ty ses nám do čtyř let podělával, člověče!

Bedřich: To je dobrý!

Žílová: Pořád jsem ti musela vyměňovat pleny!

Bedřich: No nazdar!

Láďa: Já vím. To mi nemusíte říkat. Co já kvůli tomu zkusil ve škole! Ale ve druhé – ne, ve třetí třídě jako když utne. Naučil jsem se to zadržet. Ale to mi řekněte, jak se mohlo stát, že jsem se vám tak zaběhl?

Žíla: Na všechno se dostaneme. Tak tedy modelka otěhotněla. Já jsem se ještě mnohokrát pokoušel pokračovat v práci na obraze, ale pokaždé s tím výsledkem, který jsem demonstroval. Nebylo mi souzeno namalovat ženské tělo, neboť jakmile jsem je spatřil, zhoubný démon mi vyrval paletu a štětec a poručil mi běsnit.

Žílová: Taťka byl hrozný.

Pepa: Zvýšená erotická aktivita.

Bedřich: To já znám – tohleto.

Erotika, erotika

Proč se nás tak mocně týká

Oč by bylo méně bolu

kolem kamen, kolem stolu

Oč by bylo více síly

pro sekery, dláta, pily

pro lopaty, pro motyky

nebýti té erotiky

Řeknu vám, já nemít tohleto tělo, tak tu s vámi nesedím. To bych už dávno byl obchodním přidělencem nebo aspoň příručím.

Láďa: Obchodnice s obchodníky…

Bedřich: Nech toho. Já totiž obchod miluju. A nemám špatný nápady. Ale vždycky do toho potkám nějakou ženskou. Například jsem prodával balónky na poutích…

Pepa: Pane Síro, vás já si potom vyšetřím zvlášť. Pokračujte, pane Žílo.

Žíla: Z celého aktu jsem dokončil pouze hlavu. Takhle pocaď to bylo, když jsem v obchodním domě ARA koupil kočárek tady pro Láďu.

Láďa: Nebyl bleděmodrý s bílým štupováním?

Žílová: Byl.

Láďa: Vidíte! Prazážitek!

Žílová: A v tom bleděmodrém kočárku s bílým štupováním jsem vás, chlapci, odchovala všechny.

(Chvíle mrtvého ticha.)

Láďa: I tady pana primáře?

Žílová: Vás, co tu jste, a ještě Manču a Karlíka. To jsou dvojčata.

Žíla: A žijí obě! Právě poslaly telegram.

Žílová: Ty moje drobátka. Jak už jsou samostatný. Jdou na poštu a pošlou telegram.

Žíla: Prosím tě, vždyť je jim každýmu dvaatřicet.

Pepa: Pane Žílo, netrpíte náhodou halucinačními stavy?

Žíla: Já zde při plném vědomí prohlašuji, že Láďa se narodil, když jsem byl s prací asi tady (ukazuje na obraze), ty, Pepo, tady, ty, Bedřichu, zde a Manča s Karlíkem zde. Viď, mamko.

Žílová: Níž. (Žíla ukáže na klín.)

Pepa: My sexuologové máme takovou zásadu: ničemu se nedivit. Při naší profesi bychom jinak z údivu nevyšli. Ale v tomto případě mi dovolte výjimku. Dávejte pozor: jmenuji se doktor Turnovský Josef.

Žílová: Pepa je doktor, taťko?

Žíla: Cos myslela, prosím tě?

Žílová: To by ti mohl předepsat ten alnagon, co říkáš?

Pepa: Narodil jsem se v Klánovicích v rodině krejčího . … drobného krejčího Turnovského Jana, a vy mi tady začnete tvrdit, že jsem se narodil tady (ukáže na ňadra aktu). Jaký pro to máte, prosím vás, důkaz?

Žíla: Důkazy jsou připraveny, milý Pepo. Ty, hochu, máš jen dvě možnosti. Buď přiznáš, že máš na zadnici výraznou stopu popáleniny ve tvaru pravidelného kruhu, nebo budeš muset tady přede všemi dokázat, že ji tam nemáš. Tak co?

Bedřich: Brácho, tohle bych přiznal.

Pepa: Nech si to! To já nepopírám, co jste tady naznačoval… s tou kružnicí. Ale to přece ještě neznamená, že jste můj otec.

Žíla: Ale znamená.

Pepa: Tu jizvu mám ještě z porodnice. Tu mi udělali při porodu, poněvadž jsem měl komplikovaný kruhový porod.

Žíla: Cha! Komplikovaný! Mamko!

Žílová: Pepo, tys přišel na svět jako hrášek z lusku. To bylo za pět minut hotový.

Žíla: Mamko, ukaž mu ten kastrol.

(Žílová přinese kastrol.) Můžeš si ho zkusit. Byl na vařiči, mamka v něm opékala škubánky od oběda, a jelikož byl vařič na podlaze, tys usedl na kastrol v domnění, že je to nočník.

Bedřich: My jsme museli bejt rodina! Bratr učitel se nám do třetí třídy… neudržel stolici, ty s tím obtiskem na zadnici, bratře doktore… A co já, taťko, taky jsem se něčím vyznamenal?

Žílová: Tys věčně lízal stěny!

Žíla: Vypadalo to u nás, jako když nám vlhne zeď.

Pepa: To bylo nedostatkem vápníku.

Žíla: Starou belu nedostatkem vápníku! Vápníkem se u nás nikdy nešetřilo. Lumpárna to byla. A dvojčata? Dvojčata se navzájem škrtily.

Láďa: Škrtila.

Žíla: Když nespaly, tak se škrtily.

Žílová: Ale byla roztomilí.

Žíla: A v tom blázinci jsem měl dokončit obraz. Ukažte mi génia, který by to dokázal! Ukažte mi ho! A vůbec, mamko, přečti, co telegrafují dvojčata až z Japonska. (Žíla podá Žílové papír v domnění, že je to telegram.)

Žílová: Spořič tabáku. Na jeden lístek vložíme takové množství tabáku, jaké je k naplnění dýmky… (Žíla ji podá pravý telegram) telegram. Přijímáme vaši nabídku, avšak vrátíme se do vlasti až za dva měsíce. Rádi vystoupíme i u vás, produkce pod širým nebem, nutno zajistit návštěvu alespoň 300 osob, jinak se nerentuje stavba konstrukce. V úctě Duo Carlos, provazolezci na laně bez záchranné sítě.

Žíla: Prosím, Manča s Karlíkem bez záchranné sítě!

Bedřich: To by chtělo vzít pořádně do ruky. V první řadě plakáty. Duo Carlos – červeně. A pod to bych dal: Dvojčata nad propastí – černě…

Žílová:Panebože, taťko, teď teprve jsem si toho všimla! Bedřichu, stoupni si vedle taťky. – Vidíte to?

Pepa: Co, paní Žílová?

Žílová: Ta podoba!

Láďa: To je pravda! To se hned tak nevidí.

Žíla: Říkáte? Tak takhle nějak jsem vypadal, když tohle plátno bylo bílé…

Láďa: Nezlob se, tati, ale mně pořád nejde do hlavy, jak to, že s námi život takhle zatočil. Já abych šel zítra do ředitelny a ohlásil do svých materiálů celou řadu změn. Životopis přepsat…

Žíla: Nikde se nic ohlašovat nebude, mládenci. Kvůli čemu myslíte, že jsem se po vás tolik let pídil a lítal po úřadech a po útulkách pro pohozené děti? Snad abych vám to vysvětlil, ne? Měli jsme pět dětí a jeden nedodělaný obraz. Žili jsme nuzně, chlapci. Všechny nás živila tady mamka, neboť je vyučená kloboučnice. Chodila do závodu Fürst a synové a od rána do večera tam píchala kloboučky, zatímco já vám vařil, přebaloval jsem tady Láďu, trestal tebe, Bedřichu, abys nelízal stěny, a odtrhával od sebe dvojčata, aby se neuškrtila.

Pepa: Dobře, pane Žílo, ale prosím vás, k věci, k věci.

Žíla: Tys byl, Pepo, taky pěkný prevít! V jednom kuse jsi čmáral po zdech kosočtverce!

Pepa: To je běžná chlapecká pubertální záliba. (Během Žílova předchozího monologu si Pepa do svého sešitu z dlouhé chvíle cosi čmárá. Bedřich mu sešit vytrhne a všem ukazuje, co si sexuolog nakreslil. Je to celá řada malých i velkých kosočtverců.)

Bedřich: No prosím! Chlapecká záliba! (Pepa mu uraženě sešit zabaví.) Víte, co mi poradil tady bratr doktor?

Žílová: Pepa je doktor, taťko?

Bedřich: Přišel jsem k němu a říkám, pane doktore, manželství se mi sype, žena vyčítá nevěru, co byste radil? A on povídá: Dopřejte manželce určitou volnost. Ať jde do zaměstnání, přijde na jiné myšlenky! Bagrista Adamec! Na toho přišla. Už spolu mají dvě děti.

Žíla: Drazí! Vás nezajímá, jak to bylo dál? Vám lhostejno je, kam vás osud hnal?

Láďa: Mě to zajímá, tati.

Žíla: Je listopadové odpoledne.13. listopadu 1941. Jste malí, z velké části se batolíte. Z kaštanu pod naším oknem opadával list po listu. A tu mi poskytly příměr: také já padám nenávratně dolů, je se mnou konec. Ale nějaký spodní pramen, chlapci, se ve mně náhle vzedmul. Žílo!

Žílová (která skoro usnula): Někdo tě volá, taťko!

Žíla: Žílo, řekl jsem si. Což je opravdu konec s těmi tahy plnými rasance a vášně? Zkus to ještě! A vymačkal jsem, chlapci, na paletu sienu pálenou, svou barvu z nejmilejších, a pevně jsem uchopil štětec.

Však nemohl jsem za uměním spěti

byla tu smečka rozjívených dětí

Hle! Jedno s druhým bez ustání žvatlá

třetí pak barvy mé po tváři si patlá

další to batole po plátnu mi čmárá

V srdci pud umělcův s otcovským se hárá

Raď, múzo, kumštýři, jak tu nezešílet

A múza pravila: Stačí malý výlet

Jak vy jste, chlapci, poskočili, když jsem vám to oznámil! To bylo nějaké radosti! To bylo nějakého těšení! A teď všichni za mnou!

(Žíla a synové provedou taneční kreaci vláčku.)

Všichni (zpívají):

Hopsa hejsa do Brandejsa

pojedeme vláčkem

přes ty pole, přes ty lesy

vláčkem motoráčkem

Vem dudlíka pro Karlíka

Pepo, drž se Máni

Takhle jedou grobiáni

Takhle jedou páni

Džinadrá, džinadrá

to se pěkně batolíme

Džinadrá, džinadrá

pěkně nám to jde

Žíla: Přesně tak to bylo!

Pepa: Tati, kam jsme to tenkrát jeli?

Žíla: Každý jinam, chlapci. Jako orli jste se rozletěli z rodného hnízda do všech stran. Tobě, Láďo, jsem koupil jízdenku do Lužné-Lišan. Tebe, Bedřichu – ty ses na ten výlet těšil nejvíc – tebe jsem vyslal do Děčína. A tady Pepu jsem posadil do vlaku na Kolín a poprosil jsem jednu starší paní v kupé, aby ho v Klánovicích laskavě předala výpravčímu. Dvojčata byla ještě tuze malá. Dlouhá cesta by je zmohla. Uložil jsem je do lanovky a ta je vyvezla na vrch Petřín.

To jsem udělal.

(Nastane ticho, nikdo neví, co by řekl. Žílová štká.)

Tak co bude? Nestojí vám starý táta za pár slov?

Pepa: Pane Žílo, už jste byl někdy trestán?

Žíla: Ne.

Pepa: Tak budete.

Kriminál, kriminál

temná to komora

voda tam nedobrá

chlebíček okorá

Vězení, vězení

smutné to stavení

na pryčně dubové

špatné je ležení

Bedřich: To je neuvěřitelný. On by snad klidně udal svýho tátu…

Pepa: Podívej se, Bedřichu, posláním manželství není jenom plození potomstva, ale i jeho řádná výchova, včetně hmotného zabezpečení. A zákon nám tu jasně říká…

Bedřich: … kdo neplní povinnost výživného, bude trestán sazbou od dvou do tří let.

Pepa: Vidíš, jak to znáš!

Bedřich: Vždyť jsem taky třikrát seděl, kamaráde.

Láďa: Já nechápu, jaks to mohl udělat, tati. Já prostě žasnu.

Žílová: Bylo to v afektu, děti.

Láďa: To je jedno, kde to bylo, já to odsuzuju.

Žíla: Ty to odsuzuješ? A kdo nám to tu vykládal, jak vesele koupá svoje dětičky? Kdo to tady říkal „Šup hlavičku pod vodičku“, kdo?

Láďa: To je něco jiného!

Žíla: To máš pravdu. Proto jsem si řekl: než na ně být surový, radši je pustím do světa, však ona jim lidská společnost zahynout nedá. A vidíte – nedala!

Bedřich: To se ví, že ne. Kolikrát já si už myslel, že se nezmátořím – a vždycky se na poslední chvíli něco našlo, jako ty balónky…

Láďa: Mě by spíš zajímalo, promiň, Bedřichu, mě by zajímalo, co tady naše matka. Pět dětí zmizelo. Když jste se vrátila z práce, muselo vám být přece nápadné, že někdo chybí. Proč jste to nešla hlásit?

Žílová: Já jsem to šla hlásit…

Žíla: Klid, mamko, já sám. Ukaž chlapcům čelo, mamko. Dobře si ho prohlédněte. Co vidíte?

Láďa: Takové jako čtverečky.

Žíla: A teď se podívejte na tohle! (Vytáhne z kapsy paličku na maso.) Co vidíte?

Láďa: Takové jako čtverečky.

Pepa: To je ovšem brachiální agresivita.

Žíla: To je normální palička na maso! Volil jsem úder tak, že mamka ztratila paměť. Prostě jsem ji řach.

Žílová: Taťka byl hrozný.

Žíla: Mamka je naprosto nevinná. Jakmile se jí předloni paměť vrátila, trvala na tom, abych po vás zahájil pátrání a převzal vaši výchovu. Mne suďte, chlapci. Mne.

Žílová: Taťka za to taky nemůže… (pláče) to už je osud…

Bedřich: A to já nemám rád, tohleto. Já mám rád veselý lidi. Jsme živý? Jsme. Tak se napijeme.

Láďa: Živí! Jemu stačí, že je živ a zdráv. Že má co jíst. A to si, Bedřichu, neuvědomuješ, co z tebe třeba mohlo být, kdyby tě nepohodili?

Bedřich: No, co třeba?

Láďa: Kdybys byl vychován řádnými rodiči, mohls mít kupříkladu… průmyslovku.

Bedřich: Průmyslovku! To ti pěkně děkuju. Největší pitomci, co jsem znal, byli Kocián a Bílek. Oba měli průmyslovku a dodnes jsou zašitý v Kartouzách. I s tou jejich průmyslovkou. Ty mě právě dostali do toho maléru s dehtovým papírem.

Žíla: Hergot, ten bych potřeboval, člověče. Nám zatejká za verandu.

Bedřich: Nemám. Bohužel. Víte, jak jsme ho vyráběli? Můj patent. V létě, když teče na silnicích asfalt, my jsme na to pokládali pruhy balicího papíru, a když to auta přežehlily, tak jsme to obrátili.

Žíla: Bedřichu, to není špatný nápad.

Bedřich: Není. Ale nesměl by to dělat Kocián s Bílkem. Oni neznali míru. Asfaltku mezi Sadskou a Poděbradama zničili na samý podloží.

Pepa: Ale stejně se mi to všechno nějak nezdá. Tady pan Žíla přece musel vědět…

Bedřich: Myslíš taťku, jo?

Pepa: Podívej, Bedřichu, já si vyprošuju, aby mě někdo neustále přerušoval, když vyšetřuji pacienta. Hergot, kuš!

Bedřich: A já si vyprošuju, aby někdo, kdo má na zadnici cejch, říkal vlastnímu otci Žílo.

Pepa: Pane… otče, vy jste přece musel vědět, že tady s mamkou ten obraz nedoděláte. Na to jste musel přijít, když to vždycky skončilo porodem. Proč jste si tehdy po narození prvního, maximálně druhého dítěte nevzal jinou modelku?

Bedřich: To bys nebyl na světě, ty hlavo!

Láďa: Ale nedošlo by k trestnému činu!

Bedřich: To já zase radši trestnej čin, jen když jsem na světě.

Láďa: Pozor, ono to není tak jednoznačné. V případě, že by si náš otec byl býval opatřil jinou modelku, je možné, že by tady Pepa také přišel na svět, ale pravděpodobně by to býval byl úplně jiný Pepa a možná, že by to ani Pepa nebyl.

Žílová: Jak ses ptal, Pepo, na tu jinou modelku, musím říct, že taťka chtěl. Ale já jsem nechtěla.

Pepa: To byla základní chyba.

Žílová: Copak by ji maloval? Zas by ho popad ten jeho démon, hochu.

Žíla: Má pravdu, mamka. Byl jsem hrozný. Ale mohu vám říci, že dnes – dnes už nade mnou nemá démon zdaleka takovou moc jako před léty. A počítám, že brzy přijde den, kdy se mi sebekrásnější modelka bude moci směle postavit, a pak tato plátna věru nezůstanou bílá.

Pepa: A co úřady? Lidé z okolí? Nebylo jim divné, že jste najednou bezdětní?

Žíla: Okamžitě po činu jsme se přestěhovali sem, chlapci. Nikdo nás tu neznal. A také jsem, připouštím, provedl drobné retuše v osobních dokladech.

Pepa: Jak to tak vidím, vás může zachránit před kriminálem jediná věc. Nemáte vy chvílemi takový vtíravý pocit, že jste někdo jiný? Například, že jste svůj vlastní dvojník? (Přiblíží se k Žílovi a klepne ho do čela lékařským kladívkem. Žíla vytáhne paličku na maso a klepne na oplátku Pepu do nohy.)

Bedřich: Prosím vás, co pořád máte? Já myslel, že se nikdy nedovím, komu jsem se vlastně narodil. A teď mamka s taťkou přišli a řekli, tady nás máš, Bedřichu. Copak to není pěkný?

Láďa: Dobře, ale vždyť my jsme mohli prožít úplně jiný život! Já, tady pan doktor Pepa…

Žílová: Pepa je doktor, taťko?

Láďa: Bedřichu, ty se tváříš, jako by se tě to netýkalo, ale tebe se to týká možná víc než nás dvou.

Bedřich: Počkej, jak to víc?

Láďa: Promiň, ale bylo tady naznačeno, žes byl trestán.

Bedřich: No a?

Láďa: No a došlo by k tomu, kdybys byl vychován řádnými rodiči? No, řekni, Bedřichu, komu dáváš vinu, že ses octl na šikmé ploše?

Bedřich: Řekni, Bedřichu, komu dáváš vinu… Ty mi připomínáš jednoho ředitele dětského domova.

Láďa: To mi napovídá, žes vyrůstal v dětských domovech. Vidíte, co jste způsobili? Vyrůstal v dětských domovech. (Ukazuje na rodiče.) Jim poděkuj, Bedřichu!

Pepa: Nemáte někdy, pane Žílo, pocit, že jste pták? Dejme tomu kukačka. A něco vám neodbytně našeptává: Honem naklaď vajíčka do cizího hnízda, honem je tam snes!

Žílová: Pepo, taťka kolikrát lítá jako blázen, ale nekuká.

Bedřich: Já vám řeknu, až na těch pár let v chládku, nežil jsem si špatně. Jednou jsem se seznámil s nějakým Frantou Pávkem a ten dělal s vodíkovejma bombama. On mi zadarmo poskytoval ty bomby a já z nich plnil na poutích balónky. Balónky po dvou korunách jeden. Maminko, dítě vám pláče, až se cizí ustrne, a vy mu to potěšení nekoupíte? – A jednou, bylo to v Lounech, takhle vyvolávám a najednou vám vidím, mezi dvěma lípama někdo stojí a dívá se na mě. A to byla Máňa.

Fěrtošek měla škrobený

širokou pentlí zdobený

suknička odvážně zdvižená

téměř jsou viděti kolena

Hej hola, chasníci, držte se zpátky

Na tohle děvčátko každý je krátký

To byla moje osudová vteřina. My jsme se na sebe s Máňou podívali a hned jsme věděli, co bude. A bylo.

Pepa: No jo, Louny. Severočeský kraj… tam je to hned.

Bedřich: To byla právě ta Máňa, co teď žije s bagristou Adamcem.

Láďa: A proč jsi nám to, Bedřichu, celé tak sáhodlouze… ale zajímavě vyprávěl?

Bedřich: To jsem říkal proto, bratře, aby bylo jasno, že jestli tady někdo lituje, že ho rodiče pohodili, tak já to nejsem. Měl já bych ty krásný chvíle s Máňou? Neměl! Místo toho bych možná měl i tu tvou průmyslovku.

Žílová: Neboj se, Bédo, taťka by tě na školu nedal.

Pepa: Když si to tak rozmýšlím, přátelé, něco na tom je. Já kupříkladu jsem graduovaný.

Žílová: Ježíši, hochu, kdo ti to udělal?

Pepa: Chci říci, že mám akademický titul.

Žílová: Tak z toho si nic nedělej.

Pepa: Logicky vzato je nepravděpodobné, že bych v podmínkách této svérázné rodiny mohl pomýšlet na studium medicíny. Takže já musím tady panu Žílovi vlastně poděkovat nejen za to, že mě zplodil…

Žíla: Rádo se stalo, chlapče.

Pepa:… ale i za to, že mě pohodil. Narazíme to na tu kukačku, tati. Kdyby tě chtěli zavřít, zakukej, a já už tě z toho nějak vysekám.

Bedřich: No vidíš. (Bedřich s Pepou si přiťuknou.) Důležitý je, že jsme na světě. To je důležitý. Mimochodem, nedal bys mi adresu na tu erotomanku, co k ní jdeš?

Pepa: No… Nemá se to dělat, ale bratrovi… (píše)

Žílová (k Žílovi): Co chce Béďa?

Žíla: Vyměňujou si adresy, budou si dopisovat.

Láďa: My jsme nějak zamluvili ty dospívající žákyně, pane doktore, mě totiž znepokojuje, že se jim v období puberty tak výrazně, ale opravdu výrazně zhoršuje prospěch.

Žílová: A co ty, Pepo, máš rodinu?

Pepa: Ne, já jsem ještě svobodný, mami.

Žíla: Nechci ti do toho mluvit, ale jestli nejsi z toho svého povolání natolik zpitomělý a žena v tobě ještě vzbuzuje démona, dej se do toho. Poněvadž děti jsou víc než dílo. Teď, když vás tu tak vidím kolem sebe, vím to jistě.

Láďa: Nemůžu si pomoct, mě to dojímá. Vyrostl jsem v rodině prostého železničáře Pýchy. A je to můj otec. To mi nemůžeš mít za zlé, tati.

Žíla: Řekl jsem něco takového? Já naopak pana Pýchu pozdravuju.

Láďa: Děkuju, tati, já to tátovi vyřídím. Ale chci vám říct: Když si tak představím, že bych v tom životě běžel docela jinou pěšinkou, rozumíte, že bych nikdy nešel tou naší uličkou v Lišanech a že bych nikdy nejedl buchty se švestkama, jak je dělá naše maminka – tedy: jsou věci, které by možná na té druhé pěšince byly lepší. Možná, že bych potkal jinou manželku. Ale když si zase pomyslím, že bych s ní měl jiné děti, a ne Barborku, Alenku a Klárku…

Žíla: Hergot, tady něco… Necítíte to?

Bedřich: Smrdí, že jo?

Žíla: To je něco příšernýho… Láďo?!

Žílová: Nech ho, taťko!

Láďa: Nezlob se, tati, mně se to na mou duši stává jen řídce. Mně se to stává, když jsem dojat. Co bych vám to neřekl, vždyť to zůstane v rodině. Já jsem se jednou, při školní oslavě, tak dojal, že museli vyklidit tělocvičnu.

Žíla: Chlapci! (se skleničkou v ruce) Mám z vás radost. Obejměte nyní mamku. To ona vás nevychovala. Má na čele napsáno proč! Ale je to zásluha jejího krásného mládí, že jste tady, vy blbouni! Na zdraví naší mamky!

(Všichni si připíjejí. Žílová zpívá.)

Žílová: Skleničky skleněné

Všichni: Skleničky skleněné

Žílová: Ó jak je mé srdce

Všichni: Ó jak je tvé srdce

Žílová: Blažené

Ej vy mé mističky

Všichni: Z umělé hmotičky

Žílová: Už mi nepadáte

Všichni: Už jí nepadáte

Žílová: Z ručičky

Všichni: Ej, z ruky, z ručičky

(Konec)

DIVADLO JÁRY CIMRMANA

CIMRMAN, SVĚRÁK

AKT

(Rodinné drama se zpěvy a tanci)

Režie: Ladislav Smoljak

Hudba: Karel Velebný

Scéna a kostýmy: Jiří Benda

Autoři úvodního semináře:

Ladislav Smoljak, Zdeněk Svěrák, Jiří Šebánek

Osoby a nynější obsazení:

Žíla

Jaroslav Weigel

Žílová

Miloň Čepelka

Láďa Pýcha

Ladislav Smoljak

Bedřich Síra

Jan Hraběta

dr. Turnovský

Zdeněk Svěrák

V jednotlivých rolích se od premiéry vystřídali:

Žíla: Jiří Šebánek, Jan Klusák

Žílová: Karel Velebný

Bedřich Síra: Oldřich Unger, Josef Koudelka

Premiéra (v režii Heleny Philippové) 4.10.1967 v Malostranské besedě.

Obnovená premiéra (v režii L. Smoljaka) 14.11.1973 v pražské Redutě.

© Zdeněk Svěrák, 1992

© Ladislav Smoljak, 1992

© Jiří Šebánek, 1992

ISBN 80-85192-20-9