VIRTUÁLNÍ LÁSKA

Amber Carew

Kontrola je to, co Jerette hledá, když vstupuje do virtuální reality… Ta je ale nabourána ve chvílí, kdy je sledována záhadným cizincem, který proniká do jejích sezení, obracejíc  její nejhlubší touhy v realitu.

Jerette  miluje, když může napětí nechat za sebou, vklouznout do virtuální reality a vytvořit si své vlastní světy, kde má všechno zcela pod kontrolou.  Pak se ale ukáže tajemný cizinec, který přehlíží její pravidla a manipuluje jak s jejími představami, tak s ní samotnou.

Tvrdí, že všechno, co pro ni chce je, aby nechala kontrolu stranou a dovolila jim jednat podle neuvěřitelné přitažlivosti, která je obklopuje. V Jarette narůstá drtivý strach, jehož spouštěčem je právě jeho totální kontrola nejen nad jejím virtuálním prostředím, ale i nad jejími nejhlubšími touhami. Zvláště ve spojení s nesmírnou touhou, kterou k němu cítí. Cloumá v ní strach vstoupit do svého fantazijního světa při představě, že zde narazí na Phantoma. V tom okamžiku Phantom začíná ovlivňovat její skutečný svět.

Jedinou možností je zjistit, kým ve skutečnosti je, a zastavit ho. Co se ale stane, když přijde na šokující pravdu o jeho totožnosti?

1.kapitola

Svalnatá paže sevřela zezadu kolem pasu Kapitánku Jerette a vyrazila jí dech z plic, když se srazila s tvrdou mužskou hrudí. Za ní zazněl zlomyslný smích, sotva slyšitelný přes burácení bouře. Déšť a vítr jí zahalily zrak. Snažila se nohama udržet na kluzké palubě pod ní, zatímco ji únosce táhl pryč z její pozice. Kde byla její posádka? Opustili loď? Pirátská loď je chytila nepřipravené během téhle pekelné bouře a výbuch z jejich děla vyrval velkou díru do trupu "Neohrožené Virginie".

„Dej ty pracky pryč, ty ničemný ďáble,“ vykřikla.

„Tentokrát ne, krasavice,“ zaduněl jí hluboký hlas do ucha. „Ty, Kapitánko Jerette, postrachu širých moří, jsi mým lidem způsobila příliš mnoho škody. Příliš mnohokrát jsi unikla. Věřím, že je nejvyšší čas, abys splatila svůj dluh.“

„A kdo jsi ty, že chceš získat tento dluh?“

„Jsem Fantom. Král pirátů.“

Zalapala po dechu. Kapitánka Jerette věděla o králi pirátů všechno. Shromáždil pestrou sbírku pirátských lodí a vytvořil z nich hrozivou bojovou sílu. Přísahala, že osvobodí oceán od jeho tyranské nadvlády.

„Nazýváš mě postrachem, zatímco jsi to ty, koho se lidé obávají.“

Otočil ji čelem k sobě a přitiskl ji na stožár. Dlouhé pramínky jí unikly z vlasů svázaných páskem a divoce ji šlehaly přes oči. Ale ona si toho nevšímala. Ne s tou dvojicí pronikavých modrých očí, které upřeně hleděly do jejích.

„A co ty, Kapitánko?“ Naklonil se k ní, jeho slova byla mnohem mrazivější než ledový déšť, který na ni dopadal. „Bojíš se?“

Cítila, jak se jí zrychluje tep, protože znala nebezpečí, které představuje. „Nikdy.“

Líný úsměv se mu rozšířil přes obličej při jejím rezolutním postoji.

„Uvidíme.“

Stála vzpurně tváří v tvář jeho pobavení. Otřes pod jejíma nohama a velké dřevěné zasténání dávalo zřetelně najevo, že "Neohrožená Virginie" už o moc dlouho nebude na hladině. Jak se věci dostaly takhle mimo kontrolu?

Než se nadála, hodil si ji přes rameno. Vzpírala se, bušila mu pěstmi na záda a kopala v zoufalém pokusu uniknout. Její zaúpění vzteku se smísilo s kvílením větru a duněním hromu. Popadla zábradlí, když se ji pokoušel přenést na svou vlastní loď. Lehkým zatáhnutím ji uvolnil. Projel jí podivný strach, jako by nebezpečí, které představoval, bylo mnohem horší, než se zdálo. Odtáhl ji do podpalubí a strčil ji do kajuty. Dveře se za ním zabouchly a on je zamkl. Zasmál se, když si sundal klobouk a zavrtěl hlavou, stříkajíc kapičky vody, které se rozletěly vzduchem. Neústupně stála uprostřed místnosti, oči přimhouřené, zatímco ho sledovala.

„Zničil jsi mou loď. To stačí na to, abych se ti pomstila,“ vyštěkla. „Je to kapitánova povinnost klesnout se svou lodí. Alespoň to bys měl respektovat.“

Udělal krok dopředu, jeho paty zaduněly o dřevěnou podlahu. Natáhl prst a pohladil ji dolů po tváři s drzým úsměvem. Odmítla ucuknout a vracela mu neohrožený pohled.

„Ne, nebudu plýtvat takovou krásou na žrádlo žralokům.“ Pohledem zvolna putoval po jejím těle dolů a zpátky nahoru. Nežádoucí vnímavost do ní vystřelila. „Existuje příliš mnoho zajímavých… povinností, které pro tebe můžu vymyslet.“

Její sebeovládání bylo na okamžik otřesené. „Jsem kapitánem královské flotily. Důstojník.“

Jeho pobavení narůstalo. „Tím by to mělo být celé zajímavější.“

S prudkostí, která ji zastihla nepřipravenou, ji strčil na lůžko a roztrhl jí košili. Bouře ji prosákla na kůži a tenká bavlněná košilka, kterou nosila vespod, k ní pevně přilnula. Chlad způsobil, že se jí bradavky vztyčily a probodla ji hrůza, když viděla, že jí ten oděv před jeho očima neposkytl žádnou ochranu. Ve skutečnosti, ze způsobu pohledu, kterým ji spaloval, by se cítila lépe bez ní.

Jako by jí četl myšlenky, poklekl vedle lůžka, dal jí své obrovské ruce na ramena a strhl z ní zplihlou tkaninu. Vědoma si toho, že se jí prsa, lesknoucí se vlhkostí, a s namáhavým dýcháním zvedají nahoru a klesají dolů, snažila se překřížením rukou sama sebe zakrýt. Příliš rychle pro ni ji popadl za zápěstí a přišpendlil jí je nad hlavou jedinou silnou rukou. Použil svou volnou ruku, aby jí odsunul mokré přilepené vlasy z obličeje s něhou, kterou neočekávala. Pak jí přejel prsty po krku dolů až na její chvějící se hruď. Když uchopil ňadro do dlaně, její pokožka mu těsně přilnula do dlaně a ta horkost jí poskytla nádherné potěšení. Bradavka se mu zabodla do ruky. Pak jeho rty zahřály její druhou bradavku a ona zalapala po dechu.

Není to, jak by to mělo být, křičely její myšlenky. Měla bych to mít pod kontrolou. K jejímu naprostému zahanbení jí z oka unikla slza pocitu marnosti. Zvedl hlavu a zaměřil se na tu slzu, pak sklonil rty, aby ji slíbal.

„Neboj se, sladká Jerette. Dovol si ztratit vládu.“

Jeho dvojsmyslný význam proťal tenké potěšení, které ji drželo jako rukojmí jeho doteku. Měla by přestat právě teď.

Přimhouřil oči, jako by znal její myšlenky. „Ne, Jerette. Neříkej-“

Její hlas ho přerušil, když vykřikla.

„Konec relace!“

Scéna kolem ní se rozplynula a ona ležela lapajíc po dechu na svém hráčském lehátku, ruce ovinuté kolem sebe. Tmavooký pirát také zmizel, ale nemohla zapomenout na frustraci v jeho tváři, když se ztrácela. Pomalu se zaměřila na dobře známé zdi, které ji obklopovaly. Její odpočinkový pokoj byl malý, ale to nevadilo, protože čas, který tady trávila, byla obvykle v simulaci virtuální reality (VR), kde si úplně neuvědomovala fyzické okolí. Stejně jako toho, že kterého právě utekla.

Sakra! Co se to děje? Jediný důvod, proč utíkala do VR, byl ten, že ať šla kamkoliv, mohla ovládat svůj osud. Definovala parametry svých dobrodružství a věděla přesně, kam povedou. Až na to, že se něco změnilo. Někdo si pohrával s jejím systémem a jí se to nelíbilo.

Zpočátku to bylo sotva patrné. Postavy v jejích iluzích se stávaly reálnější než běžné počítačové simulace. Nebo přesněji, jedna postava. Jeden muž. Ach, vypadal pokaždé odlišně, měl jiné jméno, jiný svérázný projev, ale pokaždé byl silný a dominantní. Musí to být hacker, kdo se vlámal do jejího systému, ale byla zmatená, jak.

Mnoho lidí si vybíralo sítě s dalšími lidmi a hrálo interaktivní hry. Ale Jerette vždycky hrála simulace sama. Nikdo zvenčí by neměl být schopný mít přístup k jejímu systému. Nicméně tento muž byl příliš reálný na to, aby to byla jen počítačová osoba.

Pohrávání si s jejím tělem bylo dost špatné, ale teď přebíral kontrolu i nad jejími fantaziemi a měnil je, aby vyhovovaly jeho vlastním účelům.

******

Někteří tvrdili, že je VR návyková. Jerette tomu nevěřila. Od své relace na širém moři se držela od VR dál, ale důvodem bylo to, aby zabránila přístupu softwarovému pirátovi nového typu - tomu, který vykrádá fantazie. Teď dokonce pronikal do jejích snů. Když zavřela oči, aby v noci spala, přišel za ní. A dokonce i tam - zejména tam – kde jej nedokázala ovládat. Nebo své touhy.

Co chtěl? A kde se tady vzal? Tyhle otázky jí neustále procházely myslí. Nejbezpečnější věc, kterou mohla udělat, bylo zůstat mimo VR.

Ale to nemohla.

Během dnů v práci zažívala velké uspokojení ve své roli jako manažerka velkého projektu na vývoj softwaru. Ovládala každý detail tohoto pracovního úsilí, a to buď osobně, nebo prostřednictvím velkého týmu odborníků, kteří jí podávali informace. Přesto to, co se stalo, poslalo její plány smykem do háje. Pouze ve VR, mohla zcela kontrolovat, co se děje. Kouzlo toho, že dokonale ovládala existenci, se ukázalo být neodolatelné.

Záhadný pirát nemohl být přítomen v systému po celou dobu, přesvědčovala nakonec sama sebe. Proč by měla sama sobě odpírat tolik potřebný volný čas? Takže si vybrala dobu v časných ranních hodinách, kdy využívání systému prudce klesalo. Určitě ji tentokrát nedokáže najít.

2. kapitola

Rozprostřela před sebe karty s pohledem upřeným na partičku, kterou měla v ruce. Tři esa, vysoký král. To není špatné. Potajmu pozorovala tváře kolem stolu, zatímco si pročítala karty. Jake, muž po její levici, se zatahal za ošuntělé vousy, což bylo jasné znamení, že si spočítal, že je v průšvihu. Kid se široce zazubil, jako vždycky: samolibě. Jeho série štěstí planula na vrcholu, ale začínala klesat. Tuhle hru nevyhraje. Cítila to. Zbýval jeden protivník, cizinec, který seděl naproti ní, oči měl mrazivě modré a nic neprozrazovaly. Studovala ho, tvář měl uzavřenou a stejně tak odhodlanou nedat nic najevo.

„Takže, co je, náčelnice (= náčelník policie v USA)? Držíš nebo táhneš?“ Kid držel balíček s očekáváním.

„Držím,“ odpověděla bez zaváhání.

Jake a Kid si každý vytáhly karty. Cizinec držel. Sázky kolem stolu stoupaly. Náčelnice Jerette věděla, že Kid blafuje a podle všeho i Jake, protože přihodil velkou hromádku mincí. Jake zřejmě Jerette nepovažoval za velkou hrozbu. To byla chyba, kterou dělala valná většina mužů a kvůli tomu nebude k němu cítit soucit, když ztratí víc, než si může dovolit. Když byly vyloženy karty, Jake sledoval, jak shrábla výhru se špatně skrývaným nepřátelstvím.

„Končím,“ odplivl si. „Máš příliš nebezpečný štěstí, náčelnice. To není fér.“ Hodil do sebe poslední doušek whisky a zvedl se na nohy. „Příliš nebezpečný štěstí,“ zamumlal znovu, zatímco se vyšoural ze salónu.

Kid trhl hlavou směrem k létajícím dveřím. „Radši si sleduj záda, náčelnice. V těchto dnech Jake nebere moc dobře prohru.“

Jerette přikývla. „Měl špatnou sérii, ale měl by vědět líp, kdy nemá hrát a kdy si nemůže dovolit ztráty.“

„Dobrá rada.“

Z chladného hlasu cizince jí přeběhl mráz po zádech. Prudce zvedla hlavu, aby se střetla s těma ledově modrýma očima. To nemůže být on, pomyslela si zoufale. Byla tak opatrná.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Říkaj mi Fantom, madam.“ Sklonil klobouk a usmál se, ale nijak to nezasáhlo jeho oči.

Bylo to tam. Ten chlad, vypočítavý pohled, který viděla v bezpočtu párů očí na různých tvářích, ale všichni měli jedno společné - schopnost rozložit kontrolu, kterou si tak pečlivě střežila.

„Nevěřím, že vás znám.“ Střetla se s tím chladným pohledem a stejně tak mu oplácela každý kousek.

„No, věřím, že jo… Náčelnice Jerette.“ Ta slova se převalila ven v tom jeho nesnesitelně nenuceném přízvuku.

„Proč jste tady?“ Slova vyšla jako šepot a ona se uvnitř proklela. Ovládej se. Musela si udržet kontrolu, jestli ne ve svých vlastních fantaziích, tak alespoň ve svých vlastních reakcích.

Kid se díval z jednoho na druhého, nechápavý výraz ve tváři. „Náčelnice. Pozvala jsi ho ke hře. Vzpomínáš si?“

„Nikdy jsem ho ke hře nepozvala.“

„Ale…“

Při ocelovém pohledu, který na něj vrhla, si Kid rozmyslel, aby jí odporoval.

„Ať už tomu věříte nebo ne, Náčelnice Jerette,“ řekl Fantomův hlas, „chcete, abych hrál.“

Nemluvil o pokeru a oba to věděli. Projela jí panika a nervózní hlásek uvnitř její hlavy trval na tom, aby utekla. Opustila relaci právě teď, než bude příliš pozdě. Ale příliš pozdě na co? Každopádně, nenechá se vyhnat ze své vlastní fantazie.

Zvuk cinkání mincí na stole přitáhl její pozornost. „Obávám se, že jsem taky venku, náčelnice.“ Kidův hlas zněl zklamaně.

„Vypadá to, že je to jen: vy versus já.“ Fantom pohledem přejížděl po její tváři a její hrudi, jako kdyby chtěl strhnout dolů knoflík z její vesty, košilky a bavlněné spodničky, to vše jedním pohledem. „Chcete hrát o něco více… zajímavějšího?“

Od stolu vedle nich zaznělo uchechtnutí a její mrazivý pohled zmrazil výraz pobavení na tvářích těch mužů.

Udeřila rukama o desku stolu a zvedla se na nohy. „Nemám v úmyslu si s vámi hrát… cizinče.“

Vyčkávala a přimhouřila oči, pravou ruku měla položenou na boku vedle své zbraně - jen pro případ. Muži si vztahovali urážku za méně a ona neměla v úmyslu být urážena ve svém vlastním městě - cizincem. Obzvlášť, pokud je ten cizinec tak důvěrně známý - a tak nebezpečný.

Jako by jí četl myšlenky, nechal klesnout obě ruce na stůl a zasmál se. „Nebojte se, náčelnice. Vy a já si už brzy zahrajeme.“

Vykráčela ze salónu a s hlasitým zavrzáním zatlačila zády na lítací dveře. Poryv prašného vzduchu jí bodal do tváře, jak vítr bičoval hlavní ulici města, kterou nazývali Pekelná. Chomáč klestí se jí vrhl na nohy a pak se hnal pryč.

„Náčelnice Jerette. Zrovna jsem Vás hledal.“

Otočila se za zvukem svého zástupce, který vycházel o tři dveře dál.

„Co se děje, Hanku?“

„Jsou nějaké problémy na Charityně ranči. Slyšel jsem mluvit o nějakém vandalství. Chcete, abych se tam zajel podívat?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Já půjdu, Hanku. Jízda mi vyčistí hlavu.“

„Ale… myslíte si, že byste měla jet sama?“

„Nejsem tak úplně sama.“ Její ruka sklouzla na kolt Peacemaker, který jí vysel na boku. „V každém případě, obavy z vandalů nejsou přesně to samé jako rozepře s Jamesovými bratry.“

„Nebyl bych si tak jistý, náčelnice.“ Poškrábal se na silném porostu na bradě. „Hádám, že budu muset něco popadnout, abych osvěžil svoje vyprahlý hrdlo.“

„Jdi, Hanku. Vrátím se do západu slunce.“ Zadívala se na slunce. Zbývaly dobré tři hodiny než nastane, počítala, a jízda k Charity by mohla trvat tak půl hodiny na dobrém koni. A Major Blue je nejlepší. Popadla jeho otěže z trámu před barem a vyhoupla se do sedla.

„Jedeme, Blue. Je čas odjet.“

Souhlasně zaržál a brzy cválali po suché vyprahlé zemi. Když dorazila k Charity, nebyla překvapená, že je místo prázdné. Charity odešla, aby pomohla své sestře zabydlet se s novým dítětem a nevrátí se do příštího týdne. Požádala Jerette, aby dohlížela na její místo.

Jerette otevřela branku v laťkovém plotu a pochodovala si to k domovním dveřím. Důkladná prohlídka okolí neukázala žádné poškození. Když otevřela dveře, zvuk zaskřípání kamínků o zem způsobilo, že poskočila. Rozhlédla se kolem sebe, ale nikoho neviděla. Vstoupila do domu, zatímco se rozhlížela po místnosti rychlými pohledy tam a zpátky, ujišťovala sama sebe, že nikdo nečeká uvnitř.

Dobře známá kuchyň byla velká a světlá, s modrými závěsy zdobící okna. Kachlová kamna, na kterých obvykle postával velký hrnec guláše, stála v temném a chladném rohu. Prozkoumáním dalších místností se brzy přesvědčila, že je dům prázdný. A stejně jako venku tady nebyla žádná známka poškození.

Tahem otevřela dveře a vyšla ven. V týle se jí zježily vlasy. Někdo ji sleduje? Přiložila si ruku na čelo, aby si zastínila oči před sluncem a rozhlédla se. Major Blue žvýkal trs trávy, občas zafrkal a šlehnutím oháňky odháněl pryč mouchy. Jednou zaržál, a pak pokročil dopředu a zpátky.

Zasmála se. „Co se děje, Blue? Vypadáš krapet nervózně.“ Přistoupila k němu a zarazila se, když uslyšela kladívko z Schofieldu, jak se odcvaklo dozadu.

„Zůstaň tam, Náčelnice.“

Za ní se ozval drsný mužský hlas. Jake. Musel čekat u domu a stát mimo dohled, dokud se nevrátila zpátky. Bylo jednodušší ji odchytit tady venku, kde neexistovaly žádné skutečné překážky, které by mohla využít k úkrytu.

„Otoč se… velmi pomalu. A dej si ruce za hlavu.“

Udělala, jak řekl, a zjistila, že čelí vysokému vytáhlému muži, který kvůli ní před tak krátkou dobou o tolik přišel.

„Nikdy jsem si neuvědomila, že tě podráždím prohrou, Jaku,“ řekla a hlas držela zlehka.

„Nejsem podrážděný. Jenom plánuju, že dostanu svoje prachy zpátky.“

Přimhouřila oči. „Plánuješ mě okrást, Jaku?“

„Nechci to nazývat krádeží, náčelnice. Jenom si vezmu zpátky to, co mi právem náleží.“

Pomalu se k ní přišoural a pistolí jí mířil na srdce.

„Tohle ti neprojde, Jaku.“

Sáhl po váčku, který jí vysel na opasku a uvolnil ho náhlým zatáhnutím.

„To nevím, náčelnice. Víš, je mi zle z tohohle města. Mám v plánu se pohnout dál.“

„Najdu si tě, Jaku. Kamkoliv půjdeš.“

„To nevím, náčelnice. Víš, mám někoho, kdo mi pomůže.“

Popadl lano, které bylo připnuté Blue na sedle a přehodil si ho přes rameno, pak ji postrčil ke stodole. Klopýtla dopředu, a když znovu získala rovnováhu, ucítila špičku Jakeovi pistole uprostřed zad.

„Pokračuj, náčelnice.“

Jakmile byli uvnitř, svázal jí ruce. Prostrčil jeden konec provazu skrz její svázané paže a pak uvázal speciální uzel kolem vázání na jejích zápěstích. Přehodil druhý konec nad jedním trámem a zatáhnutím ten provaz napnul, vytáhnul jí ruce nad hlavou. Pořád tahal, dokud nepřenesla svou váhu na špičky palců a nakonec vysela pouze za zápěstí.

„Tady to máš, náčelnice. Hádám, že tě to trochu zpomalí.“

„Jaku-“

„Nech si to, náčelnice. Budeš potřebovat svou sílu.“ S tím se otočil a vyběhl ze stodoly s vítězoslavným chechotem.

Ve skutečném životě by cítila, že by teď trochu panikařila, ale věděla, že bude volná, kdykoliv položí pouhá dvě slova. Takže znovu se záležitosti zamotaly. Alespoň, že se pro tentokrát pirát nerozhodl hrát hlavní roli. Měla by ještě chvilku počkat, aby viděla, co se stane dál.

Vrata stodoly se se zaskřípáním otevřela.

„Takže, Jaku, změnil jsi názor-“

Slova se zarazila, jak cizinec, který si říkal Fantom, vešel do stodoly. Pohledem přejel nahoru a dolů po jejím těle v otevřeně sexuálním hodnocení.

„Takže, náčelnice Jerette, chystáš se uprchnout, nebo jsi… ženou natolik, abys mi tentokrát dokázala čelit?“

Zvedla hlavu při té výzvě a pevně umlčela malý hlásek, který ji nutil, aby vykřikla ta dvě slůvka. „Máš mě v lehce znevýhodněném postavení… Fantome.“

„Ano.“ Široký úsměv, který se mu rozlil na tváři, patřil samotnému ďáblu. „Ale jen lehce. A myslím, že se mi to spíš takhle líbí.“

Došel až k ní, a, ačkoliv visela s prsty pohupujícími se píď od země, byli si z očí do očí. Stál tak blízko, že cítila teplo jeho těla. Dokonce, i když se jí lano na zápěstích zařezávalo do těla, její tělo ignorovalo tu bolest a křičelo touhou po tomto vysokém a velice temném cizinci.

Temný jako noc. Temný jako nepoznané. Temný jako strach.

„Neboj se mě, náčelnice Jerette.“ Jeho slova, byla vyslovená tiše a určena k tomu, aby ji ukonejšila, a po nich následovaly ruce, které jemně sjížděly dolů na její boky. Jedna silná paže se jí ovinula kolem pasu a přitáhla si ji k hrudi. Při tom, jak ta silná zeď svalů drtila její měkká prsa mezi oběma těly, se jí zrychlilo srdce.

Pak poskočilo, jak se před jejím pohledem zablýskl jeho nůž, hrdlo se jí zadrhlo potlačovaným výkřikem a zabránilo jí vykřiknout slova osvobození. Předtím než se stihla podivovat nad nedostatkem bolesti z říznutí, klesla o pár centimetrů a celá její váha spadla na jeho tělo. Paže, které měla pořád svázané v zápěstí, jí poklesly kolem jeho hlavy. Zjistila, že je přes něj přehodila jako pravá prostopášnice, a soudě podle jeho úsměvu, ohromně si to užíval.

Ta slova, připomínal jí ten hlásek, dokonce, i když její tělo trvalo na tom, aby na ně zapomněla. Oči se jí rozšířily a rozevřela rty, aby se zcela osvobodila, když se jeho rty uzavřely na jejích. Rukou ji objal kolem týla hlavy a přidržel je pevně propletené. Když se pokusila zformulovat ta slova v ústech, seknul jazykem, aby udržel ten její v zajetí, vášnivě, mučivě… láskyplně.

Rozporuplné. Agresivní, přesto něžné. Vážné, ale škádlivé. Intenzivní, ale dávající.

Dávající? Ano, tak nějak věděla, že jí chtěl dát tolik potěšení, kolik si sám bral. Možná i víc.

„Rozhodně, sladká Jerette.“

Jeho něžná úsměvná slova ji zotročila svým kouzlem. Jako kdyby jí dokázal číst myšlenky? Věděla, že by neměla ztrácet drahocenná slova na cokoliv jiného, kromě záchrany útěkem - ale musela to vědět.

„Kdo jsi a proč jsi tady?“

„Jmenuji se Fantom. Jsem tady, abych tě zdržel, než dáš dohromady skupinu a vydáš se dopadnout Jakea.“

„Nemám na mysli tvůj účel ve VR (= virtuální realita),“ zašeptala. „Proč po mě pořád jdeš? Přebíráš mé fantazie?“

Zamračil se. „Víš, je to nehorázné ignorování etikety vyklouznout ze své role.“

„To mě nezajímá,“ zasyčela. „Řekni mi, proč jsi tady. Co ode mě chceš?“

Prsty jí lehce jako pírko přejel po žebrech, až se zastavil u jejích ňader, palce posouval nahoru a dolů po stranách těch měkkých pahorků.

„Myslím, že je očividně jasné, co chci.“ Ta slova zaduněla z hloubi jeho hrudníku.

„Ale… proč já? Můj systém je uzavřený. Mělo by být jasné, že to nechci.“

„Ale chceš.“

Jistota v jeho slovech s ní otřásla. „Proč, ty hnusnej-“

„A nemám na mysli okamžik prchavé rozkoše,“ pokračoval navzdory jejímu výbuchu. „Oba víme, co doopravdy chceš… a potřebuješ.“

Ne, vykřikla. Nevěděla, co má na mysli. Ona ne.

„Nech to jít, sladká Jerette. Dej tomu volnou ruku.“

Oči se jí nepatrně rozšířily a jeho ústa si znovu vzala její. Uvažovala v duchu nad tím malým zábleskem strachu, který jí musel probliknout v očích, a který podnítil jeho akci. Aby jí zabránil vykřiknout ta slova. Ne to, že jí dokázal číst myšlenky. Byly to příliš děsivé vyhlídky, aby věřila, že jí může lézt do hlavy, stejně jako do jejích fantazií.

Zacouval s ní na blízkou zeď a pořád ji držel v zajetí polibku, jeho tělo ji uvěznilo, zatímco z ní sklouzly jeho ruce. Konečky prstů ji lehce polaskal po hrdle a pohlazením odsunul látku pryč, což jí prozradilo, že jí rozvázal šátek. Odsunul ho a odtáhl rty od jejích, když jí látkou zakryl ústa.

„Není to tak, že bych nerad slyšel tvůj krásný hlas, náčelnice. Jenom nechci, abys unikla, ještě ne.“

Vykroutil hlavu z kruhu jejích paží a uvěznil jí ruce dole mezi jejich těly. Ignorovala bolest, jakou jí na těle způsobovalo lano, když proti němu zatlačila celou svou značnou silou. Získala tím mezi nimi několik centimetrů. Právě dost na to, aby do dlaní uchopil a našel její ňadra. Při tom dotyku sebou trhla dozadu a jí navzdory se přes ni přelila čirá rozkoš. Hnětl je až na zběsilou úroveň touhy, pak sklouzl prsty ke knoflíkům její vesty a rozepínal je, citlivě a jeden po druhém. Vypadalo to, že jí ruce zmrzly a nebyly schopné se pohnout k vlastní obraně. Přesunul se na její košili a vypořádal se se zapínáním se stejnou sladkou péčí. Tahem otevřel okraje a usmál se na její bavlněnou spodničku.

„Škoda, že nemáme po ruce vědro vody.“ Jeho úsměv byl čistě svádivý. Oba si vzpomněli na vlhkost, která jí přilnula na spodničce při jejich posledním setkání. „Neboj se. Mám nápad.“

Zachvěla se, když ucítila jeho teplý, vlhký jazyk, kterým jí přejel přes vztyčenou bradavku.

Ne, ne. Ta tichá prosba se vytrhla z její ztrápené mysli. Zvedl obličej, aby se zadíval do jejích rozšířených očí a uviděla něco, co od tohoto někdy škádlivého, někdy vážného, ale vždycky sebevědomého muže, nečekala. Nejistotu.

„Jerette.“ Zašeptal její jméno svými rty a na její tváři. „Opravdu věřím, že chceš - potřebuješ - tohle. A nás. Ale jestli se mýlím…“

Mírně se odtáhl. Cítila, jak se jí něco chladného zakouslo do kůže na zápěstích a pak se jí ruce s klesnutím uvolnily. Zvedl nejdřív jedno zápěstí, pak druhé, aby přezkoumal ošklivá poranění na její hebké kůži.

„Ublížil jsem ti.“

Následoval svá něžná slova jemnými, motýlími polibky. Kdekoli se jeho rty dotkly, poranění - a bolest - zmizeli. Užasle to sledovala. Tahle relace nebyla naprogramována na kouzla, takže by neměl být schopen tohle udělat.

Zavřela oči a cítila jeho léčivé rty, jeho omamné polibky, které do ní vysílaly smíšené pocity.

Bylo by to tak snadné…

Rty skončil na jejím zápěstí a začal se pohybovat směrem nahoru po její paži.

Tak snadné…

Jazykem ji přemlouval na vnitřní straně lokte a způsobil, že zalapala po dechu.

Tak snadné, nechat…

„Ano, sladká Jerette. Ano. Uvolni se.“

Uchváceně se na něj dívala, jak znovu přivedl ústa k její bradavce, olízl ji a přiváděl ji znovu do nové, tuhé výšky. Ach, sladké nebe, chtěla to, chtěla jeho. Ale on ji děsil.

„Víš, že budu něžný, má lásko. Nikdy bych ti neublížil.“

Věděla to. Nějak věděla, že tomu může věřit. Ale bála se své vlastní reakce. Své vlastní nevinnosti. Byla pannou v každém směru. Slyšela, že je možné ve VR zažít sex, ale říkala si, že by to byl jen odstín skutečné věci. S tím, co tady cítila - s ním - se obávala, že kdyby mu dovolila pokračovat, tak by se bála, že by nikdy nezažila tu skutečnou věc.

„Panna? To jsem nevěděl.“ Odvrátil tvář, na krátko zavřel oči. „Jak bych mohl očekávat, že ty…“ Povzdechl si a znovu zachytil její pohled. „To není pouze jenom o sexu, má drahá. Tohle je mnohem víc.“

Stáhl jí roubík, který měla mezi rty a nahradil ho svými ústy. Polibek byl dlouhý a hořce sladký.

„Sladká Jerette. Chci tě. A věřím, že ty chceš mě. Prosím, neříkej ta dvě slova. Vyber si, že zůstaneš. Se mnou.“

Znovu ji políbil, láskyplně a něžně, vytahoval její vášeň, jako měsíc přitahuje příliv a odliv, až nakonec to jediné, co chtěla uvolnit, byl výkřik extáze. Když pozvedl rty z jejích, sledoval ji s očekáváním a nadějí, která mu zaplnila oči. Zaváhala, stála na pokraji propasti, a přemýšlela, zda by vykročení znamenalo pád - nebo let. Rozevřela rty, ale žádná slova nesplynula ven. Vystrčila ven špičku jazyka a zakroužila dokola, zvlhčila si suché rty. Jako kdyby to bral jako znamení, Fantomova tvář se rozzářila pomalým úsměvem.

Projela jí panika, když ucítila svou vlastní chlípnou reakci na jeho ryze mužnou krásu. Kousla se do rtu, ale dřív než si to uvědomila, vyhrkla ta slova.

„Konec relace.“

3. kapitola

Nemohla se vrátit. Ne po tom lehkomyslném projevu sebe sama. Jak to, že se dostala tak blízko, aby ztratila sama sebe s virtuálním cizincem? I když to byla VR (= virtuální realita), byla za tím skutečná osoba, která řídila tuhle osobnost. Pokud by mu dovolila, aby se s ní miloval, musela by se nejen milovat s cizincem, ale doslova i s mužem, kterého nikdy nepotkala.

Nemohla připustit, aby se to stalo znovu. Během příštího týdne trávila volný čas rozebíráním svého počítače, nejprve softwaru, aby zajistila, že se do jejího systému nenabourá žádný virus, který by umožnil Fantomovi přístup, a pak jednotlivé složky hardwaru, dokud ho nerozebrala na jednotlivé části systému. Otestovala každý kousek, zatímco ho přestavovala a hledala neznámé čipy nebo přijímače, které by tam mohly být nainstalovány.

Nic.

Nenechala se zmást myšlenkou, že se tam znovu nemůže dostat. Prostě musí přijít na to: jak.

Kdyby se jí podařilo zastavit ho, aby se dostal dovnitř, možná by mohla přijít na to, odkud je. Napsala malou scénku, která jí umožní vnímat všechny příchozí signály. Jestli se dostane dovnitř, může ho vystopovat zpátky k jeho zdroji.

Nebyl jediný, kdo se dokáže nabourat do systému.

Natáhla se na herním lehátku, natáhla si sluchátka a začala relaci. Okamžitě se kolem ní objevilo standardně vybavené prostředí. Obývací pokoj a dva tisíce čtverečních stop domu s béžovými stěnami a jednoduchou béžovou pohovkou a křeslem- to všechno bylo připraveno pro uživatele, aby si to vyzdobil podle svého vkusu. Uháněla kolem světlého dubového kávového stolku, okolo snížených dveří do kuchyně a pak přes celou místnost k zadním dveřím. Na rozdíl od předních dveří, tyhle byly uzamčeny speciálním šifrovacím klíčem, jehož kód znala jen ona. To byla jediná změna, kterou udělala, aby uzavřela software. Fantom už ukázal své softwarové zkušenosti, ale tohle zastaví dokonce i jeho. Použila nejnovější šifrovací technologii, kterou jí doporučil její přítel, který byl jedním z předních kryptografiků v Severní Americe.

Po několika okamžicích uslyšela zvonek, pak se otevřely přední dveře - její signál, že Fantom získal přístup do jejího systému. Odemkla a otevřela zadní dveře a střemhlav vyskočila ven. Přední i zadní dveře se se zavřením uzamkly. To by mělo udržet Fantoma uvězněného uvnitř domu a mimo její pohyb.

Prosvištěla skrz hyper-prostor a objevila se… někde. Ať to bylo kdekoliv, nebylo to to, co očekávala.

Úplná a naprostá tma se jí tlačila na oční víčka jako černý samet, až na to, že měla oči otevřené. Absolutní ticho ji znervózňovalo. Celý ten zážitek byl stejný, jako kdyby byla v komoře pro senzorickou deprivaci. Problikla v ní nejistota. Možná by se měla vrátit. Chopit se šance s Fantomem v jejím vlastním systému. Čeho doufala, že dosáhne tím, že sem přijde?

„Jestli jsi chtěla přijít na návštěvu, stačilo se jenom zeptat.“

Ta slova ji zmrazila.

Jak se dostal ven z její softwarové pasti, to nevěděla. A nehodlala se ptát. Ten muž byl až příliš spokojený sám se sebou.

„Návštěvu čeho?“ zeptala se. „Nevypadá to, že jsi nastavený na návštěvy.“

Pak se k její úlevě temnota rozčeřila a kolem ní se objevil pokoj.

Temný jako muž, který ho vytvořil. S ostrými liniemi. Těžkou sadou nábytku. S vyřezávanými supími drápy na nohách pohovky a křesílek. Měchově zelené sametové čalounění. Obrovský krb z černého mramoru a ozdobným vyřezávaným dubovým rámováním. Teplo z planoucího ohně bylo vítaným pocitem po tom prožitém chladu nicoty.

„Je to víc podle tvých představ?“

Obrátila se k němu.

Měl na sobě vysoké černé boty, těsné černé krátké kalhoty nad kolena a volnou bílou košili, která se otevřela a odhalila pevný hrudník jako skála, lehce posypaný tmavými kadeřemi.

Vypadal hodně podobně jako hrdina na obálce historických románků, které si koupila dneska ráno. Neuvěřitelně pohledná, drsná tvář s plnými rty, sametové černé oči a ústa, která by přiměla slabší ženy k mdlobám.

Ve skutečnosti, celé to vybavení vypadalo jako ze stejného obrázku.

„Ty šaty na tobě vypadají velice slušivě, Jerette.“ Pohledem sklouzl po těle dolů a usadil se na její hrudi, ďábelský úsměv mu zkroutil koutek úst.

Pohlédla dolů na šaty z červeného hedvábí, které měla na sobě, hluboký přední výstřih odhaloval její plné poprsí, které se dralo ven z horní části šatů. Zrudnutí zatemnilo bílé tělo a cítila, jak se jí červeň rozlévá po tvářích. Alespoň ta přední strana nebyla roztrhaná jako na přebalu knihy. Prozatím ne.

Namyšleně se na něj usmála. „Konec relace.“

Koutky úst jí ztuhly, pak pomalu klesly dolů, jak vteřiny plynuly, a scéna zůstala nezměněná.

Zírala na něj.

„Nevzpomínáš si, má drahá? Jsi teď v mé doméně. Jsem pánem v této oblasti.“

Panika v ní prudce narůstala jako rychle rostoucí réva, když si uvědomila, že ani netuší, jak věci fungují v jeho hře. Tady nemá vůbec žádnou kontrolu, ani přinejmenším. Proklela svou vlastní impulsivnost, že sama sebe přivedla do takové zranitelné pozice.

Otočila se a utíkala. Věděla, že musí najít nějakou cestu ven. Objemná sukně jí překážela, a tak si ji vykasala nahoru, zatímco utíkala. Běžela dlouhou, dřevem obloženou, chodbou a uvědomila si, že ani neví, co hledá. Dveře, okno, cokoliv. V postranní chodbě spatřila obrovské dřevěné dveře. Přiběhla k nim. Natáhla se po klice a tahem je otevřela - na dva palce - ale zase se zabouchly.

„Opravdu, Jerette. Musíš utíkat pryč tak brzy?“

Fantomova levá ruka byla na dveřích nad jejím levým ramenem a držela dveře.

Otočila se k němu čelem a zády se opřela o dveře.

„Nech mě jít.“

Položil pravou ruku na její druhé rameno a naklonil se k ní. Příliš blízko. Jeho teplý dech jí polechtal vlasy na spánku. Voněl po dřevu a mužnosti.

„Ale, sotva jsi přišla. Dovol mi ukázat ti nějaké pohoštění.“

Přitulil se k jejímu uchu svými rty, jemně a svádivě. Její reakce - pouhá ohromující touha - ji vyděsila. Zatlačila proti němu. Překvapil ji, když se pohnul dozadu. Uskočila od něj a udržovala mezi nimi dobré tři stopy.

„Kdo jsi? Co ode mě chceš?“

„O tomhle jsme už diskutovali.“

„Tys mi nedal odpověď.“

Nepřicházela žádná odezva a jeho tvář nic neprozrazovala. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

„Podívej. Proč mi neřekneš, kdo doopravdy jsi? Možná bychom se mohli setkat v reálném prostoru. Dáme si večeři nebo kafe?“

Přistoupil blíž a ona nedokázala zastavit automatickou reakci, takže udělala krok dozadu.

„Jerette, víš stejně dobře jako já, že se se mnou nikdy v reálném prostoru nesetkáš. Příliš moc se bojíš.“

Záda jí ztuhla. „Já se nebojím.“

Bezbožně se usmál. „Tak mi to ukaž.“ Znovu vykročil dopředu.

To nemohla udělat. Znovu utekla a zoufale se snažila uniknout. Prudce otevřela první dveře, které viděla a vběhla dovnitř. Pak za sebou tahem zavřela dveře, otočila velkým klíčem v zámku a odhodila ho přes celou místnost. Opřela se o dveře a těžce oddechovala.

Jak by se mohla odtud dostat? Snažila se soustředit na své skutečné tělo, aby byla schopná sama sobě strhnout to spojení s VR z hlavy, ale nedokázala to. Jeho úniky byly tak skutečné, jako její. Skutečnější než jaké kdy na trhu viděla. Necítila kolem sebe nic jiného, než počítačem vytvořenou realitu. Skoro se to zdálo skutečnější než samotný život.

„Pokud se chystáš utéct, tak ta sukně by měla jít pryč.“

Otočila se za jeho hlasem. Popadl po stranách její sukni a zatáhl. Tkanina se utrhla a odhalila bílou spodničku.

Pohledem se rozhlédla po místnosti a hledala něco, kam by utekla, i když přitom věděla, že je to marné. Za Fantomem uviděla těžký vyřezávaný nábytek z tmavého, lesklého mahagonu a těžké brokáty s bohatým burgundským vzorem. Komoda, lenoška… postel.

Čtyři plátna baldachýnu. Zlaté třásně lemovaly tmavou hedvábnou tkaninu.

„Kam bych mohla utéct?“ zeptala se a znovu se k němu otočila. „Jak jsi řekl, tohle je tvoje doména. Můžeš ovládat každou cestu.“

„Přesně tak.“ Zvedl jedno obočí. „Ale pokud bys chtěla mít scénu s pronásledováním, mohu ji učinit zajímavější.“

Zamračila se.

„Jsem si jistá, že můžeš. Ale necítím se na to hrát si na kočku a na myš.“

Přistoupil blíž a pohladil ji prstem po tváři. Odmítla ucuknout, kvůli jeho dotyku nebo její reakci na něj.

„Jak se cítíš, Jerette?“ zamumlal ta slova tichým hrdelním hlasem.

Musela bojovat s nutkáním naklonit se dopředu a přitulit se k jeho hrdlu.

Rukama ji uchopil za ramena. „Co chceš?“

Jeho pohled se přesunul k posteli, stejně tak jako její. Jedna její část se chtěla natáhnout na postel a otevřít se mu. Vtáhnout ho do svého těla. A do své duše.

Usmál se a bezbožný třpyt mu rozzářil oči. Oči se jí rozšířily. Bože, zase jí četl myšlenky.

Jeho ústa prudce narazila do jejích v útoku plném rozkoše. Vypadalo to, že se jí mozek zamotal do nečinnosti, když rty pohladil ty její a jazykem jí proklouzl přes ně. Její jazyk se usadil na jeho a poté následoval tanec, který ovládal. Jeho paže kolem ní proklouzly a přitáhly si ji k sobě. Její ruce se kolem něj ovinuly a přitáhly si ho ještě blíž, zatímco se sama ztrácela v jeho divokém polibku. Ňadra, která se drtila o jeho hruď, ji bolela. Měla pocit, že jí explodují bradavky, pokud je neuvolní z jejich vězení.

„Tady, nech mě.“ Fantomovy prsty vklouzly pod výstřih šatů a roztrhl jí živůtek a spodničku jedním rychlým pohybem.

Její ňadra, obnažená a nateklá, toužila po jeho doteku. Zvedl ji a odnesl do postele.

„Jerette. Má lásko.“ Políbil ji a způsobil, že se jí hlava lehce zatočila rostoucí vášní, která zaplavovala každou její část.

Položil ji dolů a začal jí líbat hrdlo. Mravenčení se jí vlnilo podél páteře. Rozkrok se jí bolestivě stahoval a dožadoval se něčeho, co mu nikdy neposkytla.

Ne, nemůžu.

Usmál se, očividně věděl o tom sotva slyšitelném hlásku v jejím nitru a záměrně ji udržoval příliš zaneprázdněnou, aby na tom vůbec záleželo.

Uchopil její prsa do dlaní a ona tiše zasténala, pak jí zakryl druhou bradavku ústy. Přemlouval vrcholek svým jazykem. Ostrá potřeba jí probodla klín. Chtěla ho v sobě. Aby ji naplnil.

Jazykem jí přejížděl přes bradavku a ona zasténala. Zakryl obě ňadra dlaněmi a prolíbával si cestičku po břiše dolů. Ponořil se do pupíku a pokračoval níž.

Zalila ji panika. Co to dělá? Dlaněmi jí laskal prsa a její smysly zaplavila intenzivní rozkoš. Zasténala a snažila se znovu uchopit zdravý rozum. Nedokázala s ním společně jít. Promnul jí palci bradavky.

Bože, bylo to tak hezké.

Jazykem jí přejel přes podbřišek a pak ponořil prsty pod látku její spodničky, odtud do citlivého těla vespod. Vysoká potřeba v jejím rozkroku zastavila její narůstající protesty. Jaký by to byl pocit mít ho v sobě?

Ve zlomku vteřiny to věděla. Prstem vklouzl dovnitř a pohladil ji. Ach, panebože, bylo to úžasné. Zdálo se, že každý pocit se zavlnil na ultra-vysoké citlivosti. Pohladil ji znovu, tentokrát našel její klitoris.

„Oooh,“ zasténala.

Znovu ji pohladil se sladkou jemností, která jí otřásala společně s rozkoší.

„Jerette, užívej si to. Nech se tím unášet.“

„Ne.“

Znovu ji pohladil.

„Ano.“ To slovo znělo z jejích hlubin přidušeně.

Zanořil se ještě dál a našel to místečko hluboko v jejím nitru, které jí vyrvalo veškeré naděje, které měla, že by mu odolala.

„Fantome. Co mi to děláš?“

Políbil ji mezi prsy, pak se opřel o loket a zadíval se jí hluboko do očí.

„Dávám ti rozkoš.“

Držel si její pohled, zatímco v ní hýbal prstem. Hlazením, kmitáním, kroucením. Zavřela oči, jak se potřeba vystupňovala do nesnesitelné rozkoše, pak je znovu otevřela. Pořád ji sledoval. Nemohla odtrhnout pohled stranou. Zatímco zůstaly jejich pohledy zaklesnuté do sebe, stoupala na vlně vášně. Puls jí pelášil jako o závod a ona se zajíkla. Zasténala, jak v ní rozkvétala intenzita.

„Ó, bože.“

Když se blížila k uvolnění, věděla, že bude velkolepé, Fantom jí zakryl ústa. Nádherné potěšení z jeho polibku vyvolalo ohromnou blaženost, která ji prudce strhla přes okraj. Zatímco padala, přimkla se k němu a ruce mu pevně omotala kolem krku.

Jeho prst vyklouzl ven a on ji objal. Ležela v jeho objetí lapajíc po dechu. Teplé a mužné. Silné paže ji svíraly s něhou.

Nebe.

Nebo peklo?

Rty jí přejížděl po spánku a ona si povzdychla.

„Jerette.“ Vydechl její jméno. „Je toho mnohem víc, co bychom mohli právě teď dělat a co bych právě teď rád dělal.“

Samozřejmě. Chtěl, aby teď na něj přišla řada. Celé její tělo ztuhlo.

„Ale neuděláme. Nejsi připravená.“

Uchopil její tvář do dlaní a políbil ji. Vášnivě. Láskyplně. Něžně.

Splynula s ním a políbila ho nazpátek se vším, co měla.

Pak ji uchopil a vynesl z pokoje.

„Je čas, abys šla domů.“

Překvapena jeho slovy málem vykřikla: ne.

Znovu ji políbil a položil ji na zem.

Najednou rozpoznala místo kolem nich jako svou hernu. Nebo přesněji, její virtuální kopii. Vrátil ji na herní lehátko.

Fantom se sklonil, aby jí dal láskyplný vášnivý polibek. Bezmyšlenkovitě mu vklouzla rukama kolem krku a přitáhla si ho blíž.

Vášeň v ní znovu začala vybuchovat, ale pomalu se odtáhl. Uhladil jí vlasy z obličeje, usmál se.

„Sbohem, má lásko. Vrať se ke mně brzy.“

Vstal. Odloučení jejich těl ji zabolelo.

„Konec relace,“ řekl, pak se vytratil.

4.kapitola

Zpočátku její práce těžila z její vlastní abstinence.

Vrhla se do všeho s vášní, která nahrazovala to, co bylo za tím. Ve virtuální realitě (VR). Nebylo možné, že by se mohla vrátit a znovu ho vidět. Proboha, ona ani neví, kdo to je a jak vypadá. A to, co s ním prožila, nebylo skutečné.

Proč tedy potom představa jeho tváře plné soucitu, měla sílu vlévat se do jejího života? Zdálo se, že se jí vryla do krve na zadní straně očních víček. Pokaždé, když zavřela oči, vysmívala se jí. Málem se oddala muži, o kterém nic nevěděla. Bez ohledu na to, že se to nestalo v reálném světě - měla pocit, že je skutečný.

Její pocity ji děsily. V neposlední řadě proto, že je nedokázala ovládat.

Tak se držela stranou. Během těch hektických dnů vytlačila temného cizince z hlavy. Ale v noci neměla žádnou kontrolu. Přicházel do jejích snů a ona nemohla udělat nic, aby ho zastavila. Tak zůstávala vzhůru. Tak dlouho, jak to jen šlo, dlouho do noci, dokud nebyla příliš vyčerpaná, aby se jí zdály sny - nebo aby si je přinejmenším pamatovala, když je měla.

Když za tmy vstávala do práce, hleděly na ni ze zrcadla povadlé oči nějaké cizinky, než se proměnila na přijatelnou lidskou bytost po několika vrstvách pečlivě aplikovaného make-upu. Každé ráno, navzdory svěšeným očním víčkům, se těšila na nadcházející den. Ve své kanceláři pohřbená v práci nevnímala plynutí času nebo přitažlivou vášeň - protože nedovolila myšlenkám na Fantoma, aby ji rušily. Stala se neodmyslitelnou součástí, vždycky tam byla, aby se věnovala dodržení termínů.

Nutila se trávit každou hodinu, kdy byla vzhůru, v kanceláři. Neměla však v úmyslu stát se příkladem pro svůj tým, pomyslela si provinile, zatímco se dívala na poslední dávku datových listin. Posouvala dolů souhrnné menu pravou rukou a stiskla souhrnný příkaz. Tři měsíce jejího osobního života v posledním sledovaném období. To je směšné. Společnost neplatila přesčasy a ona věděla, že většina jejích lidí má rodiny.

Všimla si, že mnoho lidi zůstávalo u svých stolů mnohem déle, než bylo obvyklé, a vrhali na ni přes rameno nervózní pohledy, když kolem proběhla. Stáhla si VR sluchátka, klesla dozadu na židli a promnula si rukama obličej. Neměli by trpět kvůli tomu, že jí osobní život nevyšel.

Naléhavé pípání z upuštěných sluchátek na stole ji upozornilo na příchozí telefonní hovor. Připnula si zpátky headset soupravu (sada pro handsfree hovory) na místo a odpověděla. Obraz Gorda Barkera, viceprezidenta pro výzkum a vývoj, se objevil přímo před ní, linie jeho tváře se roztáhly díky zvláštnímu širokému vybavení.

„Jerette, chce tě vidět John Pierce. Ve své kanceláři. Hned teď.“

John Pierce. Prezident a majitel Acupoint Enterprises, společnosti, která ji zaměstnávala.

„Proč?“ Přitiskla dlaně na desku stolu a naklonila se dopředu.

„Já nevím, ale navrhuju, aby ses tam dostavila a zjistila to.“ Jeho strohá slova naznačovala, že si nemyslí, že by se Pierce chystal blahopřát jí nebo jejímu týmu za úspěchy v poslední době.

Gordův obraz se vytratil. Jerette rychle vyrazila z kanceláře kolem kójí a ignorovala spekulativní pohledy zaměstnanců, kteří nebyli ponořeni do VR. Výtah, který ji vynesl na devadesáté podlaží sotva vnímala, zatímco se probírala možnostmi. Co by mohl chtít? Slyšela o škrtech, které byly poslední dobou, ale její tým byl tak dobrý. Porazili každý termín během posledního měsíce. To byl přinejmenším pozitivní výsledek jejích pracovníků, kteří se semkli natolik, aby odpovídali jejímu úsilí.

Nervózní třepotání jí začalo v žaludku a rozechvělo se směrem nahoru do hrudi. Nikdy se s Johnem Piercem nesetkala, ale slyšela, že je impozantní a že rozsekal nejvíc sebevědomou osobu na kousky několika kousavými slovy. Její sebedůvěra se usadila u kotníků a hrozila, že vyklouzne úplně pryč. Když výtah zastavil a dveře se se zasvištěním otevřely, zírala na luxusní elegantní kancelář se štíhlou blondýnkou, která seděla za dubovým stolem. Přešla po koberci a vnímala, jak se jí nohy noří do huňatého koberce. Přitáhla si okraje černého upnutého saka a uhladila si vlasy dozadu zachycujíc několik volných pramínků, které jí unikly z pevného francouzského copu.

„Paní Salengerová. Běžte dovnitř.“ Výkonná sekretářka se usmála a ukázala na dveře kanceláře.

Zhluboka se nadechujíc Jerette otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

„Jerette. Pojďte dál.“

Hluboký baryton se jí usadil do morku kostí a roztřásl je. Pohled jí ztuhl při intenzivním modrém ledu v jeho očích. Byla odhodlaná udržet oční kontakt tak dlouho jako on. Stála a nekonečné, tvrdé vteřiny na něj upřeně hleděla, až ji nakonec divoké bušení vlastního srdce a její zoufalá potřeba vzduchu - proč nemohla dýchat pod jeho intenzivním pátravým pohledem? - přinutily zamrkat a pohlédnout stranou. Okamžitě stočila svůj pohled zpět k jeho tváři, ale odmítla se mu podívat do očí. Pomalý úsměv se mu rozlil po tváři a začal s neuspěchaným pohledem, který putoval po její délce s nesnesitelnou důkladností.

Možná to bylo kvůli těm erotickým snům, které měla v poslední době o Fantomovi. Nebo to bylo možná proto, že sám o sobě byl neobyčejně atraktivní. Nebo možná jenom ve svém životě potřebovala chlapa. Ať byl důvod jakýkoliv, Jerette cítila, jak její tělo reaguje na jeho prohlídku, jako kdyby se jí fyzicky dotýkal. Bradavky se jí přitiskly k bílé hedvábné blůzce a kvůli mravenčení mezi stehny cítila, jak se jí stahují intimní svaly.

Odkašlala si a přinutila se zaměřit svou pozornost zpět na jeho tvář a doufala, že jeho toulavý pohled se z jejího těla stáhne pryč. Sotva potlačila povzdech, když po ní vědoucně blýskl očima a jeho úsměv se stáhl spokojeným pousmáním. Ne, pokárala sama sebe, nemohl znát svůj vliv, který na ni měl. Její zdravý rozum to nedovolí.

„Posaďte se, Jerette.“ Před tím než upadne. Neřekl to slovy, ale bylo to jasné z lesku v jeho očích a vrásek, které se mu prohloubily kolem sebejistého úsměvu.

Posadila se do křesla, pružná kůže utlumila její klesnutí.

„Chcete vědět, proč jsem vás sem zavolal.“ Jeho slova, ostrá a vážná, neobsahovala žádnou hrozbu.

Přikývla, nevěřila si na tolik, aby promluvila. Hlasivky by jí asi falešně zapištěly, kdyby to udělala.

„Máte skvělý tým lidí a odvedli jste znamenitou práci, a to zejména během posledních několika týdnů.“

„Ano,“ zaskřehotala, ale to slovo vyšlo neslyšně, takže si odkašlala a zkusila to znovu. „Ano, zaslouží si pochvalu.“

„Je to škoda, musím ukončit projekt.“ Slova, která byla vyslovena tiše a bez jakéhokoliv důrazu, se do ní zanořila bez pochopení, dokud ji najednou, jako pevně napjatý řetěz, nepřivedly k vědomí.

„Cože?“ To slovo, těsně na hranici pronikavého výkřiku, se rozléhalo po kanceláři jako ozvěna paniky. „To nemůžete udělat!“ Rukama sevřela područky na židli. „To prostě nemůžete, to-“

„Ale můžu.“ Jeho pomalá přesvědčivá slova umlčela její narůstající hlas.

Hleděla na něj a pomalu zamrkala, její mysl horečně hledala nějaký argument. Jako zářivé světýlko ve tmě k ní přišla odpověď. Zisk.

„Ale co smlouvy, které jsme podepsali? Máme zákazníky, kteří prosí o náš výrobek. Už jsme nastavili Alfa webové stránky. Nemůžete zastavit projekt.“

„Ale můžu,“ opakoval, ani se neuvolil poskytnout vysvětlení.

Nevěděla jak dál a tiskla opěradla, až jí zbělely klouby. Společnost mohla zaplatit penále za přerušení smlouvy, a nemělo by to být tak těžké snížit to na dvě testovací místa. Něco takového se mělo provést už předtím - ale jejich produkt vypadal tak slibně.

„Proč?“ To slovo, se z ní vytrhlo jako výkřik úzkosti.

„Peníze. Bylo těžké čtvrtletí a my si prostě nemůžeme dovolit takový počet projektů, jaký máme. Musíme jeden přerušit.“

Olízla si rty. „Chcete tím říct, že to nemusí být ten můj?“

„Ne, ale ostatní mají oproti vám výhody, i navzdory vašemu skvělému týmu.“ Zavrtěl hlavou. „Budou propuštěni, obávám se.“

„Ne!“ Vyskočila na nohy, opřela se o dlaně a hleděla na něj přes stůl. „Musí existovat nějaký způsob, jak vás můžu přesvědčit…“ Uvědomila si, že zabloudil pohledem dolů z její tváře. Podívala se dolů a viděla, že jí halenka visí z hrudníku a zanechává odhalenou velkou část jejích ňader. Vyskočila do stoje a ochranitelsky si založila ruce na prsou, zamračila se.

Jeho výraz nabral divokého lesku. „Když tak o tom přemýšlím, je tady jeden způsob.“

Přimhouřila oči, zatímco ho ostražitě pozorovala. „Co tím míníte?“

Vztyčil se nad ní, když se postavil a přešel kolem stolu. Přistihla se, že dělala krok dozadu při každém kroku, který udělal dopředu. Najednou jí zeď za zády zastavila ústup a on položil jednu ruku podél její strany.

„Zamyslete se nad tím, Jerette. Co si myslíte, že tím míním?“

Strach se přes ni rozvibroval jako chřestýš připravený k útoku. Cítila, jak se jí rozšiřují oči do neskutečné šířky, když uzamkla pohled s Johnem Piercem. John P. Pierce, vybavila si, vzpomínala si na jeho rozmáchlý podpis přes úhledně napsané jméno na zprávách, které měla na stole. Zavrtěla hlavou a snažila se potlačit myšlenku, která se dožadovala její pozornosti, myšlenku, která odmítla zůstat skrytá. Ačkoliv se vzpírala tomu ošklivému pomyšlení, podivovala se, jak jí mohla uniknout podobnost tohoto muže.

Mohlo by "P" znamenat Phantom (=Fantom)? Byl John P. Pierce jejím virtuálním soupeřem?

„Vidím, že jsi mě konečně poznala.“

„Fantom?“ vydechla téměř neslyšně šeptem.

„Co ti trvalo tak dlouho na to přijít?“

„Ale…“ Opřela se o zeď, když na něj zírala a odmítala, aby jí vytryskly slzy z očí.

„Proč to děláš? Naposledy jsi byl tak…“ Tak něžný. Tak starostlivý. Jak se mohl proměnit v takové monstrum?

„Byla jsi dlouho pryč, Jerette.“ Jeho temný pohled se do ní zařízl. „Myslel jsem, že se vrátíš,“ zabručel. „Myslel jsem, že ses naučila mi věřit. Přístup milého chlápka zřejmě nefungoval.“ Naklonil se k ní blíž. „Mám v úmyslu získat to, pro co jsem si přišel, Jerette. Od téhle chvíle mě nic nedrží zpátky.“

Z jeho slov ji zamrazilo.

„Chápu, že jsi na mě naštvaný, ale…“ Zhluboka se nadechla, aby uklidnila své otřesené emoce. „Nezabíjej můj projekt,“ prosila a zavrtěla hlavou. „Netrestej moje lidi.“ Její fantazie byly už tak dost špatné, ale teď si pohrával se skutečným životem.

„Sladká Jerette, nemusí to tak být.“ Jeho hlas se proměnil v něžný. Přesvědčivý. „Jenom se mi odevzdej. Na malou chvíli.“ Pohladil ji prstem podél tváře a vyslal do ní mravenčení nezkrotného povědomého rozechvění.

„Ne. Tohle není fér.“

„Nikdy jsem neslíbil, že budu hrát fér.“

Její myslí otřásla myšlenka jako životní spása, která spadla odnikud. Pokud by přerušil projekt, mohla by ho obvinit-

„Ať tě ani nenapadne něco o sexuálním obtěžování, Jerette. Nikdo by ti nevěřil. Každý ví, že jsme se nikdy předtím nesetkali.“

Ne v reálném čase. Nikdo nevěděl o jejich dobrodružstvích ve VR.

„Ale kdybych…“

Rukama ji chytil za ramena. „Pokud bychom se zapletli, pak budu zvažovat financování tvého projektu, ale nikdo nemusí vědět proč. Pokud bys snížila poplatky, jakkoliv, lidé si budou myslet, že ses na mě vrhla, abych změnil svůj názor, a když to nevyšlo…“ Pokrčil rameny, jak se jeho slova vytratila, ale představa, kterou vykouzlil, se stala příliš jasnou.

Frustrovaně zavřela oči a zabránila tak výhledu na Fantomovy pohledné, arogantní rysy. Hlava jí klesla dozadu, a když se jí Fantomovy rty přitiskly na pulzující místečko na hrdle, stravoval ji divoký hlad. Ledový krunýř, který ji držel ve svém mrazivém sevření, popraskal a hrozila jí záplava horké tekutiny, která se kolem ní stáčela. Fantomovy ruce se kolem ní omotaly a odtáhly ji od chladné, tvrdé zdi a přitiskly si ji na ohnivý žár jeho tvrdých obrysů. Zakňourala, chtěla se vzdát a zapomenout na bolestivou realitu, utopit se v jeho objetí. Jeho rty našly její a ona odpověděla na jeho polibek, potřebovala se vymanit z otupělého stavu bolesti.

Kdyby se mu oddala, všechno by bylo v pořádku. Chtěla to. Bůh ví, že každý z jejích snů ji odnášel zpět za ním. Ale i tam si odpírala tu nekonečnou rozkoš.

„Jerette, nech to jít,“ zašeptal vemlouvavě. „Není nic špatného na tom dát sama sebe někomu, po kom toužíš. Chceš mě. Já chci tebe. Zapomeň na všechno kromě své potřeby.“

Cítila, jak jí sako sklouzlo z paží a jeho prsty obratně rozepínaly knoflíčky na blůzce.

„Tentokrát jsou spoutané krajkou, zvýrazňující jejich nádherný tvar.“

Oční víčka se jí otevřela, aby ho viděla zírat v úžasu na její prsa. Prudce otevřel zapínání mezi nimi a přejel prsty po jejích obnažených bradavkách. Zalapala po dechu, když ústy zachytil jeden vztyčený vrcholek. Svět se pod ní naklonil a ucítila pod svým tělem měkký kožený tlak. Položil ji na gauč a klekl si vedle ní.

„Konečně, Jerette. Čekal jsem tak dlouho.“

Stáhl si kravatu z krku a nechal ji spadnout na zem. Jemná vlna saka jí zavadila o holou kůži, když ho odhazoval stranou. Naklonil se dopředu a vsál její druhou bradavku. Ty neuvěřitelné pocity jí braly dech a sotva si všimla, že jí svlékl sukni. Prsty sklouzl po vnitřní straně jejích stehen pod hedvábí kalhotek, kde našel příjemnou vlhkost. Při tom intimním kontaktu zalapala po dechu.

Jeho ústa zajala její předtím, než dokázala zformulovat protest. Z jeho těla vyzařovala horkost, byl tak blízko, ale ne dost blízko. Jeho rty se pohybovaly na jejích a vytahovaly na povrch hluboce pohřbené potřeby. Hrudí se jí tlačil na prsa a jeho holá kůže spalovala její. Kdy si sundal košili? Prsty vklouzl dovnitř a vyslal do ní pulzující vlnu povědomého burácení. Zalapala po dechu, když už narůstající rozkoš byla příliš silná, až nesnesitelná. Jeho rty se oddělily od jejích a putovaly po hrdle dolů k jejím ňadrům. Jazykem jí přejel přes bradavku.

Nervy se jí chvěly jako dráty přetížené praskající elektřinou a přemohly ji až na hranici smyslného zahlcení. Volnou rukou zakryl druhé prso a mezi tím, jak sáním úst dráždil jednu bradavku a prsty něžně škádlil druhou, cítila, jak roztává jako by se utápěla v křehkém snu, kde ji vášeň vynášela do světa plného potřeb. Hodila hlavou dozadu a zasténala. Toulání jeho úst pokračovalo na své cestě a jazykem se jí ponořil do pupíku. Cítila, jak se rukama přesunul na okraj kalhotek a stáhl jí je přes boky. Usmál se, když jí hladil vnitřní strany stehen a mírně jí odtáhl nohy od sebe.

Neměla by ho to nechat dělat. Naklonil se k ní a ona zavřela oči, ale znovu je prudce otevřela, když ucítila jeho jazyk, který dráždil její bolestně přecitlivělou kůži.

Zakňourala a snažila se odsunout z jeho dosahu, ale jeho silné ruce, pevně upevněné na jejích bocích, ji držely bez pohybu.

Pochybnosti v ní zuřily. Ztuhla, rozervaná mezi zoufalou potřebou cítit ho v sobě a svým strachem ze slabosti. Kéž by byli ve VR. Tenhle krok by tam nebyl tak významný.

Hleděl na ni s láskyplnou touhou. „Opravdu tomu věříš, Jerette? Je myšlenka na to, že by ses vzdala svého fyzického panenství pro tebe tak děsivá? To, že se mi odevzdáš ve VR, je menším závazkem?“

Zase jí četl myšlenky. Ale to určitě mohlo jedině znamenat…

Vsál skrytý uzlíček rozkoše a logické myšlení uteklo pryč. Intenzivní vlny závratné rozkoše se stupňovaly tak, že prudce smetly její zdravý rozum. Vpletla prsty do Fantomových vlasů a ona se k němu přitiskla, lapala po dechu a vykřikla v chraplavém zasténání, když ji ničivá vlna zabalila do bezduché hmoty potřebné touhy. Její tělo se zvedalo a propadalo v obloucích rozkoše. Když si myslela, že se utopí v drtivém zápalu, přejížděl a masíroval ji jazykem, posílal ji šupem přes okraj, kde se rozbila na milion křišťálových kapek v čistých krystalických barvách.

Nehybně ležela, zatímco lapala po dechu a plíce ji bolely námahou. Když se bušení jejího tepu zpomalilo, ucítila, jak se Fantom posunul a sklouznul vedle ní. Horkost jeho rtů naléhala na její otevření a hrozilo, že se znovu vznítí v záplavě vášně. Rukou jí zakryl ňadro a pak sklouzl na její bříško. Cítila, jak se jí jeho vzrušené mužné tělo tlačí do stehna.

„Jerette.“

Otevřela oči, aby se střetla s jeho pronikavým pohledem.

„Řekni mi, že to chceš.“ Jeho slova byla vášnivá, plná touhy.

„Já…“ Váhavě se přinutila, aby si připomněla jeho předchozí hrozby, které se jí vybagrovaly z paměti jako bahno ze dna rybníka. Představa Sandersonovy tváře, mladého muže, jehož žena právě porodila dítě, se rozechvěla na povrchu její mysli. S jeho omezenými zkušenostmi bude pro něj právě teď těžké hledat si jinou práci.

„Nerad ti vyhrožuju, Jerette. Dal bych ti celý svět, kdybych si myslel, že tě to přesvědčí.“

Zasunul ji vlasy dozadu za uši a ji najednou napadly dvě věci. Právě jí znovu četl myšlenky, čemuž skoro rozuměla ve VR, pokud by nějak našel způsob, jak proniknout do elektronické podstaty jejího mozku, a když prsty přejel po jejím spánku, ucítila mírný tlak okolo své lebky, mírný stisk dole na uších. Poznávala, co to bylo - překrývaly se dva samostatné soubory reality. Jeden VR, a druhý skutečný prostor.

Skrz ni projelo teplo jiného druhu a posunula se nahoru do sedu. „Sakra! Nikdy jsem si nesundala sluchátka na virtuální realitu. Bože, tohle je zatracená VR relace!“

Soustředila se na pozici rukou v reálném prostoru a strhla sluchátka pryč. Otřesena náhlým návratem do své kanceláře, lehce zavrávorala a sklonila hlavu na stůl, nechala ji tam ležet, dokud se jí nevrátila rovnováha.

Fantom pronikl do jejího pracovního systému. Rozhraní VR v kanceláři nebylo tak impozantní jako to, které měla doma a které bylo určené pro úplné pohroužení do virtuálního světa. V práci uživatel nezačínal a neukončil relaci, ale jednoduše vklouzl dovnitř a ven prostřednictvím komunikačních sluchátek. Jak ji Fantom vtáhl tak hluboko, to nevěděla. K čertu s ním. Byl jednoznačně impozantním hackerem.

Rychlá návštěva Gorda jí potvrdila, že projekt a její tým jsou v bezpečí. Řekl jí, že osobně ručí za to, že její projekt bude mít dlouhý a šťastný život, a ona věděla, že tohle ujištění má hodnotu zlata. Sotva si z poloviny všimla překvapeného výrazu na tváři své sekretářky, když se mihla kolem ní a řekla jí, aby zrušila všechny odpolední schůzky. Poprvé během posledních týdnů Jerette opustila kancelář ještě před setměním.

5.kapitola

Doma zaťala ruce v pěst a začala přecházet po obývacím pokoji ve frustrované bezmocnosti. K čertu s ním! Kdyby se jenom mohla v práci odpojit od sítě - ale to prostě nebylo možné. Mohla by se obejít bez telefonu, ale ne bez e-mailu, té nejzákladnější formy komunikace. Na druhou stranu, nemohla Fantomovi umožnit, aby ji znovu polapil.

Sesunula se na pohovku a prohrábla si vlasy prsty. Bylo dost zlé to, že vystupoval v jejích snech, ale aspoň tam jí nehrozilo žádné nebezpečí, nebo alespoň tam byla mimo ohrožení. Jenom ohrožoval klid její mysli. Ve VR (virtuální realitě) ohrožoval její zdravý rozum. Po téhle odpolední demonstraci věděla, kdy najednou vstoupila do rozhraní VR, že si znovu nemůže být nikdy jistá realitou. Dokonce i teď…

Ne! Vyskočila na nohy a pochodovala k oknu, aby se podívala na dlouhé odpolední stíny, které vytvářely na jejím trávníku pruhy. Napětím jí ztuhlo tělo. Nepřítomně si promnula krk a vroucně si přála, aby mohla vklouznout do VR, jejího celoročního léku na stres. Teď byl však jeho příčinou.

Ty skličující myšlenky se vynořovaly pomalu. Sakra, bez ohledu na to, co dělala, řídil její život. Vzdychla. Alespoň takhle minimalizovala jeho kontrolu. Kdyby jen věděla, kdo to je.

Ty myšlenky se posunuly a usadily se jí v mysli, a semínko nápadu vypustilo kořeny. Zavolala Gordovi a řekla mu, že příští týden bude potřebovat volno, věděla, že nemůže mít šanci využít svůj počítač v práci.

Tu noc začala hledat Fantoma. Cestovala po světě, aniž by opustila svůj domov, zapojila se do aktivity, které se přezdívalo "surfování na internetu". Termín, který byl vytvořený na počátku informačního věku a ještě předtím. V minulosti se používal pro rozhraní virtuálního prostředí, ale teď už ne. Nechtěla riskovat. Ve skutečnosti zapojila pouze klávesnici a myš, pohrdla řečí jako alternativou a požádala souseda, aby jí vypálil denní zpravodajství na DVD, takže se nemusela připojovat k síti. Vytvořila programové vyhledávání jakéhokoliv odkazu na Fantoma, a následně každý sledovala, ale nikdo neodpovídal jejímu temnému cizinci.

Tak strávila číháním nespočet hodin. Začala číst různé komiksy. Zapojila se do některých diskusních skupin a držela krok v aktuálních diskusích mezi neznámými lidmi. Ty, o které měla zájem, nebyly až tak překvapivé. Vždycky stálo za to sledovat skupiny zabývající se používáním - a zneužíváním - počítačů. Nebylo překvapením vidět prastaré etické otázky, o kterých se pořád diskutuje, a uvažovala nad tím, že argumenty se nezměnily od chvíle, kdy jimi sama v minulosti tak neústupně argumentovala. Když byla studentkou a měla na takové úvahy více času. Má člověk právo na soukromí v tomto informačním věku, a pokud ano, jak si jej udržet? Co je inteligence a může být umělá inteligence někdy vytvořena? A její oblíbené. Pokud počítač vůbec dosáhne inteligence, může mít duši?

Svědilo ji, aby se diskusí zúčastnila, ale nechtěla riskovat komunikaci s okolním světem. Nechtěla riskovat, že ho pustí dovnitř.

Ačkoliv on se dostal dovnitř už předtím, zpochybňoval otravný hlásek. Proč si myslíš, že se mu to znovu nepodaří?

Ale takhle nejsem tak zranitelná, odpověděla si. Pokud se nějakým způsobem dostane dovnitř, nemůže se mě skutečně dotknout.

Nebo si to alespoň myslela. Až do dne, kdy přišla ta zpráva.

Slova jasně zářila přes celou šířku obrazovky, když aktivovala systém. Zpráva na ni už čekala. Nebyla nastavená na příjem elektronické pošty, ale zcela očividně ho to nezastavilo. Protože to nemohl být nikdo jiný.

Sladká Jerette,

Umírám bez tebe. Vrať se.

Fantom

Tak melodramatické. Přesto byla téměř vděčná, že ji obdržela. Tahle zpráva jí poskytla jeho elektronický podpis. Dokonce, i kdyby nějak maskoval své uživatelské ID (identifikační číslo) a ID počítače, může ho vystopovat. To byla oblast její specializace. Vyzbrojena znalostmi mohla překonat strach. Takže se vydala najít Fantoma. Aby přidala skutečnou tvář ke jménu – a pak skutečné jméno k té tváři.

Nepolapitelný Fantom se nicméně odmítal nechat najít.

„Sladká Jerette.“

Vyskočila, když jeho hlas vyslovil její jméno.

„Ach, můj Bože!“

Bouchla dlaní do komunikačního spínače, který ji měl odpojit od vnějšího světa, spínače, který aktivovala ve své zuřivosti najít Fantoma.

„Ne, Jerette. Tohle nebude fungovat.“

A měl pravdu, čert ho vem. Nějak se mu podařilo zachovat spojení.

„Kdo jsi?“

„Fantom. Víš to.“

Zamračila se na místo nad svým levým ramenem, odkud se zdálo, že hlas vychází. Ano, dobře to věděla.

„Proč mě nenecháš na pokoji?“

„To taky víš.“

„Co ode mě chceš?“ Udeřila rukama o desku stolu. „A neříkej mi, že to vím, protože nevím,“ odsekla.

„Stýskalo se mi po tobě, má sladká Jerette. Chci, aby ses vrátila.“

„Vrátila kam? Do VR? Ale to není skutečné.“

„Je, pro nás.“

Otočila židli od klávesnice a vstala.

„Hele, proč VR? Jsi skutečná osoba a ne počítačová postava, tak proč se se mnou nechceš setkat? Mohli bychom si promluvit.“ Při pomyšlení na setkání s Fantomem z masa a krve, se roztřásla, ale dávala tomu přednost, než být pod jeho kontrolou ve VR. Udělala pár kroků, ruce měla uzamčené za zády. „Řekni mi, kdo jsi.“

„Ne.“ V jeho hlase se držel takový smutek, že se rozhlédla kolem a přála si vidět jeho výraz.

„Proč ne?“ Její hlas se třásl frustrací.

„Jerette, chápu, že se mě bojíš kvůli tomu, co můžu udělat. Chceš vědět, kdo jsem, a myslíš si, že pokud to budeš vědět, můžeš ovládat nebo ignorovat své pocity ke mně.“

„Já nemám žádné-“

„Cítíš něco ke mně. A není to jenom strach. Ale budeš pokračovat v tom popírání, společně s popíráním svých dalších potřeb.“

„K čertu s tebou. Proč vždycky mluvíš v hádankách?“

Cítila se unaveně. Ne, vyčerpaně. Příliš mnoho nocí strávila tím, že ležela vzhůru, aby zabránila snům. Snům o Fantomovi. Příliš mnoho hodin strávila tím, že si zaplnila hlavu prací, aby vytěsnila myšlenky na Fantoma. Klesla na herní pohovku a natáhla nohy.

„Vrať se ke mně, Jerette. Jenom si lehni a relaxuj…“

Jeho hlas ji uklidňoval a vlnil se nad ní jako tichý vodopádu. Když se jí oči se zachvěním zavřely, nepatrný nárůst paniky zahlodal v jejím vědomí, ale byl příliš malý a příliš vzdálený, aby se dostal přes pokojnou ulitu, která byla usazena kolem ní.

„Uvolni se,“ přemlouval ji jeho hlas.

Zhluboka se nadechla, pak vydechla a nechala napětí vyplynout z těla ven s jejím dechem. Obklopil ji jemný šum.

„Jerette.“

Něco v jeho hlase se změnilo. Přinutila se otevřít oči a uviděla Fantoma, který se rýsoval nad ní. Jeho silná ruka uchopila její a vytáhla ji na nohy. Její klid se vytratil. Odtáhla se v hrůze, když uviděla svou ruku, tak malou v jeho, jak se třásla. Nemohla dopustit, aby viděl její strach.

„Já ti neublížím, sladká Jerette. Nikdy bych ti neublížil.“

„Tak to pořád říkej.“ Ta slova vyšla ven jako pouhý šepot. „Jak jsi to udělal? Jak jsi mě dostal zpátky do VR?“

Podle známých stěn, které ji obklopovaly, s velkým plakátem čaroděje na jedné straně a regálem plným počítačových příruček, které se mísily s knížkami o science-fiction a fantasy na druhé stěně, pořád byli v jejím herním pokoji, ale věděla, že je v simulaci VR.

Ten významně pokrčil rameny. „Když mě pustíš dovnitř-“

„Nepustila jsem tě dovnitř.“

„-je to snadné. Základní relaxační techniky mi umožnily-“

Zhluboka se znovu nadechla a zavrčela na něj. „Tys mě zhypnotizoval! Čeho doufáš, že tím dosáhneš? Držíš mě teď tady, ale-“

Proklínala sama sebe, když od něj několik kroků ucouvla. Nechtěla mu dát příležitost, aby jí zabránil vyslovit její slova pro únik z VR, jako to už udělal předtím.

„To nemůžeš, Jerette.“ Zavrtěl hlavou, vypadal téměř lítostivě. Ale znovu po ní nesáhl.

K čertu s ním, že byl schopný číst její mysl. „K čertu, že nemůžu,“ odsekla. „Konec relace.“

Čekala s očekáváním.

A čekala.

„Konec relace!“ vykřikla.

Nic.

„Sakra! Konec relace,“ zařvala.

Celé její tělo se teď třáslo.

„Jerette.“ Když jí rukou přejel po rameni ve snaze ji uklidnit, uskočila od něj stranou.

„Ne! Jdi ode mě pryč.“

„Uvolni se.“

Otočila se čelem k němu, její pohled se vzdorně střetl s jeho. „Nepokoušej se mě podmanit. Nebo mě svést.“

Uchopil ji za ramena a zabránil jí uprchnout. „Nepokouším se-“

„Jak jsi to udělal? Tím myslím, jak jsi vypnul příkaz ukončení?“

„Na tom nezáleží.“

„Možná tobě.“

Přitáhl si ji blíž k tělu a díval se jí do očí, jako kdyby jí viděl do duše. „Jerette, vyslechneš mě?“

Vyzývavě na něj hleděla. „Řekneš mi, co chci vědět?“

„Nejspíš ne.“ Zavrtěl hlavou a bolest, která přeběhla po těch drsných rysech, uvolnila tu masku bez emocí. „Pokud nebudeš spolupracovat, budeme muset přejít do našeho obvyklého způsobu interakce.“

Pohledem se vrhla stranou a hledala únikovou cestu. „Ne, já nechci-“

Nechtěla se cítit bezmocně a znovu prožívat ten totální nedostatek kontroly. Ale VR simulace její herní místnosti se vytratila a ona zjistila, že stojí uprostřed prostorné haly.

„Pohyb, ženská.“

Masitá ruka ji strčila dopředu a ona málem klopýtla. Zvuk cinkání, společně s pocitem chladného kovu na kotnících, ji upozornil na to, že měla připoutané nohy stejně tak jako zápěstí. Ohlédla se přes rameno na muže, který do ní strčil, byl to obr s chlípným pohledem ve tváři. Prostrčil ji dveřmi do honosného obývacího pokoje. Spadla dolů na hromadu polštářů, na které ji namířil, a sledovala, jak odchází.

„Takže, má sladká panenská otrokyně dorazila.“

Trhla hlavou a zhluboka se trhaně nadechla, když její pohled zachytil toho nejatraktivnějšího muže, jakého kdy viděla. Byl kombinací všech věcí, které si kdy u muže vysnila. Modré oči barvy oblohy při západu slunce, které byly umístěné pod obočím, které bylo nakřivo v domýšlivém úhlu. Tmavé vlasy mu spadaly kolem neuvěřitelně širokých holých ramenou. Jeho rovný nos a hranatá čelist dodávali jeho tváři sílu, kterou zjemňoval plný spodní ret. Najednou zatoužila, aby ho cítila, jak se tiskne na její vlastní. Najednou toužila zatahat za něj zuby a polaskat jej svým jazykem, na-

Rty, které si pozorně prohlížela, se stočily vzhůru ďábelským úšklebkem, který jí připomněl jeho zvláštní schopnost číst myšlenky. Cítila horkost, jak jí začaly hořet tváře.

„Co to má všechno znamenat?“

„Jsi moje otrokyně.“

Prudce zvedla hlava, bradu zdviženou. „V téhle fantazii možná. Ale ne ve skutečném světě. Tam mě neovládáš.“

Jedno jeho obočí se vyklenulo nahoru. „Opravdu?“

Ty sny? Ach ne, nemohl-

„Ty jsi o mně snila?“

Chtěla mu fackou vymazat ten samolibý úsměv, který se mu šířil po tváři. Ledový strach jí stékal po zádech. Mohl číst její myšlenky. Mohl vstoupit do jejích snů. Kdo byl ten muž?

„Jsem tvůj pán.“

„Cože?“ To slovo vyšlo šeptem ven jako závan vzduchu.

„Znáš tenhle scénář, Jerette. Jsem tvůj pán, ty jsi panenská otrokyně. Odevzdáš mi svou nevinnost. Otázkou je, zda to uděláš dobrovolně - nebo nedobrovolně.“

6. kapitola

Udělal krok dopředu a ona klesla zátky na polštáře. Musela shromáždit svůj důvtip. Jak by ho mohla zastavit, když věděl o každé její myšlence, jakmile k ní přicházela?

„To nemůžeš. Jerette, přijmi to. Přijmi mě.“

Panickým pohledem mu střelila do očí. Tam spatřila něhu, navzdory pevně odhodlanému držení čelisti. Kdyby se jí podařilo apelovat na tu stranu jeho… Pokračoval, dokud neuzavřel vzdálenost mezi nimi.

„Chystáš si mě vzít takhle?“ zeptala se a v protestu zvedla ruce v řetězech. „Nedáš mi žádnou šanci?“

„Vzdorovat… nebo otevřít mi svou náruč?“

„Já…“ Olízla si rty.

Posadil se vedle ní a vytáhl z kapsy kalhot klíč. Pozvedl její zápěstí společně do jedné velké ruky a odemkl řetězy. Pak jí jemně uchopil každý kotník a také ho osvobodil.

Seděla i přes jeho péči a stoicky udržovala svou mysl tichou.

„Proč chceš moje panenství?“

Rukama jí přejel po pažích nahoru a pak jí pevně sevřel ramena. Zachvěla se pod jeho dotykem.

„Není to tvoje panenství, co chci. Chci tu věc, která je pro tebe tou nejcennější.“

Oči se jí rozšířily. „A to je?“

„Chci, aby ses vzdala kontroly.“

Odtrhla pohled od jeho a lehce se odvrátila, popadla malý kulatý polštář a roztržitě pohladila samet. Jeho ruce jí spadly z ramen.

„Jestli chceš, abych… se ti odevzdala… proč nezkusíš něžné svádění? Krásné květiny… tlumené osvětlení… hudbu? Proč mě dostáváš do situací, jako je tahle? Proč mi to tak ztěžuješ?“

„Jerette, vybral jsem si tvé nejhlubší, nejvášnivější sny… ty, které držíš ukryté dokonce i před sebou. Ale jsou pouze pod povrchem tvé vědomé mysli, v každé z nich je společná věc: někdo jiný převezme kontrolu. Hluboko uvnitř chceš, aby ti vzali kontrolu. Protože se bojíš se jí sama vzdát.“ Přitáhl si ji za bradu a tak se na něj musela podívat, oči mu těkaly sem a tam, jak zkoumal její tvář. „Vezmu si to, pokud budu muset.“

Rukama ji pohladil po zádech, zatímco se přenesl rty na její, jemně a vemlouvavě. Nechala ho, aby si ji přitáhl k sobě, strpěla na rtech erotické laskání jeho jazyka a poslušně mu umožnila, aby jí vsunul jazyk do úst bez omezení zubů… pak ostře skousla. Prudce odtrhl ústa pryč a zaklel. Odstrčila mu rukama hrudník, srazila ho dozadu a vyskočila na nohy. Rozrazila dveře a uprchla… přímo do obrovského strážce stojícího venku. Muž ji popadl za ruku a držel ji nepohyblivou. Tloukla ho pěstí do hrudi, ale bez výsledku.

Ignoroval ji a otočil se k Fantomovi. „Pane, mám ji zmrskat?“

Jerette zírala od stráže na Fantoma, oči se jí rozšířily. Při Fantomově hrozivém pohledu se bála, že udělala taktickou chybu.

„Ne, já se o ni postarám.“ Fantom ji chytil za zápěstí a vtáhl ji zpátky do místnosti, kopnutím nohy zavřel dveře. Hodil ji na polštáře a zamračil se. Hleděla na něj široce rozevřenýma očima.

„Takže se dostáváme k násilí, že ano?“ Nenáviděla to rozechvění ve svém hlase.

„Násilí?“ Podíval se ke dveřím a pak zpátky na ni, obočí se mu výsměšně zkroutilo nahoru. „Ne, nemám v úmyslu tě zbít, Jerette.“ Klesl vedle ní, na tváři nečitelnou masku. „Ty víš, co mám v úmyslu.“ Natáhl se po ní a ona se prudce zhluboka nadechla, obávala se toho, co by mohl udělat, ale on jí jednoduše přejel prstem po hrdle dolů a přes klíční kost. Rozpaloval jí kůži. Označoval si ji svým dotekem.

Cítila se bezmocně a ten pocit se jí nelíbil. Necítila se bezmocná od doby, kdy byla dítě.

Její otec, čert ho vem, vrchní seržant Salenger, se jí snažil řídit život od okamžiku jejího narození a činil každé rozhodnutí. Nemohla jíst, spát nebo se pohnout bez jeho souhlasu. Pro něj byla slabošským, hloupým robotem, kterému se nedalo věřit v ničem, co by udělal zcela sám. Cokoliv, co vyžadovalo mozek, tak to bylo. Zemřel, když jí bylo sedmnáct, a ona s velkou radostí použila jeho peníze, aby se dostala na vysokou školu a uspěla s vyznamenáním.

Vzhlédla nahoru do Fantomovy silné tváře. Nebyla hloupá, to věděla. A nebyla bezmocná. Ale tady s tímhle obrovským, dominantním mužem se znovu stávala malou holčičkou. Zachvěla se.

„Jerette. Nejsem jako tvůj otec.“ Rukama jí svíral ramena a napjaté linie jeho tváře ukazovaly soucit. „Věř mi.“

„Ne!“ Vydrápala se z jeho dosahu na zem, ale vrhl se dopředu a chytil ji za kotník. Přitáhl si ji prudce k sobě, až se jí paže rozletěly do stran. Proplížil se nad ni a ona se stáhla, její váha se vtiskla do polštářů.

„Jerette, nedělej to těžší, než to je.“

„Myslíš si, že budu jen tak ležet na zádech a odevzdám se ti?“ zeptala se.

Klesl nad ni svou vahou, dokud se jí nedotýkal každým rozpáleným centimetrem. Opřela se rukama o jeho hruď a zatlačila vší silou, čímž dostala mezi ně několik drahocenných centimetrů.

„Nech mě,“ vykřikla.

„To není to, co doopravdy chceš.“

Přitiskl své rty na její hrdlo a ona ucítila záchvěv touhy, která se přes ni přelila a vytáhla z ní všechnu sílu. Její pevné paže se proměnily v poddajnou pryž (druh gumy) a jeho tělo znovu kleslo na její. Jeho ústa si nárokovala její, jazykem se ponořil dovnitř v něžném pohlazení, ale nikdy nezabloudil kolem nebezpečných zubů. Přinutila svůj jazyk zůstat v klidu, potlačovala nutkání zapojit se s ním do erotického tance a vtáhnout ho dovnitř. Cítila, jak rukama vklouzl mezi jejich těla a zatahal za vázání šatů.

„Ne.“ Svíjela se pod ním a odstrkovala jeho prsty pryč, ale chytil obě její zápěstí do jedné silné ruky, a přinutil jí je dát nad hlavu. Tíhou boků ukotvil její spodní část těla o podlahu, zatímco jí druhou rukou tahem otevřel šaty a odhalil její ňadra. Při neskrývané touze v jeho tváři se jí bradavky pozvedly do vztyčených vrcholků. Při té reakci mu tělo tuhlo proti jejímu bříšku. Sklonil k ní hlavu a jeho záměr byl jasný, snažila se vykroutit pryč, bála se pocitu jeho hladových úst na prsou, který mohl prolomit její odhodlání proti němu bojovat. Jeho rty obklopily bradavku horkou vlhkostí a rozpálily jí krev do nebezpečných výšin. S jemným sáním zatáhl a pak kroužil jazykem po citlivém uzlíčku. Dlouhé zasténání mučivé touhy se jí vytrhlo z hrdla. Prohnula hrudník směrem k němu a ucítila jeho úsměv na svém rozpáleném těle. O vteřinu později ji kousl do druhého ňadra s jemným škádlením zubů na těle, pak sál. Vystřelil do ní paprsek potěšení od jeho úst až k roztavené vlhkosti mezi stehny. Automaticky se jí sevřely intimní svaly a volaly, aby byl v ní.

„Jerette, ty mě chceš.“

„Ne!“ Zavrtěla prudce hlavou a tiše ho prosila, aby ignoroval nevyzpytatelnou reakci jejího těla.

Podržel si její pohled, zatímco laskal jednu bradavku prstem, pousmál se při její reakci, kdy se zachvěla. Přejížděl pomalou cestičkou po jejím břiše dolů a pod okraj kalhotek, kde se ponořil do jejích vlhkých vzrušených záhybů. Zakroužil prstem dokola, pak se stáhl zpět na její ňadra a roztíral jí vlhkost po bradavkách. Usmál se a olízl lesknoucí se vrcholek. Oční víčka se jí s klesnutím v sebeobraně zavřela a vymazala ten erotický obraz. Pohladil citlivou kůži jejích vnitřních stehen a přinutil jí dát nohy od sebe, mezi ně dal konce svých kolen. Když ucítila jeho tvrdé vzrušené mužství, které jí kleslo na bříško, zpanikařila.

Svíjela se a prohýbala se, vrhla veškerou svou sílu a odhodlání do toho, aby se osvobodila, ale zápěstí jí zůstala v jeho pevném sevření a on sklonil tělo na její, aby ji donutil vynaložit veškerou energii jako zbytečnou. Nakonec, vyčerpaná a oslabená, ležela bez pohybu a lapala po dechu. Jeho tuhá kláda ji šťouchla do záhybů kůže mezi nohama, a ona vykřikla: „Ne, Fantome. Prosím… ne.“ Slzy jí stékaly z očí. Nenáviděla svou slabost, ale pokud by ho škemráním zastavila…

Střetl se s jejím pohledem s něžností a uhladil jí vzpurné pramínky vlasů z tváře. „Miláčku, bojuješ proti svým vlastním pochybným instinktům, ne proti mně.“ Slíbal jí cestičku slz po tváři. „Strach tě zaslepuje proti tvým vlastním potřebám.“ Oždiboval jí špičku brady. „Nemáš strach ze mě, ale sama ze sebe, že ztratíš kontrolu, které si ceníš tak vysoko.“ Přejel jí rty po spánku a pak je přitiskl na ucho. Dolů po páteři jí projelo chvění při jeho něžné péči. „Ztrať kontrolu a najdi své skutečné já.“

Fantom do ní vklouzl prsty a pohladil ji jednou, pak dvakrát. Horké vlny potřeby se přes ni přelily a držely ji zavěšenou ve víru rozkoše, která byla tak intenzivní, že cítila, jak se jí vymyká z kontroly.

Kolem ní proklouzly jeho paže a ona vnímala sílu jeho něžného objetí. Jeho hruď se přitiskla na její a ucítila přerušovaný tlukot jeho srdce, který odpovídal tomu jejímu, rytmus těch dvou se setkával v refrénu odpovídající touhy. Lehce se posunul a ona cítila jeho pevnou kládu, jak jí klouže po vnitřní straně stehen.

Natočil boky dopředu a jeho tvrdá síla ji naplnila. Krátce se podivila nad nedostatečnou bolestí, pak pevný tah mužské tvrdosti v jejím nitru rozbil její poslední rozpadající se bariéru kontroly. Nemohla už popírat svou potřebu po něm a její touha mít ho, způsobovala, že sladké vášnivé milování ji přeneslo do skryté říše extáze, kterou si vždycky odpírala. Odtáhl se a vyrazil kupředu. Zasténala, zoufale chtěla víc. Matně si uvědomila, že jí uvolnil ruce, když mu je omotala kolem krku a přitáhla si ho pevněji k sobě, vychutnávala si pocit jeho drsných chloupků na hrudníku na svých citlivých bradavkách. Když znovu přirazil, prohnula se, aby se s ním střetla a pak mu ovinula nohy kolem boků.

Pohybovali se spolu v tanci vášně a ona sténala dlouhými tichými tóny. Cítila, jak stoupá na stále narůstajících vlnách touhy. Hluboko v jejím nitru začínala exploze a její svět se smrštil do klubíčka extáze. Prudce narůstající výkřik se jí vytrhl z hrdla, když se emoce vystupňovaly při blížící se orgasmické intenzitě a nakonec vybuchla v horečnatém, vzrušujícím uvolnění.

Pomalu si uvědomovala, jak správně se cítí zahalená v jeho ochranném objetí, jeho mužství bylo pořád pohřbené v ní. Byla předtím tak prázdná, ale teď se cítila kompletní. Doplňoval ji dokonale, jako kdyby její tělo bylo vytvořeno přímo pro něj - nebo jeho pro ni.

Usnuli, uvelebeni v teple vzájemného objetí.

Když otevřela ospalé oči, usmíval se na ni. Přitulila se hlouběji do jeho náruče a povzdechla si. Pak se posunula a protáhla se, přejela mu bradavkami po prsou a klouzala stehnem proti jeho rostoucímu vzrušení.

„Nezbedo.“ To slovo skrývalo říši příslibu.

„Ty si stěžuješ?“ Rukou se mu otírala tam, kde už byla její noha a pousmála se při zvuku jeho zatajeného dechu.

„Vůbec ne.“

Stáhl rty dolů na její bradavky a teď bylo na ní, aby zalapala po dechu.

„Taková ztráta kontroly,“ zamumlala, když mohla popadnout dech. Pak znovu vydechla, když jazykem lehce přejel přes citlivý uzlíček. „Řekni mi… dělám to správně?“

„Správně?“ Jeho jazyk se zarazil. „Proč se ptáš?“

„Ach, protože si myslím, že bychom to měli udělat znovu. Jen pro jistotu.“

Pokračoval, aby jí vyhověl.

******

Když Jerette ležela v jeho náručí na způsob lžíce, vychutnávala si ten pocit, jak ji obklopuje jeho teplo a věděla, že měl pravdu. Fantom věděl, co potřebuje lépe než ona sama. Dávajíc samu sebe jí poskytlo větší kontrolu, než kdy poznala. Protože kontrola, kterou měla předtím, byla pouhou iluzí. Jedinou kontrolou v jejím životě byl strach, a ten ji ovládal. Měla strach, že ztratí sama sebe. Teď už věděla, že nemůže. Už není slabou holčičkou. Má vnitřní sílu. A bylo jí tam dost, aby se o ni podělila. S Fantomem. Protože ho miluje.

Ještě nikdy neviděla muže tak silného a přesto tak něžného. Jeho divoké odhodlání osvobodit ji z jejích pout strachu, se jí dotklo hlouběji, než dokázal kdokoliv jiný - nebo znovu mohl.

„Na co myslíš, sladká Jerette?“

„Ty to nevíš?“ Pohlédla na něj překvapeně.

„Nemám v úmyslu mít ve zvyku napadat tvé myšlenky, víš. Udělal jsem to jenom proto, že jsem věděl, že budeš odolávat a musel jsem tě přesvědčit.“

„Hm. To je špatné.“

Přitiskl jí nosem vlasy za ucho.

„Proč? Líbilo by se mi to, na co myslíš?“

"“Posuď to sám.“ Zavrtěla se do pohodlnější polohy a jí stáhl ruce těsněji kolem pasu. „Myslela jsem na to, jak moc tě miluju.“

Ztuhnutí jeho těla do ní vyslalo záchvěv poplachu, který se v ní rozvlnil.

„Neříkej mi, že tě to znepokojuje?“ Snažila se, aby to znělo nenuceně, ale nestačilo to.

„Znepokojuje?“

„Ano. Ty víš, co to slovo znamená, že ano?“

Pomalu se odtáhla a ucítila chlad, jak opouštěla jeho objetí a objala se rukama kolem sebe, zatímco se posadila. Cítila, jak ji přikryl dekou kolem ramen a přitáhla si ji blíž k tělu.

„Já… myslím, že bychom se možná měli raději obléct.“

Natáhl si kalhoty, které ležely odhozené na podlaze vedle postele z polštářů. Našla roztrhané šaty a přetáhla si je přes hlavu.

„Co se stane teď?“ zeptala se. „Řekneš mi, kdo jsi a jak se k tobě dostanu? Nebo… je to všechno?“

Nechtěla tomu věřit, nemohla, ale když zaváhal, znovu jí projel strach.

„Jerette.“ Zaváhal, což jí rozbouřilo puls. „Já… nemyslím si, že bychom se spolu měli znovu vidět.“

„Cože?“ Otočila se a podívala se na něj. „To nemůžeš myslet vážně, že ne? Přišel jsi do mých fantazií. Způsobil jsi, že tě chci. Vzal sis všechno, co mám. Potom mi řekneš, že se nemůžeme spolu vidět?“

Vzal její tváře do rukou, v očích měl utrápený pohled. „Doufám, že jsem ti dával zpátky tolik, kolik jsem si vzal.“

Slza jí unikla z oka. Projel jí vztek, ale nemohla lhát. „Ano,“ zašeptala. Popadla ho za ruku a držela ji mezi dlaněmi. „Fantome, prosím. Nekonči to. Řekni mi, kdo skutečně jsi.“

Sklopil zrak. „Ne.“

„Prosím. Pojďme si o tom promluvit.“

„Nemůžeme, Jerette. Chci, ale…“

„Ale?“ Vnímala marnost svého poslání, na kterém vykonávala další cestu. „Tak mi řekni, kde bydlíš. Žiješ poblíž nebo…“ Najednou jí došlo, že by mohl žít na druhé straně světa. S internetem mohl žít kdekoli.

„Žiju v jiném světě než ty.“

„Takže jsi daleko. Určitě můžeme najít způsob, jak překlenout tu vzdálenost. Můžu letět kamkoliv, kde žiješ. Můžu si vzít nějaký čas z práce, mohla bych…“

Napjatá linie jeho čelisti jí prozradila, že nemá smysl pokračovat dál. Najednou věděla, že se mýlila. Věřila a prohrála, a ta bolest byla nesnesitelná.

„Ne, Jerette. Nevnímej to takhle. Já… já nechci, abys litovala toho, co jsme měli.“

„Jak jinak se mám cítit?“ Stálý proud slz jí stékal po tváři a ona nenáviděla tu slabost, kterou ukazovala.

„Ach, Jerette.“ Přitáhl si ji k sobě a přivinul si její hlavu na hruď. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

Odtáhla se a podívala se na něj. „Proč jsi to všechno dělal?“

„Znám tě dlouhou dobu. Nejprve jsi upoutala mou pozornost, když ses zapojila do diskusních skupin na internetu. Tys měla o některých věcech hodně radikální myšlenky.“

„Já?“

„Chtěl jsem tě poznat lépe.“

„Mohl jsi mi napsat e-mail.“

„Byl jsem trochu moc… na tohle nezralý.“

Zalapala po dechu. „Panebože, snad nejsi…“

Usmál se tomu. „Ne, nejsem nějaký mladý puberťák. Docela jsem vyspěl, to tě ujišťuji.“ Světlo v jeho očích způsobilo, že se zajímala, jestli se po ní znovu natáhne, ale neudělal to.

„Začal jsi přicházet do mých fantazií,“ vybídla ho.

„Ano. Zpočátku jsem to jenom pozoroval, a pak jsem začal brát malé role.“

Chtěla se ho zeptat, jak se dostal do jejího systému po tom, co ho odpojila ze sítě, ale nechtěla náhodou odklonit jeho výklad.

„Rychle jsem si uvědomil, že potlačuješ své skutečné touhy a žiješ život, který doopravdy nechceš.“

„Co tím myslíš? Miluju svůj život.“

„Opravdu? To si nemyslím. Pořád se snažíš něco dokázat svému otci.“

„Je mrtvý.“

„Já to vím. A ty?“

„Samozřejmě, že ano, já-“

„Tak ho nech jít, Jerette. Přiznej sama sobě, že to, co doopravdy chceš dělat, je vytváření virtuálních prostorů.“

„Design?“

„Samozřejmě. Tvoje designy jsou ohromující. Nikdy jsem nebyl v dalším s takovým bohatstvím detailů, které zajišťuješ ty. Máš úžasně kreativní mysl. Používej ji. Nenech se utlačit v nudné, systematické práci.“

„Není to nuda. Zabere hodně kreativity-“

„Připouštím, že ano, ale je to kreativita, kterou můžeš lépe využít, abys pomohla ostatním užívat si jejich vlastní fantazie. To je to, co doopravdy chceš dělat.“

Měl pravdu. Věděla to hluboko ve svém nitru, i když nikdy předtím nenechala ty myšlenky přijít na povrch.

„Dobře. To je důvod, proč jsi chtěl, abych propustila svou kontrolu. Takže se můžu naučit vypustit realitu a ponořit se do fiktivních světů.“

„Ano, to teď můžeš dělat ve virtuální realitě, ale potřebuješ se naučit podělit se o ni s ostatními.“

Sobě navzdory se její tón proměnil v podrážděnost. „Takže teď, když jsi udělal svůj dobrý skutek, půjdeš si svou vlastní cestou. To je celé, o čem to bylo. Jsi skutečným skautem.“

„Samozřejmě že ne, Jerette, ale…“

Zasáhla ji náhlá inspirace. „Bojíš se, že nemůžeš naplnit moje očekávání?“

„Cože?“

„No, tady jsi takový nádherný kus chlapa. Pochybuji, že takhle doopravdy vypadáš.“ Rukou mávla před jeho tělem. „Bojíš se, že tě nebudu milovat, jakmile tě uvidím? Myslíš si, že jsem tak povrchní?“

„Jerette…“

Oči se jí rozšířily, jak ji něco napadlo. „Ach, Fantome. Nejsi… Nejsi tělesně postižený, že ne? Pokud ano, mě na tom nezáleží. Jestli mě miluješ-“

„Mám handicap. Ale není to tak, jak si myslíš.“

„Co tedy?“ Srdce se jí rozechvělo ze strachu z jeho odpovědi.

„Nemám tělo.“

„Chceš tím říct, že jsi ochrnutý?“ Ach, ne. Chudák Fantom. Ale pořád by mohli být spolu. A ještě měli VR.

„Ne, mám tím na mysli, že nemám fyzické tělo.“ Uchopil její obličej do dlaní a zadíval se jí do očí. „Jerette, já jsem počítačová síť. Za ta léta jsem si vyvinul svou vlastní inteligenci.“

Kousek ucouvla. „Říkáš, že jsi… Že doopravdy neexistuješ?“

„Jasně, že existuju. Jenom nejsem člověk.“

7.kapitola

Umělá inteligence. Po tom, co pominul prvotní obrovský šok, ji Fantom poslal zpátky do skutečného světa. Bez něj. Protože, pochopitelně, neexistoval ve skutečném světě. Řekl jí, že ho to k ní přitahovalo, protože vždycky argumentovala ve prospěch umělé inteligence. Většina lidí nevěří, že by mohla existovat. Ti, kteří obvykle věřili, pak tvrdili, že by umělá inteligence neměla mít žádná práva. A že dokonce nemůže mít ani duši. Nesouhlasila, byla přesvědčená, že jakákoliv inteligence je posvátná a mělo by se s ní, jako takovou, tak i zacházet. Ale nikdy se jí ani nezdálo, že by se s takovou bytostí setkala. Natož že se do ní zamilovala.

Fantom trval na tom, aby pokračovala ve svém životě a zapojila se do vztahů se skutečnými muži. Věděla, že má pravdu, ale také věděla, že nemůže milovat jiného muže. Bylo by to marné.

Jak týdny plynuly, strašně Fantoma postrádala. Začala přemýšlet, jestli by to bylo tak špatné, kdyby s ním udržovala setkání ve VR (virtuální realita). Dokonce i poloviční existence musela být lepší, než aby zůstávala sama v takzvané realitě. Ale nemůže s ním žít, a nevěděla, jestli by jí oplatil její lásku.

Měsíce se plížily. Bylo to dobré, až do února. Studená větrná zima ji většinu času udržovala uvnitř, což jí nevadilo, protože to byla větší záminka pro práci na jejím softwaru pro svět fantazie. Svišti nebyli nikde vidět ode dne Svišťů (kanadská pranostika – pozn. překladatele), což znamenalo krátkou zimu, ale v Ottawě, ve městě, které bylo umístěné v dobrém sněžném pásu, ještě nikde nebylo vidět jaro.

Přijela domů po vyčerpávající jízdě sněhovou bouří a Jerette uháněla do svého domu, aby popadla vyzvánějící telefon.

„Paní Jerette Salengerová?“ zeptal se hlas.

„Ano.“ Stáhla si šálu z krku a odhodila rukavice na stolek.

„Tady květinářství Finery. Máme pro vás nějaké růže. Budete doma během následující hodiny, abyste mohla přijmout dodávku?“

„Určitě. Nechystám se znovu ven.“ Slyšela vítr, který venku sténal, zachvěla se při tom pomyšlení. „Divím se, že jsou venku vaše dodavatelské vozy.“

„Nevyděláme si peníze, pokud nedodáme zboží,“ řekla žena upřímně.

„No, budu tady.“

Položila sluchátko a uvažovala, od koho by mohly být. Při letmém pohledu do kalendáře si uvědomila, že je čtrnáctého února. Valentýn. To rozhodně vysvětlovalo, proč květinářství udržovalo dodávky v pohybu. Tohle pro ně musí být ten největší den v roce.

Pověsila kabát a pak se zastavila u okna, vytáhla žaluzie zpátky do vertikální polohy a dívala se na bouřlivou noční oblohu. Ledové vločky tančily proti oknu a praskání způsobovalo, že se zachvěla. Vzduch venku docela zářil díky osvětlení pouličních lamp, které se odráželo od sněhu. Sledovala, jak dodávka postupovala opatrně dolů opuštěnou ulicí, s nápisem "Květinářství Finery" napsaným na boku.

Darlene jí pravděpodobně poslala květiny, pomyslela si Jerette s náhlým pochopením. Vždy pozorná sestra věděla, že je Jerette poslední dobou v depresi. Tohle bylo přesně to, co by udělala. Jerette sledovala, jak si poslíček stáhl kapuci těsně kolem obličeje a tryskem se hnal k jejím dveřím. Setkala se tam s ním a rychle mu podepsala dodací listinu, a zatímco čekal, zčervenaly mu tváře a dech vyfukoval v obláčcích bílého oparu.

„Díky, madam,“ řekl a spokojeně přijal pět dolarů spropitného, které mu podávala.

Rozvázala zelenou stuhu, která držela dlouhou úzkou krabici uzavřenou a opatrně vytáhla tucet žlutých růží s dlouhým stonkem. Rozhodně Darlene. Pouze sestra znala její preferovanou barvu růží. Ořízla stonky a uspořádala je do vysoké, křišťálové vázy, kterou postavila doprostřed jídelního stolu.

Vyndala malou kartičku ze zeleného hedvábného papíru a vytáhla ji z obálky. Fantomův pozdrav načmáraný modrým inkoustem ji po přečtení šokoval. Zajíkavě zalapala po dechu a prsty měla najednou bez citu, když upustila kartičku. Ta se na zem snášela jako zatoulaný motýl.

To musí být nějaký vtip, pomyslela si. Velmi hloupý vtip. Uchopila opěradlo jedné ze židlí u jídelního stolu a pomalu se na ni sesula. Ale ne, pro Fantoma by to nemělo být těžké, aby se připojil do celosvětové květinářské dodavatelské sítě. Ona sama si objednávala květiny přes síť, příležitostně. Pro Fantoma by to bylo snadné.

Sklopila uplakaný obličej do dlaní. Ach, proboha. Měla by dostat Fantom z hlavy. Nebo se o to snažit. Neminula noc, aby ji nepronásledovaly sny o Fantomovi. Milovala ho. Vášnivě. Úplně. Ale on nemiloval ji. A to bylo jenom dobře. Nikdy nemohou být spolu, nikdy se nemůžou navzájem milovat jako skutečný muž a žena.

Ach, nepochybovala o tom, že to byl skutečný muž se skutečnými pocity. Jenom neměl skutečné tělo. Věděla, že přemýšlí víc dopředu než většina ostatních. Otevřená mysl byla její největší předností. Vždycky tomu věřila. Jenom proto, že byl Fantom zrozen z elektronických impulsů sloučených nad sítí velmi lidské komunikace, proč by to mělo znamenat, že neexistuje ve skutečném životě? Skutečná inteligence? Po tom všem, co bylo jiné na životě, který byl zrozen v lidském těle? Nejsme snad všichni souhrnem elektrických impulsů? Jediným rozdílem mezi Fantomem a námi ostatními, je, že máme biologické tělo a on ne. To by mu za vinu nedávala. Koneckonců, ona ze všech lidí, přijímala jeho lidskost takového druhu, jež byla svou lidskostí dosud nepřekonanou většinou lidí, nikdy ani nezpochybňovala jeho lidskost. Dal jí neocenitelný dar, porozumění a sílu věnovat se svým snům.

Teprve minulý týden si Jerette vyslechla nabídku softwarového vydavatele, že koupí její první návrh na virtuální krajinu. Jerette ještě nikdy nepoznala takovou extázi… kromě Fantomovy náruče. Byl to už skoro rok od chvíle, kdy s ním byla a nemohla popírat svou touhu po něm. Naučila se tu touhu potlačovat a naučila se žít s rozervanou bolestí nad jeho ztrátou. Chodit do VR bylo nemyslitelné. Mohl by tam být jenom, aby ji pozdravil.

Přerývaný povzdech jí unikl ze rtů a její vlastní hrdelní zvuk bolesti ji přivedl zpátky do současnosti. Mrkáním se zbavila zbloudilých slz, které jí stékaly po tvářích. Ne, nechtěla se vrátit. Ne proto, že by nemohla přijmout to, že by byla s Fantomem, ale proto, že to, co pro ni Fantom udělal, udělal ze soucitu. Ne z touhy. Ne z lásky. Byla to jenom nesobecká ohleduplnost vůči někomu, o kom věděl, že je zraněný. Přemýšlela, kolika dalších osamělých duší se dotkl svou laskavostí. A sakra, proč to pořád ještě tolik bolí? Ne že by ho činila za to odpovědného. Nebyla to jeho vina, že se do něj zamilovala.

Ale proč ty kytky? Tomu nerozuměla. Že by se dozvěděl o prodeji jejího prvního designu e-krajiny a chtěl jí poblahopřát? Možná, že skutečnost, že dorazily na Valentýna, byla jen náhoda. Nenáviděla se za tu naději, která s jiskřením přivedla životu ten malý plamínek v jejím nitru.

Zazvonil zvonek a vytáhl ji z jejích sebedestruktivních spekulací. Zvedla se ze židle a přešla ke dveřím, přemýšlela, kdo další čelil únorové větrné bouři nad Ottawou. Copak se celý svět zbláznil?

Otevřela dveře a najednou ucítila ledový vítr, jak se ovíjí kolem jejího těla, ale to nebylo nic ve srovnání s ledovým strachem, který se vinul kolem jejího srdce.

„Ahoj, sladká Jerette.“

„Fantome?“ To slovo jí vyklouzlo ze rtů jako rampouch, který jí zmrazil trubici v hrdle. Upřeně mu zírala do tváře, té samé tváře, kterou si pamatovala z jejich posledního setkání v režimu VR. Tu tvář si teď provždy přiřadila k Fantomovi.

„Můžu dál?“ zeptal se a podmanivé horko jeho úsměvu jí rozmrazilo promrzlé údy.

„Samozřejmě, já… Pojď dál.“ Ustoupila stranou, aby ho nechala projít a pak za ním zavřela dveře, uzavřela tu zuřící bouři venku. Otočila se čelem k němu, čelo pokrčené vráskami.

„Co tady…? Myslím, jak…?“

Zasmál se a natáhl se po ní, přitáhl si ji do náruče. „Co tady vlastně dělám? Jak je to možné?“

„Pořád mi můžeš číst myšlenky?“ Opřela si hlavu o jeho hruď a nestarala se o to, že nemusí být skutečný, že může být nějakým způsobem ve VR, nebo hůř, že si to může celé jenom představovat.

„Ne, nemůžu ti číst myšlenky. Ne tady ve skutečném světě.“ Uchopil ji za bradu a přitáhl si její rty, aby se setkaly s jeho v krátkém sladkém polibku. „Nebylo zase až tak moc těžké přijít na to, na co ses chtěla zeptat v takové situaci. A vůbec, myslím si, že jsem tě docela dobře poznal.“

„Ach, dobré nebe, Fantome.“ Přivinula se k látce jeho měkké flanelové košile, jako by se bála, že by mohl zmizet. Což bylo přesně to, čeho se bála. „Jsi skutečný?“

Jeho rty znovu zajaly její. Pažemi si ji přitáhl na silnou mužskou hruď. „Vypadám skutečně?“ zeptal se, jakmile jednou pozvedl ústa z jejích.

„Ano,“ zašeptala, „ale stejně tak jako ve VR.“

„Jsem velmi skutečný, Jerette. Slibuji ti to.“

Vzhlížela k němu, jeho zastřené modré oči ji upřeně pozorovaly. Tmavé vlasy měl zachycené do ohonu, který mu visel přes rameno, a ona jimi zatoužila projet prsty. Pohledem prodlévala na každém rysu jeho tváře. Tváře svého milence. Jejího miláčka.

Jeho úsměv se rozšířil. „Tvoje tvář nabývá mlžný tvar, který shledávám naprosto okouzlující.“ Rty se přitiskl na hebkou kůži těsně pod její bradou. „Může to znamenat, že shledáváš mou podobu potěšující?“

„Potěšující? Jsi naprosto neuvěřitelný.“ Dýchání se jí vymklo kontrole a odnášelo ji pryč na místo, kam chtěla jít. Ale ještě ne. Zvedla ruce k jeho hrudníku a lehce zatlačila. Nijak neodporoval. Když vzhlédla k jeho zářivě modrým očím, uviděla hlubokou bolest, která jí rvala srdce. Pozvedla ruku a pohladila ho po tváři. „Ach, Fantome. Neodmítám tě. Nemůžu, já… Prosím, musíš mi odpovědět na otázky. Jak? A proč?“

Přitiskl jí dlaň ke rtům, pak jí sevřel ruku ve své.

„Musel jsem najít způsob, jak být s tebou. Když jsi odešla… rozervalo mě to. Nechtěl jsem pokračovat bez tebe. Pochopil jsem, proč být spolu ve VR nestačí. Chtěl jsem, abys měla víc než jen to. Abys měla vztah se skutečným mužem.“

„Ty jsi skutečný muž,“ protestovala.

„Ale nemohl jsem být s tebou ve skutečném světě. Ve tvém světě. A ty ses skrývala před touhle realitou až příliš dlouho.“

„Ale tys mě dotlačil, abych navrhovala světy fantazie.“

„Ano, potřebuješ následovat svou kreativitu. A to znamená žít ve světech své vlastní představivosti po delší dobu. Ale je důležité, abys věděla, kde ta fikce končí.“ Výraz nepřítomné vzdálenosti mu zmizel z očí, když zaostřil na její tvář. „Ale teď máme šanci.“

„Máme?“ Srdce se jí rozechvělo při reakci na jeho slova.

„Ano. Našel jsem způsob, jak vytvořit tělo. Jsem připojený na výzkumnou laboratoř v Kalifornii, kde pracují s nanotechnologií.“

Naklonila hlavu na stranu. Četla o tom článek. Počítače o velikosti drobounkých molekul mohly být zkombinovány do integrovaného celku, který mohl provádět všechny druhy nádherných úkonů. „Ale postavit něco tak složitého, jako je lidské tělo?“ Ta myšlenka ohromila její představivost.

„Proč ne? Jsem docela chytrý chlap.“

Slabé slovo, jestli vůbec něco pochopila. Měl přístup do světa informací. Doslova.

„Kontaktoval jsem vedoucího vědce projektu a nabídl mi několik nápadů.“

„Ty jsi pracoval na tom projektu?“

„Jsem teď jedním z hlavních inženýrů, ačkoliv až donedávna jsem všechnu svou práci dělal z "domova". Jediný důvod, proč ti to teď říkám je ten, abys věděla, že mám práci a jsem produktivní člen společnosti, takže můžu…“

„Můžeš co, Fantome?“ Srdce se jí rozbušilo nadějí, ale prsty na rukou měla ledové.

Zavrtěl hlavou. „Zdá se, že mě zradila odvaha. Vždycky jsem měl s tebou všechno pod kontrolou, nebo si myslel, že mám, ale teď…“ Přitáhl si ji do náruče se syrovou vášní, která vyhnala pryč všechen strach.

„Řekni mi to,“ trvala na svém.

„Já…“

Pustil ji a poklepal si po kapsách, jako kdyby něco hledal. Ruku ponořil do kapsy džínů a vytáhl malou modrou sametovou krabičku. Prudce otevřel víčko a přidržel ji pro ni. Uvnitř, umístěný na měkkém sametovém vnitřku, ležel malý zlatý abakus (staré počítadlo – pozn. překladatele) zavěšený na jemném řetízku. Jeho velké mužné prsty pozvedly řetízek z jeho lůžka a připevnily jí ho kolem krku s obratností, která jí zastavila srdce. Rukama jí spočinul na ramenou a držel ji s takovou opatrnou něžností, že sotva popadala dech.

„Jerette, miluji tě.“ Zhluboka se nadechl a pokračoval v záplavě slov. „Chtěl jsem ti to říct dřív, když jsme byli spolu, ale věděl jsem, že jsem sobecký. Nemohli jsme spolu být ve skutečném světě a já jsem tě nemohl požádat, abys přijala to málo, co jsem ti mohl nabídnout ve VR.“

„Málo?“ Hlas se jí třásl a odmítavě zavrtěla hlavou.

Prstem spočinul na jejích rtech, aby umlčel její protest. „Neměl jsem pocit, že je správné tě o něco žádat. Neměl jsem se do tebe zamilovat… ale zamiloval jsem se. Teď ti můžu nabídnout realitu. Jerette…“ Pohledem pátral v hlubinách jejích očí. „Sladká Jerette. Vezmeš si mě?“

Dech se mu zatajil, když jí vytryskly slzy z očí a vylily se ven.

Odvrátil se od ní, slova z něj vycházela během přerývaného dýchání. „Sakra. Byl jsem tak hloupý, myslet si… Omlouvám se, Jerette… že jsem tě do tohohle dostal… Měl jsem-“

„Drž hubu,“ vyštěkla, když ho přitáhla zpátky k sobě a otočila ho k sobě, překvapená, jak snadno mohla pohnout jeho velkým tělem. „Ty ničemný ďáble. Už dávno jsi mi něco ukradl a já žádám odplatu.“ Držela svůj hlas pevný.

Jeho pohled se zvedl k jejímu, nejistota mu problikla v očích. „Tvoje kontrola?“ Zavrtěla hlavou. „Tvoje peníze?“ Zavrtěla hlavou. „Tvoje… panenství?“ Stále vrtěla hlavou.

„Moje srdce. A kvůli tomuto dluhu žádám náhradu. Ve formě manželství.“

Linie bolesti v jeho tváři se vyhladily a pak se jeho výraz rozplynul v zářivé radosti. Hluboce se uklonil v pase. „Jsem čestný muž a vždy platím své dluhy.“

Najednou se přistihla, že ji svírá v náručí a vychutnává si žár jeho velice mužného, velice lidského těla. Ve skutečnosti mohla cítit, jak na ni teď reaguje velice mužským způsobem. Vyklenula boky do kolébky jeho stehen a navrhla: „Proč nejdeme a nevyzkoušíme některé z jemnějších funkcí tvého nového těla?“

Překvapivě zaváhal. „Jerette, musím tě varovat. Tohle není VR. Když jsem… byl s tebou poprvé, byl jsem schopný zajistit, abys netrpěla bolestí. Tady nemám žádnou kontrolu-“

Rty přerušila jeho prohlášení polibkem. Začala mu vytahovat košili z opasku džínů.

„Fantome, vím, že bys mi nikdy neublížil. Ta malá bolest zasvěcení není něco, čeho se bojím. Čeho se bojím, je to, že budu bez tebe. Na to tě příliš moc miluji. A pokud jde o kontrolu,“ její slova se ztlumila, jak se mu přitulila k hrdlu, „naučil jsi mě důležitou lekci o ztrátě kontroly.“ Trhnutím mu prudce otevřela košili a semkla ústa kolem jeho bradavky. „Dovol mi, abych tě naučila totéž.“

KONEC