© Ullstein Verlag, Berlin - Frankfurt/M, 1992 Translation © Milan Slavík, Josef Otáhal, 1994, 2002, 2005, 2008

ISBN 978-80-206-0911-3

PŘEDMLUVA

Zobrazit jednotlivé bitvy války, která byla v učebnicích dějepisu označena jako zločinecká a útočná, je velice obtížné. To platí především o 180 dnech trvající bitvě u Stalin-gradu, která skončila porážkou, smrtí a zánikem jedné celé německé armády. Více než sto tisíc mužů padlo do zajetí. Pouze šest tisíc vojáků se vrátilo zpět.

Neustále je kladena otázka, co tato bitva, tato zásadní změna v dalším průběhu války znamená z dnešního hlediska a jaké poučení je možné z této události vyvodit. Již jen tato skutečnost je dostatečným důvodem k tomu, zabývat se dále touto bitvou, ukazovat ji v souvislostech historických událostí. Jaká skutečně byla, jak k ní došlo a jaký byl její průběh.

K tomu je nutné dodat, že během uplynulých let se mnohá hodnocení změnila, že bylo získáno velké množství nových poznatků, zejména zpřístupněním nových zdrojů, a to i sovětských.

Memoáry sovětských vojevůdců a publikace ruských historiků umožňují například lépe poznat, jak zoufalá, doslova na vlásku visící, byla situace na sovětské straně v průběhu německé letní ofenzivy v roce 1942 - a to i ve Stalingradu - a jaká poučení vyvodilo sovětské vrchní velení z německé strategie bleskové války, jak a jakými prostředky se podařilo mladým, ocelově tvrdým sovětským generálům zvládnout tyto krizové situace a jak bojovali ruští vojáci v podmínkách značného odříkání a obrovských ztrát.

Jak bylo možné, že Stalinova Rudá armáda, její vojáci a důstojníci bojovali s takovou oddaností a náruživostí. Jak bylo možné, že ještě ve třetím roce války svazky Hitlerova wehrmachtu, důstojníci a vojáci bojovali s takovou odvahou, poslouchali a odcházeli na smrt.

Jestliže se ještě dnes ptají synové dychtivě a se zájmem, jak to bylo, do čeho byli jejich otcové zataženi, pak pro vnuky je bitva u Stalingradu pouze Hitlerovou „dobyvačnou válkou" se strašnými oběťmi. Mnohdy ji chápou pouze tak povrchně, jako autor v jejich mládí pojímal bitvu u Waterloo, která vedla k pádu Napoleona.

Neměly by se stát vojenské události u Stalingradu, který je osudovým jménem v německých a světových dějinách, studnicí vědy k vytváření lepších schopností úsudku? Historie této bitvy totiž patří k dějinám německého lidu. „Není možné ji nahradit inkvizicí", jak to formuloval nestor dějin druhé světové války Walter Görlitz. Ukazovat tuto bitvu a brutalitu celé války jako obraz a vzor k hodnocení vojenského nasazení a vojenské cti je nepoctivé a nehistorické.

Proto je nutné poznat Stalingrad nejen jako důsledek utopické Hitlerovy strategie, ale uvědomit si, co byly svazky wehrmachtu schopny i v bezvýchodné situaci před více než padesáti lety vykonat. To, co vojáci, svobodníci, poddůstojníci a důstojníci vydrželi a protrpěli, je dnes pro mnoho lidí nepochopitelné, zaslouží respekt a ne kriminalizování.

To, co tito vojáci v průběhu operace „Modrý" dokázali - na pochodech a v bojích ve žhavé stepi při třiceti stupních tepla a ve sněhových závějích v třiceti stupňových mrazech; při bojích v soutěskách Kavkazu a na starých asijských horských stezkách; při bouřích v subtropických údolích, přechodech přes dravé vodní toky za svištění granátů a v boji muže proti muži v labyrintu gigantických pevnostních staveb a ruin domů - bylo možné pouze na základě vžitých a chování určujících zásad, jako jsou povinnost a poslušnost, odvaha a připravenost k boji, kamarádství a duch kolektivismu. Jsou tyto zásady platné i pro dnešní dobu? To, že právě nejvyšší vojenské ctnosti, pocit povinnosti a poslušnosti se staly klíčovým problémem, dokonce i příčinou pádu 6. armády u Stalingradu, nespočívá v těchto ctnostech samotných, nýbrž zdůvodnění je v diktátorské struktuře nacionálně socialistického státu a velení wehrmachtu.

Obrazová část názorně dokresluje průběh jednotlivých událostí. Fotografie, které pořídili němečtí vojáci a sovětští zpravodajové, řeknou mnohdy mnohem více, než pouhá slovní zpráva. Člověk musí vidět dálavu stepi, aby mohl ocenit útrapy pochodů. Musí vidět mohutné ruské toky, aby si uvědomil, co to znamená je překonat v tempu bleskové války.

Toto vše je dostatečným důvodem k tomu, abychom se zamýšleli nad osudovou bitvou, jejími omyly a brutalitou, aby bylo možné ve smyslu Clausewitze poznat, „jak se vše událo a jak se vždy děje".

PRVNÍ DÍL

Stalingradská předehra

1.

Plán "Modrý": Kavkaz a ropa

Generálplukovník Halder jede do „vlčího doupěte" - vůdcova směrnice č. 41 plán „Modrý" - otevření cesty na Krym - nevydařený ruský „Dunkerque" - Kleistovy jednoramenné tankově kleště - 239 000 zajatců

Vůz genplk. Haldera odbočuje z východopruského lesa, kde se nachází dobře ukryté hlavní velitelství pozemního vojska wehrmachtu - OKH, na silnici vedoucí do Rastenburgu. Jarní bouře se prohání nad korunami mocných buků. Hladina jezera se vlní a pění a nad zemí plují mraky tak nízko, že by si člověk myslel, že se musí rozpárat o vysoký kamenný kříž, který ční nad vojenským hřbitovem u Lötzenu.

Je odpoledne 28. března 1942. Generálplukovník Halder, náčelník generálního štábu pozemního vojska, směřuje do Hitlerova hlavního stanu, nazývaného „vlčí doupě", který je skryt v lesích poblíž Rastenburgu.

Pobočník drží na klíně aktovku s mapami. Jsou to v těchto hodinách nejcennější mapy světa. Obsahují válečný plán německého generálního štábu pro rok 1942, ofenzivu ke konečnému zničení Rudé armády na jižní frontě: plán „Modrý", směrnice Vůdce č. 41.

Halder si ještě jednou promýšlí své návrhy. Několik týdnů rozpracovával myšlenky, nápady a přání, které v denních rozhovorech formuloval Hitler, jako vrchní velitel pozemního vojska a nejvyšší velitel wehrmachtu. Jádrem celého tohoto plánu polního tažení pro rok 1942 byla velká ofenziva na jižním úseku směrem ke Kavkazu s cílem zničit hlavní ruské síly mezi Doněcem a Donem, získat přístup ke Kavkazským přechodům a potom ovládnout obrovská ropná pole u Kaspického moře.

Náčelník generálního štábu není příliš nadšen tímto plánem. Má značné pochybnosti o tom, zda taková velká německá ofenziva je po kruté zimě vůbec možná. Mnohé těžké krizové situace zatěžují ještě koncem března německé vrchní velení a generální štáb pozemního vojska.

Koncem března 1942 ještě stále není zcela zničena armáda generála Vlasova u Volchova.

Hrabě Brockdorff-Ahlefeldt je se svými divizemi II. sboru stále uvězněn v kotli u Demjanska.

V této době ještě není osvobozena Schererova bojová skupina z kotle u Cholmu.

Rovněž v prostoru Dorogobuž - Jelnja, pouze čtyřicet kilometrů východně od Smolenska panuje koncem března krizová nálada. Sověti zde operují částmi jedné armády, jedním gardovým jezdeckým sborem a jedním výsadkovým sborem.

To ale nejsou veškeré starosti, které zatěžují koncem března 1942 německý generální štáb. Na Krymu před Sevastopolem byla zastavena 11. armáda gen. Mansteina a Rusové v lednu dobyli zpět poloostrov Kerč. Jako kritická se především ukazuje situace u Charkova. Od poloviny ledna zde zuří těžké boje. Sovětské velení se pokusilo všemi silami vzít Charkov do kleští. Jižní křídlo tvořené 57. sovětskou armádou prolomilo německou frontu na Doněcu v šířce 80 kilometrů, oboustranně Izjumu. Sovětské divize si zde vybudovaly předmostí do hloubky 100 kilometrů. Jejich čelo již přímo ohrožovalo Dněprope-trovsk, srdce zabezpečení skupiny armád „Jih".

Zda se toto vklínění sovětských vojsk rozvine v průlom s nepředstavitelnými následky, záviselo na tom, zda se udrží oba základní pilíře, Balakleja a Slavjansk, ležící severně, respektive jižně vlomu. Zde probíhal již týdny téměř legendární boj několika praporů dvou německých pěších divizí. Na výsledku těchto bojů byl závislý vývoj celkové situace na jižní frontě. Berlínská 257. pěší divize držela Slavjansk, 44. pěší divize z Vídně potom druhý pilíř, Balakleju. V krvavých bojích bránily berlínské pluky jižní okraj Izjumského oblouku. Bojová skupina plukovníka Drabbeho se bila s takovou odvahou a obratností o zbídačelé vesnice a kolchozy, že byli udiveni i sovětští váleční zpravodajové, jinak velice zdrženliví při oceňování německých výsledků. Krvavým symbolem těchto bojů se stala vesnice Čerkaskaja. Během jedenácti dnů bojů zde Drabbeho jednotka ztratila polovinu z tisíce mužů. Šest set bojovníků bránilo kruhové postavení o délce 14 kilometrů. Sověti v těchto bojích ztratili asi 1 100 vojáků. Když konečně vesnici dobyli, byla i síla jejich pěti pluků značně vyčerpána.

Ještě než se genplk. Halder vydal 28. března odpoledne na cestu do „vlčího doupěte", nechal si předložit bojové zprávy o těchto již sedmdesát dní trvajících bojích, neboť tato divize měla být jmenována v rozkaze velení wehrmachtu. Pluky této divize rozdrtily tři střelecké a jednu jezdeckou divizi Sovětů. Na tvrdost bojů však ukazují i vlastní ztráty: 652 mrtvých, 1 663 raněných, 1 689 omrzlých, 296 nezvěstných - celkem 4 300 mužů, což představuje polovinu veškerých ztrát, které měla divize během deseti měsíců ruského tažení. To byl Slavjansk!

Na severním okraji Izjumského vlomu, v prostoru Balakleji, bojovala vídeňská 44. pěší divize. Držela úsek fronty o délce 100 kilometrů. Na tomto úseku proti ní útočil sovětský sbor posílený tankovými jednotkami a raketometnými bateriemi. Také zde byly duší odporu bojové skupiny a jejich velitelé. K mimořádným kapitolám východní války patří především boje skupiny plukovníka Bojeho, velitele 134. pěšího pluku, navazující-

ho na tradice německých velmistrů. Je ohromné, co tato jednotka vydržela na rozhodujícím úseku fronty, na pobřežních výšinách u Balakleji, které byly neustále bičovány ledovým větrem.

Boj se soustředil především na vesnice a selské dvory, to znamená na prostory vhodné k ubytování. Při čtyřiceti stupňových mrazech byla hodina spánku v domě u teplých kamen otázkou života a smrti. Němci se drželi ve vesnicích, Rusové se je pokoušeli z nich vytlačit, neboř i oni chtěli opustit svá sněhová obydlí, ve kterých se připravovali k útoku. I oni se chtěli dostat pod střechu, do teplého kouta a zase jednou moci zavřít oči ke spánku, beze strachu ze smrti umrznutím.

Válka pro vojáky tedy znamenala boj o elementární věci života. Němci se stejně jako Rusové bili do posledních sil. Obě strany chtěly Balakleju a vesnice severně od ní kvůli domům a vlastní strategii. Pokud by Němci Balakleju a výšiny, ze kterých bylo možno ovládat silnice na západ ztratili, pak by mohl Timošenko přetvořit izjumský vlom na obrovský průlom ve směru na Charkov.

Balakleja se ale držela. Opěrný bod č. 5, nacházející se severně od Balakleji, byl vystaven masovému útoku a nebylo možné ho nadále držet. Prapor se ale bránil do posledního muže sovětským tankovým útokům. Zde padl také poručík von Hammerstein, synovec bývalého náčelníka velení pozemního vojska von Hammerstein-Equorda.

Tito mladí, ke každému riziku a obětem připravení důstojníci, jako Hammerstein, byli významným elementem v těžkých obranných bojích. Spolu s otrlými, neohroženými staršími poddůstojníky tvořili malá bojová uskupení, která dosahovala téměř neuvěřitelné výsledky.

Jak zuřivě byl veden boj na úseku fronty u Balakleji, svědčí i ta skutečnost, že sám plukovník Boje a jeho štáb se museli několikrát s pistolí a granátem utkat s nepřítelem v přímém boji zblízka.

Byly to hrozné boje. Typické ale na nich bylo, že výsledek vždy závisel na jednotlivých vojácích, tak jako všechny úspěšné boje v zimě a na jaře 1942 byly výsledkem nasazení jednotlivých bojovníků. V tomto období ještě převyšovala zkušenost a bojová morálka německých vojáků stejné hodnoty na ruské straně. Pouze na tomto základě je možné pochopit úctyhodné výsledky, které němečtí vojáci dosáhli na všech úsecích fronty, a to často i proti nepříteli, který měl převahu jak v počtech, tak i ve výzbroji. Těžké boje v prostoru Charkova je možné charakterizovat jako vynikající výsledek odvahy, neohroženosti a taktického umění. V březnu zde bojovala berlínská 3. tanková divize, která byla často používána na ohrožených úsecích fronty. Šikovatel Ervin Dreger zde s patnácti muži držel dva kilometry široký úsek. To bylo možné jen díky taktice stanovené Dregerem a díky železným nervům jeho mužů, „starých lišáků" východní fronty. Dreger vyzbrojil každého jedním kulometem z kořistních zásob a tři další si ponechal v záloze pro každý případ.

V širokém oblouku byli Dregerovi střelci rozčleněni do hloubky s čelem proti špičce lesa, ze kterého neustále vyráželi Rusové k útoku. Zde si sovětské předsunuté oddíly stanovily provést průlom. Dokončen měl být 17. března. Asi v půl jedenácté nastoupili Rusové v síle praporu do útoku. Dreger zaujal postavení hrotem ve středu svahu na nejhlubším bodu obranné linie. Rusové se blížili stále více a více, aniž by padl výstřel. Dreger svým druhům neustále vštěpoval: „Čekat, dokud sám nezahájím palbu." Když se čelo nepřátelského útoku dostalo na vzdálenost asi padesáti metrů, zahájil Dreger palbu ze svého kulometu. Protože nepřátelský útok byl směřován do středu obranné linie, mohl být v podstatě zcela odražen. Za účinné palby z obou křídel ztroskotal ruský výpad ve dvaceti minutách.

Pětkrát útočili Rusové během čtrnácti hodin. Pětkrát ztroskotal jejich prapor na soustředěné palbě Dregerových kulometů. Šestnáct odhodlaných mužů vzdorovalo nepříteli, který měl víc než stonásobnou převahu.

O tři dni později však nastal Dregerův poslední den v téhle válce. Konečně se podařilo vytlačit jeho četu z vesnice. Ale v ledových mrazech potřebovali muži minimálně na noc nějakou místnost či sklep jako ochranu před mrazivým větrem. Dreger chtěl dobýt smělým útokem kolchoz. Přitom byl zasažen dávkou ze samopalu. Jeho muži ho odtáhli nazpět a ustlali mu na otepi slámy. Dreger si mnul prsty, jako by si je chtěl zahřát, a poslouchal zvuky ledově studené noci. Jinak zcela nepatetický muž tiše pronesl ke svým kamarádům: „Poslouchejte, smrt již přichází!" Potom zemřel.

Historii šikovatele Dregera genplk. Halder neznal. Ale bojová hlášení o nasazení u Balakleji měl 28. března zcela v hlavě. 13. února je odeslal Jodl k zaznamenání do zpráv wehrmachtu. 14. února byly v rozkaze wehrmachtu poprvé jmenováni „Vídeňáci". Od té doby již uplynulo šest týdnů. Sovětský nápor byl díky úctyhodné výkonnosti jednotek v opěrných bodech Izjumského oblouku zlomen. I když je ale člověk optimistou a vychází z toho, že toto krizové ohnisko bude jako všechny ostatní brzo zažehnáno, přesto se vyskytuje oprávněná otázka: Nebylo by lepší, z hlediska velkých ztrát na celé východní frontě, také u skupiny armád „Jih", vytvořit přestávku a nechat Rusy přijít, aby je pak bylo možné z obrany zcela rozdrtit, nechat je zaútočit a tím vykrvácet jejich rezervy?

To byla otázka, kterou si při plánování operací v roce 1942 Halder a jeho důstojníci neustále kladli.

Náčelník operačního oddělení generálmajor Heusinger však upozorňoval na to, že by se tím ztratila iniciativa a mnoho času. Čas však pracoval pro Rusy a západní spojence, kteří při tom mohli mobilizovat své obrovské zdroje pro pomoc Rusům. Podle Heusingera se měl wehrmacht co nejdřív pokusit srazit Rudou armádu na kolena.

Halder tuto námitku akceptoval. Ale podle jeho názoru měla být pak nová ofenziva vedena proti srdci Sovětského svazu, proti Moskvě.

Právě tomu se bránil Hitler, jak jen mohl. Vypadalo to, jako kdyby to podle něj měl být horror před Moskvou. Chtěl nyní udělat něco zcela jiného. Po špatných zkušenostech minulého roku na střední frontě hledal nyní rozhodnutí na jihu, měl v úmyslu zabavit Stalinovi kavkazskou ropu a udeřit na Persii. Do tohoto plánu byla začleněna i Rommelova africká armáda. „Liška pouště", který právě připravoval svou ofenzivu z Kyreneiky proti britským postavením v Gazale a severoafrickému srdci britské obrany Tobruku, měl zaútočit přes Egypt arabskou pouští až k Perskému zálivu. Potom by byla vyřazena i Persie, jediné místo setkání Angličanů a Rusů, a vedle Murmanska druhá největší zásobovací základna americké pomoci pro Rudou armádu. A spolu s ruským, by se i bohatá arabská naleziště ropy ocitla v německých rukou. Mars byl nazván bohem válečného hospodářství.

Halderův vůz zastavil před závorou u první brány v ochranném pásmu I „vlčího doupěte", vlastního vůdcova tábora. Strážný pozdravil a závora se zvedla. Po úzkých asfaltových cestičkách se jede do Hitlerova lesního hradu. Nízké betonové baráky s maskovacími nátěry a zarostlými plochými střechami jsou dobře ukryty mezi vysokými buky. Nejsou rozeznatelné ani z letadla. Již daleko odtud je okolí hermeticky uzavřeno, zajištěno drátěnými a minovými zátarasy. Silnice jsou zablokovány. Vlečka je mimo provoz a využívá ji pouze Göring, který má jižně od Rastenburgu v blízkosti jezera Spirding, v polesí Johannisberg, své bojové stanoviště.

Generálplukovník Jodl jednou řekl, že „vlčí doupě" je směs koncentračního tábora a kláštera. V každém případě to byl spartánský polní tábor, pouze s jedním rozdílem od normálního vojenského života, a to, že Hitler pracoval v noci do dvou, tří a někdy i čtyř hodin a pak nad ránem usínal. Jeho nejbližší spolupracovníci si museli, ať chtěli nebo ne, přizpůsobit podle toho svůj rytmus.

Halder jede kolem zpravodajské centrály šéfa říšského tisku. Po pravé straně je radiová a telefonní ústředna tábora, vedle sídla Jodla a Keitela. Vlevo u cesty mají příbytky Bormann a říšská bezpečnostní služba. Na okraji lesa jsou konečně vůdcovy baráky, které jsou ještě jednou ohrazeny vysokým drátěným plotem. Tento plot a Hitlerův ovčácký pes Blondi jsou poslední překážkou před Hitlerovou poustevnou v Rastenburgském hvozdu.

Hitler pozval na poradu 28. března jen úzký okruh vrchního velení wehrmachtu: spolu s Keitelem, Jodlem a Halderem je zde ještě asi půl tuctu vysokých důstojníků všech tří součástí wehrmachtu. Postávají nebo sedí na dřevěných stoličkách kolem dubového stolu. Hitler v polovině delší strany, napříč od něho u užší strany náčelník generálního štábu.

Halder obdržel slovo a začíná předkládat svůj plán. Nese krycí název „Modrý". Původně se měl plán jmenovat „Siegfried", Hitler ale již nechtěl užívat pro názvy svých plánů jmen z legendárních mýtů, a to od té doby, co se plán „Barbarossa" neukázal být příliš šťastným.

Hitler neustále přerušuje Haldera otázkami, ale po třech hodinách souhlasí se základními rysy plánu:

I. Akt: Dvě armádní skupiny vytvoří mohutné kleště. Severní křídlo udeří z prostoru

Kursk - Charkov podél středního Donu jihovýchodním směrem, zatímco pravé křídlo zaútočí z prostoru Taganrog přímo na východ. Obě křídla se spojí západně Stalingradu, uzavřou obklíčení sovětských hlavních sil mezi Doněcem a Donem, a tato vojska zde zničí.

II. Akt: Potom útočit ve směru Kavkaz, 1 100 km dlouhé velehory mezi Černým a Kaspickým mořem, a ovládnout Kavkazské ropné oblasti.

Město Stalingrad nebylo podle plánu „Modrý" operačním cílem. Původně bylo ponecháno jako otevřené s předpokladem, že bude Stalingrad „vystaven palbě našich těžkých zbraní, takže bude jako zbrojní a dopravní centrum vyřazen".

Bylo již poledne, když Halder opustil „vlčí doupě" a jel zpět na své stanoviště. Náčelník německého generálního štábu byl unavený a polámaný, plný pochybností a rozmrzelý z Hitlerových námitek. Stále ale ještě věřil, že Hitlera získá alespoň pro uskutečnitelný plán. Pro plán, který počítá s reálnými německými silami a krok za krokem bude sledovat jasně stanovené cíle na jižní frontě. Pokud to vyjde, pak Stalin ztratí celý Kavkaz spolu s Astrachání a ústím Volhy, to znamená pozemní a vodní cestu do Persie. Jižní cíl plánu „Barbarossa" by tak byl dosažen.

Nyní je potřebné celou tuto záležitost zformulovat do jasného rozkazu pro jednotlivé součásti velení wehrmachtu.

O sedm dní později, 4. dubna 1942 předložil generálplukovník Jodl návrh rozkazu. Řídící štáb wehrmachtu řešil tento úkol podle tradičních obyčejů generálního štábu: Nastínit stručně situaci, zformulovat cíle do úkolů a tímto způsobem potom předat provedení celé operace do vlastní zodpovědnosti polnímu maršálovi von Bockovi. Toto byla již 130 let osvědčená tradice generálního štábu, od Scharnhorsta přes Schlieffena až k Ludendorffovi.

Ale již na tomto bodě ztroskotala operace „Modrý" ve variantě zpracované OKW. Hitler ztratil během zimní krizové situace důvěru ve své generály. Velitelé sborů ukázali, že jeho rozkazy plní jen s částečnou chutí. Proto Hitler sám převzal vrchní velení nad pozemním vojskem. Nebyl ochoten si nechat svoji velitelskou pravomoc omezovat „elasticky formulovanými úkoly".

Poté, co si Hitler přečetl návrh, zdráhal se s ním souhlasit. Navrhovaný plán nechával vrchnímu veliteli skupiny armád „Jih" příliš volné ruce.

Hitler požadoval detailní vydání rozkazů. Chtěl vidět přesné stanovení průběhu operace. Jakmile se snažil Jodl něco říci, vzal mu Hitler materiály se slovy: „Sám tuto věc rozpracuji." Na další den předložil výsledek na deseti stránkách strojopisu: Směrnice Vůdce č. 41 z 5. dubna 1942. Tato směrnice se stala vedle plánu „Barbarossa" nejosudovějším dokumentem druhé světové války. Jednalo se o směs operačního nařízení, základních rozhodnutí, prováděcích pokynů a předpisů pro zachovávání vojenského tajemství.

Protože tato směrnice nebyla pouze gigantickým plánem polního tažení, nýbrž určitým jízdním řádem útoku na Stalingrad, šlo tedy o dokument, ve kterém byl obsažen zásadní obrat průběhu války, a je proto potřebné i některé pasáže přímo citovat.

Již v úvodu je stanovena pochybná teze: „Zimní bitva v Rusku končí. Nepřítel utrpěl těžké ztráty na životech a materiálu ..." Toto je zcela správné, ale závěr: „V úsilí využít své zjevné počáteční úspěchy zcela vyčerpal během zimy hlavní část svých rezerv určených k pozdějším operacím", byl zcela chybný. Neboť v době, kdy tato věta byla formulována jako základ velké ofenzivy, byl již Stalin schopen čerpat ze své obrovské říše nové armády a řadu dalších samostatných svazů - celkem asi 80 divizí.

Na tomto nebezpečném omylu byl postaven rozkaz: „Jakmile počasí a terén vytvoří odpovídající předpoklady, musí převaha německého velení a vojsk na sebe opět strhnout iniciativu a vnutit nepříteli svoji vůli. Cílem je, s konečnou platností zničit zbývající sovětskou živou sílu a jak to bude nejvíce možné, zbavit ji důležitých vojenskohospodářských zdrojů."

K provedení plánu bylo stanoveno: „Při důsledném dodržování původních cílů východního polního tažení je důležité při zachování středu skupiny armád ... nejdříve sjednotit všechny bojeschopné síly v jižním úseku, s cílem zničit nepřítele před Donem, aby potom bylo možné získat ropná naleziště v Kavkazské oblasti a přechody přes Kavkaz."

Direktiva k operativnímu vedení polního tažení potom zněla: „Prvním úkolem pozemního vojska a letectva po skončení sychravého počasí je vytvoření výchozích podmínek k provedení hlavní operace. To vyžaduje uspořádání a opevnění pozemního vojska na celé frontě a v týlových prostorech. Dalšími úkoly jsou vyčištění poloostrova Kerč na Krymu a dobytí Sevastopolu."

Základním problémem této rozsáhlé ofenzivy bylo značně velké křídlo podél Donu. Aby se snížilo nebezpečí, které z této situace vyplývalo, vydal Hitler osudové rozhodnutí, kterým byla zapříčiněna i katastrofa u Stalingradu. Nařídil totiž: „K obsazení této stále více a více se prodlužující fronty na Donu budou v první řadě vyvedeny svazky spojenců...ty budou potom využity ve vlastních úsecích tak, že nejseverněji budou zasazeni Maďaři, dále Italové a na jihovýchodě Rumuni."

Toto rozhodnutí bylo založeno na politických důvodech, poněvadž stejně jako hlava rumunského státu maršál Antonescu, tak i italský Duce Mussolini požadovali z hlediska národní prestiže samostatné zasazení svých vojsk.

Celý tento velký plán začal operací „Trappenjagd" na Krymu. Sovětský válečný historik, plk. P. A. Žilin, píše ve své knize Nejdůležitější operace Velké vlastenecké války o situaci na Krymu počátkem roku 1942: „Houževnatý boj sovětských jednotek a Černomořské flotily nám přinesl značný strategický užitek a překřížil plány protivníka. 11. německá armáda, která zde byla vázána, nemohla tak být nasazena k útoku na Volhu a Kavkaz."

To je zcela správný závěr. Protože to bylo pro Sověty tak důležité, nechat 11. armádu generála Mansteina zabředlou na Krymu a zde ji nadále držet, vyčlenil Stalin pro tento úkol značnou bojovou sílu.

Tři sovětské armády se sedmnácti pěšími divizemi, dvěma jízdními divizemi, tri pěší brigády a čtyři tankové brigády uzavřely 18 kilometrů úzký pás u Parpače, přístup z Krymu na poloostrov Kerč. Kerč byl zase odrazovým můstkem k východnímu pobřeží Černého moře a tím do předpolí Kavkazu.

Každý kilometr tohoto rozhodujícího mostu byl bráněn asi 10 000 sovětskými vojáky. Na každý metr připadalo asi 10 mužů.

Rudoarmejci leželi za deset metrů širokým a pět metrů hlubokým protitankovým příkopem, který protínal celou tuto úžinu. Za ním byly nataženy široké drátěné zátarasy a položeno tisíce min. Španělští jezdci, obrovské železné jehlany ze svařených kolejnic, zabezpečovaly kulometná hnízda, opěrné body a palebná postavení děl. Na obou koncích 18 kilometrů dlouhé fronty se nacházela voda, tzn. žádná šance k obejití.

„Tudy máme projít, pane generálplukovníku", ptal se Mansteinův řidič Fritz Nagel svého velitele poté, co se podíval dalekohledem z pozorovatelny 114. dělostřeleckého pluku na sovětská postavení, na něž byl odsud velice dobrý výhled.

„Tudy musíme projít, Nagele", kývl Manstein. Posunul si čepici do týlu a postavil se opět k dalekohledu, kterým sledoval prostor před frontou jeho šikovatel.

Fritz Nagel byl rád viděn ve všech štábech. Tento rodák z Karlsruhe jezdil jako Mansteinův řidič již od roku 1938. Při každé jízdě za volantem na frontě byl ztělesněný klid a vyřešil i mnoho nebezpečných situací. Byl vícekrát raněn. Mansteinovi se nic takového nestalo. Nagel byl něco na způsob talismanu.

Manstein jel na předsunutou pozorovatelnu 114. dělostřeleckého pluku, jež se nacházela v severní části fronty před Parpačskou úžinou, aby se ještě jednou podíval na systém sovětských postavení.

„Jinak něco nového?" zeptal se velitele 46. pěší divize. „Nic zvláštního, pane generálplukovníku", odpověděl generálmajor Haccius.

„Tak zlomte vaz, pozítří", pokynul Manstein. „Nagele, jedeme domů."

Pozítří. To bylo 8. května. Den zahájení operace „Trappenjagd", což byl krycí název pro průlom na Kerč.

Když má člověk před sebou třikrát silnějšího nepřítele ve výhodném obranném postavení, může se do něj pustit, jen pokud sám disponuje ohromnou statečností a lstí. A právě na lsti založil Manstein svůj plán.

Sovětská fronta na úžině probíhala kuriózně. V jižní části rovně směrem k severu, v severní části ve formě protáhlé bubliny na západ. Tato situace vznikla tak, že poté co Sověti srazili v zimě rumunskou 18. divizi, se německým praporům jen s námahou podařilo odvrátit sovětský průlom.

Co se nabízelo v této situaci? Přirozeně úder do boku tohoto vlomu. A právě proto, že se tato varianta doslova nabízela a protože s ní Rusové počítali, soustředili v tomto úseku dvě armády, a téměř všechny zálohy. Přesto se Manstein k tomu nenechal svést. Tento vynikající stratég 2. světové války šel na věc opět zcela jinak.

Generál Manstein činil ostatně vše, co by utvrdilo nepřátelský průzkum v přesvědčení, že bude útočit na severu. Byly vybudovány klamné dělostřelecké palposty, byly inscenovány pohyby vojsk v severní a střední části fronty, pro nepřátelský odposlech byl veden klamný radiový provoz a byl prováděn klamný průzkum bojem.

Mezitím se připravoval útok na druhém konci, na jižním úseku. XXX. armádní sbor pod velením generál poručík a Fretter-Pica měl svými třemi pěšími divizemi vytvořit na jižním úseku průlom fronty. Potom měla 22. tanková divize a jedna motorizovaná brigáda touto mezerou rychle proniknout do týlu nepřítele, aby se dále stočily k obchvatnému úderu severním směrem a poté dále postupovaly na východ.

Smělý plán! S pěti pěšími divizemi a jednou tankovou divizí proti třem armádám. Na podporu pěchoty byly vyčleněny stíhací útvary VIII. leteckého sboru plukovníka Freiherr von Richthoffena a části 9. protiletadlové divize. K provedení soustředěného palebného úderu bylo ze Sevastopolu přisunuto těžké dělostřelectvo.

Při vedení úderu proti hlavnímu opevnění, protitankovým příkopům, si Manstein rovněž vymyslel lest.

V noci ze 7. na 8. května panuje na pobřeží Feodosie očividně čilý ruch. Útočné čluny jsou spouštěny na vodu. Ženisté a pěchota bavorské 132. pěší divize nasedají. Motory ale zůstávají němé. Člun za člunem se odráží bezhlučně od břehu, jsou poháněny pouze vesly. Brzy je tato tajuplná flotila pohlcena nocí. Čtyři úderné roty se pohupují na vlnách Černého moře. Kolem druhé hodiny se dávají do pohybu podél pobřeží směrem na východ.

Ve tři hodiny a patnáct minut se jako z čistého nebe spustila německá dělostřelecká palba. Těžké houfnice burácí, minomety vyjí, protiletadlové kanóny štěkají. Oheň, dým a ranní opar se převalují nad jižním úsekem Parpačské úžiny.

Ve tři hodiny a dvacet pět minut se rozsvěcují dvě světlice. Útok pěchoty. Před ní musí ještě ženisté obstarat tu nejhorší práci, odstranit miny, rozstříhat dráty, a to vše v nepřátelské palbě.

Rusové zahájili přehradnou palbu. Sovětští kulometčíci tisknou ve střílnách bunkrů spouště. Ani nepotřebují mířit. Jejich palebné sektory se překrývají. Střílí a střílí.

Sovětská lodní děla hřmí a minomety vyjí. Stále dopředu, tam, odkud musí přijít Němci. Musí přece přejít přes ten úzký pás země. Nebo?!?

Se zahájením německé dělostřelecké palby startují čluny své motory. Nikdo z Rusů nemůže slyšet jejich zvuk. Čluny se řítí jako šipky k pobřeží. Přesně na místo, kde v moři končí široký sovětský protitankový příkop, otevřený jako vrata od stodoly a naplněný vodou.

Útočné čluny jednoduše vplouvají do příkopu. Vojáci vyskakují na zem a ihned střílí od boku. Sověti se ocitli v krytech u stěny příkopu v palbě ještě dříve, než si stačili uvědomit, co se děje.

V tom ale zahájil palbu ruský plamenomet. První německá vlna se přitiskla k zemi.

Jeden messerschmitt se stáčí od moře a přibližuje se hloubkovým letem. Letí podél příkopu a svými palubními zbraněmi se snaží přinutit Sověty, aby se stáhli do krytu.

Muži z německého výsadkového oddílu vyskakují a vnikají dále do příkopu. První Rusové zdvíhají ruce, nastává nepředstavitelný zmatek.

Vlevo, oboustranně silnice Feodosia - Kerč, se minovými poli probíjí 49. slezský pluk. Kapitán Greve vede čelo I. praporu jižně od silnice. Skáče mezi železným krupobitím a probíhá úzkými průchody v minovém poli.

Divizi byla přidělena těžká útočná děla. Nadporučík Buff přijíždí s těmito třemi železnými pevnostmi a poskytuje mužům kapitána Greveho palebnou ochranu.

Již ve čtyři hodiny třicet minut dosáhli myslivci 49. pluku protitankový příkop. Těžce oddychujíc leží kapitán na okraji příkopu. Poddůstojník Scheidt střílí ze svého samopalu vlevo i vpravo. Ženisté přicházejí s útočným žebříkem a Greve sestupuje jako první do příkopu.

U II. praporu zůstává jeho velitel major Kutzner ležet těžce raněn v sovětské palbě na Tatarském pahorku. Sověti zde vybudovali z kanónů proti tankového pluku celou frontu. Záchranou se stává poručík Furnschuss se svými 75 mm samohybnými děly, kterým se daří umlčet protivníka.

Nadporučík Reissner vyráží na čele své 7. roty. Podběhl palbu nepřátelského těžkého dělostřelectva a vrhl se vpřed. Opět se zvedl a již je u protitankového příkopu. Jeho okraj je rozstřílen, Reissner se svalí dolů. Ze strany se ozve dávka ze samopalu a rve nadporučíkovi nohy. Raněn dává ještě svým vojákům pokyn, kde se nachází sovětské postavení.

Pěchota se na levém boku průlomu prokousává minovými poli a drátěnými zátarasy. Dobře maskované a dělostřeleckým přepadem nezasažené kulomety vedou přehradnou palbu.

Úderem podél fronty se podařilo sovětská kulometná hnízda umlčet a k večeru se k příkopu probojovaly i tyto jednotky.

Poručík Reimann útočí se svojí 9. rotou na příkop z pravého křídla až po Parpačské moře. V zuřivém boji zblízka vyřazuje všechny střílny a bunkry a vyhazuje do vzduchu stěny příkopu, aby se vytvořil základ pro přechod tanků. Hlavní opěrný bod sovětské obrany je na celé šířce dobyt.

Motorizovaná brigáda, složená z rumunských a německých jednotek dosáhla ještě první den útoku v odpoledních hodinách mořský břeh v místech, kde předtím přistály útočné čluny, po rychle zbudovaných přechodech překonala protitankový příkop a udeřila do týlu sovětské fronty.

Úderné skupiny 22. tankové divize v tuto dobu ještě čekaly na rozkaz k zahájení útoku. Teprve 9. května dopoledne bylo předmostí přes příkop vybudováno do té míry, že mohly zahájit přesun.

Tankové roty spolu s obrněnými transportéry se rozvinuly, pronikly do druhého a třetího obranného postavení, zlomily odpor nepřítele, dosáhly silnice do Arma-Eli a pronikly až do centra prostoru soustředění sovětské tankové brigády.

Jako by to bylo předem nacvičené, vjelo do tohoto prostoru ve stejném okamžiku i šest samohybných děl a dříve než se Sověti mohli rozvinout, byli ničeni palbou německých tanků a kanónů.

Jak bylo naplánováno, odbočila 22. tanková divize ze svého směru na sever, za linii dvou sovětských armád, které byly poutány útoky francko-sudetoněmecké 46. pěší divize a rumunských brigád. Vše běželo podle Mansteinova plánu. Přesto se potom jedním úderem situace zcela změnila. V pozdní odpoledne 9. května se spustil hrozný liják. Během několika málo minut proměnil cesty a udusanou zem v marast bez základu. Provoz cisternových a nákladních vozidel utichl. Pouze tahače s pásy byly schopné jízdy. Nyní již bojovala Mansteinova vůle proti nepřízni přírody.

Bojová vozidla se ještě dlouho do noci snažila prodrat vpřed. Poté, co se shromáždila a soustředila, zjistil ráno průzkum, že se nachází v týlu 51. sovětské armády. Rusové provedli ještě jeden útok silnými tankovými jednotkami, ale i ten byl odražen. Pak přišel vítr a půdu vysušil. Divize postupovala dále na sever. 11. května stála již u Ak-Monai na břehu moře a tím také v týlu 47. sovětské armády. Deset rudých divizí se nacházelo v obklíčení. Zbytek uprchl na východ.

Mezitím plukovník von Groddeck provedl se svojí rychlou brigádou smělý výpad směrem na východ a zabránil tak tomu, aby Rusové někde v týlu vytvořili frontu. V místech, kde měly sovětské pluky snahu se zachytit, Groddeck udeřil a pak útočil dále.

Když brigáda postoupila do hloubky padesát kilometrů a naprosto překvapivě se vynořila u Tatarského příkopu - daleko v týlu hlavního stanu generálporučíka D. T. Kozlova, vrchního velitele Krymského frontu, bylo již sovětské velení rozložené. Po silnicích se valily obrovské kolony prchajících vojsk ve směru na Kerč, na východní pobřeží Krymského poloostrova.

Sovětské zálohy se zoufale pokoušely zastavit čelo postupujících německých vojsk, aby mohlo být značné množství sovětských útvarů, soustředěných na východním pobřeží Kerčského poloostrova, přepraveno pomocí člunů a kutrů na pevninu. Přesně tak, jako přesně na den před dvěma roky, to provedli Angličané se svým expedičním sborem u Dunkerque.

Manstein ale neměl v úmyslu, nechat si ztenčit své vítězství sovětským Dunkerquem. Nasadil tankové a motorizované útvary a dva pěší pluky k pronásledování. 16. května byl dosažen Kerč. Sovětskému vrchnímu velení se Dunkerque nepodařil. Stalin své armády nemohl zachránit. Nasazení samohybného dělostřelectva udělalo improvizovaným námořním transportům brzo konec.

170 000 zajatců. Tři sovětské armády byly rozdrceny v průběhu osmi dní šesti německými divizemi.

Časně ráno 17. května stojí Manstein spolu s generálplukovníkem Freiherr von Richthoffenem na malé vyvýšenině u Kerče. Před nimi leží moře a naproti, ani ne dvacet kilometrů odtud, v zářícím slunci břehy poloostrova Tamaň, předpolí Asie, přístup ke Kavkazu. Svým vítězstvím otevřel Manstein zadní dveře ke Stalinovu ropnému ráji.

V době, kdy se Manstein již dívá ke svému velkému cíli, nastupují 650 kilometrů severně, v prostoru Charkova, divize armádní skupiny von Kleista, aby vybojovaly rozhodující výchozí pozici pro letní ofenzivu, pro plán „Modrý" také u Doněcu.

Horizont na východě je zbarven do červena. Bezoblačné nebe. Ticho. Je slyšet pouze vlastní dech a tikot hodinek poručíka Teubera, který je opřen rukou o okraj zákopu. Kapky času, které padají do moře věčnosti.

A najednou je to zde. Vzduch se naplnil rachotem. Zatímco nováček na bitevním poli postřehne pouze nervy drásající hřmot, rozeznávají staří vojáci tlumené výstřely houfnic, třeskot kanónů a vytí pěchotních děl.

Naproti v lese, kde je postavení Sovětů, stoupá dým. Fontány bahna létají do vzduchu, kmeny stromů padají pod údery granátů. Kulisa soustředěné dělostřelecké přípravy před ofenzivou.

Stejně jako zde, ve východišti k útoku divize Berlínských medvědů je to i u pluků 101. lehké divize, u 16. tankové divize a u 1. horské divize, prvního sledu III. tankového sboru von Mackensena. Všude mezi Slavjanskem a Losovoj, jižně od Charkova jsou 17. května 1942 připraveny k útoku jednotky armádní skupiny von Kleista.

Dělostřelectvo skokem přenáší palbu dále vpřed. V té chvíli nad německými liniemi přelétávají německé stíhačky.

„Vpřed", volá velitel roty poručík Teuber. Tak jako on, křičí v té chvíli polovina tisíce poručíků a nadporučíků: „Vpřed!"

Otázka, která v posledních dnech nejvíce vojáky trápila již zmizela. Tato velká otázka zněla: Podaří se již v kořenech zničit pět dní trvající ruskou ofenzivu na západ?

O co vlastně 17. května 1942 šlo? Jaký účel měl mít útok Kleistovy armádní skupiny? K zodpovězení této otázky je potřeba se ohlédnout o kousek zpět.

Aby mohla být vytvořena výchozí pozice k hlavnímu úderu letní ofenzivy roku 1942 z prostoru Charkova ve směru Kavkaz - Stalingrad, nařídil Hitler ve své směrnici č. 41 rozbít výběžek ruské fronty oboustranně Izjumu, který představoval stálé ohrožení Charkova, a to formou operace ve tvaru nůžek. Vrchní velitel skupiny armád „Jih", polní maršál von Bock vytvořil pro tuto operaci jednoduchý plán. 6. armáda měla útočit ze severu, armádní skupina von Kleista s částmi 1. tankové armády a 17. armády z jihu. Jejich úkolem bylo odříznout Timošenkovův výběžek fronty a v takto vzniklém kotli zničit uvíznutá sovětská vojska. Krycí název tohoto plánu zněl „Fridericus".

Avšak nejen polní maršál von Bock měl svůj plán, ale také Rusové. Maršál Timošenko chtěl napravit svoji neúspěšnou lednovou ofenzivu a připravil útok s ještě mohutnějšími silami, který měl mít rozhodující vliv na vývoj další situace. S pěti armádami a jednou tankovou armádou chtěl dvěma údernými klíny roztříštit německou frontu. Obchvatnou operací měl potom získat zpět Charkov, správní centrum ukrajinského těžkého průmyslu. Tím by Němci ztratili své obrovské zásobovací středisko jižní fronty, ve kterém měli uskladněny obrovské zásoby.

Současně chtěl Timošenko zopakovat svůj pokus z ledna a odříznout Němcům také Dněpropetrovsk, se 100 kilometrů vzdáleným Záporožím, jehož obrovská přehradní nádrž představovala ve čtyřicátých letech jeden z divů světa.

Uskutečnění tohoto plánu by bylo pro skupinu armád „Jih" ještě osudnějším, než ztráta Charkova, neboť přes Dněpropetrovsk a Záporoží vedly silnice a železnice k širokému a jezernatému dolnímu toku Dněpru, přes který dále na jih, až k Černému moři, nebyl žádný pevný přechod. Veškeré zásobování armád německého jižního křídla, které byly rozmístěny východně Dněpru v Doněckém prostoru a na Krymu, muselo probíhat po těchto komunikacích. Jejich ztráta by následně vyvolala katastrofu.

Takto přemýšlely na jaře roku 1942 obě strany. Izjumský oblouk byl jak pro Bocka, tak i pro Timošenka osudovou základnou budoucích rozhodujících bitev. Otázkou bylo, kdo první udeří, kdo zvítězí v závodě o čas. Timošenko, nebo von Bock?

Německý plán předpokládal jako den zahájení útoku 18. květen. Timošenko byl ale rychlejší.

12. května nastoupil s překvapivě mohutnými silami ke své obkličovací, klešťové operaci. Severní čelist kleští tvořila 28. sovětská armáda se šestnácti pěšími a jezdeckými divizemi, třemi tankovými brigádami a dvěma motorizovanými brigádami. To představovalo obrovskou přesilu proti dvěma německým sborům s celkově šesti divizemi.

S ještě větší silou nastoupila Timošenkova jižní čelist kleští. Byly zde dvě sovětské armády, které tvořilo dvacet šest pěších divizí, osmnáct jezdeckých divizí a čtrnáct tankových brigád. Tato mnohonásobná přesila zaútočila na německý III. armádní sbor a rumunský IV. sbor. Šest německých a rumunských pěších divizí, zpočátku bez jediného tanku, čelilo neúměrné přesile Timošenkových útočících vojsk.

Generál Paulus vrhl proti valícímu se proudu Rusů všechny jednotky 6. armády, které měl v té chvíli k dispozici. Dvacet kilometrů před Charkovem se konečně údery do boku podařilo skutečně v poslední chvíli zastavit severní Timošenkovy čelisti kleští. Obrovsky silná jižní čelist však nebyla k zastavení. Hrozila katastrofa. Rusové pronikali dále na západ a přiblížili se svými jezdeckými útvary 16. května až k Poltavě, hlavnímu stanu polního maršála von Bocka. Situace se stala dramatickou. Bock stál před těžkým rozhodnutím. Za dva dny měl být zahájen německý útok. Situace se ale se zahájením ruské ofenzivy zcela změnila. 6. armáda byla plně vázána a musela se bránit. Jako severní úderná skupina tedy nepřipadala v úvahu. Tím téměř zcela padl i původní obkličovací plán.

Naskytla se otázka. Vzdát se plánu operace, nebo provést operaci pouze jednou částí nůžek. Bockův náčelník generálního štábu generál von Sodenstern stále naléhal na váhajícího polního maršála, aby zvolil variantu „jednostranných kleští". Z hlediska silného protivníka byla riskantní. Ale pro tento smělý plán hovořila skutečnost, že se každým kilometrem, o který postoupil Timošenko na západ, prodlužoval nebezpečně své křídlo.

To byla Bockova šance. Polní maršál se jí nakonec i chopil. Rozhodl se provést plán „Fridericus" pouze jednou stranou kleští. Aby nedal Rusům možnost přikrýt svůj bok, zahájil útok o den dříve, než bylo plánováno.

Kleistova armádní skupina zahájila tedy útok 17. května ráno. Osm pěších divizí, dvě tankové divize a jedna motorizovaná divize tvořily hlavní Kleistovu bojovou sílu. Rumunské divize byly určeny k zabezpečování levého křídla.

Ve tři hodiny patnáct minut vyskakuje poručík Teuber na čele své roty ze zákopu a vyráží proti ruským postavením na okraji lesa. Štuky burácí nad jejich hlavami, snáší se a vrhají bomby na rozkryté opěrné body, bunkry a palebná postavení Rusů.

Mezi Teuberovými četami se pohybuje 20 mm samohybný protiletadlový kanón a nahrazuje chybějící tanky. Přímou palbou bičují granáty těchto 20 mm kanónů hnízda odporu nepřítele.

První, dobře vybudovaná obranná postavení Rusů jsou ničena bombami a granáty. Ti, kteří tuto palbu přežili, kladou ale tuhý odpor. Jeden prapor se drží až do posledního muže. 450 mrtvých mužů svědčí o zuřivém boji na úseku tohoto praporu.

Jen pomalu a postupně se probojovávají jednotky přes nízký porost, minová pole a stromové zátarasy vpřed.

Poručík Teuber se ocitl se svojí rotou v obzvlášť houževnatě bráněném postavení u kolchozu Majaki, ležícím těsně za hlavní bojovou linií. Rota nemůže postoupit ani o krok dále.

„Vyžaduji dělostřeleckou palbu", volá Teuber styčnému důstojníkovi dělostřelectva. Ten dává požadavek přenosnou radiostanicí dále dozadu. „Palbu do čtverce 14". O několik minut později je zahájena palba. Také ruské dělostřelectvo vede přehradnou palbu do prostoru u kolchozu. Teuber a jeho muži vyrážejí vpřed. Ruský zákop, útočící němečtí vojáci skáčí dovnitř a krčí se před hvízdajícími granáty, které dopadají před, za i do zákopů. Sedí na bobku, nebo leží bok po boku s Rusy. Nikdo nikomu nic nedělá. Každý se hrabe do země, každý z nich je pouze člověk, který se chce zachránit před hvízdajícími, zabíjejícími, žhavými železnými střepinami. Je to jako by se nepřátelství lidí najednou ztratilo s působením hrozné síly, která dopadala na Rusy i Němce.

Teuberovy čety postupují dále vpřed a narážejí na deset kouřících ruských polních kuchyní, které právě vařily čaj a jáhlovou kaši. Rusové jsou zmatení, když se najednou objeví německé ešusy, připravené k výdeji stravy.

„Pojď Ivane, vydávej", volají. Sovětští kuchaři jsou nejdříve bázliví, ale brzy plní „Germánům" jejich misky kaší a nalévají kouřící zelený čaj do polních láhví.

Snídaně končí pochmurným divadlem. Sovětský dvojplošník se náhle stočí k zemi a svými palubními zbraněmi zaútočí na místo přestávky. Vojáci Teuberovy roty střílí puškami a samopaly na tento létající „šicí stroj". Některé střely zasahují motor a prorvou nosné plochy. Stroj začne kuckat a snáší se klouzavým letem asi 200 metrů od vojáků.

1. četa okamžitě zaútočí na letoun, ale pilot se brání střelbou z palubního kulometu. Když vystřílel veškerou munici, snaží se se svým spolubojovníkem, oba v kožených leteckých kombinézách, uniknout z letadla.

„Ruky věrch!", volají Němci. Oba Rusové ale nemíní uposlechnout a vytahují pistole.

„K zemi!", křičí velitel čety. To ale není nutné. Oba letci se nechtějí bránit, ale pouze vyhnout zajetí. Nejdříve se střelí do hlavy druhý pilot a potom první. Když Teuberovi muži došli k mrtvým, zjistili, že druhý důstojník byla žena v hodnosti nadporučíka.

17. května večer dosáhly pluky v celém pásmu útoku Doněc. 18. května obsadily nejsevernější cíl útoku, Bogorodižnoje. Na přepravišti přes Doněc se ještě pokoušel třiceti koňmi přeplněný převoz odpoutat se od hořících břehů. Převozník ale toto dobrodružství vzdal, když viděl Němce. Po řece plavou hořící čluny jako ohňové ostrůvky.

Také vlevo sousedící 101. lehká divize se k večeru 18. května probojovala k řece Doněc. Ve žhavém, tropicky vlhkém vzduchu, při třiceti stupních, musely prapory zdolat obrovský lesní masiv, v rojnici se probít dobře zamaskovanými postaveními Sovětů a překonat široká minová pole. Jen první den ženisté zneškodnili 1 750 min všeho druhu.

Poprvé od letní ofenzivy minulého roku byli nasazeni opět minoví psi, ovčáci a dobrmani s odjištěnými protitankovými minami na zádech. Psovodi, dobře zamaskovaní ve svých postaveních, neustále vysílali své psy proti postupujícím německým tankovým útvarům. Při jednom takovém, hrůzu budícím lovu se podařilo psy zastřelit. Zas a znova přibíhají celé smečky a věrni své drezuře se pokoušejí vběhnout pod vozidla a dělové lafety. Povede-li se jim to, a vysoce citlivá roznětka narazí na odpor, pak exploduje silná nálož i se psem a roztrhá vše v okruhu několika metrů na malé kousky.

Se ziskem doněcké linie přebírají pak divize ochranu východního křídla pro hluboký úder tankových úderných skupin za účelem vytvoření kotle. 16. tanková divize útočí svými třemi bojovými skupinami von Witzlebena, Krumpena a Sickeniuse přes ruská obranná postavení. Sráží nepřítele, odráží silné protiútoky a probíjí se postupně až k předmostí Izjumu.

Hlavní úder operace „Fridericus" vedl generál von Mackensen svým III. tankovým sborem. S drážďanskou 14. tankovou divizí ve středu a na křídlech s vídeňskou 100. lehkou a bavorskou 1. horskou divizí sráží překvapené Rusy v bažinaté oblasti u Suchoj-Torec. Po vybudovaném mostě se potom stáčí na sever. Mračna prachu zahalují tanky. Černozem dělá z vojáků kominíky.

V součinnosti s eisenašskými tankovými rotami pod velením Sickeniuse se podařilo překročit řeku Bereku a odrazit sovětské tankové útvary. 22. května je dosažen severní oblouk Doněcu.

Tím bylo rozhodnuto. Naproti, na druhém břehu, stálo čelo 6. armády - „němečtí velmistři". Podáním rukou v této operaci byl Izjumský oblouk prolomen a Timošenkova armáda, která se dostala daleko na západ, odříznuta od svých vojsk. Tím se kotel uzavřel.

Maršál Timošenko rozpoznal příliš pozdě toto nebezpečí. S takovouto odpovědí na svou ofenzivu nepočítal. Nyní mu nezbývalo nic jiného, než přerušit svůj nadějně vyhlížející pochod na západ, obrátit své divize a pokusit se proniknout z obklíčení směrem na východ. Mohla by to tenká stěna německého kotle vydržet?

Generálplukovník von Kleist se rozhodl posílit tuto část fronty tak, aby veškeré sovětské pokusy o prolomení obklíčení mohly být odraženy.

Se skvělým velitelským uměním soustředil generál von Mackensen všechny své podřízené motorizované a pěší divize do jakéhosi vějíře, jehož osu tvořila 14. tanková divize. 16. tanková divize byla pak potom, co se vytočila na západ, vyvedena severním směrem k Andrejovce na Doněcu. Ostatní čtyři divize se vějířovitě rozvinuly na západ a vytvořily frontu proti Timošenkovým armádám. Ve středu, jako pavouk v síti, seděla 1. horská divize. Tento zámysl byl i rozhodujícím v celé bitvě. Timošenkovi velitelé vrhali své divize proti německému obklíčení s divokou rozhodností. Snažili se vytvářet určitá těžiště a probít se německým obklíčením ke Doněcké frontě, ať to stojí, co to stojí.

O svatodušní pondělí se podařilo obklíčeným vojskům probít přes německou frontu a postoupit až k Losovence. Bylo zcela jasné, že Rusové chtěli dosáhnout dráhy do Izjumu.

Nyní se teprve projevil Mackensenův důmysl. Sověti narazili na 1. horskou divizi, která obsadila a bránila příčné postavení. To, co se nyní událo, patří k nejkrvavějším událostem války v Rusku.

Tyto události je možné prezentovat na základě vyprávění bývalého velitele 1. horské divize, generálmajora Lanze, jak je podal ve svých dějinách divize. Ve světle tisíců světelných kuželů útočily ruské kolony na německé linie. Prapory byly povzbuzovány pronikavými povely velitelů a komisařů. Rudoarmejci útočili směle vpřed. Nocí znělo jejich strašné „Uráá".

První vlny padly. Kolony, hnědé od země, se stáčejí k severu.

Ale i zde narážejí na zátarasy a horské myslivce. Ustoupí a nyní se již bez ohledu na vlastní ztráty střetávají s německou frontou. Zabíjejí a probodávají vše, co jim stojí v cestě. Takto projdou ještě několik stovek metrů a ocitají se v boční palbě německých kulometů. Co není mrtvé, to se potácí, plazí, klopýtá zpátky do strží Bereky.

Příští večer se tato scéna znovu opakuje. Tentokrát uprostřed těsného klubka rudoarmějců postupují T-34. Podlomené masy jsou z části pod vlivem vodky. Odkud také tito ubozí hoši mají brát odvahu k tomu, aby se s hlasitým „Uráá" vrhali do náruče smrti?

Třetího dne je konečně síla Rusů zlomena. Oba velitelé 6. a 57. sovětské armády, generálporučík Gorodnjanský a generálporučík Podlas, leží mrtví na bitevním poli. Velká bitva je u konce. Timošenko je poražen. Ztratil velké množství ze svých dvaadvaceti pěších a sedmi jízdních divizí.

Čtrnáct tankových a motorizovaných brigád bylo zcela zničeno, 239 000 rudoarmějců padlo do zajetí. Zničeno nebo ukořistěno bylo 1 250 tanků a 2 026 děl. Tak skončila bitva jižně od Charkova, při které chtěli Sověti obklíčit Němce, ale byli sami obklíčeni. Bylo to neobvyklé německé vítězství, které bylo vykouzleno z porážky před několika dny.

Vítězné německé divize ale netušily, že tento úspěch, který byl výsledkem velitelského umění a statečnosti, otevřel bránu chmurnému osudu, neboť nyní směřovaly na Stalingrad.

Nikdo ještě neviděl stíny tohoto města. Charkov a Kerč opanovaly mysl a zprávy wehrmachtu. Bylo to tak úžasné. Dvě velké vítězné bitvy v průběhu tří týdnů, při nichž bylo zničeno šest sovětských armád, zajato 409 000 mužů, zničeno nebo ukořistěno 3 159 děl a 1 508 tanků. Německé vojsko na východě opět ukázalo svoji převahu. Štěstí bylo opět na straně Hitlerových standart, bylo zapomenuto na strašnou zimu s přízrakem porážky.

V kotli jižně od Charkova zněly poslední výstřely, polovyhladovělí rudoarmějci vylézali ze svých úkrytů, ale soukolí krvavé bitvy se již točilo naplno. Soukolí bitvy o Sevastopol, poslední opěrný bod Sovětského jihovýchodním rohu Krymu, a nejsilnější pevnost na světě. Tento plán obdržel krycí název „Störfang".

Sevastopol - plán „Störfang"

Hrob na jaltském hřbitově - obří moždíře „Karl" a „Dora" - baterie Maxim Gorkij je roztříštěna – „Je nás ještě dvaadvacet ... Sbohem!" - boj o Růžový pahorek - komsomolci a komisaři

„Jsme připraveni odplout, pane generálplukovníku." Italský námořní poručík zasalutoval. Manstein se dotkl okraje své čepice, pokývl hlavou a s úsměvem řekl: „Tak tedy pánové nastupme na náš křižník."

Tím křižníkem byl italský rychlý člun, jediná válečná loď, kterou měl Manstein k dispozici. Zabezpečil mu jej námořní kapitán Joachim von Wedel, velitel přístavu v Jaltě. Manstein chtěl 3. června obeplout jižní pobřeží Krymu, aby se sám přesvědčil, zda není z moře vidět pobřežní komunikace, neboť po ní probíhalo veškeré zásobování XXX. sboru, který byl rozvinut na jižní frontě u Sevastopolu. Velitelem sboru byl generál Fretter-Pico. Ohrožení této komunikace a tím zásobování mohlo zamíchat i s plánem bitvy o Sevastopol.

V zářícím slunci se člun odrazil a plul podél pobřeží. Zahrady na Jaltě rámovaly svými vysokými stromy bílé vily a paláce. Až k výšině u Balaklavy plul člun západním směrem. Na holé skále čněla stará pevnost se svými oběma vojenskými věžemi až k modrému nebi.

Modře zářila i zátoka, která se u paty skály zařezávala do pevniny. Zde v průběhu Krymské války v letech 1854-55 bojovali Angličané, Francouzi, Turci a Piemonťané, kteří se svým expedičním sborem přistáli v Jevpatorii s cílem přivést cara Mikuláše k rozumu. Téměř jeden rok trvalo obléhání Sevastopolu, teprve potom se obránci vzdali. Celkový počet obětí byl na tehdejší dobu opravdu vysoký. Odhady uvádějí něco mezi stem až pěti sty tisíci.

Generál Manstein znal tyto skutečnosti. Četl všechny studie o Krymské válce. Věděl, že Sověti vybudovali pod starou pevností úplně nové moderní obranné dílo. Obrovské kasematy, betonová postavení děl s pancéřovými kopulemi a labyrintem podzemních zásobovacích skladů. Nebylo pochyb o tom, že se v roce 1942 bude chtít Stalin bránit zuby nehty, stejně jako car Mikuláš I. v letech 1854-55, neboť Sevastopol byl se svými výhodnými přírodními podmínkami hlavním opěrným bodem válečné flotily na Černém moři. Jestliže by padl, nezbylo by nic jiného, než se stáhnout do úkrytů na východním pobřeží.

Manstein a kapitán Wedel byli zabráni do rozhovoru, když v tom se ozval strašný hřmot, blýskání, třeskot a křik.

„Letec!", křičel Mansteinův pobočník nadporučík Specht. Italové ale přiskočili příliš pozdě ke svým PL-kulometům. Směrem od Sevastopolu přilétli dva sovětští stíhači a v hloubkovém letu pokropili ze svých palubních zbraní nic netušící člun.

Palubní desky se tříštily, kapitán Wedel, který stál vedle Mansteina se sesunul mrtev na palubu. Italský vrchní lodník u kormidla byl také mrtev.

Fritz Nagel, Mansteinův věrný průvodce v každé bitvě od prvních dnů války, byl vržen s těžkým průstřelem stehna na vzduchovou šachtu. Měl proraženou tepnu. Krev stříkala ze zranění v prudkých poryvech. Italský velitel strhl z těla košili a ovázal mu ránu.

Nadporučík Specht se vysvlékl, skočil do vody a plaval k břehu. Polonahý zastavil na břehu náhle se objevící nákladní vůz a odjel do Jalty. Zde si vzal motorový člun a co nejrychleji se vracel k hořící lodi, aby se ji pokusil odtáhnout do přístavu. Když se mu to podařilo a úspěšně přistáli, dopravil generál Manstein Fritze Nagela osobně do lazaretu. Bylo ale již pozdě, pro Nagela nebylo záchrany.

O dva dny později, kdy se již letouny VIII. leteckého sboru připravovaly k prvnímu aktu velké bitvy, stál generál Manstein na jaltském hřbitově u hrobu svého řidiče. To, co řekl generálplukovník nad rakví svého řidiče, si zaslouží být v jinak hrozné kronice ještě hroznější války zaznamenáno. „Ve společných letech denního života jsme se stali přáteli. Pouto přátelství nemůže přervat ani záludná kulka, která tě zasáhla. Můj vděk a věrnost, vzpomínky na tebe tě budou vyprovázet na věčnost. Přeji ti klid a mír, sbohem, můj nejlepší kamaráde!"

Čestná salva se nesla nad stromořadím. Od západu zaznívalo temné hřmění. Richthofenovy eskadry startovaly směrem k Sevastopolu. Ženisté vybudovali pozorovatelnu ve skalní stěně, která byla odolná proti dělostřeleckému a leteckému ostřelování. Odtud mohl člověk dalekohledem, jako z vyhlídkové věže, přehlédnout město a pevnosti v celé jejich šíři.

Na této pozorovatelně strávil Manstein se svým náčelník štábu, plukovníkem Bussem a se svým pobočníkem „Pepo" Spechtem hodiny a hodiny, a pozoroval účinnost prvních úderů letectva a dělostřelectva. Byl 3. červen 1942.

Zde, kde Rekové v době antiky zřizovali svá první tržiště, Gotové stavěli během stěhování národů své skalní hrady, kde později bojovali Janované a Tataři o přístavy a úrodná údolí a nakonec zde, kde tekla v Krymské válce v 19. století krev Angličanů, Francouzů a Rusů, seděl německý vojevůdce těsně přitisknutý ke skále a opět vedl bitvu o přístavy a zálivy ruského černomořského poloostrova Krym.

„Šílená palba", žasl Specht. Busse souhlasně přikývl. Byl ale skeptický. „Není ale ještě jisté, jestli se nám podaří vytvořit v tomto pevnostním pásu dostatek mezer pro útok pěchoty."

Manstein stál u velkého dalekohledu a pozoroval údolí Balbeku s kopcem, který místní nazývali „Ropný kopec". Štuky útočily ve sledech a přelétávaly těsně nad jejich hlavami. Snesly se nad Sevastopol, svrhly bomby, nechaly rozeznít své palubní zbraně, aby se opět otočily a letěly zpět. Bitevní letci hučeli ve vyšších hladinách, stíhači kolem nich čistili nebe. Bombardéry dosáhly svého. 11. armáda ovládla vzdušný prostor již několik hodin po zahájení bombardování. Slabé sovětské letectvo pobřežní armády bylo zničeno se všemi svými třiapadesáti letouny.

VIII. letecký sbor provedl denně 1 000, 1 500 i 2 000 vzletů. Zatímco z nebe nad Sevastopolem padal smrtelný déšť, chrlilo dělostřelectvo všech ráží své granáty na nepřátelská obranná postavení. Dělostřelci vyhledávali zamaskované baterie, srovnávali se zemí okopy a drátěné zátarasy. Ránu za ránou ostřelovali střílny a pancéřové kopule betonových postavení ruského dělostřelectva. Ve dne a v noci - pětkrát během 24 hodin.

Takto si Manstein představoval zahájení rozhodujícího útoku. Ne jak je obvyklé, soustředěný palebný úder dělostřelectva a letectva v trvání jedné až dvou hodin a poté zteč. To ne, Manstein věděl, že silná pevnostní zařízení Sevastopolu se stovkami betonových a pancéřových stanovišť, široký pás bunkrů, mohutné tankové baterie, tři obranná pásma s celkem 350 kilometry okopů, hluboké drátěné a minové zátarasy a ve skále kamenného břehu vybudovaná postavení raketometného dělostřelectva a minometů, nelze vyřadit obvyklou palebnou přípravou.

Proto Manstein plánoval vést pět dní masivní zničující palbu v součinnosti dělostřelectva, minometů, PL-kanonů a samohybných děl. Kolem 1 300 hlavní střílelo na rozkrytá pevnostní zařízení a polní postavení Sovětů. K tomu vrhaly eskadry VIII. leteckého sboru své náklady bomb na pozemní cíle.

Byla to smrtelná ouvertura. Nikdy v průběhu 2. světové války, ani před, ani po Sevastopolu, nebyly zasazeny na německé straně tak ohromné soustředěné dělostřelecké síly.

V severní Africe zahájil Montgomery koncem října 1942 před al-Alamejnem britskou ofenzivu proti Rommelovi s dnes již historickým počtem tisíc hlavní. Manstein nasadil u Sevastopolu ještě o tri sta hlavní více.

Zvláštní roli v dělostřeleckých úderech měly zadýmovací granáty. Poprvé zde byla tato nezvyklá zbraň nasazena v tak masivní koncentraci a na cílené body. Na frontu před pevnost byly přisunuty dva granátometné pluky a dva oddíly, a soustředěny pod společný zvláštní štáb plk. Niemanna. Na 21 baterií s 576 hlavněmi, mezi nimi baterie těžkého pluku s tříštivými a zápalnými granáty ráže 280 mm a 320 mm, které byly proti sovětským opevněním zvlášť účinné.

Každou sekundu vylétlo z hlavní pouze tohoto pluku 324 granátů, které dopadaly na polní opevnění protivníka. Morální účinek na Rusy byl stejně velký, jako obrovská smrtelná a ničivá síla. Když pouze jedna baterie se šesti hlavněmi vystřelila na jeden úder 36 granátů s ohromujícím hlukem na nepřátelská postavení, byl účinek strašný.

Tříštivá síla jednoho zápalného granátu nebyla sice tak velká jako dělostřeleckého, ale tlaková vlna při detonaci v malém prostoru plošného cíle rozervala i krevní cévy. Vojáci, kteří neleželi v bezprostřední blízkosti výbuchu, byli demoralizováni ohlušujícím rachotem a ochromeni tlakovou vlnou. Strach vedl k panice. Podobné účinky měly na jinak již netečné Rusy i letouny, nazývané štuky. Německé jednotky reagovaly podobně při nasazení „Stalinových varhan", ruských raketometů Kaťuša.

Mezi klasickým dělostřelectvem, které působilo u Sevastopolu, byli i takoví výjimeční giganti, jako moždíř „Gamma", moždíř „Karl" - nazývaný také „Thor" a železniční dělo "Dora". Všechny tři byly vrcholem vývoje německého dělostřelectva. Zkonstruovány byly pro boj proti nepřátelským pevnostem. Před válkou byla vedle belgických valů a Maginotovy linie opevnění pouze v Brestu, Lomše, Kronštadtu a právě v Sevastopolu. Leningrad nebyl v pravém slova smyslu pevností a staré městské pevnosti na francouzském atlantickém pobřeží již vůbec ne.

Moždíř „Gamma" byl znovuzrozením „Tlusté Berty" z první světové války. Jeho granáty ráže 427 mm měly hmotnost 923 kg a mohly zasáhnout cíle na vzdálenost 14,25 km. Délka hlavně byla 6,72 m. K obsluze této zbraně bylo zapotřebí úžasných 235 vojáků.

Ale „Gamma" byl trpaslík proti moždíři „Karl" s ráží 615 mm, jednomu z největších děl 2. světové války, a speciální zbraně pozemního vojska proti nejsilnějším betonovým opevněním. 2 200 kg těžké betonové granáty, které prorazily nejsilnější betonové desky, byly vystřelovány z příšery, která měla velmi málo společného s klasickým moždířem. Zavalitá, pět metrů dlouhá hlaveň s mocnou lafetou na podvozku připomínala spíše fabriku s komínem. Ale ani „Karl" nebyl dělostřeleckým „nonplusultra". To stálo v Bachčisaraji, „paláci zahrad" tatarských chánů a jmenovalo se „Dora", nazývané též „Těžký Gustav". Byl to největší kanón poslední války. Ráže 800 mm. K přepravě tohoto monstra bylo zapotřebí 60 vagonů. Z jeho 32,5 m dlouhé hlavně byly na vzdálenost 47 km vystřelovány granáty o hmotnosti 4 800 kg. A ještě těžší granáty, protipancéřové, o hmotnosti 7 000 kg, střílela „Dora" na cíle vzdálené 38 km. Střela a nábojnice byly celkem 7,8 m dlouhé.

„Dora" střílela rychlostí 3 střely za hodinu. Toto obří dělo stálo při střelbě na dvou kolejích. Dva protiletadlové oddíly byly neustále nasazeny k ochraně. Obsluha, ochrana a technické zabezpečení čítaly celkem 4 120 mužů. Jenom k vedení palby byl určen jeden generálmajor, jeden plukovník a 1 500 mužů.

Tyto některé údaje ukazují, že zde byl tradiční kanón giganticky předimenzován tak, že jeho konečný efekt byl nesporný. Je faktem, že jediná střela z „Dory" zničila u Sevastopolu v zátoce Severnaja muniční sklad, který byl 30 metrů pod zemí.

Manstein stál již třetí hodinu ve svém skalním hnízdě. Studoval údery a porovnával je s precizními podklady, které mu poslali oba velitelé dělostřelectva jeho armády, generál-poručík Zuckertort a generálporučík Martinek. Manstein byl muž detailu. Snad také zde leží tajemství jeho úspěchů.

„Protiletadlové kanóny jsou jednoduše pro taková opevnění nenahraditelné", a 18. protiletadlový pluk byl známý svou účastí v dělostřeleckém boji u Sevastopolu. Razantní ..acht - acht" (osmaosmdesátka) byly nejlepší zbraní k ničení těchto opevnění, která ležela nad úrovní země. Tak, jako byly minomety nasazeny v přední linii, ostřelovaly osmaosmdesátky, tyto zázračné zbraně 2. světové války, přímou palbou bunkry a střílny.

181 787 střel vystřelily baterie 18. protiletadlového pluku v průběhu bitvy o Sevastopol.

Z Mansteinovy pozorovatelny bylo možné dobře rozpoznat tři, do hloubky členěné obranné systémy, které chránily centrální pevnost.

První byl 2 - 3 km široký, se čtyřmi za sebou členěnými a zadrátovanými postaveními zákopů, mezi nimi ležely dřevěné bunkry a betonová bojová postavení. Výbuchy min při zásazích dělostřelectva před a mezi okopy prozrazovaly, že Rusové položili kromě toho hustá minová pole. Muselo se počítat s tím, že tyto neviditelné minové zátarasy byly určeny na obranu proti zteči pěchoty.

Druhé obranné pásmo bylo asi 1,5 km široké a náležel k němu především severní úsek, mezi Balbeckým údolím a zátokou Severnaja, tvořený řadou nejtěžších opevnění, kterým dali němečtí dělostřelci přiléhavá jména: „Stalin", „Molotov", „Volga", „Sibiř", „GPU" a především „Maxim Gorkij I" se svými 305 mm bateriemi. K tomu ještě hnidopich „Maxim Gorkij II", který se nacházel jižně od Sevastopolu, podobně vyzbrojen.

Východní systém pevností byl výhodný již členěním terénu. Hluboká skalnatá údolí a opevněné kopce nabízely ideální obranu. „Adlerhöhe" (Orlí výšina), „Zuckerhut" (Cukrový klobouk), „Nordnase" (Severní nos) a „Rosenhügel" (Růžový kopeček) byla pro bojovníky od Sevastopolu nezapomenutelná jména.

Třetí obranné pásmo probíhalo těsně okolo města. Byl to opravdový labyrint zákopů, kulometných hnízd, minometných a dělostřeleckých postavení.

Podle sovětských údajů byl Sevastopol bráněn sedmi pěšími divizemi, jednou opěšalou jízdní divizí, dvěma pěšími brigádami, třemi námořními brigádami, dvěma pluky námořní pěchoty, různými tankovými prapory a samostatnými svazky - celkem 101 238 muži. Dále deset dělostřeleckých pluků a dva minometné oddíly, jeden pluk protitankových kanónů; tedy asi 45 těžkých dělostřeleckých jednotek pobřežní obrany stálo s celkem 600 děly a 2 000 minomety v obraně.

Skutečně oheň chrlící hrad, který měl Manstein dobýt se svými sedmi německými a dvěma rumunskými divizemi.

Noc mezi 6. a 7. červnem byla horká a dusná. Nad ránem zavála od moře lehká bríza, která však s sebou nepřinesla mořský vzduch, ale prach, který se táhl z předpolí Sevastopolu přes německé linie a dým, který přicházel od hořících muničních skladů v jižním městě.

Když se rozednívalo, udeřila německá palba ještě jednou. Pak vyrazila pěchota. Za palebné podpory zaútočily ve tři hodiny a padesát minut úderné skupiny pěchoty, spolu s ženisty na celé frontě proti nepříteli.

Těžiště leželo na severní frontě. Tam útočil LIV. sbor se čtyřmi pěšími divizemi a zesíleným 213. pěším plukem. Ze západu na jih útočil XXX. sbor.

Nahoře, v údolí Balbeku a v rokli Kamyšly vytvořili ženisté průchody v minových zátarasech, aby mohlo být co nejdříve nasazeno dělostřelectvo k podpoře pěchoty. Pěchota mezitím bojuje o první postavení nepřítele. Dělostřelectvo sice zničilo zákopy a bunkry,

ale Rusové, kteří přežili, se houževnatě brání. Ručními granáty a dýmovnicemi museli být ničeni ve svých dobře maskovaných okopech.

Dolnosasům 22. pěší divize připadla těžká úloha, dobýt pevnost „Stalin". Již předchozí zimu se úderné roty 16. pěšího pluku jednou vyšplhaly až k vnějším valům tohoto díla, ale byly odraženy a musely se stáhnout zpět do údolí Balbeku.

Nyní opět platilo - ještě jednou překonat tuto krvavou cestu. 13. června zaútočil 16. pluk opět na pevnost. „Stalin" byl v rozvalinách, ale z každé skuliny nebo jámy byla vedena palba. Na Andrejevově křídle nasadil velitel pouze komsomolce, mladé komunisty a jejich soudruhy. V bojové zprávě je uvedeno: „Byl to nejnepoddajnější nepřítel, kterého jsme kdy zažili".

Jen jeden z mnoha příkladů: Třicet mrtvých leželo v jednom bunkru, který dostal plný zásah do střílny. Přesto se deset přeživších bránilo. Nakupili mrtvé jako ochranu proti střelám před střílnu. Plamenomety vrhají své ohňové paprsky proti této živé stěně a ruční granáty dokonávají dílo. Je vidět některé německé vojáky jak zvracejí. Teprve odpoledne se vypotácejí čtyři úplně vyřízení Rusové z rozvalin. Vzdali se poté, co se jejich politruk zastřelil.

Oba útočící prapory dolnosaského 16. pluku byly v těchto bojích silně zdecimované, důstojníci byli vyřazeni. Velení zbytků rot obou praporů převzal jeden poručík ze zálohy pluku.

Do 17. června pokračovaly krvavé boje v sálavém horku ve druhém obranném pásmu. Nesnesitelný zápach se vinul nad bitevním polem, na kterém leželo bezpočet mrtvol. Bavoři napravo od Dolnosasů utrpěli tak velké ztráty, že museli být dočasně vyvedeni z boje.

U obou německých svazků nebyla situace růžová. Ztráty byly vyšší a vyšší a citelný nedostatek munice nutil k dočasnému přerušení bojů. Někteří velitelé již radili, aby byly boje zastaveny do té doby, dokud nebudou přisunuty nové síly. Manstein ale věděl, že s posilami nemůže příliš počítat.

17. června vydal rozkaz k novému generálnímu útoku na celé severní frontě. Vykrvácené pluky nastoupily ještě jednou s pevnou vůlí hlavní překážku dobýt.

V údolí Balbeku, 4 kilometry západně od „Naftové hory", byly zavedeny do palebných postavení dva moždíře ráže 355 mm. Jejich úkolem bylo zničit pancéřové kopule „Maxima Gorkého I". Těžká, 305 mm děla sovětské pevnosti ovládala údolí Balbeku a cestu k pobřeží.

Byla to velmi namáhavá práce, dostat oba obry do palebných postavení. Po čtyřhodinové námaze stavebního odřadu, mohl konečně velitel baterie nadporučík von Chadim vydat rozkaz k palbě. S obrovským hřmotem zahájily tyto příšery svoji činnost. Po třetí salvě hlásí strážmistr Meyer, jenž ležel v nejpřednější linii jako předsunutý pozorovatel, že zásahy neměly na pancéřové kopule žádný účinek.

Chadim nařídil použít speciální granáty, zvané „röchling". Pomocí jeřábů byly připraveny 3,6 metrů dlouhé náboje o váze 1 000 kilogramů. Poprvé byly použity při polním tažení do Francie, proti opevnění u „Lutychu". Tento granát neexplodoval při dopadu, ale teprve po proniknutí do překážky.

Poddůstojník Friedel Forster a jeho čtrnáct kamarádů si u prvního děla zacpali uši, jakmile dal nadporučík povel rukou „Pal!". O dvacet minut později následoval povel pro obě děla současně: „Pal!"

Krátce poté přišlo od Meyera radiové hlášení: „Pancéřová kopule vyletěla z úchytů!"

Hlava „Maxima Gorkého I" je proražena. Hlavně 305 mm lodních děl letí jedna po druhé do vzduchu. Baterie mlčí.

Nyní nastala hodina pro plukovníka Hitzfelda, dobyvatele Tatarského příkopu u Kerče. Na čele praporů svého pluku útočí na pevnost a obsazuje pancéřové věže a přístupy.

„Maxim Gorkij I" už nemůže vést palbu. Sovětská posádka uvnitř tohoto mohutného, 300 metrů dlouhého a 20 metrů širokého díla se ale nevzdává. Po skupinách provádějí Sověti bleskurychlé výpady tajnými přístupy a výstupními kanály.

24. ženijní prapor obdržel úkol, učinit konec těmto přízrakům. Na výzvy ke kapitulaci odpovídají Sověti palbou ze samopalů. Němci použijí dynamit, zápalné a zadýmovací látky. Poté, co se plyny a dým rozptýlily, vedou Sověti dále palbu ze střílen a dalších otvorů.

Při druhém použití trhaviny se konečně rozerve betonové monstrum a uvolní se přístupy. Před ženisty se otevírá obrovské břicho. Do hloubky tří poschodí sahá „Maxim Gorkij I". Celé město, ve kterém byly prostavěny doslova miliony.

Je zde vlastní vodárna a elektrárna, nemocnice, kantýny, strojírny s muničními výtahy. Každý prostor a chodba jsou uzavřeny dvojitými ocelovými dveřmi a ty jsou připraveny k tomu, aby mohly být kdykoliv odpáleny.

Těsně u stěny se tisknou ženisté. Potom, jak jsou dveře rozervány, vrhají do otvorů granáty a postupují dále.

Na chodbách leží mrtví Rusové. Vypadají strašidelně, neboť všichni mají plynové masky, k jejichž nasazení je donutil kouř a zápach. Z další chodby jsou postupující Němci ostřelováni ze samopalů. Vrhají do těch míst granáty, střílí, snaží se vyrvat dveře. Krvavá hra začíná nanovo. Takto to jde hodinu za hodinou, dokud se boj nepřiblíží k mozku pevnosti, velícímu středisku.

Boj v pevnosti „Maxim Gorkij I" je pečlivě sledován i v Sevastopolu, v bunkru viceadmirála Okťabrského. Radista podporučík Kuzněcov sedí u svého aparátu v radiovém středisku a poslouchá. Každých třicet minut obdrží z „Maxima" hlášení o situaci. Rozkaz admirality velitelům a komisařům zní: „Boj do posledního muže!"

Přišlo hlášení. Kuzněcov poslouchá a píše: „Zbývá nás ještě 46 mužů. Němci buší na pancéřové dveře a požadují, abychom se vzdali. Dvakrát jsme otevřeli střílnu, abychom vedli palbu. Nyní je to již nemožné."

O třicet minut později probíhá již poslední hovor: „Je nás ještě dvacet dva! Připravujeme se, abychom se odpálili do povětří. Přestáváme vysílat. Sbohem!"

Tak se také stalo. Centrum pevnosti se samo odpálilo. Boj skončil. Z tisícičlenné osádky padlo do zajetí pouze 40 raněných. Toto číslo říká vše.

Zatímco probíhaly boje o „Maxima Gorkého I", dobyly saské prapory 17. června pevnosti „GPU", „Molotov" a „Čeka".

Také brémská 22. pěší divize generálmajora Wolffa si vlevo od Sasů razila cestu na jih a obsadila týž den baterií samohybných děl pevnost „Sibiř". 16. pěší pluk obsadil pevnosti „Volga" a „Ural". Brémští dosáhli jako první 19. června zátoku „Severnaja", poslední severní bariéru před jižním okrajem města.

Braniborsko-Meklenburská 50. pěší divize a 4. rumunská horská divize měly nevděčnou úlohu. Musely se prodrat křovinatým a skalnatým terénem ze severovýchodu až k výšině Gajtany.

Na západní frontě byl podle plánu zasazen XXX. sbor pod velením Fretter-Pica teprve 11. června. Jeho divize postupovaly oboustranně velké silnice, která spojovala pobřeží a město. Jejich úkolem bylo ovládnout výšiny Sapun, které byly klíčem k jihu města. Zde se bojovalo o kopce a strže. Malá válka proti zesíleným opěrným bodům a dobře opevněným skalním hnízdům. „Severní nos", jeskyně Kamary a další, to byla hlavní ohniska bitvy.

Horské pluky se probojovávaly přes strmé skály pobřežního pohoří. Pevnost Balaklava byla dobyta již na podzim roku 1941, ale horští myslivci zde měli co dělat ještě v červnu 1942. Byly to hodiny příslušníků úderných skupin a jejich velitelů. Nezapomenutelní jsou poručík Koslar, vrchní šikovatel Keding a šikovatel Hindemith. Výšina „Pulec", „Rumělka I, II, III", stejně jako „Růžový pahorek" a pověstné vinice, to jsou místa krvavých bojů na tomto úseku.

Zesílená 170. pěší divize dobyla důležité výšiny Sapun. Za jeden a půl hodiny se probil 240. ženijní prapor pod velením poručíka Myliuse na hřebeny výšin. Zde, u cíle, vytvořil pěší prapor předmostí. Před jejich očima leželo město a přístav Sevastopol.

18. června obsadil major Baake se 72. průzkumným oddílem „Orlí výšinu".

Nevděčný úkol obdržel 420. pěší pluk. Ten musel zaútočit na starý anglický hřbitov, na kterém byli pochováni padlí z Krymské války. Sověti přeměnili hřbitov na opevněné palebné postavení baterie - pevnost budící hrůzu.

20. června padla pevnost „Lenin".

Když po těžkých bojích padla severní pevnost a pověstná baterie Konstantinovski na úzkém jazyku země zvaném Severní kosa, a tím byl ovládnut vjezd do přístavu, ležel celý Sevastopol v sevření. Manstein měl všechna opevnění kolem Sevastopolu v ruce. Přesto sovětské velení nasadilo v noci na 26. června na všech možných mořských plavidlech ve směru na město ještě jednu střeleckou brigádu.

Uder k obsazení vedly 22. a 24. pěší divize.

27. června krátce po půlnoci: Bezhlučně se na vorech přesunují jednotlivé roty přes zátoku. Nepřítel odhalil tento záměr příliš pozdě. První úderné skupiny jsou již u elektrárny, která je zakrátko obsazena.

Prapory se potají přibližují k městu. Při rozednění přilétají štuky a svými údery uvolňují cestu pěchotě. Poslední velký protitankový příkop je překonán.

Sovětská obrana se zhroutila. Tu a tam, do posledního dechu, ještě ojediněle bojuje komisař, velitel nebo komsomolec.

U strmého břehu severní zátoky sedí okolo tisíce dětí, žen a vojáků v zabarikádované štole. Velící komisař odmítá otevření brány. Ženisté připravují trhavinu. Komisař najednou vyhazuje celou štolu do vzduchu i se všemi lidmi. Svoji smrt zde nachází i tucet německých ženistů.

3. července je vše u konce. Sevastopol, nejsilnější pevnost světa, padl. Dvě sovětské armády jsou rozdrceny. Devadesát tisíc rudoarmejců je zajato. Na bitevním poli leží vedle tisíců mrtvých také 467 děl, 758 minometů a 155 protitankových a protiletadlových kanónů.

Velitelé pevnosti admirál Okťjabrskij a generálmajor Petrov však na bojišti nezůstali. Byli 30. června odvezeni rychlým člunem z pevnosti.

Mansteinova 11. armáda byla nyní volná pro realizaci velkého plánu, pro již zahájenou ofenzivu proti Stalingradu.

Plán nástupu padá do ruských rukou

Přerušená oslava - major Reichel zmizel - osudný let - dva tajuplné hroby - Rusové znají plán ofenzivy - útok je přesto zahájen

Komisarova vila byla zařízena s překvapivým vkusem. Ležela v malé zahradě na okraji Charkova a měla dvě poschodí. Vybudovány byly i sklepní prostory. Soudruh komisař si nežil špatně. Byl to ostatně muž s velkou odpovědností. Těžký průmysl v Charkovské oblasti podléhal jemu. To vše byla ale již minulost, neboť nyní měl ve vile svoji rezidenci generál tankových vojsk Stumme se štábem XXXX. tankového sboru.

Stumme byl vynikající důstojník se smyslem pro umění žít. Vždy byl plný života. Malý postavou, ale velký svou energií. Nikdy bez monoklu, který nosil již jako mladý důstojník jezdectva. Kvůli vysokému krevnímu tlaku byla jeho tvář stále lehce červená. Při jeho tělesné konstituci byla nasnadě i jeho přezdívka. Důstojníci a vojáci jeho štábu ho nazývali „Kulový blesk". Stumme to sám přirozeně také věděl, ale hrál si na nevědomého. Proto ani nijak nereagoval, když náhodně zaslechl, že je tak titulován.

Stumme nebyl žádný příslušník štábu vědeckého typu, ale muž praxe, s citem pro taktické a operační myšlení. Náležel ke špičce německých tankových velitelů, chytrý plánovač se schopností okamžitého jednání. Muž fronty, milovaný svými vojáky, o které pečoval s nezdolným úsilím, respektovaný i svými důstojníky, kteří ho obdivovali pro jeho energii a cit.

Jeho slabostí, příjemnou slabostí, bylo dobré jídlo a pití. „Válka a ještě k tomu špatně jíst? Ne, pánové!", to bylo jeho oblíbené rčení. Se svými hosty se vždy rozdělil o dobrá sousta, která obstaral jeho náčelník ubytovací služby.

Hosty pozval i 19. června na večeři. Byli zde tři velitelé divizí a velitel dělostřelectva: Generálmajor Breith, generálmajor Fremerey, generálmajor von Boineburg-Lengsfeld a generálmajor Angelo Müller. Přítomni byli dále náčelník generálního štábu armádního sboru podplukovník Franz, příslušníci štábu podplukovník Hesse a poručík Seitz, jakož i sborový adjutant, světoznámý skokan na koni podplukovník Harry Momm.

„Ještě pár dní se můžeme vyspat, pánové", pozdravil Stumme své důstojníky. „Tentokrát to snad vyjde a srazíme Stalina na kolena."

„Snad", zabručel robustní generál Breith, původem z Falcka.

Všichni tři velitelé divizí byli již dva dny předtím seznámeni ústně s úkoly sboru v rámci první fáze operace „Modrý". Ústně, neboř o plánu, nebo sborových rozkazech k ofenzivě se nesměl dozvědět podle přísných, Hitlerem formulovaných předpisů o utajení před zahájením útoku ani velitel divize.

„Nemohli bychom přece dostat několik stěžejních bodů písemně?", požádal jeden z velitelů. Bylo to sice proti přísným předpisům, ale Stumme souhlasil.

„Tankový sbor nemůže být veden za příliš krátké opratě", řekl náčelníkovi štábu a nadiktoval asi půl stránky strojopisu poznámek: „Pouze pro pány velitele divizí!" Pouze o první fázi operace „Modrý". Podplukovník Hesse nechal dopravit tento supertajný dokument zvlášť spolehlivými kurýry k jednotlivým divizím.

Tato praxe byla obvyklá u mnoha sborů, neboť jak mohl velitel divize, velitel rychlého svazku, který provedl průlom využít tuto šanci, jestliže nevěděl, má-li být rozšiřován na sever, jih, nebo západ?

Stummův sbor měl například v první fázi za úkol, udeřit ve svazku 6. armády přes Oskol a potom se stočit severně k obkličovací operaci. Jestliže divize rychle překonaly řeku, bylo nutné, aby velitelé znali zámysl a mohli bez ztráty času rychle jednat.

Stumme měl dobré zkušenosti se svou metodou vydávání krátkých písemných informací velitelům divizí. Nikdy nevynechal tento způsob a nikdy se nic nestalo - do 19. června se nic nestalo.

Stumme šelmovsky vychutnával překvapení večera: Podával se srnčí hřbet ze srnce, kterého zastřelil podplukovník Franz při objížďce postavení. Jako předkrm byla servírována dóza kaviáru, a k tomu krymský sekt. Obé zabavil snaživý zásobovací důstojník v charkovském skladu. Hosté se nenechali nutit.

Sladký krymský sekt povzbuzoval náladu, o čemž svědčí jak stolování carů, tak i sovětských lidí. Také u Stummova stolu panovala 19. června večer dobrá nálada. Důstojníci, jež společně prožili krutou zimu, viděli všechny věci nyní optimističtěji.

Především sám velící generál byl plný energie a optimismu. Odpoledne hovořil s velením armády. Také zde panovala dobrá pohoda. Generál von Mackensen vytvořil nad Charkovem v prostoru Volčanska, východně od Doněcu 6. armádě mezeru, a tím jí vybojoval na protilehlém břehu u Burluku, velmi výhodné výchozí pozice pro velkou ofenzivu.

Během velmi odvážné obkličovací operace rozdrtil Mackensen svými čtyřmi rychlými a čtyřmi pěšími divizemi podstatně silnější svazky Rusů, jež byly navíc dobře opevněny v kopcovitém terénu u Doněcu. Celý prostor byl obsazen a 23 000 vojáků bylo přitom zajato. 6. armáda generála Pauluse tak nyní nemusela podstupovat při přechodu řeky Doněc žádné příliš velké riziko.

Podplukovník Franz demonstroval pomocí nože, vidličky, dezertní lžičky a skleničky zajímavou Mackensenovu operaci, kterou dovedl s mimořádně malými ztrátami do úspěšného konce. Tato operace byla důkazem toho, že německé východní vojsko získalo po zimní katastrofě opět svoji bývalou údernou sílu.

Bylo pět minut před desátou. Přišel Hessův písař Odinga, protáhl se k podplukovníku Hessemu a cosi mu šeptal do ucha. Hesse vstal a omluvně pronesl ke Stummemu: „Volají mne spěšně k telefonu, pane generále." Ten se zasmál: „Nedoneste nám žádnou tatarskou zprávu!"

Hesse odpověděl: „Tomu nevěřím, pane generále, je to ordonanční důstojník 23. tankové divize."

Když se oba ocitli venku a sešli ze schodů, poznamenal šikovatel Odinga: „Vypadá to, že je u 23. divize pěkně husto, pane podplukovníku."

„Opravdu?"

„Ano, vypadá to tak, že major Reichel dnes odpoledne zmizel."

„Co?" Hesse seskočil z posledních schodů a vzápětí byl u telefonu a ptal se: „Ano, co se děje Teichgrábere?" Pak mlčel a řekl: „Ne, u nás není." Hesse se podíval na náramkové hodinky: „Ve čtrnáct hodin odletěl, říkáte? Nyní je již 22 hodin. Člověče. Cože to měl u sebe?" Hesse pozorně naslouchal: „Svoji tašku s mapami? Co? Také obálku s poznámkami? Ano, pane bože, s něčím takovým letí na průzkum?"

Hesse byl jako bez ducha. Hodil sluchátko na vidlici a pospíchal do jídelny. Okamžitě umlkla povznesená nálada společnosti. Všichni viděli, že se něco stalo. Krátkými'větami informoval střídavě Stummeho a von Boineburg-Langsfelda: Major Reichel, příslušník štábu 23. tankové divize, výtečný a spolehlivý důstojník, odlétl ve 14 hodin s pilotem nadporučíkem Dechantem na velitelské stanoviště XVII. armádního sboru, aby si odtud prohlédl prostor nástupu divize, jak bylo uvedeno v podkladech pro velitele divize. Reichel určitě přeletěl nad velitelským stanovištěm k hlavní bojové linii. Dosud se ještě nevrátil a v pásmu divize také nepřistál. Měl sebou jak poznámky, tak i mapu s vyznačenými divizemi armádního sboru a zakreslenými cíli útoku v první fázi operace „Modrý".

Stumme okamžitě vyskočil ze židle. Boineburg-Langsfeld se ho snažil chlácholit: „Jistě přistál někde za našimi divizemi. Nemuselo se stát to nejhorší." Bránil se myšlenkám, které se daly vyčíst ve všech obličejích. Byl zajat Rusy! S nařízením, s cíli operace „Modrý"!

Stumme byl nyní opravdu jako „kulový blesk". Všem divizím na frontě bylo okamžitě nařízeno, aby zjistily, zda vpředu nebylo zpozorováno něco dělostřeleckými pozorovateli nebo veliteli rot.

Ve štábu sboru bylo najednou jako v úle. Bzučelo a zvonilo zde všechno. Netrvalo to ani čtvrt hodiny a hlásil se 336. pěší pluk. Předsunutý dělostřelecký pozorovatel viděl něco mezi 15. a 16. hodinou letoun, jak kličkoval mezi hustými mraky a najednou, když se nad celý bojový úsek snesla letní bouře, klesal a přistál u ruských postavení. Stumme hned nařídil: „Vyslat silnou údernou skupinu!"

Podplukovník Hesse vydal podrobné rozkazy k pátrání. V první řadě pátrat po obou zmizelých. Nebudou-li nalezeni, pak hledat aktovku a mapu. Jestliže byl v prostoru již nepřítel, kontrolovat, zda se na místě nenachází stopy po požáru nebo boji, při kterém mohly být papíry zničeny.

336. pěší divize vyslala za ranního rozbřesku 20. června zesílenou rotu do nepřehledného terénu. Druhá rota zabezpečovala bok a vedla palbu k odpoutání nepřítele.

V jednom malém údolíčku bylo nalezeno letadlo, ale prázdné. Žádná aktovka, žádné mapy. Přístroje byly vymontovány, jak to Rusové rádi dělají, když ukořistí nějaký německý stroj. Nebylo vidět žádné stopy po požáru, které by ukazovaly na zničení písemností a mapy. Také žádné stopy krve, žádné stopy po boji. Nádrž stroje měla jeden průstřel. „Prohledat okolí", nařídil kapitán. Po skupinkách pročesávali okolí. V tom se ozvalo zvolání jednoho poddůstojníka: „Tady!", ukazoval na dva kopečky země, vzdálené asi třicet metrů od letadla. Dva hroby. Tím bylo veliteli roty vše jasné. Odchod.

Generál Stumme kroutil hlavou, když obdržel hlášení o dvou hrobech. „Odkdy dbají Rusové na dodržování piety a pohřbívají mrtvé. A přímo u letadla."

„Mně to také nejde do hlavy", podotkl podplukovník Franz.

„Chci to přesně vědět, snad je v tom nějaká čertovina", rozhodl Stumme.

336. pěší divize obdržela rozkaz, aby provedla ještě jednou výpad, otevřela oba hroby a prověřila, zda v nich leží Reichel a Dechant.

Příslušníci 685. pěšího pluku vyrážejí znova. Pobočník majora Reichela jde s nimi, aby mohl mrtvého identifikovat. Hroby byly otevřeny. Pobočník byl přesvědčen, že v jednom z mrtvých poznal majora, ačkoli byla mrtvola oblečena pouze do spodního prádla a naskýtala nepříliš příjemnou podívanou. Ani ve druhém hrobě se nenašly součásti uniformy.

Jaké hlášení bylo z XXXX. sboru podáno o vyšetřování a nalezených mrtvolách, se nedá dnes již přesně zjistit. Jednotliví důstojníci štábu si vůbec nevzpomínají na to, že by nějaké mrtvoly byly nalezeny. Zpravodajský důstojník sboru, který se v tomto čase nalézal na předsunutém velitelském stanovišti, vzdáleném několik málo kilometrů od místa neštěstí, se ihned zapojil do pátrací akce a uvedl, že Reichel beze stopy zmizel. Naproti tomu podplukovník Franz je přesvědčen, že mrtvoly byly jednoznačně identifikovány.

I přes jasné údaje štábních důstojníků 336. pěší divize se vyskytly pochybnosti o tom, zda Sověti neprovedli nějaký trik, aby Němce zmátli. Přesto obdržela paní Reichelová od plukovníka Voeltera, důstojníka štábu 6. armády, písemné sdělení, že její manžel byl se všemi vojenskými poctami pohřben na vojenském hřbitově v Charkově. Obdržela také fotografii hrobu. Snubní prstýnek, který její muž stále nosil, jí však zaslán nebyl. A tak zůstává i dnes tento případ zahalen nejasnostmi.

Pro německé velení bylo koncem května přirozeně důležité vědět, zda je Reichel mrtvý, nebo se nachází živý v ruském zajetí. Jestliže byl mrtev, mohli Rusové vědět pouze to, co měl zakresleno v mapě a co bylo v písemnostech - první fáze operace „Modrý". Byl-li však živý v ruském zajetí, existovalo nebezpečí, že jej specialisté GPU donutili říci, co věděl. A Reichel věděl, přirozeně v hrubých rysech, vše o velkém plánu. Není možno domyslet, jestliže sovětská tajná služba našla prostředky a cesty, jak přivést Reichela k výpovědi, veškeré následky. Bylo dost důvodů se o to obávat.

Nebylo tajemstvím, že ruské jednotky měly na frontě striktní rozkaz dopravit okamžitě na nejbližší nejvyšší štáb každého důstojníka s červenými pásy na kalhotách, to znamená důstojníky generálního štábu. Také padlí důstojníci generálního štábu museli být odsunuti, aby Němci nevěděli, zda jsou ještě naživu. Proč se Sověti najednou od tohoto odklonili? Proč to pohřbívání?

Bylo pouze jedno řešení této záhady, které bylo logické. Reichel a jeho pilot byli zajati sovětskou průzkumnou hlídkou a potom zastřeleni. Když velitel hlídky přinesl mapu a dokumenty svému nadřízenému, ten okamžitě poznal, že jde o vyššího německého štábního důstojníka. Aby se vyvaroval nepříjemnostem a vyhnul se eventuální kontrole, nebo otázce na mrtvoly, vyslal hlídku zpět a nechal oba zabité důstojníky pohřbít. Přirozeně, že musel tento případ ihned hlásit na armádu. Podplukovník Franz telefonicky informoval o případu již v noci na 20. června kolem jedné hodiny náčelníka štábu 6. armády, tehdejšího plukovníka a později generálporučíka Arthura Schmidta. Generálovi tankových vojsk Paulusovi nezůstalo nic jiného, než tuto věc s těžkým srdcem hlásit dál přes skupinu armád, až do vůdcova hlavního stanu v Rastenburgu.

Naštěstí byl Hitler v Berchtesgadenu a nedověděl se o této záležitosti, když byla ještě horká. Polní maršál Keitel vedl první vyšetřování. Přikláněl se k názoru zavést proti spoluvinným důstojníkům „přísná Hitlerova opatření".

Keitel se přirozeně obával Hitlerovy reakce. V souladu s rozkazem vůdce bylo naprosto jasné, že operační plány smějí být vyššímu štábu sdělovány pouze ústně. Ve směrnici číslo 41 vydal Hitler sám ještě jednou přísné předpisy o utajení přímo pro rozhodující operaci „Modrý". Také při každé příležitosti připomínal základní poučku, jak to odpovídalo jeho špiónomanii: Nikdo nesmí vědět víc, než je pro splnění úkolu bezpodmínečně nutné.

Generál Stumme, jeho náčelník štábu podplukovník Franz a velitel 23. tankové divize generál von Boineburg-Lengsfeld byli tři dny před ofenzivou odvoláni z funkcí. Stumme a Franz byli navíc postaveni před mimořádný senát říšského válečného soudu. Senátu předsedal říšský maršál Göring. Obžaloba obsahovala dva body: Příliš včasné a příliš dalekosáhlé vydání rozkazu.

Ve dvanáctihodinovém projednávání mohli Stumme a Franz dokázat, že o příliš včasném vydání rozkazu nemůže být ani řeči. Jenom k přisunutí tankového sboru na předmostí Volčanska, přes jediný most na Doněcu, bylo nutných pět krátkých červnových nocí. Zůstal tedy jen jeden bod: „Dalekosáhlé vydání rozkazu". Ten byl těžištěm žaloby, neboť sbor upozornil tankové divize na to, že po překročení Oskola při stočení na sever, se mohou setkat s postupujícími maďarskými svazky, které mají zemitě hnědé uniformy, podobné ruským. Toto upozornění bylo důležité, protože existovalo nebezpečí, že si německé tankové svazky zmýlí Maďary s Rusy.

Ale toto zdůvodnění bylo soudem odmítnuto. Oba obžalovaní byli odsouzeni na pět, respektive dva roky vězení. Na závěr jednání přesto podal Göring oběma ruku a řekl: „Bojovali jste o svou věc statečně a bez vytáček. Podám o tom hlášení vůdci."

Göring rozhodně držel slovo. Také polní maršál von Bock se postavil v rozhovoru s Hitlerem v jeho hlavním stanu za oba odsouzené důstojníky. Čí slovo bylo rozhodující, nemůžeme nyní určit. Ale po čtyřech týdnech obdrželi Stumme a Franz sdělení, že je vůdce za jejich zásluhy a příkladnou statečnost propustil. Stumme šel jako Rommelův zástupce do Afriky a Franz jej následoval jako náčelník štábu afrického sboru. 24. října padl generál Stumme při útoku u al-Alamejnu. Zde je také pohřben.

Po odvolání Stummeho převzal velení nad XXXX. sborem generál tankových vojsk Leo, svobodný pán Geyr von Schweppenburg. Připadlo mu těžké dědictví.

Musíme vycházet z toho, že ruské vrchní velení vědělo o částech plánu a nástupu první fáze velké německé ofenzivy. Nejpozději 21. června Kreml tedy věděl, že Němci chtěli získat přímým úderem mohutných sil ze západu na Východ, z prostoru Kurska, a obkličujícím úderem z prostoru Charkova Voroněž, aby v tomto kotli, vzniklém mezi Oskolem a Donem, zničili sovětské síly před Voroněží.

Z mapy a dokumentů, které měl u sebe nešťastný Reichl, nemohli přesto Sověti vyčíst, že Weichsova armádní skupina měla hned nato udeřit na jih, případně jihovýchod, a že velkými operačními cíli byly Stalingrad a Kavkaz. Bylo by to možné pouze tehdy, kdyby byl Reichl živý v zajetí Rusů a mluvil. Pak by musel v hrobu u letadla ležet někdo jiný.

Otázka, která tím pro vůdcův hlavní stan vznikla, byla: Má se operace a její termín změnit?

Jak polní maršál von Bock, tak generál Paulus byli proti. Termín útoku byl přede dveřmi a Rusové nemohli tak jako tak moc dělat. K tomu ještě 22. června generál Mackensen zahájil svoji druhou, „přípravnou operaci", a ve spolupráci s částmi 1. tankové armády vytvořil pro 6. armádu výhodné výchozí podmínky v oblasti Kupjanska. Výsledkem těchto bojů bylo 24 000 zajatců a získání prostoru od Doněcu až po dolní Oskol.

Odrazový můstek pro zahájení dobrodružství operace „Modrý" byl tedy vytvořen. Nyní již nebylo možné vzájemně zapadající soukolí velkého plánu měnit, aniž by došlo k jeho ohrožení. Nastartovaný stroj musel běžet. Hitler proto stanovil i termíny k zahájení útoku. Pro armádní skupinu „Weichs" na severním křídle byl den „X" 28. červen, pro 6. armádu s XXXX. tankovým sborem 30. červen. Kostky byly vrženy.

68 německých divizí a okolo 30 divizí spojenců z Itálie, Rumunska, Maďarska a Slovenska, jakož i valonské, finské, chorvatské a další dobrovolnické svazky z mnoha evropských zemí, nastoupily k rozhodující ofenzivě plánu „Modrý".

To, co se nyní událo, je snad možné spojovat s tragickým Reichlovým pádem, a představuje zárodek německé tragédie v ruské válce. Zde je začátek řetězu strategických chyb, které nutně vedly ke stalingradské katastrofě.

Kdo chce pochopit obrat, který nastal u německého vojska na východě, ten musí vynaložit úsilí, aby pochopil poměrně těžké, ale dramatické strategické rysy operace „Modrý".

Základem první fáze bylo dobytí města Voroněž, které bylo důležitým zbrojním a hospodářským centrem a ovládalo jak Don s řadou přechodů, tak i řeku Voroněž. Kromě toho bylo i významným uzlem ruského severo - jižního spojení po silnici, železnici i vodě, od Moskvy ke Kaspickému moři. V německém plánu „Modrý" představovala Voroněž určitou točnu pro pohyb směrem na jih a pro podporu k zabezpečení křídel.

28. června zahájila Weichsova armádní skupina úder na Voroněž. Hlavní úderný klín představovala 4. tanková armáda, v jehož středu působil jako beran XXXXVIII. tankový sbor generála Kempfa.

Úkol ovládnou Voroněž byl svěřen 24. tankové divizi - kdysi 1. východopruské a jediné jezdecké divizi, která byla v zimě 1941/1942 přezbrojena na tankovou.

Divize, které velel generálmajor Ritter von Hauenschild, udeřila vší silou. Za palebné podpory VIII. leteckého sboru byla překonána sovětská obranná postavení, divize dosáhla řeku Tím a obsadila most. Pak se již řítil velitel divize ve svém obrněném transportéru přes most na čele zesíleného tankového pluku.

Dělostřelectvo a kolony sovětských střeleckých divizí byly zničeny. Také zde byly mosty dobyty neporušené. Vypadalo to jako divoký hon. Velitel divize a velitelství na čele, bez ohledu na nekrytá křídla, špicí vpřed, věrni receptu Guderiana: „Tankové jednotky postupují vpřed a při vhodné situaci mají vždy otevřená křídla".

Když bylo potřeba dotankovat, jednotky se přeskupily a rychle nově zformované bojové skupiny se hnaly dále. Večer, v první den útoku, dosáhly tanky a motocyklisté vesnice Jefrosinovka.

„Co se zde děje?" přemýšlí rytmistr Eichhorn: Strážní na kraji vesnice, radiovozy, štábní koně, nákladní vozy atd. To může být jenom nějaký vyšší štáb.

Pouze o vlásek unikl motocyklistům velký úlovek. V poslední chvíli odtud utekl štáb 40. sovětské armády. Nepodařilo se ho již dostihnout, ale armáda byla po ztrátě svého velení nebojeschopná.

Takto zopakovala 24. tanková divize v těchto horkých letních dnech roku 1942 ještě jednou klasický tankový úder z prvních dnů války, a tak ukázala, co může dobře vyzbrojená, svěží tanková divize proti Rusům dosáhnout. Pouze průtrž mračen mohla zastavit vítězstvím si jisté svazky. Pak se tanky zastavily, počkaly na připojení pěších pluků a na čele postupovaly dál.

30. června byla překonána již polovina vzdálenosti do Voroněže. Nyní bylo vpředu jen silně vybudované sovětské postavení, obsazené čtyřmi střeleckými brigádami. V záloze byly zjištěny dvě tankové brigády. To bylo již vážné.

Sověti se pokusili třemi tankovými sbory obklíčit německé svazky v průlomu a tím zajistit Voroněž. Generálporučík Fedorenko, zástupce lidového komisaře obrany a náčelník tankových vojsk, řídil osobně tuto operaci. Z toho je patrné, že Rusové si byli vědomi významu úderu na Voroněž.

Ale Fedorenkovi štěstí nepřálo. Tankový úder proti čelu 4. tankové armády, kterému přikládal velký význam, nebyl úspěšný. Německá taktika, hloubkový průzkum a pohyblivé velení byly základem vítězství nad silnějšími sovětskými tanky T-34 a KV.

30. června, v den kdy nastoupila poprvé do tankové bitvy 24. tanková divize, 150 km jižně zahájila útok 6. armáda severovýchodním směrem. Cílem útoku byla Voroněž. Tím byly vytvořeny velké kleště, které měly Stalinovi vytrhnout první zub.

XXXX. tankový sbor představoval silnou pěst, která měla udeřit z prostoru Volčanska. První úkol von Geyra zněl: Po dosažení Oskolu vytočit se směrem k severu a ve spolupráci s Kempfovým XXXXVIII. tankovým sborem vytvořit v prostoru Starý Oskol kotel.

Nyní se ale událo něco podivného. Vojska zjistila, že nepřítel sice energicky bojuje svými předvoji v silně vybudovaných obranných postaveních, ale hlavní síly Sovětů se organizovaně stáhly na východ. Poprvé se Rusové nezapojili do vstřícného boje. Stáhli se z hrozícího kotle. Co to znamená? Vědí snad přesně, co mají Němci v plánu?

Anebo se Rusové poučili z těžkých porážek posledního roku a nebrání již strategicky rozhodující prostory, aby se nenechali obklíčit? Nebo 6. armáda zahájila svůj útok chybně, to znamená příliš severně, a tak propásla vytvoření velkého kotle?

Ař již to bylo cokoliv, v každém případě tak nebyl splněn rozhodující Hitlerův rozkaz v plánu „Modrý".

Nová taktika Rusů

Osud Voroněže - Hitler opět mění plán - válečná rada v Kremlu - bitva se valí k jižnímu Donu - boj o Rostov - pouliční boje s NKVD - mosty u Batajska

Poté, co byl veliteli XXXX. tankového sboru hlášen ústup Rusů, okamžitě pochopil, že je tím ohrožena celá první část německé operace. Na tomto základě si vyžádal povolení k tomu, aby bez zdržování mohl udeřit na východ k Donu. 6. armáda dále setrvávala na svém plánu kotle, a byl tedy vydán rozkaz vytočit se směrem na sever, a tím uvolnit ruce 4. armádě. Rozkaz je rozkaz. Budiž. Kotel je tímto uzavřen, ale nic v něm není. Rusové se i s těžkými zbraněmi stáhli. Kruh byl uzavřen, ale myš z něj vyklouzla.

Nyní došlo i hlavnímu vůdcovu stanu, že situace neprobíhá plánovaně. Rusové se rychle stáhli k Donu. Dokážou uniknout přes řeku, zatímco 4. tanková armáda operuje v prostoru Voroněže? Potom by byla celá operace „Modrý" plácnutím do vody. Nebezpečí je velké. Není možné ztrácet čas.

Na základě této situace přichází Hitler 3. července ke zcela správnému závěru, že setrvávání na plánu, podle kterého by měla být nejdříve dobyta Voroněž, může ohrozit celou operaci „Modrý". Při jedné bleskové návštěvě v generálním štábu sdělil polnímu maršálu von Bockovi: „Bocku, již netrvám na dobytí města, nepovažuji ho také za nepostradatelné, a povoluji vám okamžitě zaútočit jižním směrem". To je rozhodující okamžik. Štěstí v bitvě je na vahách. Která miska klesne?

Geyr si vydechl, když 3. července pozdě v noci obdržel z 6. armády rozkaz, udeřit východně přímo na Don a tam odříznout ruský ústup.

Ale již 4. července v poledne obdržel nový rozkaz: Ne na východ, ale na sever ve směru na Voroněž a uvolnit jižní křídlo 4. tankové armády. Co se děje? Co se stalo u Voroněže? Co vězí za touto nerozhodností?

Je pozoruhodné, že během první poloviny války vydal Hitler všechna správná rozhodnutí ve zvláštní, jemu celkem ne vlastní plachosti. V případě Voroněže tak tomu nebylo.

Nenařídil von Bockovi: Necháte ležet město vlevo a budete postupovat bez ztráty času podle plánu na Stalingrad. Ne, pouze von Bockovi sdělil, že již netrvá na dobytí Voroněže. Zodpovědnost, zda se odchýlit s útoky bez dobytí tohoto důležitého dopravního centra, zůstala ležet na vrchním veliteli skupiny armád „Jih". Tím stál von Bock před alternativou: Zaútočit na město, nebo ho nechat být? Střízlivě myslící von Bock uvažoval: Nebylo by lepší nejdříve dosáhnout významného pilíře - Voroněže jak nejrychleji to bude možné? Pokusit se o to v každém případě? Bock váhal.

Poté přišlo hlášení, že 24. tanková divize dosáhla svým zesíleným 26. tankovým plukem předmostí a získala přechod přes Don. Přes sovětský vojenský most se hnaly prapory, které se dostávaly až mezi ruské ustupující kolony. V pozdním večeru byla průzkumná skupina tři kilometry před Voroněží.

Levý soused, pěší divize (motorizovaná) „Grossdeutschland", která chránila 24. tankové divizi severní křídlo, postupovala rovněž rychle vpřed a 4. července dosáhla Don. Jižně postoupila k řece 16. pěší divize (motorizovaná) svými zesílenými motocyklistickými prapory.

Sověti nezničili most na Donu u Semiluk, který byl přístupem k Voroněží. Tato skutečnost svědčí o tom, že oni sami chtěli přejít řeku svými jednotkami. Za podpory tanků T-34 a silnými protiúdery se pokoušeli vytlačit Němce od mostu a bránit široké předmostí na západním břehu.

Okolo dvacáté hodiny 4. července dosáhl nadporučík Blumenthal s jednou rotou z divize „Grossdeutschland" silničního mostu přes Don do Voroněže a vytvořil na východním břehu předmostí. Sověti se snažili ještě rychle vyhodit most do vzduchu. Neměli ale připravené elektrické odpalování a použili tedy normální zápalné šňůry, které vedly k dynamitovým náložkám v mostních pilířích. Ohnivé šňůry doutnaly vstříc zkáze.

Vtom skočil poddůstojník Hempel do řeky, přebrodil se po krk ve vodě pod mostem a odřízl hořící šňůru, posledních 20 centimetrů od šedesátikilogramové nálože dynamitu. Za této situace se ruské kolony valily nadále přes most ze západu na východ. Na východním břehu je pak vítala Blumenthalova rota. Most měli. Neměli by vzít do svých rukou i Voroněž?

Z pěšího pluku „Grossdeutschland" byly vytvořeny úderné skupiny, které provedly průzkum města bojem a dostaly se až k nádraží. Odtud se ale musely po silných protiúderech obránců stáhnout. Přesto ale byly stále ve městě. Toto byly zprávy, které podnítily Bočka v tom, aby nedal na Hitlerův návrh nechat Voroněž stranou, ale rozhodl se na město zaútočit. Chtěl využít výhodného okamžiku a město rychle obsadit. Věřil, že pak bude vždy možné včas rychlými jednotkami z Voroněže zaútočit do týlu Timošenkovy armády, a té zabránit v ústupu přes Don. Toto byl další základní omyl, ze kterého se pak krok za krokem vyvíjela stalingradská tragédie.

5. července večer, kdy končil den se čtyřiceti stupni vedra, stály už pěší pluky divize „Grossdeutschland", jakož i tanky a motocyklisté východně od Donu před Voroněží. Nyní se ale ukázalo, jak skupina armád chybně zhodnotila situaci nepřítele. Město bylo až po okraj naplněno sovětskými vojsky. Rusům se podařilo ve velice krátké době posílit obranu Voroněže.

Když se Hitler dověděl o situaci, stal se konečně energickým. Nyní konečně striktně zakázal útok na město. „Jihovýchodně", napomínal, „jihovýchodně".

Ale 6. července byly části 24. tankové divize a divize „Grossdeutschland" ve městě. Zdálo se, že Rusové ustupují. Tento úspěch ovlivnil i Hitlera, který pak opětovně schválil dobytí Voroněže. Nařídil však, že minimálně jeden tankový sbor bude pokračovat

v útoku, který začal 4. července, jižním směrem, a bez zdržování bude útočit ve směru na Don. 4. tankové armádě bylo vydáno nařízení co nejdříve uvolnit další tankové svazky a vytvořit tento armádní sbor.

Tím začala druhá fáze operace „Modrý", už ale pozměněna, neboť jak byl boj o Voroněž veden zpočátku nevhodnými tankovými svazky, byly nyní tyto svazky Bočkem stahovány a potom částečně zůstávaly z důvodu nedostatku pohonných hmot jižně od Voroněže nepojízdné. Tím došlo k tomu, že skupina armád „Jih" nebyla už dostatečně silná k rozhodnutí boje o Voroněž. Tankový sbor, i přes přisunuté posily, byl příliš slabý na rychlé přehrazení Donu, a také pro další úder na jih.

7. července byla dobita po těžkých bojích západní část Voroněže. Nepodařilo se ale přejít řeku Voroněž, která protéká městem ze severu na jih. Rusové podnikali neustálé protiúdery a vrhali do boje dělostřelectvo a tanky.

Timošenko soustředil a nasadil do boje o Voroněž hlavní síly sovětské 40. armády o síle devíti střeleckých divizí, čtyř střeleckých brigád, sedmi tankových brigád a dvou protitankových brigád. Soustředění těchto sil zvýšilo podezření, že Timošenko doslova viděl Hitlerovi do karet a pak provedl správný tah. Zadržet hlavní německé síly severního křídla před Voroněží, získat tak čas a potom hlavními silami zničit uskupení u Oskolu a Doněcu a ustoupit přes Don.

Kam? Do Stalingradu.

Německý rozhlas už 7. července hlásil dobytí Voroněže. Ale 15. července se ještě v univerzitní čtvrti a v lesích severně od města bojovalo. Nepodařilo se ani v dalších dnech ovládnout východní část města, jako i mosty v severní části a tím ochromit severojižní spojení na východním břehu řeky, které bylo rozhodující pro ruské zásobování. Významná zásobovací trasa z Moskvy dolů zůstala v ruských rukách.

Místo toho, aby motorizované německé svazky po rychlém pádu Voroněže útočily jižním směrem podél Donu, a zde zastavily ústup Timošenkových divizí z oblasti mezi Doněcem a Donem, jak bylo plánováno, zakously se silné tankové a motorizované divize u města. Maršál Timošenko řídil operaci osobně. Město mělo být drženo tak dlouho, jak jen to bude možné, a tak se oddálil německý úder na jihovýchod. Každý den byl pro Timošenka výhrou.

Ve večerních hodinách 6. července se čelo XXXX. tankového sboru zastavilo jižně Voroněže, asi osmdesát kilometrů od Rossoše. Už se pomalu nedostávalo pohonných hmot. Major Wellmann se přesto rozhodl, s důvěrou v zabezpečovací oddíl, pokračovat se dvěma obrněnými rotami a jednou baterií 75. dělostřeleckého pluku v útoku.

Během jasné hvězdnaté noci překonávala step na čele rota Buschova, za ní von Bre-mera. Velitel na to vzpomíná: „Když jsme chtěli mít v rukou nepoškozený most přes Ka-litvu, musela být Rossoš dosažena za úsvitu. Vzhledem k nedostatku paliva a munice jsme se museli vyhýbat každému střetnutí s nepřítelem. Tak jsme skrytě, za dodržování pochodového času, postupovali podél ruských dělostřeleckých a pěších jednotek."

Krátce před třetí hodinou byly dosaženy první chudé domky Rossoši. Praporní tlumočník, poddůstojník Krakowka chytil jednoho z překvapených Rusů a dostal z něj cenné informace. „Tovarišč" uvedl, že kromě dvou na mapě zakreslených mostů vede přes Kalitvu ještě jeden most, a to tankový, který byl vybudován teprve nedávno. Velitelé rot Bremer a Busch vypracovali spolu s velitelem praporu bojový plán.

Za ranního úsvitu pronikly Wellmanovy kolony ještě spící Rossoší. Na sportovním hřišti stála kurýrní letadla. Občas nějaký tank. Před jednou větší budovou o třech poschodích, bylo zřízeno strážní stanoviště. Strážní ale ve valícím se prachu neviděli nic nepřátelského.

Nedaleko za 1. rotou postupoval obrněný transportér majora Wellmanna. Rota již překonával most. Wellmann se dostal až k prvnímu ruskému strážnému na severní straně mostu. Ten poznal nebezpečí a strhl pušku z ramene.

Radista Tenning seskočil bleskově z vozidla, vrazil Rusovi samopal do břicha, vyrval mu pušku z ruky a zatáhl ho jako prvního zajatce k veliteli. Rus vypověděl, že je v Rossoši rozmístěn vysoký štáb a ke své ochraně má asi osm tanků.

Vtom se na druhém břehu ozvaly výstřely. Tak začal téměř pětihodinový úporný boj s překvapenou, ale silnou jednotkou, která byla rozmístěna ve městě.

Útočilo se ze všech směrů. T-34 jezdily po okolí, sovětská pěchota se formovala. Wellmannovi muži ale drželi mosty. Na jejich záchranu sem byla přisunuta baterie polních houfnic, které staří praktikové umístili do takových postavení, že pak mohly ovládnout širokou silnici u řeky.

V oblasti Rossoše panovala v pravém slova smyslu akce „divoká svině". Elán a lepší nervy Němců ale vítězily. Sovětské tanky byly ničeny většinou bojem z blízka. Zvláštní úlovek zaznamenal šikovatel Naumann. Podařilo se mu vyslídit a vybrat část Timošenkova štábu, kde sám zajal dvacet dva vysokých štábních důstojníků. Timošenko údajně v noci také přebýval v Rossoši, ale na poslední chvíli musel uprchnout.

Přes veškerou snahu by přesto pro Wellmanna skončila partie zle, kdyby nedobyla Rossoš svými hlavními silami 3. tanková divize. Sovětský odpor byl zlomen. Generálmajor Breith dosáhl se svojí berlínskou divizí další rozhodující mezník na své cestě k Donu.

Narušení plánu, způsobené bojem o Voroněž, zanechalo své následky. V prostoru jižně od Rossoše, u obce Millerovo, působilo pravděpodobně ještě silné uskupení. Bylo tedy nutné nejdříve zničit přímým útokem tyto nepřátelské síly. Tím došlo opět k odchýlení se od původního plánu, opět tedy prohřešek proti zámyslu rychlé operace ve směru na Stalingrad.

V této, z hlediska velení velmi zmatené situaci, začala třetí fáze operace „Modrý". Ta měla být ve smyslu „Směrnice č. 41" vlastně rozhodujícím začátkem velké letní ofenzivy roku 1942.

Stejně jako na severu, tak i na jihu bojoval Timošenko jen na určitých významných úsecích a mezitím se rozhodl přesunout hlavní síly své armády na východ a na jih.

Útok jižního křídla nedosáhl tedy nic jiného, než že zatlačil přesunované ruské jednotky frontálně před sebou do velkého donského oblouku. Tam ale nebyla vytvořena ještě žádná německá obranná linie, s jejíž pomocí by bylo možné ruské svazky uzavřít.

Jakmile Hitler poznal, že tato obkličovací operace na středním Donu nepřinese v důsledku rychlého ústupu Rusů a zdržení německých vojsk těžkými boji u Voroněže očekávaný výsledek, měl v úmyslu obklíčit a zničit nepřátelské síly na dolním toku Donu. Aby mohl realizovat tento svůj nový zámysl, nechal padnout jádro svého velkého plánu: Všemi dostupnými silami postupovat co nejrychleji na Stalingrad a přehradit dolní tok Volhy.

Hitler se nacházel v situaci, která přímo nabádala k tomuto rozhodnutí. Pokud by se nepřítel nenechal obklíčit a unikl by, pak je nutné, ho okamžitě pronásledovat. Nesmí se mu nechat sebemenší čas k vybudování obrany, a tak bude dosažen i stanovený cíl, který zněl: Vyřazení nepřátelských sil z boje v prostoru Stalingradu.

Tento cíl byl dosažitelný. Hitler měl k dispozici na tomto směru dvě tankové armády a důležité přechody přes Don.

Ve Stalingradu by měl být v co nejkratší době. Hitler byl ale v zajetí jednoho velkého omylu: Věřil, že Sověti jsou u konce svých sil. Neviděl v sovětském ústupu nic jiného, než útěk, rozklad, morální rozpad, zatímco ve skutečnosti se jednalo o plánovitý ústup.

Některé jevy paniky, které se na některých úsecích projevovaly, byly zapříčiněny zejména neschopností nižšího velitelského sboru. Z operačního hlediska držel Timošenko tento ústup zcela ve svých rukách. Zahájil ho velice rychle, a jeho cílem bylo zachránit sovětské hlavní síly pro rozhodný odpor dále v hloubi země.

Hitler ale toto nebezpečí neviděl. Domníval se, že na Stalingrad udeří „levou rukou" a přitom bude moci na dolním toku Donu, u Rostova, vybojovat rozhodnou bitvu, při které dojde k obklíčení značné části nepřátelských vojsk. Přerušil proto přesun 4. tankové armády podél Donu na Stalingrad, zastavil ji před Donským záhybem a zcela změnil zámysl třetí fáze velkého plánu tím, že ji vytočil směrem na jih. Stejně jako na podzim roku 1941 zastavil pochod ve směru na Moskvu a zasadil Guderianovy rychlé síly jižním směrem do boje o Kyjev, tak chtěl i nyní překvapivě udeřit improvizovanou operací na Rusy u Rostova na Donu. Zde se měla sehrát největší obkličovací bitva celé války.

Mezitím postupovala 6. armáda ve směru na Stalingrad samostatně, dokonce bez své čelní záštity, rychlých útvarů XXXX. tankového sboru, jež byly rovněž zasazeny do bojů u Rostova.

V den tohoto osudného rozhodnutí odešel za své funkce polní maršál von Bock. Nesouhlasil s operačními zámysly Hitlera, které si odporovaly a chtěl udržet skupinu armád zásadně pohromadě.

Hlavní vůdcův stan ale již nařídil její rozdělení. 7. července si polní maršál von Bock poznamenal do svého deníku: „Přišel rozkaz, že velení nad 11., 17. armádou a 1. tankovou armádou převezme polní maršál List. Tím se bitva rozpadá na dvě části."

Hitler se pro své rozhodnutí mohl odvolávat na legendárního zakladatele a náčelníka pruského generálního štábu Moltkeho, který správně učil, že žádný plán polního tažení nemůže vycházet z výsledku první bitvy, neboť první bitva vytváří často nepředvídatelnou situaci.

Takováto situace nastala na základě Timošenkova úhybu i na jižní frontě. To znamená změna v operačním plánu „Modrý". Hitler ale zapomněl na jiné Moltkeho pravidlo, že i přes takovéto zásadní změny se nesmí opustit základní strategická idea operačního plánu. A právě přesně toto se zde dělo. Neboř správná idea plánu „Modrý" spočívala v soustředění sil na jeden cíl. Hlavním cílem potom bylo zničení nepřátelských sil v příhodné časové posloupnosti a tomuto bylo podřízeno ovládnutí určitých prostorů. Hitler však nezměnil pouze plán své velké letní ofenzivy, ale změnil také celou výstavbu jižní fronty a její celkové zaměření.

Skupina armád „A", které velel polní maršál List, a které byla později dočasně podřízena i 4. tanková armáda, obdržela vnitřní krycí název „Kavkazský front". Skupina armád „B" (6., 2. armáda a 2. maďarská armáda), kterou po von Bockovi převzal generálplukovník von Weichs, měla původní úkol: Stalingrad.

Ze složení tohoto uskupení vyplývalo, že Hitler věřil tomu, že oba operační cíle letní ofenzivy v roce 1942, které měly být původně splněny postupně, dosáhne na základě rozdělení svých sil současně. Zcela se ponořil do svého omylu, že „Rus je již hotový".

Rus ale ještě nebyl zdaleka „hotový". V absurdních souvislostech vrcholí tato fáze východní války. V ten samý den, kdy Hitler vydal osudný rozkaz k postupu na jih, roztříštil své síly a odvolal von Bocka, zasedala v Kremlu válečná rada za předsednictví J. V. Stalina.

Zasedání rady byli mimo jiné přítomni ministr zahraničí Molotov, maršál Vorošilov, náčelník generálního štábu Šapošnikov, jakož i styční důstojníci USA, Velké Británie a Číny. Stalin dal generalitě najevo, že si sovětské ozbrojené síly nemohou dovolit další Kyjev nebo Vjazmu, to znamená již žádné „držení prostoru za každou cenu". Stalin se poučil. Schválil také rozhodnutí generálního štábu, které Šapošnikov objasnil na zasedání 13. července: Ústup sovětských vojsk k Volze a na Kavkaz. Tam vybudovat obranu, čímž budou muset německá vojska strávit přicházející zimu v nehostinných podmínkách. Veškerý důležitý průmysl evakuovat na Ural a na Sibiř.

Německý generální štáb obdržel od svého agenta hlášení o tomto zasedání již v polovině července, Hitler jej ale považoval za „kachnu".

Ten, kdo ještě pochyboval o tom, že Timošenko skutečně vyvedl svá vojska z operační oblasti mezi Doněcem a Donem, ten se o tom mohl přesvědčit u Millerova. XXXX. tankový sbor, jako vnější část východního křídla narazil při svém vytočení na jih od Rossoše všemi svými třemi divizemi v přední linii na ustupující Rusy.

Po železnici i po cestách se jižně od Millerova valily sovětské masy směrem na jihovýchod. Divize německého sboru nebyly ale v té chvíli dostatečně silné, aby mohly nepřátelské kolony zastavit. Kvůli silnému odporu u Millerova nemohly ani prorazit k dolnímu toku Donu a zde zřídit jižní přehrazení směru.

Boj se nyní valil jižním směrem. Tam hledal Hitler nepřítele.

Po vyčerpávajících bojích dosáhl Geyerův XXXX. tankový sbor 20. července dolní Don a vytvořil předmostí u Konstantinovky a Nikolajevské, Také 1. tanková armáda se probojovala na jih, překročila Doněc a společně se 17. armádou, která útočila ze směru Stalino, udeřila na Rostov, který byl sovětskými jednotkami bráněn obzvlášť urputně.

Západně od Rostova prolomila 17. armáda 19. července nepřátelská postavení a postupovala s LVII. tankovým sborem vlevo a V. sborem vpravo mezi Rostovem a Batajskem k Donu. Generál Kirchner - také zde podporován starým spolehlivým plukovníkem gšt. Wenckem - zasadil LVII. tankový sbor k rozhodnému útoku na Rostov, s cílem překvapivě obsadit toto důležité město u ústí Donu a obsadit nepoškozené mosty mezi Rostovem a Batajskem. Součástí tohoto sboru byla i slovenská „Rychlá divize".

Ze severu postupoval na Rostov na čele 1. tankové armády III. tankový sbor generála von Mackensena. Opět, jako již v listopadu 1941 bojovala Mackensenova vojska o toto město. Celý den a noc probíhaly urputné boje v tomto silně opevněném a překážkami prošpikovaném severním předpolí opevněného města.

Rostov na Donu byl začátkem roku přebudován na pevnost a kromě silných postavení v předpolí obsahoval ještě tři kruhová postavení s širokými minovými poli, protitankovými příkopy a zátarasy těsně u města. Úderným skupinám LVII. tankového sboru se ale podařilo překvapivě prolomit zajištění na okraji města, proniknout do severní části a i přes četná hnízda odporu a protitankové příkopy postoupit přes vnější okruh a obsadit rostovské letiště. Motorizovaný střelecký prapor útočil nasednutý na vozidlech na metropoli na Donu. Zatímco se čelo sestavy probojovávalo vpřed, rozhořel se na vedlejších ulicích, v silně opevněných domech, na kraji bojové sestavy rozhodný nepřátelský odpor.

Tanky zůstávaly zpočátku v pouličních bojích stát. Pak se ale opět podařilo postoupit o několik metrů vpřed. Když byl konečně dosažen most přes Don, po kterém vedla cesta do Batajska, byl jeden z jeho pilířů odpálen. Ženisté za obrovského nasazení všech sil zprovoznili do druhého dne most nejdříve pro pěší jednotky a potom i pro lehčí vozidla. Do večera byla část města severně od mostu zcela v německém držení. Na mnohých místech zuřily požáry.

24. července časně ráno se opět rozpoutal boj o město. Zatímco se podařilo poměrně rychle přemoci nepřítele v oblasti pošty, pak budova NKVD byla úporně bráněna elitními jednotkami. Teprve kolem poledne byl za pomoci tanků zlomen odpor nepřítele a blok budov byl zcela obsazen. Mezitím další jednotky vyčistily centrum Rostova a zatlačily houževnatě se bránícího nepřítele na východ nebo na západ.

V centru Rostova však probíhaly i nadále urputné pouliční boje a přestaly až o několik dní později. To, co se zde událo, demonstruje bojová zpráva generála Alfreda Reinhardta, který v červenci 1942, jako plukovník, velel 421. pěšímu pluku 125. pěší divize. Tato zpráva popisuje krvavé boje o ulice a domy v zabarikádovaném městě, které se již podruhé v takové míře a s takovou urputností neopakovaly. Byl to boj, který měla německá vojska očekávat nejen zde, ale i v Moskvě a Leningradu.

23. července večer, když končil horký den, stály již prapory švábského 421. pěšího pluku v severní části Rostova. Tanky a pěší jednotky dvou tankových divizí postoupily z obou stran města až k Donu. Bojovaly rovněž i v centru města, ale vzhledem k nedostatku bojové síly pěších jednotek se nepodařilo proniknout do samého jádra města. Tím ale bylo nutné projít, pokud měl být útok veden přes Don na jih a dále na Kavkaz.

Ženisté a jednotky NKVD zabarikádovaly město. Zejména NKVD, tyto ochranné jednotky bolševického režimu, Stalinova SS, páteř státní policie a tajné služby byla svým způsobem elita. Fanaticky a perfektně vycvičené, s obrovskými zkušenostmi a bezpodmínečně poslušné jednotky byly především mistry v pouličním boji. V tomto druhu boje bylo i jejich hlavní poslání jako ochranného sboru režimu proti možné kontrarevoluci.

To, co tito specialisté na pouliční boj udělali z Rostova je nepředstavitelné. Silnice byly překopány, dlažební kostky vytvářely metr silné barikády. Boční ulice byly uzavřeny bunkry z cihel. Drátěné zátarasy a miny zcela znemožňovaly jakýkoliv obchvat. Domovní dveře byly zazděny, z oken byly za pomocí pytlů s pískem vytvořeny střílny, na balkonech byla vybudována kulometná hnízda. Na střechách se kryli dobře zamaskovaní ostřelovači. Ve sklepech se potom nacházely tisíce tzv. Molotovových koktejlů, primitivních, ale účinných protitankových prostředků, vyrobených z lahví s fosforem a zápalnou směsí.

Tam, kde byl nezazděný vchod, tam určitě čekala mina, která explodovala při otevření dveří. Nebo jen slabý drátek, přivázaný těsně nad prahem a spojený s ďábelskou náloží trhaviny.

Toto nebylo bojiště pro tankové jednotky, a jako takové nabízelo pramálo šancí na úspěch v rozhodujícím útoku. Tankové jednotky vytvořily sice první rozhodující průlom, ale centrum Rostova, to bylo již bojiště pro jednotlivé úderné skupiny. Zde platilo především, urputným bojem dosáhnout jeden dům za druhým, ulici za ulicí, bunkr za bunkrem a postupně vyklizovat nastražené pasti.

Proti této pevnosti postupovali Reinhardtovi švábští střelci. Plukovník ničil svého protivníka stejnou metodou, precizností a lstí.

I. prapor majora Ortlieba a III. prapor kapitána Winzena byly rozčleněny do tří úderných rot. Každá z těchto rot měla jeden těžký kulomet, jeden protitankový kanón, jedno dělo a pro hlavní ulici ještě jednu lehkou polní houfnici.

Útok byl veden severojižním směrem. Plán města byl rozčleněn na přesné bojové úseky. Každá úderná rota směla postupovat pouze v jí přidělené severojižní ulici a to až po určitou linii (A-, B-, C-, D-), která byla na plánu města vyznačena pro všechny roty a vedla od západu na východ.

Po dosažení určité linie musela být vyčištěna celá čtvrť a navázán styk se sousedními údernými skupinami. Na této linii bylo nutné setrvat do té doby, dokud nebyli sousedé na stejné úrovni a nebyl vydán rozkaz k dalšímu útoku. Tímto způsobem šest úderných skupin bojovalo neustále na stejné úrovni. Jedna rota, která by postupovala rychleji, mohla být napadena nepřítelem z boku. Takto mělo velení bojovou činnost ve spleti domů a ulic neustále pod kontrolou.

Poté, co úderné skupiny I. a III. praporu zcela ovládly svou čtvrť, vytvořil Reinhardt z II. praporu dalších šest úderných skupin, které měly za úkol „paběrkovat" a prohledávat každý dům od sklepa až po střechu. Všichni civilisté, včetně žen a dětí, byli odváženi z oblasti bojové činnosti do určených shromaždišť. V domech za údernými skupinami již nezůstala žádná ruka, která by mohla hodit granát, či držet samopal. Na čele bojující roty musely mít zcela bezpečné zázemí.

Celý plán fungoval bez problémů, což umožnilo, dobýt celý Rostov během padesáti pěti hodinového boje.

Generál Reinhardt k tomu doslova uvedl: „Boj o centrum Rostova byl bojem bez jakékoliv milosti. Obránci se nechtěli nechat zajmout, bojovali do posledního muže, neustále vedli palbu, pokud byli zraněni, nebo je německé jednotky přešly, ještě z jejich týlu bojovali, dokud nebyli zcela umlčeni. Vlastní ranění museli být ukládáni a střeženi v obrněných vozidlech. Pokud by tak nebylo, nalezli bychom je ubité, nebo probodnuté."

Nejtěžší boje probíhaly na Taganrogské ulici, která ústila přímo u nájezdu na most přes Don. Zde byl německý útok několikrát zastaven. Dobře zamaskované obránce NKVD s jejich kulomety nebylo možné vypátrat.

„Büsingu", zavolal Reinhardt. Nadporučík, velitel 13. roty se k němu přiblížil. Reinhardt ukázal na balkon ve druhém poschodí protějšího domu. „Tam, Büsingu, ten balkon s krabicí od pomerančů. Tam se právě rozvířil písek. Tam leží Ivan. Dělej, ten balkon musí pryč!"

Büsing přiskočil ke svému dělu.

„Pal!"

Dvěma výstřely sundal balkon dolů.

Nejhůře bylo ale ve starém městě a v přístavní čtvrti. Doposud v určité míře pravidelně probíhající ulice se zde mísily do spleti uzoučkých klikatých uliček. Zde již nebylo místo ani pro pěchotní dělo, dokonce ani s kulometem se zde již nedalo nic dělat.

Boj z blízka! Doplazit se až ke sklepnímu okénku, k rohu domu. Člověk již pomalu cítí dech nepřítele. Slyší, jak pohybuje závěrem karabiny, s bušícím srdcem poslouchá, jak si šeptá se svým sousedem. Samopal pevně přitisknut u těla. Vztyk, několik dávek a znovu do krytu.

Dřevěné domy jsou pohlceny plameny. Štiplavý kouř ztěžuje boj, i když je výhodný vítr, který žene kouř směrem k Donu. Když je konečně dosažena linie D, nastává tma. Již jen několik metrů dělí pěší roty od bojových skupin tankových útvarů, nacházejících

se na severním břehu Donu, po obou stranách silničního mostu do Batajska. Nastala noc. Muži leží mezi dřevěnými bednami, skladišti, kůlnami a sutinami. Nocí se ozve štěkající kulomet. Světelné střely na sekundy osvítí tuto strašnou kulisu.

25. července před svítáním začínají úderné roty 125. pěší divize opět útočit. Najednou to jde lehčeji. Poslední nepřátelské skupiny unikly během noci přes Don. V pět hodin a třicet minut dosáhly úderné skupiny pluku Don. Tím se Rostov ocitl zcela v německých rukách.

Rostov, jako brána ke Kavkazu má svůj význam teprve tehdy, když spolu s ním je obsazena i cesta k této bráně. Tou je most přes Don a přiléhající šest kilometrů dlouhá hráz přes bažinu na druhé straně řeky, která vede do Batajska. Za Batajskem je již rovina, volná cesta na jih, k úpatí Kavkazu.

Jsou to „Braniboři", tajemstvím opředení dobrovolníci, o jejichž odvaze se všude hovořilo, kteří s konečnou platností otevřeli tuto bránu. Postupně se jim daří i to nejdůleži-tější. Dostat do svého područí mosty před Batajskem, především asi tři kilometry dlouhý viadukt na jižním břehu Donu, který se vlastně skládal z mnoha malých mostů a po kterém vedla jediná cesta směrem na jih.

Ve dvě hodiny třicet minut se nadporučík Grabert se svojí čelní skupinou dostal na most. Nehlučně se přesunovali podél jízdní dráhy. V krátkých odstupech následovaly další čety. Nyní Rusové něco zpozorovali. Začala palba z kulometů a minometů. Německé jednotky opětovaly palbu. Nyní jde již jen o to, zda se podaří projít Grabertovi.

Grabert přešel. Přemohl silnou sovětskou stráž a vytvořil malé předmostí. Dlouhých dvacet čtyři hodin ho držel proti všem nepřátelským protiútokům. Jednotlivé roty a jejich velitelé se v pravém slova smyslu obětovali pro most. Nadporučík Grabert a poručík Hil-ler od „braniborských" padli. Poddůstojníci a mužstvo se hroutili pod pekelnou palbou Sovětů.

V posledních minutách přilétly štuky, pak následovaly další posily. Pod posledním pilířem leží Sigfried Grabert. Asi dvě stě metrů od něho, v bahnité díře poručík Hiller. Vedle něj byl do hlavy zasažen poddůstojník - zdravotník, v ruce svíraje ještě balíček obvazu. Ale přes most mohly 27. července postupovat tanky a motorizované jednotky LVII. tankového sboru směrem na jih, na Kavkaz.

Masiv vysokých hor

Blok baráků u Vinice - Vůdcova směrnice č.45 - s útočnými čluny do Asie - na úpatí Kavkazu - lov na Kubáni - v zemi Čerkezů

V červenci 1942 se vůdcův hlavní stan nacházel hluboko na území Sovětského svazu, konkrétně u města Vinica na Ukrajině. Na okraji města rozvinul své pracoviště štáb vrchního velení pozemních vojsk wehrmachtu a jeho náčelník generálního štábu. Pro Hitlera a jeho řídící štáb vybudovala Todtova organizace v lesní oblasti blok dřevěných budov, dobře skrytých pod vysokými borovicemi. 16. července se zde ubytoval Hitler. Dny byly v této době horké a jehličnany tak poskytovaly příjemný stín a chládek. Ani v noci teplota příliš neklesala. Hitlerovi toto klima bylo nepříjemné a měl proto i většinou špatnou náladu, byl agresivní a silně nedůvěřivý vůči každému ze svého okolí. Generálové, důstojníci a političtí spolupracovníci, kteří patřili k Hitlerovu okolí, se jednoznačně shodují na tom, že doba ukrajinského pobytu byla plná napětí a konfliktů. Vůdcův hlavní stan u Vinice dostal krycí název „vlkodlak". Jako vlkodlak se zde Hitler choval.

25. července byl k Hitlerovi předvolán generálplukovník Halder, aby informoval o situaci. Hitler trpěl přílišným horkem a zprávy z fronty ještě zesilovaly jeho rozmrzelost. Vítězí se, vítězí, Rus utíká, ale nejpozoruhodnější na tom je, že velký zničující úder mezi Doněcem a Donem, u Starého Oskolu ani u Millerova se nepodařil. Zdá se, že nevyjde ani u Rostova. V čem to vězí, co se vlastně děje?

„Rusové plánovitě ustupují, můj vůdče", argumentoval Halder.

„Nesmysl", přerušil ho Hitler, „utíkají, jsou hotoví, po našich úderech, které jsme jim v posledních měsících uštědřili, jsou u konce se silami."

Halder zůstával chladným, ukázal na mapu, která ležela na stole a snažil se odporovat: „Nenarazili jsme zatím na Timošenkovy hlavní síly, můj vůdče. Naše obkličovací operace, to byly pouze údery do vody. Timošenko přesunul své hlavní síly s částí těžkých zbraní na východ za Don, do oblasti Stalingradu, další část pak na jih ke Kavkazu. Jaké má ještě zálohy, to nevíme."

„Ach, vy s vašimi zálohami. Říkám vám, Timošenkova vojska jsme u Starého Oskolu a u Millerova nedostali jen proto, že se Bock příliš dlouho zdržoval u Voroněže. Nemohli jsme pak již v panice prchající jižní skupinu zastavit severně od Rostova, protože se naše rychlé útvary pozdě stočily na jih a 17. armáda byla příliš brzo frontálně zasazena na východ. Ale to se již nesmí podruhé stát. Teď musí platit následující. Dokončit soustředění našich rychlých svazků v prostoru Rostova a 17. armádu, 1. tankovou armádu a 4. tankovou armádu zasadit k obklíčení Rusů jižně od Rostova na úpatí Kavkazu. Zároveň musí 6. armáda zasadit smrtelný úder zbytkům ruských sil na Volze u Stalingradu. Na žádné z těchto front nesmíme nechat potácejícího se nepřítele ani trochu vydechnout. Těžiště ale musí být v úderu skupiny armád „A" na Kavkaz."

Náčelník generálního štábu pozemního vojska se mamě snažil vyvrátit Hitlerovi jeho teze. Přesvědčoval ho, aby upustil od rozptýlení sil a aby postupoval na Kavkaz, až bude dobyt Stalingrad a tím bude dostatečně zajištěn týl a bok na Donu a mezi Donem a Volhou.

Hitler však nedbal na pochybnosti náčelníka generálního štábu. O tom, jak se cítil jistý a jak byl přesvědčen o tom, že Rudá armáda je s konečnou platností rozdrcena, svědčí i další skutečnosti. Přesunul hlavní síly 11. armády polního maršála Mansteina o síle pěti divizí z Krymu, kde byly připraveny k útoku ve směru Kavkaz, do Leningradu, s cílem dobýt konečně tuto proklatou pevnost.

To nebylo vše. Dále stáhl výtečně vyzbrojenou mechanizovanou divizi SS „Leibstandarte" z východní fronty a přesunul ji k odpočinku a přeskupení na tankovou divizi do Francie. Další elitní svazek jižní fronty, pěší motorizovanou divizi „Grossdeutschland" stáhl později rovněž z boje. Nařídil, že po dosažení řeky Manyč bude vyvedena z boje a přesunuta do Francie k dispozici vrchnímu velení wehrmachtu.

Hitler se při svém rozhodnutí odvolával především na informace z Anglie, že se na západě připravuje invaze. To byl osudný omyl.

Neboť tyto z jižní fronty zbytečně odsunuté síly v počtu sedmi divizí, by s velkou pravděpodobností postačovaly k tomu, aby se zabránilo Stalingradské katastrofě.

Zcela rozmrzelý se vracel Halder 23. července z této porady do svého štábu na okraji města Vinica. Do svého deníku si o této události zapsal: „Neustálé podceňování nepřátelských možností nabývá stále více groteskní formy a stává se nebezpečným."

Hitler ale setrvával nadále na svém chybném zhodnocení situace nepřítele a své myšlenky shrnul do nové zásadní „Směrnice č. 45", krycí název „Braunschweig". Nadiktoval ji ještě 23. července, v den svého střetnutí s Halderem.

25. července byla již tato směrnice u skupin armád. V úvodu Hitler konstatoval, v rozporu s poznatky z bojů během posledních třech týdnů, že se podařilo pouze slabým nepřátelským silám Timošenkovy armády dostat se z německého obklíčení a dosáhnout jižních břehů Donu.

V protikladu ke „Směrnici č. 41", plán „Modrý", podle kterého měl být nejdřív ovládnut prostor Stalingradu a pak se předpokládala další ofenziva ve směru na Kavkaz k získání ruské nafty, stanovil v tomto dokumentu operační cíle následovně:

1. Bližším úkolem skupiny armád „A" je v prostoru jižně a jihovýchodně Rostova obklíčit a zničit přes Don ustupující nepřátelské síly. K tomu účelu zasadit z předmostí vytvořených v prostoru Konstantinovskij - Cimljanskaja rychlé svazky jižním směrem na Tichoreck a pěší, lehké pěší a horské divize zasadit přes Don v prostoru Rostova. Vedle toho zůstává nadále úkol, předsunutými silami přerušit železniční trař Tichoreck -Stalingrad...

2. Po zničení nepřátelského uskupení jižně Donu zůstává nejdůležitějším úkolem skupiny armád „A" obsazení celého východního pobřeží Černého moře a tím vyřazení jeho přístavů a loďstva...

Dalším uskupením sil, ve kterém budou soustředěny horské a lehké pěší divize, vynutit přechod přes Kubáň a obsadit výšiny u Majkopu a Armaviru.

3. Zároveň uskupením sil, vytvořeným z rychlých svazků, obsadit prostor Grozný a částmi sil přehradit hlavní osetinské a gruzínské komunikace v horských průsmycích. Následným útokem obsadit prostor u Kaspického moře oboustranně Baku. Skupina armád může počítat s přisunutím italského alpského sboru. Tato operace skupiny armád „A" proběhne pod krycím názvem „Edelweiss".

4. Skupina armád „B" má za úkol - jak již bylo stanoveno - vedle vybudování obrany na Donu zaútočit ve směru na Stalingrad, tam zničit nepřátelské uskupení, obsadit město a přehradit prostor mezi Donem a Volhou. Následně zasadit rychlé svazky podél Volhy, zaútočit na Astrachaň a zde přehradit hlavní rameno Volhy. Tyto operace skupiny armád „B" mají krycí název „Fischreiher".

Dále následovala nařízení pro letectvo a námořnictvo, ve kterých bylo mimo jiné stanoveno:

„Na základě rozhodující důležitosti nalezišť nafty na Kavkaze pro další vedení války, budou letecké útoky vedeny proti místním rafinériím a zařízením, jakož i proti překladištím u Černého moře, pokud to budou operace pozemního vojsk bezpodmínečně potřebovat.

Zvláštní význam je kladen na přerušení železničních tratí, ropovodů i narušení námořního spojení v Kaspickém moři, čímž dojde k zastavení nepřátelského zásobování naftou z oblasti Kavkazu".

„Kromě toho k narušení nepřátelského námořního spojení v Kaspickém moři (transporty nafty a rybářské spojení s Iránem) vyčlení a připraví vrchní velení námořnictva lehké námořní síly."

Gigantické stanovení úkolu k dobytí prostoru ve třech různých směrech: celé východní pobřeží Černého moře, oblast Baku a Stalingrad. To vše se sbory a divizemi, které měly za sebou týdny trvající, vyčerpávající boje. To by bylo možné dosáhnout jen tehdy, když by byl nepřítel skutečně u konce, jak bylo uvedeno v Hitlerově směrnici č. 45.

Polní maršál List, Bavor z Oberkirchenu, člověk ze staré bavorské školy generálního štábu, který si vydobyl své ostruhy během tažení do Polska a Francie a který nyní velel skupině armád „A", byl chladný a chytrý počtář. Žádný radikál, nýbrž člověk solidního operačního plánování a řízení, nepřející žádným hrám vabank.

Když obdržel prostřednictvím kurýra 25. července „Směrnici č. 45" pouze potřásl hlavou. Později mi (autorovi) v zajetí jednou řekl, že pouze přesvědčení, že nejvyšší německé velení má k dispozici mimořádné a spolehlivé zprávy o situaci nepřítele, dávalo mu a jeho náčelníkovi štábu generálu von Greiffenbergovi naděje o správnosti nového operačního plánu.

Již od Clausewitze je stanovení těžiště označováno jako strategická a operační moudrost. Zde byla právě tato moudrost popřena. Tak se například nacházely svazky zesíleného italského alpského sboru se svými vynikajícími horskými divizemi za 6. armádou, která útočila na Stalingrad a Volhu. Listova skupina armád „A", která měla před sebou opravdový první úkol horského tažení - dobytí Kavkazu - měla k dispozici pouze tři horské divize, dvě německé a jednu rumunskou. Ostatní divize nebyly pro boj v horách vycvičeny a neměly k němu dostatečnou výzbroj a výstroj. Čtyři německé horské divize s vybranými a pro boj v horách vycvičenými vojáky z německých alpských zemí byly rozptýleny po celém světě. To si brzo uvědomili i ve vůdcově hlavním stanu, když dostal generál Konrad úkol udržet se se svými prapory horských střelců na hřebenech Kavkazu.

Polní maršál List vytvořil z toho, co mu předepisovala směrnice č. 45 a ze sil, které měl k dispozici, schůdný plán. Armádní skupina „Ruoff", zesílená 17. armáda měla udeřit z prostoru Rostova jihovýchodně na Krasnodar. Rychlé útvary 1. tankové armády -na levém křídle následovány von Hothovou 4. tankovou armádou - měla za úkol zaútočit z donských předmostí východně na Majkop. Tímto způsobem měly být ve spolupráci s pomalu postupujícími pěšími divizemi a rychlými útvary obklíčeny a zničeny nepřátelské síly jižně Rostova. 4. tankové armádě generálplukovníka Hotha připadlo krytí východního boku této operace. Jejím prvním cílem byl Vorošilovsk.

Podle tohoto plánu měl být útok veden na jih. Začala tak operace, jejíž průběh byl velice dramatický a měla rozhodující význam pro celkový výsledek východního tažení.

Ruské velení se ukázalo jako rozhodné a nemínilo nechat své svazky znovu obklíčit. Sovětský generální štáb a velení se přísně drželo nové - v podstatě staré - strategie, kterou byl poražen již Napoleon. Nechat nepřítele postoupit do hloubky a zde rozptýlit jeho síly, aby bylo možné ho ve vhodné chvíli napadnout na široké frontě.

Pro německé svazky vznikly jižně Donu zcela nové bojové podmínky. Mělo být překonáno 500 kilometrů stepi a následně zdoláno jedno z nejvyšších pohoří světa, které se rozkládalo mezi Černým a Kaspickým mořem, příčně proti německým úderným skupinám. Stepní oblast severně od Kavkazu nabízela nepříteli výborné podmínky k rozhodnému odporu. Bezpočet malých a velkých řek směrujících z vrcholků Kavkazu do obou moří bylo překážkou, kterou mohl nepřítel dobře bránit s malým počtem sil.

Stejně jako v poušti i zde musel útočník stanovit své pochodové osy podle zdrojů pitné vody. Byl to zcela cizí svět, kam se boj dostal. 700 km dlouhá řeka Manyč představovala hranici mezi Asií a Evropou.

Jako první překročili hranici kontinentů vojska vestfálské 16. pěší divize a berlínsko-braniborské 3. tankové divize.

3. tanková divize pronásledovala ustupující Rusy od Donu přes Sal až k vesnici Proletarskaja, ležící na Karyčeplaku, vedlejším toku Manyče. Breithovi tankisté tak dosáhli břehu širokého Manyče. Tato řeka se v podstatě skládala z množství jezer, na mnoha místech značně širokých s vybudovanými mohutnými hrázemi, určenými pro elektrárny v Manyčestroji.

Druhý břeh ovládal dobře opevněný sovětský předvoj. Manyč se stal pro Sověty ideální obrannou linií, bariérou v předpolí Kavkazu.

„Jak se dostaneme na druhou stranu?" ptal se starostmi zahrnutý generál Breith svého náčelníka štábu majora Pomtowa a velitele 3. střeleckého pluku podplukovníka Zimmermana.

„Tam, kde je řeka nejužší, je Rusů nejvíc." odpověděl Pomtow a upozornil na hlášení vzdušného průzkumu.

„Zajatci vypověděli, že na druhé straně sedí útvary NKVD", doplnil ho Zimmerman.

„A jak ukazují snímky, dobře opevněni", pokynul Breith.

„Co by se stalo, kdyby jsme Ivana zmátli a vyhledali nejširší místa v blízkosti velkých hrází, kde je šířka řeky dva až tři kilometry? Zde očekávají Rusové útok nejméně", navrhl Pomtow.

Tato myšlenka byla dobrá. Tak bylo také postupováno.

Ženijní prapor měl naštěstí v sestavě 21 útočných člunů. Ty byly připraveny k akci. Žhavá letní vedra je sice vysušila a rozklížila tak, že při vodních zkouškách se dva čluny hned potopily. Zbylých devatenáct bylo také trochu netěsných, ale když se obratně čerpala voda, byly schopné provozu.

Poručík Moewis a dvanáct neohrožených „Braniborských" vyhledalo dva vhodné přechody, přibližně na nejširším úseku řeky. Oba dva přechody se nacházely nad městečkem Manyčestroj, ležícím na protějším přístupu k pobřežním hrázím a zajišťujícím zaminovanou a jen na několika místech zcela neprůchodnou hráz. Šlo o to, překvapujícím úderem obsadit město, vyřadit v něm připravenou ženijní jednotku a tím zabránit úplnému zničení hráze.

Pro tuto akci byla vytvořena speciální bojová skupina. II. prapor 3. mechanizovaného pluku útočil vlevo, I. prapor vpravo. Byla vytvořena velmi silná úderná rota. Této jednotce velel nadporučík Tank, osvědčený velitel 6. roty. Úkol zněl: „Pod ochranou noci vytvořit na protilehlém břehu předmostí. Po překonání řeky všemi částmi bojové skupiny prolomit nepřátelské postavení a zaútočit na Manyčestroj."

Do sestavy bojové skupiny byl začleněn dělostřelecký pozorovatel, jehož úkolem bylo řídit palbu dělostřelectva ze severovýchodního břehu, a tím zabezpečit účinnou dělostřeleckou podporu.

Odvážný útok přes Manyč se zdařil. 3. tanková divize předstírala útok na severozápadu a zaútočila zároveň jedním praporem přes řeku. Celá akce byla mezi půlnocí a jednou hodinou připravena palebným přepadem divizního dělostřelectva.

Tankovi muži leželi u břehu. Ženisté dopravili čluny na vodu. Granáty svištěly nad hlavami vojáků a dopadaly na druhém břehu, který byl v záplavě kouře.

„Vpřed!" Vojáci naskákali do člunů a akce začala. Plechovkami od konzerv museli usilovně čerpat vodu, aby se čluny nepotopily. Zvuk motorů byl zcela přehlušen dělostřeleckou palbou.

Řeka byla překonána beze ztrát. Devatenáct člunů dosáhlo svými kýly druhého břehu. Tank seskočil na zem jako první. Stál již v Asii.

„Bílá světlice!" Velitel skupiny sklonil signální pistoli. Německé dělostřelectvo přesunulo palbu dále dopředu. Ženisté se vrátili se svými čluny k nalodění druhé vlny.

Tankoví vojáci se hnali po plochém břehu. Sověti byli v prvních zákopech zcela překvapeni a dali se na útěk. Dříve než byl druhý zákop zalarmován, byl umlčen palbou německých kulometů.

Potom se ale probudili Rusové vpravo a vlevo od přepraviště. Hned jak se čluny vydali podruhé přes řeku, Sověti je zasypali palbou. Dva čluny byly potopený. Zbylých sedmnáct se 120 muži, štábem II. praporu a municí řeku překonalo.

Tím byla přeprava přes řeku ukončena. Podařilo se ještě rozšířit předmostí na jižním břehu Manyče. Nadporučík Tank, jako nejstarší velitel roty II. praporu, převzal velení na předmostí. Sověti pokryli celé předmostí boční palbou. Ruské dělostřelectvo všech ráží hřmělo. Začínající rozbřesk zcela znemožnil všechny další transporty.

Nadporučík Tank ležel se svými muži stále na rovné zemi, v dobytých zákopech a v narychlo vybudovaných střeleckých okopech. Rusové je ostřelovali z kulometů, minometů a dvakrát se odhodlali k protiútoku, který skončil několik metrů před Tankovým postavením.

Nejhorší ale bylo, že se nedostávalo munice. Kulomet na pravém křídle měl už jenom dva pásy nábojů. U ostatních to nevypadalo o nic lépe. Munice do minometů byla už spotřebována.

„Proč neútočí letectvo?" ptali se vojáci a hleděli k obloze. Jako by byl velitel letky vyslyšel jejich touhu po úderu, krátce po šesté hodině, kdy vycházející slunce rozehnalo mlhu, vystartovaly německé bojové letouny a umlčely sovětské dělostřelectvo a kulometná hnízda. Pod ochranou bombardování a palubních zbraní se konečně podařilo dokončit přepravu třetí vlny.

Nadporučík Tank tohoto času využil. Velitele čety informoval o situaci a pak zvedl četu za četou k útoku na Manyčestroj.

Sověti byli zcela překvapeni. Útok na tak silně bráněnou vesnici z boku a týlu neočekávali. Jejich pozornost byla zaměřena dopředu k hrázi. Tankoví muži provedli zteč podél týlových postavení Rusů. Když sovětský velitel konečně přeorganizoval svoji obranu zády k hrázi, hučely již první tanky a obrněné transportéry v úzkých uličkách městečka.

Manyčestroj padl. Manyč byl zdolán, poslední větší překážka na cestě k jihu na Kavkaz a k naftě překonána.

Už 2. srpna se bojová skupina von Liebensteina probila přes Iku - Tuktum. XXXX. tankový sbor a III. tankový sbor bojovaly již v Asii.

Odvážný přechod přes Manyč a otevření přístupové cesty na Kavkaz byl doplněn stejně smělým a úspěšným činem bádensko-virtemberské 23. tankové divize. Ta vyřadila z boje zázemí Rusů, které vážně ohrožovalo německá křídla, aniž by někdo toto nebezpečí zpozoroval.

Timošenko rozmístil a zamaskoval v léčce u Martynovky na přechodu řeky Sal celý mechanizovaný sbor s mnoha tanky.

Generálmajor Mack udeřil se svým jedním zesíleným 23. motocyklovým střeleckým praporem na Martynovku, která podle výsledků německého vzdušného průzkumu byla označena jako „pouze slabě obsazená".

Útok byl zahájen krátce po tom, co sem byl přisunut ruský sbor. Mack okamžitě rozpoznal nebezpečí, které mu hrozilo. Napadl nepřítele čelním útokem a chladnokrevným a odvážným manévrem potom 28. července vpadl Sovětům do týlu.

V turbulentních tankových soubojích byly ničeny ruské T-34 a protitankové kanóny a to často na nejkratší možnou vzdálenost dvaceti až třiceti metrů.

Tanková bitva u Martynovky byla po delší době opět operací, kde se díky taktickému velení v boji tanku proti tanku podařilo zastavit a zničit ruský svazek. Sedmdesát sedm ruských tanků bylo zasaženo, řada děl ukořistěna.

Ve stejnou dobu, kdy se ve čtyřiceti stupňovém vedru, sledována stády velbloudů, vydala německá pěchota a tanky na stíhání Sovětů do Kalmycké pouště, seděl Hitler v dřevěném baráku svého ukrajinského hlavního stanu u Vinice, před sebou velkou mapu a poslouchal doklad generála Jodla.

Obsahem této porady nebyly pouze úspěchy u Manyče, které byly mimo jiné jmenovány i v rozkaze vrchního velení wehrmachtu, nýbrž i nepříjemná situace, do které se dostala 6. armáda při svém postupu na Stalingrad. Generál Paulus sice dosáhl svým jižním a severním křídlem Don, ale předmostí u Kalače, které vytvářelo přístup k úzkému pásu země mezi Donem a Volhou Sověti nejen bránili, ale vytvořili si z něho výchozí prostor pro protiofenzivu.

Velitel „Stalingradského frontu" generálporučík Gordov měl k dispozici proti 6. armádě čtyři armády, z nichž dvě tankové se nacházely ve výchozích postaveních.

4. sovětská tanková armáda se chystala k obklíčení XIV. tankového sboru Paulusovy armády. Také LI. armádní sbor generála Seydlitz-Kurzbacha se nacházel na jižním křídle ve zlé situaci. Nedostatek munice a pohonných hmot citelně ochromovaly bojovou sílu celé 6. armády.

Tím, že se Hitler rozhodl vést úder zároveň na Kavkaz a na Stalingrad, muselo dojít i k rozdělení zásobování německých vojsk. Vzhledem k tomu, že na jihu musely být překonávány větší vzdálenosti, rozhodl hlavní týl wehrmachtu přiblížit těžiště zásobování pohonnými hmotami ke Kavkazu. Mnoho týlových kolon, které byly původně určeny pro 6. armádu bylo přesunuto na jih.

31. července musel již i Hitler pochopit, že jeho optimismus v souvislosti s narůstajícími těžkostmi ruských vojsk nebyl zcela oprávněný. Již se nemohl nadále uzavírat před skutečností, že síla 6. armády byla značně ovlivněna nedostatky v zásobování a že není dostačující k tomu, aby překonala silný sovětský odpor a dobyla Stalingrad.

Proto také v tento den upravil svůj plán: 4. tanková armáda - ovšem bez XXXX. tankového sboru - byla vyčleněna z kavkazské fronty, podřízena skupině armád „B" a přesunuta severovýchodním směrem do oblasti jižně Donu s úkolem zaútočit z boku na sovětský Kalačský front před Stalingradem.

Dobrá myšlenka, ale přišla pozdě. Zasazení 4. tankové armády již nic nezměnilo na jednou provedeném roztříštění sil. Co Hitler nyní odebral skupině armád „A", to oslabilo její bojovou sílu v oblasti Kavkazu a pro skupinu armád „B" to bylo příliš málo a přišlo to příliš pozdě, než aby mohl být Stalingrad rychle dobyt. Dvě stejně silná seskupení vojsk usilovala v pravém úhlu od sebe, o dva navzájem vzdálené cíle. Nejožehavější problém - zásobování - byl zcela neřešitelný, neboť celkové operaci chybělo stanovení jednoho těžiště.

Německé vrchní velení se tak dostalo do bezvýchodné situace a bylo zcela závislé na další vůli protivníka. V oblasti Stalingradu určili místo a čas bitvy Rusové.

Vůdcovo nařízení z 31. července ukládalo vojskům na Kavkazské frontě zahájit druhou fázi operace „Edelweiss" obsazením pobřeží Černého moře. Skupina armád „A" měla zasadit své rychlé útvary z podřízenosti 1. tankové armádě ve směru Armavir -Tuapse. Ostatní součásti skupiny armád měly útočit podél pobřeží ve směru Novorossijsk - Tuapse - Batumi. Německé a rumunské horské divize měly být zasazeny na levém křídle skupiny armád přes vysokohorské průsmyky obchvatem na Tuapse a Suchumi.

Ze začátku probíhalo vše podle plánu, s německou precizností. V den vydání nového vůdcova nařízení provedly III. a LVII. tankový sbor značný skok vpřed, ve směru na Kavkaz. Generál von Mackensen obsadil tento večer Salsk.

9. srpna večer zaútočila 13. tanková divize na Majkop, sídlo státní správy naftařské oblasti. Ukořistěno zde bylo padesát nepoškozených letounů, bohužel ale byly zničeny sklady nafty a Rusům se podařilo demontovat důležité součásti naftařských zařízení a tím je zcela vyřadit z provozu.

Také XXXXIX. horský sbor a V. armádní sbor postupovaly východně od Rostova přes Don vpřed. Do 13. srpna dosáhly jejich divize Krasnodar a řeku Kubáň.

Stejně úspěšně probíhal i útok LVII. tankového sboru. Po rychlém postupu přes step na jih se úderné skupiny sboru dostaly až k severním břehům Kubáně. Po překonání řeky vybudovaly na jižních březích předmostí a vytvořily tak podmínky pro další zasazení a postup armádní skupiny generála Ruoffa. Poté byla vytočena ve směru na Tuapse a skandinávští, baltičtí a dánští dobrovolníci, shromáždění v divizi „Viking", postoupili až k naftařské oblasti u Majkopu.

V prvních srpnových dnech roku 1942 útočily po celé oblasti fronty pouze německé rychlé útvary a svazky, jejichž úkolem bylo zastavit a zničit ještě v Kubáňské a Kalmycké stepi, tedy před úpatím Kavkazu, ustupující a v léčkách bojující ruské divize a zabránit jim v přechodu do hor, kde by se mohly opět zformovat k úporné obraně.

Radista Otto Tenning, který se v té době nacházel ve velitelském vozidle čelního praporu 3. tankové divize o tom informuje: „Byl jsem se šikovatelem Goldbergem v průzkumné hlídce. Když jsme dorazili k jedné malé vesnici, zjistil velitel průzkumné hlídky něco podezřelého a pomocí vysílačky oznámil, že se na severním okraji nacházejí nepřátelské tanky. Jak velké bylo naše překvapení, když jsme o několik minut později zjistili, že místo tanků tam byli velbloudi. Nastal pak obrovský smích. Velbloudi již pro nás od této chvíle nepředstavovali nic neobvyklého. Především naše zásobovací jednotky si je oblíbily jako dobrá tažná zvířata."

Celní útvary 3. tankové divize dosáhly 3. srpna město Vorošilovsk. Ruské síly, nacházející se ve městě byly překvapeny a město po krátkém boji obsazeno.

Boj pokračoval dál. „Braniborští" postupovali vpřed, neustále připraveni k plnění zvláštních úkolů. V sestavě 3. tankové divize byli i rumunští horští myslivci. Obyvatelstvo na tomto území, původní Kavkazové, byli přátelští a zdravili Němce jako své osvoboditele.

Nedá se ani zapřít, že celé rody a vesnice se dobrovolně a vlastně i proti vůli nejvyšší-ho německého velení hlásily do boje proti Rudé armádě. Tito svobodumilující lidé věřili, že nastala hodina jejich národní samostatnosti. Stalinova odplata, která je za toto chování později potkala, byla opravdu hrozná. Všechny tyto rody byly vyhnány ze své nádherné vlasti na Sibiř.

Čím rázněji probíhal postup ve směru na Kavkaz, tím bylo jasnější, že Rusové ustupují bez velkých ztrát na lidech a materiálu. Německé svazky získávaly prostor, ale nepodařilo se jim zasadit nepříteli větší úder, nebo ho zcela zničit. Několik převržených vozidel, pár mrtvých koní, to bylo vše co lemovalo pochodové osy.

K zajištění levého křídla ze směru od Kaspického moře byl tímto směrem vytočen Lil. armádní sbor. Elista, jediné větší město v Kalmycké stepi 12. srpna pak padla.

Tankové divize mezitím útočily dále na jih. Celá Kalmycká step hořela. Teploměr ukazoval 55 stupňů. Vysoko v dálce, na jasném letním nebi, se objevil bílý obláček. Několik dní byl neustále na svém místě. Nebyl to však obláček, ale 5 633 metrů vysoký El-brus se svým zářivým ledovcem a věčným sněhem - nejmohutnější horský masiv středního Kavkazu.

„Kolik kilometrů to bylo dnes?" zeptal se velitel 421. pěšího pluku plukovník Reinhardt svého adjutanta. Podplukovník Boll pohlédl na mapu se zakreslenými pochodovými osami a vzal do ruky měřítko. „Šedesát kilometrů, pane plukovníku."

Šedesát kilometrů, šedesát tisíc metrů urazila pěchota tento den. To při obrovském vedru, v holé Kubáňské stepi.

Jednotlivé kolony jsou zahaleny hustými šedohnědými mračny prachu. Vidět jsou pouze hlavy jezdců. Čím více na jih, tím bylo i spojení mezi jednotlivými pluky složitější. Pouze podle oblaků prachu bylo možné rozpoznat, že se někde v dálce vlevo nebo vpravo pohybuje další kolona, rovněž ve směru na jih.

Ve stínu radiového vozu studoval Reinhardt mapu.

„Při těchto vzdálenostech se může projevit strach a úzkost", vyjádřil se adjutant.

Reinhardt pokynul hlavou. Jeho prst se pohyboval po mapě směrem ke Kalmycké stepi: „Kleistovy tanky na tom nejsou o nic lépe."

Skutečně. XXXX. tankový sbor - od 2. srpna v podřízenosti 1. tankové armádě - dosáhl 3. tankovou divizí Pjatigorsk a 23. tankovou divizí Mineralnyje Vody a stál tak již u úpatí Kavkazu. Poslední velká překážka, která před ním stála, byl Terek. Zdolají tuto řeku, aby pak mohli ovládnout průsmyky přes které vedou hlavní Osetinské a Gruzínské komunikace ?

Plukovník Reinhardt poklepal prstem na Krasnodar. „Toto je náš cíl." Potom ukázal na Majkop. „A sem se musí dostat Kleist. Pak uvidíme, co se ocitne v kotli, který z těchto dvou vrcholků vytvoří naše 17. armáda a Kleistova 1. tanková armáda."

Pobočník přitakal. „To je dobře naplánováno, pane plukovníku, ale já mám pocit, že Ivan nám již neprokáže tu laskavost, aby čekal až se pytel uzavře."

Reinhardt předal mapu zpět Bollovi. „Uvidíme", zabručel. „Máte ještě doušek vody?"

„Již ani kapku, pane plukovníku. Téměř hodinu se mi lepí jazyk na patro."

Oba dva se vyšplhali na vozidlo. „Dnes musíme urazit ještě deset kilometrů."

Stejně jako zde, tak obdobně bylo v prvních srpnových dnech roku 1942 ve všech pěších, obrněných i horských jednotkách Ruoffovy armádní skupiny. Válka na jižní frontě měla v těchto dnech charakter pouštního boje. Z pronásledování Sovětů po Kubánské stepi se stal závod od jednoho zdroje vody k dalšímu. Zastávky k občerstvení se konaly již jen zřídka. Ve velkých cisternách byla sice pro nouzový případ vezena pitná voda pro vojáky, ale tolik vody, kolik potřebovali koně, nebylo možné sebou vozit. To nutilo i nižší velitele k tomu, že se snažili každý den obsadit nějaký zdroj vody.

Na pravém křídle skupiny armád „A" se Rusové úmyslně vyhýbali boji, jak to již předvedli s úspěchem na středním Donu. Na několika místech a zejména vodních tocích se Sověti zastavili, nejdříve se úporně bránili a pak v pravý čas bez větších ztrát ustoupili. Tímto způsobem bylo realizováno nové nařízení Timošenka, zpomalovat postup nepřítele a v rozhodný okamžik se vyhnout dalšímu boji, čímž odvrátili nebezpečí obklíčení.

Toto byla nová elastická strategie Rusů. Jejich generální štáb se již oprostil od Stalinova způsobu boje, bránit každou píď země, čímž většinou docházelo z důvodů obklíčení k obrovským ztrátám.

Nižší velitelé Rudé armády se velice rychle naučili taktiku „boje na zdrženou", druhu boje, který byl od roku 1936 vyškrtnut z německých výcvikových plánů. Při vhodném využití řady vodních toků směřujících příčně k postupu německých vojsk, se Rusům podařilo zdržet německý postup a včas stáhnout svoji pěchotu do bezpečí.

Za této situace se německým divizím nepodařilo splnit hlavní bod Hitlerovy „Směrnice č. 45" - nepřátelské síly, kterým se podaří ustoupit za Don, obklíčit a zničit v prostoru jižně od Rostova. Opět byl tedy Hitlerův plán bez úspěchu.

Pouze pronásledování, postup vpřed. Neustále vpřed, od řeky k řece. Překonán byl Kagalnik, Jeja, ale napříč pochodové osy bylo ještě osm vodních toků.

U Tichorecku se křižoval ropovod z Baku do Rostova se železnicí a vlečkou. Rusové úporně bránili dělostřelectvem a tanky tento důležitý uzel.

Těžkou práci zde měly i bojové oddíly 8,8 mm - protiletadlových kanónů, které zde byly nasazeny. Konečně se ale předsunutým oddílům podařilo úkol splnit. Tichoreck padl. Rusové ustoupili, ale neprchali v panice.

Německé jednotky bývaly často překvapeny neočekávanou palbou, vedenou z obrovských slunečnicových polí. Vždy, když se chtěli ke střelcům dostat, byla jejich snaha neúspěšná, nebof se Rusům podařilo včas uprchnout. V noci byla přepadávána jednotlivá vozidla, nebylo tedy možné posílat samostatné spojky s hlášením.

10. srpna 1942 dosáhl V. sbor prostor u Krasnodaru. Během šestnácti dnů bojů a pochodů urazili pěšáci okolo 300 kilometrů z Rostova až k hlavnímu městu kubánských kozáků. Tato cesta vedla přes spálenou zemi, žhavou step, ale i přes rajsky plodné nížiny a říční údolí.

Zde se rozprostírala nekonečná slunečnicová pole, lány pšenice, konopí, prosa a tabáku. Po nekonečných stepích se pohybovala stáda dobytka. Zahrady v kozáckých vesnicích byly opravdovými oázami. Meruňky, mirabelky, jablka, hrušky, melouny, víno a rajčata zde rostly v hojném množství. Vajec bylo jako písku u moře, obrovská stáda prasat. Provianťáci a polní kuchyně měli dny plné hojnosti.

Krasnodar, hlavní město Kubáňské oblasti s 200 000 obyvateli, ležící na severních březích řeky Kubáň, bylo centrem velké naftařské rafinérie.

K rozhodnému útoku na město zasadil generál Wetzel V. sbor, složený z vojáků pocházejících z Frank, Hesenska a Virtemberska.

Rusové měli v úmyslu uvolnit střed města a držet most přes Kubáň tak dlouho, jak to bude možné. Tím by se mělo přesunout za řeku co nejvíce lidí a materiálu. Co nebylo odvezeno, to bylo nakaženo a zničeno.

11. srpna v poledne se „Virtemberští" dostali až do blízkosti mostu. Zbývalo již jen 50 metrů. Ruské kolony se těsně za sebou hnaly přes řeku.

2. rota obdržela rozkaz k proražení této obranné linie. Kapitán Sätzler vyskočil s pistolí ve vztyčené ruce. Udělal pouze tři kroky a padl, zasažen do hlavy.

Rota však útočila dále. Ještě dvacet metrů dělí čelo jednotky od začátku mostu. V tomto okamžiku zapaluje sovětský důstojník na mostě připravenou nálož.

Na šesti místech dochází k výbuchu a most letí za ohromného rachotu i s ruskými kolonami do vzduchu. V kouři a prachu je možné vidět navzájem promíchaná těla lidí a koní, kola od vozů a zbraně. Vozidla se propadávají a utápí v řece.

V důsledku zničení mostu ztratili Němci dva dny času. Teprve v noci z 13. na 14. srpna překonala 125. pěší divize za pomoci člunů a prámů řeku.

Major Ortlieb prozkoumávával celý den v klidu jednotlivá místa přepravy za pozorného ruského sledování z druhého břehu. Převlečen za vesnickou ženu, s motykou přes rameno a nůší na zádech se pohyboval po břehu. Za využití soustředěné palby dělostřelectva a protiletadlových baterií se podařilo vybudovat pontonový most a zabezpečit přechod na druhý břeh. V. sbor mohl tedy pochodovat do „země Čerkézů". Muslimské obyvatelstvo vyvěsilo na svých domech vlajky s tureckým půlměsícem a zdravilo Němce jako své osvoboditele od ateisticko-komunistického poddanství.

Každý přechod přes řeku, každý krok dále na východ byl krokem přes práh ruské nekonečnosti.

V úkrytech čekali příslušníci 11. armády na rozkaz k překonání Donu.

Husaři motorizovaných divizí nalezli pro sebe na jižním křídle ideální bojiště.

Útok s kulomety a ručními zbraněmi. Fotografie pochází z letní ofenzivy roku 1942 na přístupech k Donu.

Již 3. listopadu 1941 padla Feodosia ve východní části Krymu.

Ustupující rudoarmejci postavili u cesty kostlivce z kabinetu gymnázia v Chersonu hrozící pozdrav postupujícím Němcům.

Generál Sponeck (na fotografii s mjr. Ziirnem), velitel XXXXII. sboru stáhl oslabenou 46. pd a vyklidil poloostrov Kerč. Za to byl odsouzen k smrti, omilostněn a v roce 1944 přece zastřelen.

105. pěší pluk 77. pěší divize dobil 18. ledna 1942 Feodosii zpět.

Německé obrovské kanóny se snažily svými mohutnými granáty zničit sevastopolské kasematy.

V obraně Sevastopolu se vyznamenala námořní pěchota.

Na fotografii zleva doprava:

generál Schmundt a generálplukovník von Weichs; Adolf Hitler v rozhovoru s generálem von Salmuthem; před mapou: generál von Sodenstern, generál von Mackensen, generálplukovník von Kleist (napůl skryt); polní maršál Keitel v rozhovoru s generálem Paulusem; generálplukovník letectva Löhr.

Pochod na Stalingrad již začal.

U Voroněže se bojovalo o každý metr.

Voroněž přes zaměřovací dalekohled.

Roztržené hlavně, které potají vyfotografoval Paul Stöcker u 843.těžkého dělostřeleckého oddílu. Dole: Palebné postavení 740.těžkého dělostřeleckého oddílu.

Němečtí horští myslivci bojovali ve výškách nad 3 000 metrů nad mořem.

Po německé přítomnosti zůstaly pouze němí svědkové - vojenské hřbitovy.

Na ossetinských vojenských cestách bojovali partyzáni, kteří zde znali každý kámen.

V Ordžonikidze byla pomalována stěna domu, který byl přebudován na bunkr, nápisem: „Odsud vyjdeme jako vítězové, nebo padneme. Není cesty zpět."

Po německém ústupu hledali místní obyvatelé své rodinné příslušníky, kteří bojovali v partyzánských jednotkách. Zde našli rodiče z Pjatigorsku svého zmrzlého syna.

Drama ústupu. Dva zranění němečtí vojáci na konci své bojové pouti.

Stará tovární věž, která sloužila jako opěrný bod ostřelovačů.

Pro ně již válka skončila. Zajatí generálové 6. armády, zleva: generál Lattmann, 14. td; generál Sonne, 100. pd; generál Dr. Korfes, 295. pd; generál von Seydlitz-Kurzbach, II. as; generál Magnus, 389. pd; generál Rodenburg, 76. pd; generál Leyser, 29, pd (mot.).

Konec snů o německém vítězství.

Generál Rodimcev oznámil na Rudém náměstí konečné zničení německé 6. armády.

Po slavné 6. armádě zůstal pouze šrot v ulicích mrtvého města.

Mezi Novorossijskem a Kluchorským průsmykem

„Thalasa, Thalasa" (moře, moře) - ve vysokohorských průsmycích Kavkazu - boj o staré vojenské cesty - expedice na vrchol Elbrusu - k černomořskému pobřeží zbývá 20 km - pak chybí poslední prapor

Překonáním Kubáně byla překonána poslední větší vodní překážka před Ruoffovou armádní skupinou. Divize mohly již nastoupit k vlastnímu operačnímu cíli: dobít přístavy Novorossijsk, Tuapse, Soči, Suchumi a Batumi.

Tento operační cíl byl mimořádně důležitý. Ne pouze proto, že by tím byly rudé Černomořské flotile vzaty poslední opěrné body a vytvořena možnost zásobovat německou kavkazskou frontu po moři, ale hlavně proto, že za tím vším vězela velká myšlenka. Po ovládnutí posledního ruského pásma pobřeží Černého moře, by s velkou pravděpodobností přešlo Turecko do německého válečného tábora. To by mělo nepředstavitelné následky pro spojenecké vojenské velení. Anglicko-ruské pozice v severní Persii by se zhroutily, a tím by byly přerušeny jižní zásobovací cesty americké zbrojní pomoci Stalinovi z Perského zálivu do Kaspického moře.

V úvahu přicházel i plán nasměrovat Rommela s jeho Afrikakorpsem přes Egypt do Mezopotámie. Vojáci německo - italské africké tankové armády stáli v těchto dnech po oslňující bitvě z pozdního léta 1942 před al-Alamejnem, před branami Káhiry. Ženisté již počítali, kolik mostů bude potřeba přes Nil a vojáci odpovídali na otázku: „Kam se jde?" rozpustile : „K Ibn Saudovi."

U armádní skupiny Ruoff bylo toto určení cíle neméně populární. Když se svazky XXXXIX. horského sboru dozvěděly, že se jde na Kavkaz, vymýšlely si také svá rčení. Alex Buchner píše ve své knize Horští myslivci na všech frontách o odpovědi jednoho z vojáků na otázku jeho přátel o smyslu a cíli pochodu stepí: „Na Kavkaz dolů a zezadu vyřídíme Angličany a řekneme Rommelovi: Pozdrav pánbů!, tak jsme tady."

Koncem srpna 1942 zahájily divize V. sboru útok na Novorossijsk, první velkou námořní pevnost východního černomořského pobřeží. Novorossijsk, který již tehdy čítal asi 95 000 obyvatel, bylo významné přístavní a průmyslové město s velkými chladícími zařízeními a doky, s průmyslem na zpracování ryb a cementárnami.

Pěchota se probojovala přes výběžky Kavkazu do kopcovitého předpolí města. Pojednou před nimi leželo Černé moře. Když plukovník Friebe, velitel 419. pěšího pluku, spatřil z jednoho návrší pobřeží, nechal spontánně odvysílat svému sousedovi, plukovníku Reinhardtovi staré řecké slovo: „Thalasa, Thalasa - moře, moře!" 2 400 let předtím, jak uvádí dějepisec Xenofón, pozdravovaly řecké předvoje tímto voláním spásné moře, když po namáhavém ústupu pouští a pohořím Malé Asie dosáhly přesně proti Novorossijsku u Trapzonu pobřeží.

6. září 1942 zahájil I. prapor 186. pěšího pluku pod velením nadporučíka Zieglera útok na přístavní město. 10. září bylo město a okolí v německých rukou. První operační cíl Ruoffovy armádní skupiny byl dosažen. Dalším cílem bylo Tuapse. Byl to klíčový bod na úzké pobřežní rovině. A přece se toto místo stalo osudným pro Listovu armádní skupinu.

K 17. armádě patřil vedle jednoho pěšího sboru, lehkého pěšího sboru a tankového sboru ještě jeden horský sbor s 1. a 4. horskou divizí a rumunskou horskou divizí. Tato kombinace pěchoty, myslivců a horských střelců měla zvláštní smysl. Zatímco pěší divize zaútočily přes zalesněné výběžky severozápadního Kavkazu frontálně na Novorossijsk, probojovávali se specialisté na středně vysoká pohoří 97. a 101. lehké pěší divize zalesněným Kavkazem k přístavnímu městu Tuapse. Horští myslivci měli alé udeřit přes 3 000 až 4 000 metrů vysoké průsmyky centrálního Kavkazu na černomořské pobřeží zčásti zadní branou. Jejich cílem bylo Suchumi, palmové město na subtropickém pobřeží a hlavní město Abcházské sovětské republiky. Odtud zbývalo pouze 160 kilometrů k tureckým hranicím a do Batumi.

Za předsunutými motorizovanými bojovými skupinami nastoupili 13. srpna ze stepi horští myslivci generála Konrada k útoku na vysoké průsmyky Kavkazu. 4. horská divize vpravo s cílem získat průsmyky v prostoru pramene Velké Laby, 1. horská divize vlevo ve směru na vysokohorské průsmyky na ledovcích Elbrusu, ze kterých pramení Kubáň. Nejdůležitějším přechodem je 2 815 metrů vysoký Kluchorský průsmyk, který je zároveň výchozím bodem staré suchumské vojenské cesty.

U 1. horské divize postupuje major von Hirschfeld rázně k zabarikádovanému vstupu do průsmyku, bráněnému značnými ruskými silami. Frontálně není možné toto postavení obsadit. U von Hirschfelda se ale ukazuje, co je to německá taktika boje v horách. Zatímco část sil poutá Rusy frontálně, von Hirschfeld je obchází a vpadne jim do zad.

17. srpna večer je nejvyšší bod suchumské vojenské cesty v německých rukou. Bleskurychle postupuje von Hirschfeld do Klydžského údolí, obsadí osadu Klydž na úpatí hor a stojí již uprostřed bujných lesů černomořského pobřeží. Již jen jeden skok a byla by dosažena pobřežní nížina.

Překvapivý úder na pobřeží se již se slabými silami nepovede. Rusové se srdnatě brání u východu z hor. Ve vzdálenosti pouhých 40 kilometrů leží před Hirschfeldovýma očima velký cíl - Suchumi. Daleko vpředu se ocitl major se svými lidmi v nebezpečném postavení. Vlevo od něj není nic, neboť Kleistova tanková armáda stojí ještě ve stepi severně od Elbrusu.

V této situaci se generál Konrád rozhodne k odvážné operaci na přikrytí levého křídla. Kapitán Groth dostává úkol, aby s horskou rotou složenou z horských průvodců a alpinistů vystoupil na více než 4 000 metrů vysoké průsmyky Elbrusu a ovládl údolí Bak-san, ze kterého Rusové ohrožovali německé levé křídlo.

Před námi se rozprostírá nejdobrodružnější bitevní pole války: Přes 1 000 metrů hluboko padají rozeklaná, rezavě červená úbočí elbrusského masivu. Do daleka svítí na slunci ledová pole asausskěho ledovce. Ledové stěny, rozeklané skály, divoké haldy drtě. Na krvavé horské boje o starý carský lovecký zámek Krugozor, který leží ve výšce 3 000 metrů - tedy tak vysoko, jako je Zugspitze - hledí přes hlubokou brázdu údolí Baksanu 4 697 metrů vysoká Ušba. Jedna z nejkrásnějších hor na světě. Tento masiv je možné překonat pouze daleko na východě po staré vojenské cestě u Kazbeku a u dvojitého vrcholu Elbrusu.

Bylo pochopitelné, že muži 1. horské divize, v jejichž útočném pásmu Elbrus ležel, považovali dobytí tohoto velikána za otázku cti. Vojenskou hodnotu tento podnik neměl téměř žádnou. Svět by ale jistě pozorně naslouchal, kdyby vešlo ve známost, že německé jednotky vztyčily říšskou válečnou vlajku na nejvyšším vrcholu Kavkazu.

Proto také generál Konrád souhlasil s výstupem na Elbrus. Stanovil podmínku, že útok na vrchol provedou muži 1. a 4. horské divize společně. 4. divize se nesměla cítit odstrčená.

Expedici vedl kapitán Groth. Příslušníkům ze 4. horské divize velel kapitán Gámmer-ler. Expedice začala kuriózním překvapením. Nadporučík Schneider se svým družstvem spojařů musel vyrazit napřed, poněvadž radiostanice představovaly větší náklad.

Daleko před sebou uviděli fantastický dům Inturistu, který Sověti zbudovali ve výšce 4 200 metrů. Mohutný, oválný betonový špalek, bez jakékoliv římsy nebo výběžku, plně oděný do hliníkového plechu. Vypadal jako gigantická gondola Zeppelina. Asi 40 místností s jedním stem lůžek měl tento fantastický ledovcový hotel. Meteorologická stanice byla nad a kuchyňský blok pod hlavní budovou.

Schneider přešel rychle se svojí hlídkou přes ještě sluncem neroztátý firn ledovce. Náhle dalekohledem objevil, že před domem stojí ruský voják. „Pozor", zvolal Schneider ke svým mužům, nechal je vybočit a obejít dům. Ve skalách nad hotelem zaujal bojové postavení.

V tom samém okamžiku se přihnal samotinký kapitán Groth a dříve než mohl být varován, spatřili jej Rusové. Sovětská posádka se zde skládala pouze z tří důstojníků a osmi vojáků, kteří sem přišli v to samé ráno. Groth zhodnotil ihned situaci a zachoval pevné nervy. Ruskému důstojníkovi, který hovořil německy, vysvětlil bezvýchodnost situace. Kapitán ukázal na přicházející německé horolezce a na postavení spojařů. Tak dosáhl toho, že se Sověti dobrovolně stáhli. Čtyři rudoarmejci však vystoupili vpřed, aby počkali s Grothem na jádro skupiny a pak se nechali najmout jako nosiči.

Následující den, 18. srpna byl vyhlášen dnem klidu. Horští myslivci si musí postupně přivykat na výšku. 19. srpna má být zahájen útok na vrchol, ale výstup ztroskotává na náhlé sněhové bouři. Ještě 20. srpna zůstávají muži vzhledem k špatnému počasí v hotelu. Teprve 21. srpna slibuje zářící ranní slunce krásný den. Ve tři hodiny se jde na to. Kapitán Groth se šestnácti a kapitán Gámmerler s pěti muži.

V šest hodin je pěkné počasí opět pryč. Od Černého moře začal vát vítr. Mlha a brzy i sněhová bouře brání vrchol elbrusského obra. V maličkém výklenku nabírají Groth a Gámmerler se svými muži dech. Mají se opět vrátit? Ne! To nechtějí horští myslivci slyšet!

Vztyk, jde se! Pochod v řídkém vzduchu a při vlezlém chladu se stává napínavým závodem. Oči jsou zalepeny sněhem. Orkán kvílí nad ledovým úbočím horského hřebene. Viditelnost je necelých deset metrů.

V jedenáct hodin je ledová stěna zdolána. Kapitán Gämmerler stojí na nejvyšším výčnělku dosaženého bloku. Před ním se hřeben opět lehce svažuje. Musí být tedy na vrcholku.

Vrchní šikovatel Kummerle zaráží žerď říšské válečné vlajky hluboko do firnu. Poté jsou do země zaraženy i stojany 1. a 4. horské divize s protěží a enciánem. Stisknutí rukou a skupina opět šplhá na východní stěnu, kde se bouře ze západu trochu láme. Svět s úžasem vyslechne, že na nejvyšší hoře Kavkazu vlaje německá vlajka.

Dobytí vrcholu Elbrusu německými horskými myslivci, kteří v tomto pekelném počasí pokořili jim naprosto cizí horu na první pokus, bylo mimořádným alpinistickým výkonem. Tento výkon nesnižuje ani skutečnost, kterou konstatoval zvláštní zpravodaj sboru dr. Rummler několik dní poté, při pěkném počasí: Polní znaky nebyly zjevně na trigonometrickém bodu nejvyššího vrcholu, ale na bodu, který je o 38 metrů níže a který myslivci v mlze považovali za vrchol.

Vraťme se zpět k bojům ve vysokohorských průsmycích. Zatímco se horští myslivci vzhledem k 5 633 metrům výšky Elbrusu soužili postupem přes Kluchorský průsmyk a starou rozpadlou suchumskou vojenskou cestu, postupoval generálmajor Eglseer na pravém křídle se 4. rakousko-bavorskou horskou divizí vysokohorskými průsmyky hlavního hřebene.

Dvěma prapory 91. horského pluku obsadil plukovník von Stettner průsmyky Sančaro a Alustrachu ve výškách 2 600 a 3 000 metrů. Tím překonal hřeben pohoří a pokračoval dolů k průsmykům v podhůří, a dále do subtropických lesů suchumských výšin.

Major Schulze se svým praporem horských myslivců zaútočil přes průsmyk Bgalar a stál tak přímo nad strmými, lesem porostlými svahy, klesajícími přímo k pobřeží. K pobřeží zbývalo pouhých dvacet kilometrů.

Přes 200 kilometrů horského a vysokohorského terénu měli za sebou horští myslivci. Bojovali s vypětím všech sil ve výškách nad 3 000 metrů, sráželi nepřítele za všech situací, přes neznámé skalnaté hřebeny, ledové svahy a nebezpečné ledovce, obsazovali nepřátelská skalní postavení, která byla považována za nedobytná. Nyní již byli těsně před vytouženým cílem.

Ve svém rozhodujícím postavení, na prahu pobřeží, měla bojová skupina von Stettera k dispozici dvě děla, každé s 25 granáty. „Pošlete munici", žádal radiostanicí. „Copak nejsou žádná letadla? Nepřijdou alpinisté se svými soumary?"

Ne. Nebyla žádná letadla a alpinisté pochodovali ve směru Don, na Stalingrad.

Plukovník von Stettner, velitel 91. horského pluku, stál v údolí Bysbu, dvacet kilometrů před Suchumi.

Major von Hirschfeld ležel v údolí Klydž, čtyřicet kilometrů před pobřežím.

97. lehká pěší divize generálmajora Ruppa se probojovala do vzdálenosti asi padesát kilometrů od Tuapse. V tomto svazku bojovali Valoni z dobrovolnické brigády „Wallonie" pod velením podplukovníka Luciena Lipperta.

421. pěší pluk se probojoval na čele útoku až na vzdálenost zhruba třicet kilometrů vzdušnou čarou od Tuapse.

Ano, takový byl konec srpna 1942. Německé ozbrojené síly dosáhly neuvěřitelných úspěchů a stály těsně před cílem, stanoveným Hitlerem v plánu „Modrý". Bojovaly v subtropických údolích pod kavkazskými průsmyky, stály na dohled od černomořského pobřeží a Kaspického moře, obsadily ropná pole sovětského petrolejového ráje, bojovaly na 44. a 43. stupni zeměpisné šířky, nejjižnějším místě, které německé vojsko dosáhlo, měly ruku na klice od dveří Astrachaně, nejjižněji stanoveným konečným cílem v plánu „Barbarossa" a stály na strmých březích řeky Volhy u Stalingradu. Spolu s nimi táhnou proti Stalinovi a Sovětskému svazu mezi černomořským pobřežím a Baltem nejen evropští spojenci a svazky dobrovolníků, ale také Kozáci, Turkméni, Kalmykové.

Podařil by se tento několik kilometrů dlouhý skok k Tuapse? Krok k Majkopu a Batumi na tureckých hranicích? Podařilo by se to, jako vše v posledních týdnech?

Vojsko bylo optimistické. Štábem přesto obcházely starosti. Útočné svazky armád „A" byly týdny trvajícími boji oslabeny, zásobovací trasy překračovaly daleko měřítko improvizace. Síly letectva byly nasazením mezi Donem a Kavkazem rozptýleny. Rudé letectvo pojednou ovládlo vzdušný prostor. Sovětské dělostřelectvo získalo převahu. Na německé straně chybělo několik tuctů letců, stíhačů, půl tuctu praporů a několik stovek zvířat pro transport materiálu. To vše chybělo těsně před cílem operace. Bylo to jako na všech frontách. Všude něco chybělo. Všude, kde válka dosáhla svého zenitu a rozhodující cíle byly na dosah ruky. Před al-Alamejnem, vzdáleném sto kilometrů od Nilu, volal Rommel po několika tuctech letounů proti britskému letectvu a stovce tanků s pár tisíci tun pohonných látek.

V zákopech západně od Stalingradu prosily úderné roty 6. armády o několik děl, o dva, tři čerstvé pluky s několika protitankovými kanóny, ženisty, tanky.

Před prvními domy Stalingradu a v předpolí Murmanska, všude volalo vojsko po známém „posledním praporu", který ve všech dobách rozhoduje vrcholící bitvu.

Hitler ale nemohl nikomu tento „poslední" prapor poskytnout. Válka byla příliš rozsáhlá a plášť wehrmachtu příliš krátký. Všude byla vojska přetížena.

Průzkumná hlídka před Astrachaní

V průzkumných vozidlech 150 km nepřátelským územím - poručík Schliep telefonuje s náčelníkem nádraží v Astrachani - kozáci rytmistra Zagorodného

U východní části skupiny armád „A" 1. tankové armády kryla 16. motorizovaná divize hluboce odkryté levé křídlo řetězem silných opěrných bodů.

Je 13. září 1942, na východ od Elisty v Kalmycké stepi.

„Hej, Georgu, připrav se, za hodinu vyrážíme!" „Slušaju, gospodin oberleutnant, rozkaz", zabručí Georg, kozácký voják.

Georg pochází z Krasnodaru, kde se na Pedagogickém semináři učil německy. Minulý podzim padl jako motospojka do rukou příslušníků divize. Od té doby sloužil u 2. roty, nejdříve jako pomocník kuchaře a poté se dobrovolně přihlásil jako tlumočník. Georg měl mnoho důvodů k opravdovému vzteku na Stalinův bolševismus a neexistoval u roty nikdo, kdo by mu nevěřil. Ve zvláště kritických situacích to byl právě on, kdo byl ve funkci střelce z kulometu.

Nadporučík Gottlieb právě přišel z porady u velitele praporu motocyklistů. Projednávaly se zde poslední detaily pro vyslání průzkumné hlídky přes Kalmyckou step, ke Kaspickému moři. Velitel 16. divize, který u Elisty vystřídal Lil. sbor chtěl vědět, co se v daleké pustině na křídle kavkazské fronty děje. Jako obrovský trychtýř se jevila tato-neznámá země mezi Volhou a Terekem. Základnu tohoto trychtýře tvořilo pobřeží Kaspického moře.

Asi 300 km dlouhá mezera se rozevírala mezi prostorem jižně od Stalingradu a řekou Terek, kterou 30. srpna dosáhl mechanizovaný pluk 3. tankové divize u Mozdoku. Z této neznámé pustiny mohlo přijít mnoho překvapení. Proto musela být kontrolována.

Ochrana této „země nikoho" byla koncem srpna svěřena prakticky jedné jediné divizi, jejíž základnou byla Elista v Kalmycké stepi. Úkol střežení a průzkumu až ke Kaspickému moři a volžské deltě musely nejdříve zabezpečit průzkumné hlídky, neboř s posílením se mohlo počítat nejdříve koncem září.

16. motorizovaná divize si v té době vysloužila jméno „Windhund" (Chrt).

Kromě několika málo nutných specialistů byli pro tento podnik vybíráni pouze dobrovolníci. V polovině září byl zahájen první velký expediční podnik oboustranně komunikace Elista - Astrachaa Byly zasazeny čtyři průzkumné hlídky s tímto úkolem:

1. Zjistit, zda nepřítel nepřisunuje síly do mezery mezi Terekem a Volhou, zda nepodniká pokusy o překročení Volhy, kde se nachází nepřátelské opěrné body a možné pohyby vojsk po pobřežní komunikaci Stalingrad - Astrachaň.

2. Přesně vypátrat stav cest, povahu pobřeží Kaspického moře a západního břehu řeky Volha a prozkoumat zatím neznámou novou železnici Kisljar - Astrachaň

V neděli 13. září byla akce zahájena. Ve čtyři hodiny a třicet minut muži nasedají. Ze stepi vane ostrý vítr. Do východu slunce je ještě citelně chladno. Průzkumné hlídky jsou ke svému dobrodružnému pochodu, který vede hluboko do neznámé, nehostinné a nepřátelské země, vybaveny odpovídajícím způsobem. Každá hlídka má dvě osmikolová obrněná průzkumná vozidla s 20 mm protiletadlovým kanónem, jednu motocyklovou četu v počtu 24 mužů, dva respektive tři 50 mm protitankové kanóny - tažené nebo na OT -a jedno ženijní družstvo. Pět nákladních vozidel, dvě s pohonnými hmotami a jedno s proviantem spolu se skupinou oprav techniky na skříňovém automobilu, doplňovalo sestavu. K tomu ještě sanitní vůz s lékařem, radista, motospojka a tlumočník.

Schroederovu hlídku potkalo ihned na počátku neštěstí. Již krátce po přechodu linie, za Utou, vešla do styku s nepřátelskou hlídkou. Poručík Schroeder padl, tlumočník Maresch a šikovatel Weissmeier byli zraněni. Hlídka se vrátila a příštího dne vyrazila opět, tentokrát pod velením poručíka Eulera.

Mezitím postupovali nadporučík Gottlieb, poručík Schliep a poručík Hilger se svými průzkumnými hlídkami severně, jižně a těsně podél komunikace Elista - Astrachaň.

Nadporučík Gottlieb postupuje nejdříve podél komunikace, poté se otáčí na severovýchod do stepi na Sadovskou. 14. září stojí 40 km před Astrachaní. 15. září je pouhých 25 km od Volhy. Z vysokých písčitých dun má výhled až na řeku. Písek a slané bahno dělají terén téměř neprůchodným, ale průzkumná hlídka si cestu vždy najde.

Mapy, které Gottlieb obdržel, nejsou příliš dobré. Kozák Georg se musí u každé studny ptát kočujících Kalmyků, kteří jsou k Němcům mimo jiné velice přátelští, a sbírat informace o terénu.

„Velká železnice?" „Ano, jezdí tudy vlak několikrát denně mezi Kisljarem a Astrachaní."

„A Sověti?" „Ano, jezdí sem a tam na koních. Včera přenocovala velká hlídka u studny tam naproti, hodinu cesty na východ. Přišli od Sadovské, tam jich musí být mnoho."

„Aha", kývne hlavou Georg a rozdává přátelským nomádům pár cigaret.

Přátelský smích byl náhle přerušen zvoláním. Jeden kočovník ukazuje na sever, odkud přijíždí dva jezdci, Sověti.

Kalmykové mizí. Oba obrněné vozy stojí za dunou a nemohou být Rusy spatřeny. Nadporučík Gottlieb volá na Georga: „Pojď sem." Ale kozák neodpovídá. Zastrčí si svou polní čepici za dlouhý motocyklový plášť, posadí se na studnu a v klidu kouří cigaretu.

Oba Rusové se opatrně přibližují. Jeden důstojník a jeho ošetřovatel koně. Georg na ně něco volá. Důstojník sesedá a jde k němu.

Nadporučík Gottlieb a jeho spolubojovníci pozorují, jak se oba se smíchem baví. Stojí vedle sebe. „Pes", říká radista. Ale poté všichni vidí, jak Georg vytahuje bleskurychle pistoli a s úšklebkem říká: „Ruky věrch!" Sovětský důstojník zdvihá ruce, a je tak překvapen, že volá k sobě také druhého Rusa, aby se vzdal. Tak se vrací hlídka zpět do Chalchuty s dvěma zajatci.

Poručík Euler měl mezitím důležitý speciální úkol. Přesně zjistit povahu obranných zařízení v osadě Sadovská a zda jsou v tomto prostoru severně od Astrachaně přepravována vojska přes Volhu.

Z Uty do Sadovské je to sto padesát kilometrů vzdušnou čarou. Euler odbočuje ihned od velké komunikace na sever. Po hodině jízdy se poručíkovi rozbuší srdce. Obrovské mračno prachu se valí přímo na ně. „Vozidla rozvinout", rozkazuje s dalekohledem při-tisklým na oči. Mračno se rychle přibližuje. Vtom se poručík rozesměje. To, co se na ně řítí, nejsou žádní Sověti, ale antilopy, obrovské stádo antilop Saiga, které žijí ve stepích jižního Ruska. Když konečně zavětřily pach lidí, stáčejí se a prchají směrem na východ. Zvedají mračna prachu, která jsou tak mohutná, jakoby se touto nekonečnou plání přesunoval tankový pluk.

Poručík Euler vede nyní průzkum na severovýchod, nalézá osady Justa a Chazyk, které jsou obsazeny nepřítelem, obchází je a otáčí se směrem na Sadovskou, jeho hlavní cíl.

16. září stojí Euler se svými dvěma obrněnými průzkumnými vozidly pět kilometrů před Sadovskou a tím také před dolní Volhou. Do Astrachaně je to pouhých třicet pět až čtyřicet kilometrů. Eulerova průzkumná hlídka je pravděpodobně tou jednotkou pozemního vojska, které se podařilo v průběhu plánu „Barbarossa" dojít nejdále na východ a tím se nejvíce přiblížit válečnému cíli, Astrachani.

To, co hlídka zjistila, mělo obrovský význam. Rusové vykopali okolo Sadovské proti-tankový příkop a zřídili do hloubky členěnou linii bunkrů. To ukazovalo na připravované předmostí, které mělo zjevně zabezpečovat plánovaný přechod Sovětů přes dolní Volhu.

Když ruské strážní hlídky zpozorovaly německá průzkumná vozidla, nastalo v postaveních panické vzrušení. Doposud bezstarostné osádky se vrhly do bunkrů a okopů, aby zahájily divokou palbu z pancéřovek a těžkých kulometů. Dvěma Rusům, kteří ve všeobecném zmatku letěli terénem jako blesk, odřízl Euler svými vozidly cestu. K smrti vyděšení se oba rudoarmejci vzdali: štábní důstojník 36. kulometného praporu se svou spojkou. To byl překrásný úlovek. Nyní ale rychle pryč!

Poručík Jurgen Schliep, velitel průzkumné tankové roty, pronikl stejně jako ostatní průzkumné hlídky 13. září se svými muži do neznámého terénu. Jeho trasa probíhala jižně od komunikace. Jeho hlavním úkolem bylo zjistit, zda skutečně, jak vypovídali zajatci, existuje sjízdná železnice z Kisljaru do Astrachaně, která nebyla zakreslena v žádné mapě. To bylo velice důležité, dozvědět se něco o této dráze, která by mohla sloužit také pro transport vojsk.

Schliep tuto železnici objevil. Vypráví: „V časných ranních hodinách druhého dne jsme již z dálky viděli solná jezírka, která se třpytila ve slunci. Jen s námahou se prodíraly naše motocykly hlubokým pískem vpřed a naše dvoučlenná opravárenská hlídka na osobním automobilu měla průběžně mnoho práce s drobnými opravami."

Když Schliep konečně ve svém dalekohledu uviděl koleje železnice, ponechal jádro své hlídky na místě a vyrazil s oběma průzkumnými vozidly a ženijním družstvem k železničnímu strážnímu domku. Bylo to nádraží Senseli.

Schliep vypráví dále: „Z dálky jsme viděli asi 50 až 60 civilistů, kteří pracovali na železničním náspu. Dráha byla jednokolejná a po obou stranách obehnána pískovým valem. Dozorci se při našem objevení stáhli, zatímco ostatní civilní dělníci nás s jásotem vítali. Jednalo se o ukrajinské rodiny, staré muže, ženy a děti, kteří byli násilně evakuováni a již měsíc nasazeni na tomto místě. Mnoho Ukrajinců hovořilo německy a my jsme byli oslavováni jako osvoboditelé."

Zatímco se vojáci bavili s Ukrajinci, objevil se náhle na jihu proužek dýmu. „Vlak", volali dělníci.

Schliep zaujal se svými vozidly postavení za jedním z pískových valů a již zde byl nekonečně dlouhý nákladní vlak s cisternovými vozy s olejem a benzinem. Dvě lokomotivy táhly tento vlak. Šest střel z 20 mm kanónů stačilo a lokomotivy se roztrhly. Pára tryskala z kotlů, ohnivé jazyky z topeniště se třepotaly ve vzduchu. Vlak stál. Vůz za vozem začal hořet.

„Zatraceně, takový krásný benzin", bručeli pro sebe střelci z kanónů.

V době, kdy chtěli Ženisté vyhodit do vzduch nádražní budovu, zazvonil telefon. Všichni se prudce napřímili. „Ze jsem se ale vyplašil", zanadával poddůstojník Engh. Okamžitě se ale vzpamatoval a volá na Schliepa: „Pane poručíku, telefon!"

Schliep okamžitě ovládl situaci a spěchal se svým tlumočníkem do boudy. „Stancija Senseli, načálnik", hlásil se tlumočník a zašklebil se. „Da, da tovaryšč", ubezpečoval.

Na druhé straně aparátu bylo nákladní nádraží Astrachaň. Astrachaň! Jižní konec linie A-A (Astrachaň - Archangelsk), válečný cíl, se kterým předsunuté síly wehrmachtu nyní telefonicky hovořily.

Dozorčí úředník v Astrachani chtěl vědět, zda již projel vlak z Baku. Vlak proti němu stál již na výhybce u Bassy.

Vlak z opačné strany! Tlumočník se pokusil soudruhovi z Astrachaně namluvit, že jej může klidně vypravit. Avšak tento návrh vzbudil u soudruha na druhé straně nedůvěru a tak se zeptal na několik chytáků, které tlumočník nemohl znát. Neodborné odpovědi jej v jeho nedůvěře utvrdili. Rozčílil se a sprostě nadával. Tlumočník tedy tuto hru vzdal a řekl: „No počkej tatíku, brzy budeme v Astrachani." Na to praštil ruský soudruh s nej-horší nadávkou sluchátkem, a tak již nemohl slyšet, jak dvě minuty poté vyletělo dřevěné nádraží do vzduchu.

Průzkumná hlídka poručíka Schliepa se 17. září vrátila v klidu a beze ztrát zpátky do Uty. Ještě týž den musel Schliep podat zprávu veliteli divize a také vrchnímu veliteli skupiny armád „B", generálplukovníkovi von Weichsovi, který se náhodou nacházel na velitelském stanovišti divize.

Mohli si vyslechnout, že ze stepi a z dolní Volhy, tedy z kavkazského křídla, nehrozilo ještě žádné nebezpečí. To byl rozhodující poznatek, poněvadž skupina armád „A" se již od konce srpna pokoušela uvést do pohybu ofenzivu v kavkazském prostoru na jejich levém křídle. Tanková armáda von Kleista měla celou svou silou otevřít bránu do Baku, aby tak obsadila sovětský ropný ráj a dosáhla jednoho z rozhodujících cílů letní ofenzivy.

Poslední překážkou před tímto cílem byla řeka Terek, před kterou stálo čelo Kleistovy armády. Kleist zkoušel své štěstí. Válečné štěstí skutečně nabízelo ještě jednou německému wehrmachtu šanci na vítězství.

Kleist vyvedl šikovným křížovým manévrem 3. tankovou divizi ze silně bráněného údolí Baksanu a vedl ji podél Tereku na východ. 25. srpna obsadila divize Mozdok. Potom nastoupila u obce Išerskaja další bojová skupina k překvapivému přechodu řeky. Hamburský 394. mechanizovaný pluk provedl rozhodující skok přes řeku.

30. srpen 1942. Ručička hodin se blíží ke třetí hodině ranní. Útočné čluny, Ženisté i pěchota jsou připraveni. Cekají na palebný úder dělostřelectva, který má krýt jejich přechod přes řeku.

Terek, v místě přepraviště 250 m široký, s dravým proudem a bublavým vířením, je záludná horská řeka. Zpěněné sloupy vody se vztyčují jako vysoké věže vedle člunů. To vedou palbu nepřátelské minomety. Mezi tím tancují malé útočné čluny a snaží se překonat toto peklo.

Současně se začátkem útoku, ještě na vlastním břehu, padli velitel I. praporu, kapitán Freiherr von der Heyden-Rynsch a jeho adjutant, poručík Ziegler. Také poručík Wurm se zhroutil smrtelně raněn. Nadporučík Dr. Durrholz velitel 2. roty, byl při přechodu zraněn a spadl přes bočnici člunu do vody. Od té doby je nezvěstný.

Pod ochranným zvonem vlastního dělostřelectva se pěchota probojovává krok za krokem vpřed. Základ předmostí je vytvořen. Pouze základ, víc nic, neboť se brzy ukazuje, že nepřítel je silnější, než bylo zpočátku patrno. Dobře krytý, bránící okraje vesnice Mundar-Jurt. Sověti sedí ve vybudovaných polních postavení a v jednom protitankovém příkopu. Odtud ostřelují německé vojáky, ležící v otevřeném poli.

Odpoledne překračuje řeku mladý velitel pluku major Giinther Pape se svým štábem, aby se zorientoval na místě. Hlavní bojová linie je tak určena a jednotka takovým způsobem členěna, aby úspěšně vybojované předmostí mohlo být bráněno s minimálními silami, které jsou k dispozici.

Pět dní drželi muži 394. mechanizovaného pluku protilehlý břeh řeky Terek. Bojovali jižně od 44. stupně zeměpisné šířky. Pouze čelní jednotky 1. horské divize v údolí Klydž bojovaly jižněji. Stály těsně u 43. stupně, což byl nejjižnější bod, který německé pozemní vojsko v průběhu plánu „Barbarossa" na sovětské půdě dosáhlo.

V nevýhodném terénu, bez těžkých zbraní, se rvali Papeovi muži se silnějším a zuřivě bojujícím protivníkem. Jeden pluk poutal tři sovětské divize.

Z tohoto důvodu museli Sověti stáhnout síly z jiného místa. Toto předmostí vytvářelo podmínky pro útok nově zasazeného LIL sboru. Tomu se povedlo 1. a 2. září u Mozdo-ku překročit Terek a vytvořit předmostí. 111. pěší divize násilně překonala dravý, pět metrů hluboký horský proud. Na čele velel kapitán Lyme, který vytvořil první malá předmostí, která držel, dokud Ženisté nepřepravili těžké pěchotní zbraně přes řeku.

Ale ani u Mozdoku již nestačily síly na to, aby se mohlo pokračovat v ofenzivě. Rusové byli příliš silní a vlastní síly příliš slabé a vyčerpané. Poslední šance k ovládnutí ropného prostoru v okolí Baku nemohla být využita.

Tak jako naproti, na západních svazích Kavkazu, které vedly k Černému moři, zastavila se bitva také zde u Tereku. Fronta strnula. Krátce před dosažením cíle plánu „Barbarossa" byla ofenzivní síla vyčerpána. Terek se stal Limesem.

V obranné linii u Tereku bojoval zvláštní svazek na straně německých pěšáků - Kozáci. Byla to zvláštní, pro válku typická historie, která dovedla kozáckou švadronu ritmistra Zagorodného na německou stranu.

Když v létě zajal XXXX. tankový sbor generála Freiherr von Geyra 18 000 zajatců, bylo problémem číslo 1, kdo dovede Sověty do týlu? Smrštěné jednotky německých divizí k tomu nemohly vyčlenit ani jednoho vojáka. Vtom přišel kapitán Kandutsch na nápad, vyčlenit ze zajatců, Němcům přátelsky nakloněné donské a kubánské kozáky, posadit je na koně, kterých všude pobíhalo bezpočet a použít je jako doprovodné komando pro rudoarmejce. Kozáci, všechno jiné než přátelé bolševismu, byli oheň a žár. V okamžiku měl ritmistr Zagorodny švadronu pohromadě a vydal se okamžitě vpřed. Žádný člověk ve štábu sboru nemyslel na to, že kozáky ještě jednou spatří.

Ale v prvním zářijovém týdnu se v hlavním stanu tankového sboru v Ruski u Tereku pojednou otevřely dveře ubytovacího oddělení. Dovnitř vstoupil kozácký důstojník a hlásil lámanou němčinou: „Ritmistr Zagorodny se švadronou se hlásí k dispozici." Kandutsch stál jako opařený. Ještě léta po válce vyprávěl: „Měli jsme je opět tady."

Co teď s kozáky? Kandutsch zavolal náčelníka štábu. Ten poté rozhodl. Vojsko Zagorodného bude jako kozácká švadrona 1/82 nově zformována, čtyři týdny cvičena a zasazena na frontě.

A tak se to stalo. V postavení u obce Išerskaja dodržoval Zagorodny železný pořádek a disciplinu. Nevyskytl se u něj žádný dezertér.

Nejspolehlivější oporou ritmistra byl velitel 1. čety, nadporučík Koban, širokoramen-ný kozák, který byl věrný své švadroně stejně jako Zagorodny do posledních dnů. Když byl jednou Koba nemocen, shromáždila četu jeho žena. Tato atraktivní kozačka pochodovala od počátku s jezdeckou četou svého muže. Jezdila jako každý jiný kozák na hlídky a zemřela také se svojí švadronou. Tisíce kilometrů vzdálena od vlasti, v jejíž osvobození v roce 1942 věřila.

Kapitán Kandutsch vzpomíná: „Koncem května 1944, když XXXX. tankový sbor překročil rumunské hranice na západ, bylo nařízeno přeložení švadrony do Francie. Sborový adjutant major Dr. Patow se s kozáky rozloučil. Ryttnistr Zagorodny obdržel Železný

kříž 1. třídy, který si zasloužil. Potom se ještě jednou kozáci zformovali, bohužel ale také naposledy k přehlídce ve cvalu. Nezapomenutelný pohled."

O šest týdnů později se zúčastnila švadrona u Saint-Lo ve Francii bitvy při invazi a byla zničena. Pouze několik mužů se zachránilo, kteří potom přinesli zprávu o osudu kozáků. Mezi padlými byli všichni důstojníci a také žena nadporučíka Kobana. Muži XXXX. tankového sboru nikdy nezapomněli na bojové umění kozáků.

Terek

Střet Hitlera s generálem Jodlem - náčelník generálního štábu a polní maršál List musejí jít - kouzlo ropy - vojáci na osetinské vojenské komunikaci - kavkazská fronta ustrnula

7. září 1942 sálalo nad ukrajinskými lesy horko pozdního léta. V zatuchlých blocích Vůdcova hlavního stanu „vlkodlak" vystoupil teploměr na 30 stupňů Celsia. Hitler v těchto dnech v tomto klimatu obzvláště trpěl, což se projevilo i na jeho rozčilení nad situací mezi Kubání a Terekem. Všechny zprávy z „Ropné fronty" zdůrazňovaly, že vojsko je na konci svých sil.

Skupina armád „A" uvízla v Kavkazu a u Tereku. Údolí k pobřeží Černého moře, především do Tuapse, byla blokována Sověty a Terek se projevil jako těžce opevněná překážka, která byla poslední před starými vojenskými cestami do Tbilisi, Kutajsi a Baku.

Dále to nejde, hlásily divize. „Nejde, nejde, nic jiného neslyším", křičel rozčileně Hitler. Nechtěl připustit, že to u Tereku a na horské frontě nejde vpřed z nedostatku sil. Hledal chybu u vrchních velitelů a jejich špatném načasování operací.

7. září proto Hitler vyslal náčelníka řídícího štábu wehrmachtu, generála dělostřelectva Jodla do Stalina k polnímu maršálovi Listoví, aby zjistil, proč to právě u komunikace do Tuapse nejde vpřed. Jodl měl Hitlerovým rozkazům dodat váhu.

Jodl se vrátil pozdě večer a svým hlášením vyvolal v budovách hlavního stanu nej-ostřejší krizi velení wehrmachtu od zahájení války. Jodl bránil polního maršála Lišta a sdílel jeho názor, že síly pro stanovené cíle jsou příliš malé. Požadoval, stejně jako List, rozhodná přeskupení na frontě.

Hitler to odmítal a podezříval Jodla, že se Listem nechal ovlivnit. Generálplukovník, který byl stejně jako Hitler klimatem a námahou vyčerpán, se rozohnil a citoval rozčileně a hlasitě Hitlerovy vlastní rozkazy a nařízení posledních týdnů, které polní maršál List přesně plnil a které vedly k těžkostem, ve kterých se nyní nacházela skupina armád „A".

Hitler zůstal nad Jodlovými výtkami jako opařený. Jeho nejdůvěryhodnější generál pouze nerebeloval, ale přímo pochyboval o jeho válečném umění, dával mu vinu za krizi na Kavkaze, za nadcházející porážku na jižní frontě.

„Lžete", křičel Hitler, „nikdy jsem takové rozkazy nevydal, nikdy!" Poté nechal Jodla stát a vyběhl z budovy do temnoty ukrajinského lesa. Teprve po hodinách se vrátil zpět, bledý a zhroucený.

Jak dotčen se Hitler cítil, ukázala skutečnost, že od této chvíle nikdy nejedl se svými generály. Zatrpklý jedl od tohoto dne, až do své smrti, osaměle ve spartánských celách svého stanu, pouze ovčácká fenka Blondi seděla vedle jeho židle.

To však nebyla jediná reakce na Jodlovy výtky. Došlo k ještě rozhodnější. Náčelník generálního štábu generálplukovník Halder a polní maršál List byli odvoláni. Hitler rozhodl dokonce i o vystřídání jemu nejoddanějších generálů Keitla a Jodla, a měl v úmyslu nahradit je polními maršály Kesselringem a Paulusem. Tento plán nebyl ale bohužel realizován. Těmito dalekosáhlými změnami, příchodem zkušených generálů z fronty do vrchního velení wehrmachtu, mohlo být snad zabráněno katastrofě u Stalingradu.

Ale Hitler se nemohl se svými dlouholetými vojenskými pomocníky, Keitlem a Jodlem, rozloučit. Nařídil pouze, že v budoucnosti bude každé jeho slovo a nařízení na vojenských poradách stenografováno. V ostatním zůstal u svého rozkazu, dále vést útok na kavkazské frontě.

Nechtěl se v žádném případě vzdát hlavního cíle letní ofenzivy. Ropa na Kavkazu, Groznyj, Tbilisi a Baku, stejně jako přístavy Černého moře, měly bezpodmínečně padnout do německých rukou. Podzim 1942 měl minimálně na jihu přinést dosažení cílů polního tažení na východě.

Zde se stále více ukazuje, jak byl Hitler ve stále větším měřítku v oblasti vojenství tvrdohlavý. Tento posun v jeho myšlení byl osudový.

V hospodářské oblasti byla ropa pro Hitlera rozhodující silou technického století. Byl opanován významem ropy. Četl vše, co bylo o ropě napsáno. Znal historii arabských a amerických ropných polí, věděl o těžbě ropy a těžební technice mnoho. Ten, kdo začal hovořit o ropě, mohl si být jist jeho zájmem.

Typickým příkladem je známá historka, že Hitler o jednom zdárném úředníkovi obchodně politického oddělení zahraničního úřadu řekl: „Nemohu toho chlapíka vystát, ale rozumí všemu o ropě." Hitlerova balkánská politika byla prováděna převážně z pohledu na rumunskou ropu. Začlenil vlastní polní tažení na Krym k plánu „Barbarossa", poněvadž se bál o ropná pole v Ploješti, která podle něj, a právem, byla ohrožena sovětskými leteckými útoky z Krymu.

Kvůli ropě zanedbával nejrevolučnější zdroj energie 20. století, jadernou energii a tím i rozvoj její vědy. V jeho hlavě již nezůstal prostor k porozumění pro vojenský význam jaderného štěpení, které bylo objeveno v Německu a rozvinuto německými fyziky.

Kouzlo ropy určovalo od počátku východní polní tažení, a v létě 1942 to bylo právě kouzlo ropy, které Hitlera svedlo k rozhodnutím, která si vyžádala oběti na jižní frontě, a která v konečném důsledku rozhodla průběh války.

Skupina armád „A" byla rozmístěna na severním a západním okraji Kavkazu. Hitler však nechtěl brát v úvahu meze vojenské síly. Chtěl starými vojenskými cestami na Tbilisi a Baku a proto nařídil obnovení ofenzivy znovu přes Terek.

Rozkaz byl rozkaz. Týdny trvajícími boji se pokoušela 1. tanková armáda o rozšíření předmostí na Tereku směrem na jih a západ. Byly soustředěny všechny síly a 20. září se skutečně podařilo Terek jihozápadně od Mozdoku zdolat. Generál von Mackensen nastoupil se svým III. tankovým sborem k útoku na Ordžonikidze, které leželo na cestě do

Tbilisi. Mechanizovaná divize SS „Wiking" překonala gruzínskou cestu. Prastaré vojenské cesty na Tbilisi bylo dosaženo.

Bojová skupina mechanizovaného pluku SS „Nordland" s praporem finských dobrovolníků vstoupila na bojiště ze zalesněného Kavkazu, divize „Wiking" si pak spolu s ní mohla vynutit vstup do severní části ropného území okolo Grozného a na dvou místech zatarasit gruzínskou cestu. Rozhodující výšina „Bod 711" byla obsazena praporem finských dobrovolníků a mohla být držena proti všem nepřátelským protiúderům. Zbudou ještě síly k poslednímu nástupu, pro posledních sto kilometrů?

Trvalo to čtyři týdny, než byl III. tankový sbor doplněn nezbytnými zálohami, pohonnými látkami a náhradními díly, aby mohl zahájit, jak se všeobecně doufalo, poslední útok.

25. a 26. října nastoupil sbor ze svého předmostí k provedení průlomu na jihovýchod. Prapory zarputile bojovaly. Nepřátelské uskupení o síle čtyř divizí bylo zničeno a zajato bylo 7 000 lidí. Rumunští horští myslivci uzavřeli horská údolí vedoucí na jih. Dvě tankové divize udeřily na jihovýchod a obsadily 1. listopadu Alagir aosetinskou vojenskou komunikaci oboustranně tohoto města. 13. tanková divize, které velel generálmajor Herr, se dostala až na vzdálenost pět kilometrů k městu Ordžonikidze. To už ale byly poslední síly vyčerpány. Ze severu odřízly sovětské protiútoky německé divize od svých týlů. 1. tanková armáda nemohla pomoci a její velení se rozhodlo, proti odporu vůdcova hlavního stanu, pro únik, který se podařil.

Zlom počasí učinil v polovině listopadu konec všem pokusům o znovuobnovení operace.

Na pravém křídle, u 17. armády, vyklidili horští myslivci zasněžené průsmyky Kavkazu, neboř se sem nebylo již možné dostat se zásobováním. Pěchota a horské pluky se zakopaly. Útok na černomořské přístavy, ropná pole a Baku, Tbilisi a Batumi v blízkosti těchto cílů ztroskotal. Celá fronta stála.

Proč?

Nová sovětská taktika uhýbání zmařila odvážně naplánovanou obkličovací operaci mezi řekami Don a Doněc. Sovětským velitelům se v posledním okamžiku podařilo dostat pod kontrolu své svazky, které byly vytlačeny od Donu ke Kavkazu. A především proto, že americké dodávky přišly z Iránu přes Kaspické moře k bojujícím sovětským jednotkám. Vyčerpané německé svazky byly příliš slabé, aby zlomily tento poslední odpor.

Chyběl právě ten poslední prapor.

DRUHÝ DÍL

Stalingrad

1.

Mezi Donem a Volhou

Kalač, osudový most přes Don - tanková bitva na písečném moři ve stepi - tankový úder generála Hubeho k Volze - „napravo jsou věže Stalingradu" - ženy u těžkých PL kulometů - první boj u Stalinova města

Kdo se zabýval zuřivou bitvou u Stalingradu, ten nejdříve narazil na skutečnost, že dobytí města nebylo cílem útoku a ani nebylo v plánu velké letní ofenzivy. V plánu „Modrý" bylo stanoveno, že se má postoupit do oblasti Stalingradu a za použití těžkých zbraní ho vyřadit, jako důležité zbrojní a dopravní centrum. To byl úkol pro letectvo a dělostřelectvo, a poté s tankovými divizemi přejít do bojů o domovní bloky, továrny a bunkry.

Původní cíl bylo možné dosáhnout pomocí bomb a granátů, neboť Stalingrad nepředstavoval žádný strategický význam. Operace 6. armády měla mít podle plánu ten smysl, že bude krýt křídlo pro vojska na kavkazské frontě, s jejich válečně hospodářskými cíli. Úkol, k jehož splnění bylo sice obsazení Stalingradu výhodné, ale v žádném případě nutné. To, že se ze zabezpečovacího úkolu 6. armády nakonec vytvořil kulminační bod války a bitva, která měla rozhodující význam na výsledek celého polního tažení, patří k nejchmurnějším událostem války. Je pochopitelné, že výsledek války často závisí na náhodách a omylech, když člověk má tyto náhody a omyly před očima.

Když v září 1942 uvízla hlavní operace letní ofenzivy, bitva na Kavkaze a u Tereku, přišly do vůdcova hlavního stanu povzbuzující informace ze stalingradské fronty. Tam, kde mělo být kryto křídlo a týl hlavní bitvy o naftu, a to obsazením Donského oblouku a meandrů Volhy u Stalingradu, tam se po několika krizových týdnech postoupilo výrazně vpřed. Od 6. armády došlo 13. září hlášení, že 71. pěší divize prorazila hluboce členěné opevnění u Stalingradu a zaútočila na výšiny u samotného jádra města.

14. září 1942 prorazily části dolnosaské 71. pěší divize po úporných a ztrátyplných pouličních bojích přes severní nádraží až k samotné Volze. Úderná skupina generála Hartmanna tvořila sice jen úzký klín, ale postoupila přes téměř celé město. V centru Stalingradu zavlála říšská válečná vlajka. To byl povzbuzující úspěch, který sváděl k domněnce, že ještě před začátkem zimy bude úspěšně dokončena donsko - volžská operace a s takto zabezpečeným křídlem bude moci pokračovat ofenziva směrem na Kavkaz.

Jak došlo k tomuto povzbuzujícímu úspěchu? Pro zodpovězení této otázky je nutné se podívat zpět do letních dnů operace mezi Doněcem a Donem, kdy 6. armáda v druhé polovině července postupovala podél Donu východním směrem ke Stalingradu, zatímco hlavní síly celé skupiny armád byly Hitlerem vytočeny na jih, k obkličovací bitvě u Rostova.

Na čele 6. armády postupoval XIV. tankový sbor generála von Wietersheima. Byl to jediný tankový sbor v sestavě armády a skládal se z 16. tankové divize, 3. a 60. motorizované pěší divize. Před touto „obrněnou pěstí" Rusové ustupovali přes Don na sever a především na východ ve směru na Stalingrad.

Tento ústup, který bezpochyby nařídilo sovětské velení a byl zamýšlen jako operační ústup, přerostl u mnoha sovětských divizí přesto v divoký úprk, neboř rozkazy k němu byly vydány nečekaně a nebyly zcela jasně formulovány. Odpoutání se od nepřítele bylo špatně organizováno. Velení a vojska Rudé armády neměly ještě žádné zkušenosti v této nové taktice. Důsledkem toho bylo, že nižší a střední stupně velení ztratily moc nad svými jednotkami a útvary. Na mnoha místech vznikla panika. Tato okolnost je důležitá k pochopení té skutečnosti, proč byl na německé straně tento ústup vykládán jako rozklad.

Bezpochyby se na mnoha místech projevily určité znaky rozkladu, ale to se netýkalo vrchního sovětského velení. To mělo zcela jasný plán: Stalingrad, město na ohybu Volhy, starý Caricyn, jež nyní nesl jméno Stalina, se měl podle vůle generálního štábu stát s konečnou platností posledním obranným centrem. Stalin se nechal svými generály přesvědčit k ústupu od Doněcu a Donu. Volha měla ale být již konečnou instancí.

12. července 1942 řekl Stalin maršálu Timošenkovi: „Nařizuji vytvořit Stalingradský front a město samotné bude bráněno 62. armádou až do posledního muže."

V tomto strategicky výhodném prostoru chtěli Rusové dosáhnout rozhodného obratu v průběhu války, jak se již jednou, v revoluční válce roku 1920 proti kozáckému generálovi Děnikinovi, podařilo. Potřebný byl pouze čas. Čas k vytvoření záloh, k vybudování obranných postavení na severních přístupech k městu, na území mezi Donem a Volhou a výhodných jižních výšinách, které se táhly až ke Kalmycké stepi.

Nechají ale Němci Rudé armádě tolik času, aby mohla mobilizovat všechny své síly a nově se zformovat v prostoru Stalingradu?

62. armádě v té době velel ještě generálmajor Kolpakči. Jeho štábní důstojníci stáli se samopaly na přechodech přes Don u Kalače, aby takto navedli pořádek mezi prchající pluky.

Němci se ale neobjevovali. Hlídky hlásily, že již není žádný přímý dotyk s nepřítelem. Kolpakči potřásal hlavou a na velení frontu ohlásil: „Němci již nepostupují dále vpřed."

„Co to znamená?" ptal se maršál Timošenko svého náčelníka štábu. „Změnili snad Němci své plány?"

Výtečné sovětské špionážní organizace nemohly o těchto změnách přinést žádné informace. Ani Richard Sorge z německého velvyslanectví v Tokiu, ani nadporučík Schulze--Boysen z ministerstva letectví v Berlíně o změně v ofenzivě neinformovali. Rovněž tak šéfagenti Alexander Rado ze Švýcarska a Gilbert z Paříže nic podobného nehlásili. Ale někdo by přece jen určité informace měl mít. Hlášení švýcarského agenta Rósslera, která zpracovával za pomoci zdroje „Werther", v oněch dnech ukazovala, že informační zdroje pracují dobře. O nějakém novém německém plánu ohledně Stalingradu však nebyla žádná řeč.

To, že Rosslerův „Werther" nic nezjistil, bylo zapříčiněno tím, že jeho zdrojem nebylo vrchní německé velení - jak se myslelo ještě dlouho po válce - nýbrž informace dostával od Angličanů z dešifrovaných směrnic odesílaných z vůdcova hlavního stanu k jednotlivým skupinám armád. Aby Angličané zamaskovali své zdroje i před Rusy, vymysleli si legendu o „člověku na vrchním velení wehrmachtu".

K chování 6. armády nebyly vydávány žádné směrnice či nařízení. To, že obávané Paulusovy jednotky XIV. tankové sboru zůstaly stát u Millerova, nebylo na základě operačního plánu, ale proto, že vázlo zásobování pohonnými hmotami.

Rusové okamžitě využili situace. „Pokud Němci již dále nepostupují, pak je možné zformovat obranu západně od Donu", rozhodl se Timošenko. Generálmajor Kolpakči shromáždil 62. armádu ve velkém Donském oblouku a v oblasti Kalače vybudoval předmostí. Tímto byl zabarikádován významný přechod přes Don, pouhých sedmdesát kilometrů od Stalingradu. Opevněný ohyb Donu se tyčil jako balkon směrem na západ, z jihu krytý mohutným tokem řeky.

Když se konečně 6. armáda dala opět do pohybu, byl Paulus postaven před úkol, nejdříve překonat tuto překážku, aby bylo možné dále pokračovat v útoku na Stalingrad.

Tak byla zahájena bitva o Kalač, zajímavá a z vojenskohistorického hlediska významná operace - první akt bitvy o Stalingrad.

Generál Paulus připravil útok na Kalačské předmostí jako klasickou obkličovací bitvu. Na pravé a levé křídlo sestavy zasadil tankový sbor ve směru na východ. Oba sbory se pak měly stočit a sjednotit se u Kalače. VIII. pěší sbor útočil na severu, zatímco Seydlitzův sbor byl zasazen frontálně na Kalač mezi tankovými sbory.

Hlavní tíha těžkých bojů této bitvy v Donském oblouku ležela na obou tankových divizích. Motorizované divize jim kryly boky. Východopruská 24. tanková divize měla za úkol dobýt Čir a potom se stočit podél Donu severně na Kalač. Proti ní stály silné jednotky 64. armády, které v té době velel generál Cujkov.

První útok se nepodařil díky minovým polím, za kterými se Rusové silně opevnili. 25. července ve 3 hodiny 30 minut byl útok zahájen znova. Nepřítel byl ze svých dobře opevněných pozic vytlačen a důležité výšiny byly dobyty.

Odpoledne začala průtrž mračen. Na rozmoklé půdě se útok stával stále složitější. Počasí, jakož i dvě sovětské střelecké divize, které se houževnatě a urputně bránily ve svých postaveních, znemožnily provést překvapivý úder směrem k Donu.

Ale následující den se již rozhodlo. Pěchota vytvořila mezeru u Solenaja - Bach. Nasednuta na obrněných transportérech, postupovala dále na východ. Průlom se zdařil.

Tanky dosáhly přechodu Cir a Nižní - Cirské, dobyly most a během nočního pouličního boje obsadily město. Ještě před půlnocí byly obsazeny i mosty v jeho východní části.

Zatímco pěchota vytvářela předmostí, útočily tanky a obrněné transportéry z postavení u mostu přes nepřítelem obsazený les až k mostu přes Don. Za svítání byla tato mohutná řeka v dohledu. Osudová řeka plánu „Barbarossa".

Nepřátelský pokus o vyhození mostu do vzduchu naštěstí ztroskotal. Podařilo se mu zničit pouze malou část, která byla rychle opravena.

Úder přes řeku, po úzké šíji mezi Donem a Volhou, ve směru na Stalingrad, nepřipadal ještě v úvahu. Nejdříve musely být vyřazeny ruské síly západně od řeky, a také západně od Donu soustředili Rusové mezitím dvě armády, proti nimž nebylo možno podniknout se slabou tankovou čelní záštitou nic rozhodujícího.

Poslední kolo bojů o Kalač bylo zahájeno 6. srpna. Obrněná úderná skupina plukovníka Riebela nastoupila z Cirského předmostí a útočila severním směrem na Kalač. Do cíle jim zbývalo třicet pět kilometrů.

Rusové se urputně bránili. Věděli, o co se jedná. Jestliže Němci projdou, pak je vše, co se nachází západně od řeky zcela odříznuto, a pak je také prolomena závora před branami Stalingradu.

Ale „obrněná pěst" 24. tankové divize se probíjela přes ruská postavení a minová pole, odrážela četné protiútoky a vytvářela cestu pro neobrněné části divize přes sovětskou obranu.

Početné kolony divize se pohybovaly po skupinách jako při honu, a ještě před setměním ovládly výšinu 184, těsně před Kalačí, v týlu nepřítele.

Mezitím probíhala na levém křídle operace podle plánu. Vestfálská 16. tanková divize generálporučíka Hubeho nastoupila 23. července ve čtyřech bojových skupinách ze severního Čiru. První úporný odpor představovala jedna divize 62. sovětské armády na kopcích o obce Roška.

Muesův prapor s pěchotou na obrněných transportérech se dostal až těsně k bunkrům a polním postavením nepřítele. Pěšáci seskočili s vozidel a za pomoci ručních granátů a pistolí vytlačili Rusy z jejich skrýší.

Odpoledne byla již v obraně vytvořena mezera. Příštího dne, 24. července, dosáhla bojová skupina von Witzlebena úsek Liská - Bach, severně od Kalače.

Zbývalo již jen dvacet kilometrů.

Tankový oddíl hraběte Strachwitze, posílený dělostřelectvem a motorizovanou pěchotou, postupoval v sestavě bojové skupiny plukovníka Lattmanna na východ a za svítání dosáhl posledních zátarasů před Kalačí.

Sověti byli zatlačeni, hrabě Strachwitz se stočil na jih a útočil podél celé ruské obrany.

Zbývalo ještě deset kilometrů.

Obě německá útočná uskupení bojovala nyní již v týlu obránců sovětského předmostí. Za generálem Kolpakčim se začal vytvářet kotel.

Sověti rozpoznali nebezpečí a všemi silami, které měli ještě k dispozici, zaútočili proti severnímu křídlu. Začal boj, který Sověti vedli nejen s velkým odhodláním, nýbrž také s překvapivě velkou tankovou silou.

Na obou stranách fronty stály proti sobě mobilní tankové síly. Navzájem se obcházely a snažily se jedna druhou obklíčit. Zde již neexistovala žádná fronta. Tak, jako torpédovce a křižníky na moři, bojovaly skupinky tanků na písečném moři stepi, usilovaly o lepší střeleckou pozici, snažily se co nejvíce omezit nepřítele, na hodiny a dny se za-barikádovávaly v obcích, rozpadaly se, ustupovaly a znovu útočily proti nepříteli. Zatímco se po stepi, bujně zarostlé býlím, po sobě sápaly tanky, probíhaly tuhé boje i na bezmračném nebi na Donu. Letci se snažili zničit nepřítele v úkrytech, zapalovali kolony s pohonnými látkami a municí.

8. srpna si čelní jednotky 16. a 24. tankové divize podaly u Kalače navzájem ruce. Kotel byl pevně uzavřen. Železný kruh tvořily dva tankové sbory a jeden pěší sbor. V kotli se pak nacházelo devět střeleckých divizí, dvě motorizované a sedm tankových brigád sovětské 1. tankové armády. V boji bylo ukořistěno nebo zničeno 1 000 tanků a obrněných vozidel a 750 děl.

Tím se od bitvy u Charkova - na počátku léta - podařila opět úspěšná obkličovací bitva. Měla být v plánu „ Barbarossa" poslední. Vybojována byla šedesát kilometrů před Volhou a zaslouží si pozornost proto, poněvadž zde, před branami Stalingradu, ukázalo velení 6. armády ještě jednou svoji převahu v mobilním boji nad početně silnějším nepřítelem. Znovu se ve vší zřetelnosti ukázalo že pokud materiální síla minimálně odpovídá bojovým podmínkám a Sovětům je iniciativou mobilního boje vnucena další činnost, pak před německými svazky nevzrůstal žádný sovětský odpor.

Vyčišťovací boje v prostoru Kalače, získání mostu a předmostí u Donu, nutných k úderu na Stalingrad, trvaly ještě téměř čtrnáct dní.

16. srpna dobyl poručík Kleinjohann s částmi 16. ženijního praporu velký kalačský most. Nyní již následoval úder za úderem.

21. srpna přešly pěší jednotky von Seydlitzova sboru severně od Kalače Don v místech, kde je pouze sto metrů široký a s kamenitým dnem. Paulusův plán byl následující. Překonat koridor mezi Donem a Volhou, odříznout ze severu Stalingrad a poté z jihu obsadit.

Generálporučík Hube, původně pěšák, nyní vynikající tankový velitel, seděl s podplukovníkem Sieckeniusem, velitelem 2. tankového pluku, v zahradě jednoho selského stavení u Vertjači a před sebou měli na dvířkách od seníku rozloženou mapu. Hube pohyboval pravou rukou po mapě. Levý rukáv uniformy byl prázdný a konec zastrčen do kapsy u blůzy. Velitel 16. tankové divize byl jediným jednorukým generálem tankových vojsk wehrmachtu.

„Zde máme nejužší místo země mezi Donem a Volhou. Je to pouhých šedesát kilometrů," řekl. „Horský hřbet 137, který nám byl v armádním rozkaze stanoven jako cíl útoku, je ideální tankový objekt. Přes cestu k němu nevedou žádné potoky a rokle. To je šance, abychom za pohybu prolomili obranu nepřítele a vytvořili koridor až k Volze."

Sieckenius přikývl: „Rusové budou tuto část země bránit všemi silami, pane generále. Jsou na to již dávno připraveni. Tatarské příkopy, které se táhnou napříč od Donu k Volze, to je starý obranný val proti vpádům ze severu proti ústí Volhy."

Hube sledoval prstem na mapě vyznačený Tatarský příkop a odpověděl: „Rusové ho upravili jako protitankový příkop. My jsme ale překonali již jiné protitankové příkopy. Vše musí být rychlé, tak rychlé, jako dřív."

V tom přispěchala motospojka. Přinesla poslední rozkaz ze sboru k úderu na Volhu.

Hube čte, pak vstane a říká: „Zítra ve 4 hodiny 30 minut to začne, Sieckeniusi."

Zítra - to bylo 23. srpna 1942.

16. tanková divize měla útočit v proudech směrem k Volze, až těsně k severnímu okraji Stalingradu. Boky tohoto tankového úderu měly zajišťovat vpravo gdaňská 60., vlevo braniborská 3. motorizovaná divize. Dobrodružství zcela ve stylu tankových úderů prvního roku války.

Tedy zítra: Stalingrad, Volha. Hubemu je jasné že Stalingrad a Volha - to jsou poslední cíle, nejvýhodnější body, které musí být dosaženy. Tam za nimi již končí ofenzivní válka, tam je konec plánu „Barbarossa", to je vítězství!

„Takže zítra, Sieckeniusi."

„Na shledanou zítra, pane generále."

Během noci se přesunula 16. tanková divize v koloně k donskému předmostí u Lučinského.

Bez přestávky bombardovaly ruské letouny důležité mosty. Hořící vozidla označovala nepřátelským letcům cíle útoku jako pochodně. Rusové ale neměli štěstí, mosty zůstaly nepoškozeny. Kolem půlnoci se svazky již nacházely těsně za hlavní bojovou linií v nezarostlé krajině. Pěšáci si budovali okopy, nazývané „Hubeho díry", k jejichž ochraně byly přisunovány obrněné transportéry. Po celou noc dopadala dělostřelecká palba a „plošné koberce" Stalinových varhan na pět kilometrů dlouhé a dva kilometry široké předmostí.

Ráno 23. srpna 1942, přejely čelní tanky přes pontonový most u Vertjači. Na druhé straně se útvary rozvinovaly v široký klín. Vpředu bojová skupina Sieckeniuse, za ní bojové skupiny Krumpena a Arensdorffa.

Tanky, obrněné transportéry a další obrněné součásti třech divizí postupovaly bezstarostně nepřátelskou obranou. Nad nimi bručely bitevní letouny a letky štuk VIII. letecké-

ho sboru a směřovaly na Stalingrad. Při zpátečním letu se snášely těsně nad tanky a rozpustile zapínaly sirény.

U Tatarského příkopu se Sověti pokusili německý tankový útok zastavit. Marně. Ruská obrana byla rozbita, starý, slavný příkop i s valem byl překonán. Sověti byli zjevně překvapeni mohutným útokem a - jako vždy v těchto situacích - neschopni rychle improvizovat účinnou obranu.

Úseky průlomů byly často pouze 150 až 200 metrů široké.

Generál Hube se nacházel ve velitelském vozidle v přední linii a byl v každé situaci a v každém okamžiku o všem informován. Řídit takovéto tankové útoky, to je umění.

Krátce po poledni volá velitel čelního tanku pomocí hrdelního mikrofonu na svoji osádku: „Vpravo je silueta Stalingradu!" Velitelé tanků stáli ve věžích a měli možnost vidět panoráma starého Carycinu, nyní moderního průmyslového města, táhnoucího se čtyřicet kilometrů podél Volhy. Těžební věže, tovární komíny, vysoké domy a jižně, ze starého města, čněly k nebi cibulovité věže katedrál.

Pásy tanků drtily suchou stepní trávu. Za vozidly se zvedala oblaka prachu. Čelní tanky Strachwitzova oddílu dorazily k severním předměstím Spartakovka, Rynok a Latašin-ka. Najednou, jako na tajný povel, byla zahájena palba. Těžké ruské protiletadlové kanóny zahájily obrannou bitvu o Stalingrad.

Dělo za dělem, celkem třicet sedm palebných postavení zničil Strachwitzův oddíl. Zásah za zásahem do palebných postavení protiletadlových kanónů.

Pozoruhodné je, že tankový oddíl neutrpěl téměř žádné ztráty. Záhada byla brzy rozřešena. Když se tankisté přiblížili do zničených palebných postavení, zůstali udiveni a zaraženi. Obsluhy těžkých protiletadlových kanónů se skládaly z žen, dělnic z továrny na kanóny „Rudá barikáda". Byly připraveny a vyškoleny pro nouzové zasazení u proti-vzdušné obrany, ale neměly ponětí o pozemním nasazení jejich kanónů.

Když se 23. srpen již chýlil ke konci, dorazil první německý tank těsně k předměstí Rynok, až na vyvýšený břeh Volhy. Téměř sto metrů vysoko čněl břeh nad dva kilometry širokým, tmavým tokem. Několik vlečných lodí a parníků se plavilo oběma směry. Na druhé straně se třpytila asijská«tep. Chmurný pozdrav nekonečnosti.

V noci se divize probila blíže k Volze, bezprostředně k severnímu okraji města. Uprostřed stupňovité sestavy se nacházelo velitelské stanoviště divize. Radiostanice bzučí, pobočníci přicházejí a odcházejí, celou noc se pracuje. Budují se stanoviště, kladou miny, tanky a stroje se opravují, tankují se pohonné hmoty a doplňuje munice k boji o průmyslové čtvrti severního města.

Hrdá, úspěchy a vítězstvím jistá 16. tanková divize netuší, že tato předměstí a jejich závody nebudou nikdy dobyty. I to, že zde, kde padl první výstřel stalingradské bitvy, padne i poslední.

Během tankového úderu k Volze urazily Hubeho tankisté za jeden den více než šedesát kilometrů. Cíl, Volha, byl dosažen. Všechny spojovací cesty a překážky v šedesátikilometrovém pásmu mezi Donem a Volhou byly překonány. Sověti byli tímto vývojem překvapeni. Na postavení divize byla během noci vedena pouze necílená palba. Snad již v příštím týdnu padne Stalingrad pod německým úderem jako zralý plod do Hubeho klínu.

A co druhá strana? Stalin, jeho vrchní velení STAVKA a maršálové, co ti zamýšlí se Stalingradem?

Zasažen německými úspěchy, hledal Stalin zachránce pro město svého jména a pro obranu poslední velké dopravní tepny Volhy. 27. srpna 1942 jmenoval generálplukovníka Žukova, svého nejlepšího a nejtvrdšího muže zástupcem vrchního velitele ozbrojených sil, odpovědným za obranu Stalingradu. Byl mužem, který nabídl Stalinovi alternativu a kterou také prosadil. Žádné soustředění všech sil, které jsou k obraně Stalingradu k dispozici, jak požadoval Stalin, ale houževnatou obranu částí Stalingradu k poutání německých sil 62. armádou a plánování protiofenzivy všemi zálohami v oblasti Stalingradu s cílem obklíčit 6. armádu. Žukovův plán se zakládal na poznatku, že zásobovací těžkosti německých sil, opomíjení zabezpečení křídel a ochabování bojové síly na základě těžkých ztrát, vytváří podmínky pro úspěšnou obrannou vyčerpávající bitvu ve městě a pro obkličovací operaci proti 6. armádě.

Vyjde Žukovovi jeho předpoklad?

Bitva na předpolí

T-34 z továrny na bitevní pole - protiúder 35. sovětské divize - Seydlitzův sbor postupuje - Hothův smělý manévr - Stalingradské obranné postavení narušeno

24. srpna ve 4 hodiny 40 minut ráno, po nasazení stíhacích letounů, nastoupila do útoku na nejsevernější průmyslové sídliště Stalingradu, Spartakovku, Krumpenova bojová skupina s tanky, pěchotou, dělostřelectvem, ženisty a minomety.

Nenarazili ale na žádného zmateného, či nerozhodného nepřítele. Naopak. Předměstí bylo silně opevněno, každý dům zabarikádován. Jeden vyčnívající pahorek, usedlíky nazývaný „Velký hřib", byl prošpikován bunkry, kulometnými hnízdy a postaveními mi-nometů. Osádky tvořili příslušníci protitankového praporu a pracovníci milice ze stalin-gradských továren, jakož i vojáci útvarů 62. armády. Sovětští obránci bojovali o každý metr půdy. Železný rozkaz, který si přibíjeli na svá stanoviště, zněl: „Ani krok zpátky!"

Především generálplukovník Andrej Ivanovič Jeremenko a jeho politický komisař, člen vojenské rady, Nikita Sergejevič Chruščov, neúprosně dodržovali toto heslo. V tyto dny slyšeli důstojníci 16. tankové divize od zajatých sovětských vojáků toto jméno poprvé.

Spartakovku nebylo zprvu možno silami, které byly k dispozici, dobýt. Sovětská postavení byla nepřekonatelná. Jak rozhodně Sověti bránili své pozice, dokazuje i to, že pro uvolnění situace ve Spartakovce nastoupili k útoku na severním křídle Hubeho sestavy. Dórnemannovy bojové skupiny a skupiny von Arensdorffa se zde s velkým úsilím ubránily zesíleným útokům.

Zbrusu nové T-34, zčásti bez nátěru a optiky, „ znovu a znovu podnikaly útoky". Vyjížděly přímo z haly traktorové továrny „Dzeržinský" branou na bojiště, často pouze s osádkou složenou z dělníků . Jednotlivé T-34 se probily až k velitelskému stanovišti 64. mechanizovaného pluku a musely být zničeny teprve v boji z blízka.

Na Volze, severně od Stalingradu, se podařilo ženistům, dělostřelcům a protiletadlovcům Strehlkeho bojové skupiny se zmocnit smělým útokem přístaviště velkého železničního přívozu a přerušit tak spojení z Kazachstánu přes Volhu do Stalingradu a Moskvy.

Strehlkeho muži se zakopali ve vinicích na břehu Volhy. Obrovské ořechy a kaštany kryly jejich děla, která byla zaměřena proti říční dopravě a proti pokusům o přistání z druhého břehu.

Situace 16. tankové divize byla přes všechny úspěchy kritická. Sověti drželi přístupy k severnímu městu a současně s čerstvě přisunutými silami se z prostoru Voroněže snažili postoupit vpřed. Hlavním úkolem bylo zajistit německý koridor a 16. tanková divize toužebně očekávala příchod 3. motorizované divize.

Kolo vedle kola, vyjely předsunuté odřady spolu s 16. tankovou divizí 23. srpna z donských předmostí na východ. V poledne se jejich cesty rozdělily. Zatímco 16. divize směřovala dále na Stalingrad, rozvinuly se pluky generálmajora Schlómera vějířovitě v severním směru, aby zaujaly zajišfovací pozice u Tatarského valu v prostoru Kuzmiči.

Spolu s předsunutým odřadem jede i sám generálmajor Schlomer. V dalekohledu poznává naproti u železniční zastávky na 564. kilometru, západně Kuzmiči, stojící zásobovací vlaky a horečné vykládací práce.

„Útok!"

A již se dávají do pohybu motocykly a bojová vozidla 103. praporu. Dělostřelci 312. protiletadlového oddílu posílají na druhou stranu několik granátů a pokropí ruské kolony.

V nákladních vagonech byly užitečné věci z Ameriky. Byly přepraveny přes Atlantický a Indický oceán, Perský záliv, poté přes Kaspické moře, po Volze do Stalingradu a nato po železnici na frontu k zastávce u 564. kilometru. Nyní je zaslané zboží u Schlomerovy 3. divize. Krásné, zbrusu nové nákladní vozy Ford, pásové tahače, džípy, dílenská zařízení, miny, ženijní stroje.

Zatímco Schlomerovy útvary sledovaly usilovně 16. tankovou divizi, rýsovala se již další pohroma. Tanky zesílená sovětská střelecká divize zaútočila z chodu ze severu na šíji. Podle dokladů zajatého kurýra bylo jejím úkolem odříznout Donské předmostí a držet šíji do příchodu následných sil.

Sovětská divize postupovala za 3. motorizovanou divizí jižním směrem a překonala týlové sledy obou předních divizí tankového sboru von Wietersheima, vklínila se mezi Donské předmostí tvořené VII. pěším sborem a německé síly u Tatarského příkopu. Bránila tak připojení německé pěchoty, která se snažila po překonání Donu se dále přesunout ke koridoru.

Tím došlo k odříznutí týlového spojení k čelným německým divizím. Obě divize musely vytvořit dvacet devět kilometrů širokou kruhovou sestavu, která zasahovala od Volhy k Tatarskému příkopu, a měla odrážet sovětské útoky, jež se valily ze všech stran. Zásobování se muselo nejdříve organizovat s využitím letectva nebo těžkých obrněných zásobovacích vozů, jež musely být přepraveny přes sovětskou linii.

Tato nevýhodná, krizová situace trvala až do 30. srpna. Teprve potom byly pěší svazky generála Seydlitze doplněny dalšími dvěma divizemi na pravém křídle.

Tím byla šíje mezi Donem a Volhou koncem srpna odříznuta ze severního směru. Byly tak vytvořeny podmínky k frontálnímu útoku na Stalingrad. Jižní úder Hothovy tankové armády byl jištěn ze severu.

Generál von Seydlitz-Kurzbach nosil dubové ratolesti již na jaře 1942. Tehdy bojoval a probil se jako velitel meklenburgské 12. pěší divize se svojí sborovou skupinou „Seydlitz" koridorem ke kotli u Demjanska a osvobodil šest divizí Brockdorff - Ahlenfeldta ze sovětského obklíčení.

Také v bitvě u Stalingradu vkládal Hitler velké naděje na osobní statečnost a taktické umění tohoto muže.

Seydlitz nastoupil koncem srpna se dvěma divizemi v centru 6. armády k frontálnímu útoku na Stalingrad - střed. Jeho prvním cílem bylo stalingradské letiště Gumrak.

Pěchotě se vedlo velice těžce. Na řece Rossoška, která vytvářela hluboké údolí, vybudovala 62. sovětská armáda silnou obrannou zónu. Ta byla součástí vnitřního pevnostního pásma Stalingradu, které se nacházelo třicet až padesát kilometrů od města a mělo zabránit útoku 6. armády ještě před samotným Stalingradem.

Do 2. září uvízl Seydlitz před touto bariérou. Ale 3. září se mu konečně podařilo tento úsek překonat.

Sověti ustoupili. Seydlitz udeřil, prolomil poslední ruské postavení před městem a 7. září byl již pouhých osm kilometrů před branami Stalingradu, východně od Gumraku.

Co se vlastně stalo? Co přinutilo Rusy k tomu, že ustoupili ze svého posledního pevnostního pásma před Stalingradem a nechali volný přístup k městu? Zhroutila se síla jejich vojsk? Nebo velení již nemělo svá vojska pevně v rukou? To byly závažné otázky.

Tajemství zhroucení ruské obrany v silném vnitřním obranném pásmu odhalil ve svých pamětech maršál Čujkov, tehdy ještě generálporučík, zástupce velitele 64. armády.

Řešení je ukryto v činnosti a rozhodnutích obou vynikajících protihráčů v mobilní stalingradské bitvě - Hotha na německé a Jeremenka na ruské straně.

Jeremenko, razantní a neohrožený, přitom strategicky uvažující velitel Stalingradského frontu vylíčil ve svých pamětech některé zajímavé detaily této velké bitvy. Čujkov potom mnohé doplnil a mnohé teprve správně znázornil.

Hothova 4. tanková armáda byla koncem července vytočena ze směru svého útoku na Kavkaz severním směrem, z jihu pak postupoval přes Kalmyckou step proti ohybu Volhy pod Stalingradem. Její útok měl pomoci Paulusově 6. armádě, která se v té době nacházela ve velkém nebezpečí v Donském oblouku. Německé vrchní velení se ale i tentokráte mohlo rozhodnout pouze k polovičnímu opatření, nebof Hothovi zůstala pouze polovina jeho sil. Jeden z jeho dvou tankových sborů, a to XXXX. musel zůstat na kavkazském směru. Úderná síla armády se tedy skládala pouze z tankového sboru generála Kempfa s jednou tankovou a jednou motorizovanou divizí a sboru generála von Schwedlera s třemi pěšími divizemi. Později byla Hothovi přidělena ještě 24. tanková divize. K zajištění křídel útočné sestavy byl vyčleněn a do podřízenosti armády přidělen VI. rumunský sbor generálporučíka Dragaliny se čtyřmi pěšími divizemi.

Sověti okamžitě poznali v útoku Hothovy armády hlavní nebezpečí pro Stalingrad. Jeho tanky byly již na druhé straně Donu, zatímco Paulusova 6. armáda byla držena sovětskými obrannými silami ještě západně od řeky.

Kdyby se Hothovi podařilo dostat se z Kalmycké stepi až k Volžskému ohybu a tam ovládnout výšiny u Krasnoarmejska a Beketovky, pak by byl osud Stalingradu zpečetěn a Volha, jako nejdůležitější dopravní osa pro americké dodávky z Perského zálivu, by byla vyřazena.

19. srpna se Hoth dostal až k nejjižnější obranné linii 64. armády a na první pokus se mu podařilo ji prolomit v oblasti Abganerovo. Kempfův tankový sbor útočil 24. a 14. tankovou divizí a 29. motorizovanou divizí dále vpřed, vlevo podporován Schwedlerovými pěšáky.

O dvacet čtyři hodiny později dosáhly Hothovy tanky a pěchota výšiny u Tundutova jižní pilíř vnitřního pevnostního pásma kolem Stalingradu.

Generálplukovník Jeremenko vrhl veškeré své síly na výhodný a rozhodující úsek obrany. Tankové jednotky 1. tankové armády, pluky 64. armády, miliční jednotky a dělnická domobrana bránily do hloubky členěný, zadrátovaný a dřevěnými zemními pevnůstkami pokrytý řetěz pahorků. Jen necelých patnáct kilometrů zbývalo z Krasnoarmejska k Volžskému ohybu.

Roty 24. tankové divize neustále útočily, ale tentokráte bez úspěchu. Padl plukovník Riebel, velitel 24. tankového pluku, dlouholetý Guderianův adjutant. Při útoku na Kras-noarmejsk byl smrtelně raněn i velitel 21. mechanizovaného pluku plukovník von Lengerke. V pekelné obranné palbě Sovětů zahynuli mnozí velitelé praporů, rot a staří zkušení poddůstojníci.

Hoth se musel zastavit. Chladný stratég nemůže hrát vabank. Jasně pochopil, že zde jeho síly pro útok již nestačí.

Nahrben nad mapou sedí Hoth na svém velitelském stanovišti v Plotovitoje. Jeho náčelník štábu, plukovník gšt. Fangohr, ukazuje, jak se podle posledních hlášení vyvíjela situace. Před dvěma hodinami navštívili velitele armády na jeho velitelském stanovišti i generálové Kemf aRitter von Hauenschild a informovali ho o situaci, která se vytvořila v úseku 24. tankové divize. Hoth byl i na druhé straně, u nádraží Tinguta, kde mu těžkou pozici 14. tankové armády doložil generálmajor Heim. Také zde nebylo možné postupovat dále vpřed.

„Celou věc musíme řešit jinak, Fangohre", podotkl Hoth. „Před těmi zatracenými kopci vykrvácíme, to není bojiště pro tankové svazky. Musíme se přeskupit a útok zahájit na zcela jiném úseku. Dávejte pozor..."

A generálplukovník začal rozvíjet svůj plán. Fangohr zakresloval horlivě do mapy, porovnával hlášení průzkumu, měřil vzdálenosti. „To jde", říkal si neustále potichu. Ale zcela vhod mu Hothův plán nebyl, protože přeskupením se ztratí opět plno času. A protože k tomu je potřeba i značné množství pohonných hmot, které v současné době nemá k dispozici. Konečně také proto, že tyto zatracené kopce u Krasnoarmejska a Beketovky musí být tak jako tak dobyty, nebof z nich je ovládáno celé jižní město a přístupy k němu. Stejné silné argumenty proti přeskupení, jako měl i generál Kempf. Nakonec se ale Kemf i Fangohr nechali svým velitelem přesvědčit.

Hoth zavolal na štáb skupiny armád. Půl hodiny hovořil s Weichsem. Ten s ním souhlasil a přislíbil svoji návštěvu, aby prodiskutovali některé operační problémy, zejména zásobování pohonnými hmotami.

Pak již vše začalo. Pobočníci pobíhali s rozkazy, telefonní dráty se žhavily. Každý muž na štábu byl v pohybu. Začalo přeskupení.

Aniž by nepřítel něco zpozoroval, vyvedl Hoth během noci své tankové a mechanizované útvary a nahradil je saskou 94. pěší divizí. Touto smělou rošádou dokázal přesunout během dvou nocí rychlé útvary za IV. sbor, soustředil je padesát kilometrů za frontou v prostoru Abganerovo a zformoval je potom do útočné klínové sestavy.

Tyto vojska potom 29. srpna udeřily na severu, na křídlo 64. armády, k údivu zcela překvapeného nepřítele. Místo čelního útoku na Volžský ohyb přes silně opevněné'tanky a dělostřelectvem obsazené kopce u Krasnoarmejska a Beketovky, bylo rozhodnuto tato postavení a soustředění nepřítele obejít, potom se stočit a celou oblast výšin jižně Stalingradu obklíčit a současně zničit i celé křídlo 64. armády.

Celá záležitost probíhala pozoruhodně dobře. Společně s útočící pěchotou IV. sboru prolomily rychlé útvary 30. srpna vnitřní pevnostní pásmo Stalingradu u Gavrilovky, převalily se přes postavení sovětského dělostřelectva a večer 31. srpna stál již Hauens-child se svou 24. tankovou divizí u železnice Stalingrad - Karpovka. Tím byl proveden neočekávaný průlom do hloubky dvaceti kilometrů.

Tato událost změnila celkovou situaci. Nabízela se obrovská šance. Již ne ale v útoku na výšiny u Krasnojarska a Beketovky. Jako reálnější se ukazovalo obklíčení obou západně Stalingradu rozmístěných armád, 62. a 64. armády. Když udeří 6. armáda rovněž rychlými útvary ze svého postavení jižním směrem a Hoth proti němu, pak se uzavře tato léčka. Hothova smělá operace vytvořila podmínky ke zničení obou nepřátelských armád, kryjících Stalingrad.

Velení skupin armád okamžitě pochopilo svoji šanci. V radiovém rozkaze generálu Paulusovi z 30. srpna bylo uvedeno: „Poté, co 4. tanková armáda dobyla dnes v deset hodin předmostí u Gavrilovky, musí se vše vsadit na to, aby 6. armáda, i přes složitou obrannou situaci, soustředila co nejvíce sil... zaútočila jižním směrem... a ve spolupráci se 4. tankovou armádou zničila nepřátelské síly rozmístěné západně od Stalingradu."

Když byla 31. srpna ve štábu skupiny armád podána informace o hlubokém průlomu 24. tankové divize západně Voroponova, vydal Weichs 1. září Paulusovi ještě jednou detailní a dobře rozpracovaný rozkaz. Článek 1. zněl: „Na základě úspěchu 4. tankové armády dne 31. srpna se vytvořila možnost rozhodným útokem udeřit na nepřítele rozmístěného jižně a západně železnice Stalingrad - Voroponovo - Gumrak. Rozhodující přitom je, včasně vytvořit dotyk mezi oběma armádami a potom se probít do středu města."

4. tanková armáda reagovala okamžitě. Generál Kempf ještě 1. září zaútočil 14. tankovou divizí a 29. pěší divizí ve směru Pitomnik.

6. armáda ale nepřicházela. Generál Paulus nebyl zpočátku schopen z důvodů silných sovětských úderů proti jeho severnímu křídlu uvolnit rychlé svazky k úderu na jih. Viděl zcela jako nemožné, pouze s protitankovci, několika tanky a samohybnými houfnicemi, i při podpoře bitevního letectva VIII. leteckého sboru, úspěšně držet severní úsek a jednu tankovou skupinu vytvořenou z pěti tankových oddílů XIV. tankového sboru vyčlenit k úderu na jih. Obával se, že by pak došlo k rozpadu celé severní fronty.

Snad měl i pravdu. Snad by bylo jiné rozhodnutí hrou vabank. V každém případě se ale propásla obrovská příležitost. O dvacet čtyři hodiny později, 2. září ráno zjistil bojový průzkum 24. tankové divize, že před frontou již nebyl téměř žádný nepřítel. Rusové opustili ve stejný den svá obranná postavení na jižním i západním úseku fronty. Co bylo příčinou této překvapivé akce Rusů?

Generál Čujkov, zástupce velitele 64. armády poznal včas nebezpečí, které vzniklo z Hothova úderu. Upozornil na to generála Jeremenka. Ten nejen že pochopil nebezpečí, ale okamžitě jednal, zcela v protikladu k těžkopádnosti ruského velení v obdobných situacích v minulosti. Jeremenko zformuloval složité, nebezpečné, ale jediné správné řešení. Vzdát se dobře vybudovaného vnitřního pevnostního pásma. Obětoval bunkry, drátěné zátarasy, tankové zábrany a přesunul se s oběma armádami na novou, improvizovanou obrannou linii u okraje města.

Tento příklad ukazuje, jak důsledně sovětské velení realizovalo novou taktiku, kterou na jaře schválila STAVKA. Za žádných okolností nepřipustit obklíčení větších útvarů. Aby se dodržela tato zásada, byla dána v nebezpečí ztráta města.

Když se generál Paulus 2. září konečně rozhodl rychlými silami XIV. tankového sboru zaútočit na jih a když konečně 3. září mohli pěšáci Seydlitzova sboru podat ruku Hothovým tankistům, byl sice předpokládaný kotel uzavřen, ale nepřítel v něm nebyl. Čtyřicet osm hodin zpoždění.

Velení skupiny armád potom vydalo Paulusovi a Hothovi rozkaz, využít vzniklé situace a co nejrychleji proniknout do města.

Úder na město

Generál Lopatin se chce vzdát Stalingradu - Chruščov zapřísahá generála Cujkova - pluky 71. pěší divize útočí na střed Stalingradu - příslušníci 24. tankové divize u hlavního nádraží - poslední Cujkovova brigáda - jde o deset hodin - Rodimcovova garda

Středem Stalingradu protéká řeka Carica. Její hluboké koryto dělí město na dvě části - severní a jižní polovinu. Carica má své jméno z doby, kdy se Stalingrad nazýval Caricyn. V roce 1942 byla tato řeka a jí vytvářené údolí hranicí a místem dotyku Hothovy a Paulusovy armády. Podél ní měla proniknout rychle do města křídla obou armád. Mnohé v té době vybízelo k tomu, že nepřítel se již může bránit pouze zbytky svých sil a že se vzdá brzo i města.

V pamětech maršála Cujkova se můžeme dočíst, jak katastrofální byla situace obou sovětských armád potom, kdy padlo opevnění před městem. Ani zkušení vojevůdci nedávali Stalingradu mnoho šancí. Generál Lopatin, velitel 62. armády byl názoru, že město není možné již nadále ubránit. Rozhodl se, vzdát se Stalingradu. Ještě dříve, než stačil toto rozhodnutí uskutečnit, odmítl jeho náčelník štábu s ním souhlasit, zalarmoval Chruščova a Jeremenka a Lopatin byl zbaven funkce.

Proč došel k tomuto svému rozhodnutí je pochopitelné, když si člověk u Čujkova přečte, jak to vlastně ve Stalingradu vypadalo. Čujkov k tomu uvádí: „Bylo velmi kruté vzdávat se těchto posledních kilometrů a metrů půdy před Stalingradem a dívat se na převahu protivníka, jeho vojenské umění a iniciativu."

Maršál dále líčí, jak mechanici ze sovchozů, ve kterých byl rozmístěn štáb 64. armády, tajně přebíhali k Němcům. „Silnice ke Stalingradu a k Volze byly ucpány. Na cestě byly rodiny rolníků a dělníků z kolchozů a sovchozů s celým svým hospodářstvím. Všichni se snažili dostat se k přechodům přes Volhu, hnali před sebou dobytek a za sebou táhli celý svůj majetek. Stalingrad hořel. Fámy, že Němci jsou již ve městě, způsobovaly paniku."

Takto to vypadalo. Stalin ale nebyl ochoten vzdát se lehce města se 445 000 obyvatel. Proto poslal na tuto frontu jednoho ze svých nejzkušenějších, nejlepších a nejzapálenějších bolševiků, jako člena vojenské rady frontu, s úkolem zmobilizovat vojska a civilní obyvatelstvo k poslednímu boji. To byl Nikita Sergejevič Chruščov. On dokázal prosadit, že smrt při obraně města je tou nejčestnější věcí každého komunisty.

Čísla o těchto událostech jsou uvedena i ve třísvazkových dokumentech generál poručíka Platanova o historii druhé světové války:

50 000 dobrovolníků z řad civilního obyvatelstva bojovalo v rámci „lidové obrany";

75 000 obyvatel bylo přiděleno k 62. armádě;

3 000 mladých děvčat bylo nasazeno jako zdravotní sestry a spojařky;

7 000 mladých třinácti až šestnáctiletých příslušníků Komsomolu bylo zařazeno do bojujících jednotek.

Každý muž byl voják. Dělníci odcházeli ze závodů přímo do boje se zbraněmi, které právě vyrobili. Kanóny z továrny „Rudá barikáda" odjížděly po dokončení z výrobní haly okamžitě do svých postavení a vedly palbu. Obsluha, to byli dělníci.

12. září si Jeremenko a Chruščov povolali generála Cujkova, jmenovali ho velitelem 62. armády, kterou po sesazení generála Lopatina vedl náčelník štábu Krylenko a pověřili ho obranou volžské pevnosti. Byla to perfektní volba. Byl to nejlepší muž, kterého měli k dispozici. Tvrdý, ctižádostivý, strategicky uvažující, osobně odvážný a smělý. Nepodílel se na katastrofě Rudé armády v roce 1942, protože v té době sloužil na Dálném východě. Byl neopotřebovaný a neúspěchy minulosti ho netrápily tolik, jako mnoho jeho kamarádů.

12. září přesně v deset hodin se Čujkov hlásil u Jeremenka a Chruščova ve štábu frontu, u obce Jamy na levém břehu Volhy. Zajímavé je, že rozhovor vedl Chruščov, a ne Jeremenko, jako velitel.

Po Čujkovově jmenování Chruščov řekl: „Dosavadní velitel 62. armády generál Lopatin byl názoru, že jeho armáda nemůže Stalingrad ubránit. Ale není možné dále ustoupit. Proto byl zbaven své funkce. Po dohodě s vrchníip. velitel, požaduje vojenská rada frontu, aby jste vy, soudruhu Čujkove, převzal velení 62. armády. Jak vidíte vy tento úkol?"

„Tuto otázku jsem nečekal", píše Čujkov, „přesto mi ale nezbylo mnoho času na rozmyšlení. Tak jsem tedy řekl: Vydání Stalingradu by zničilo morálku našeho lidu. Přísahám, že město neopustím. Buď město udržíme, nebo zemřeme. N. S. Chruščov a A. I. Jeremenko se na mne podívali a řekli, že jsem správně pochopil svůj úkol."

O deset hodin později začal útok Seydlitzova sboru proti Stalingradu - střed. Čujkovovo velitelské stanoviště na kótě 102 bylo bombardováno a generál ho musel se svým štábem, kuchařem a servírkami opustit a uchýlit se do údolí Caricy, těsně u jejího ústí do Volhy.

Příští den, 14. září, se vojáci 71. pěší divize generála von Hartmanna dostali až do města. Překvapujícím úderem se probili až do samého centra a vybojovali úzký koridor až k Volze.

V té samé době útočila motorizovaná pěchota 24. tankové divize jižně od Caricy, uličkami starého města Caricyna, dobyla hlavní nádraží a 16. září dosáhl jeden z oddílů břehu Volhy. Mezi Beketovkou a Stalingradem, v předměstí Kuporoznoje, se již od 10. září nacházely části 14. tankové divize a 29. motorizované divize, které přehradily město a řeku od jihu. Pouze v severní části se Čujkov pevně držel. „Musíme získat čas", říkal svým velitelům. „Čas, abychom mohli přisunout zálohy, aby se Němci vyčerpali."

„Čas je krev", tak si změnil staré římské přísloví, že čas jsou peníze. To se týkalo Stalingradu.

Čujkovův kuchař Glinka si vydechl, když viděl prostor pro svou kuchyni na novém velitelském stanovišti. Nad sebou měl deset metrů vysokou vrstvu země. Blaženě zavzdychal ke generálově servírce: „Tasjo, moje holubičko, zde nám nebudou létat granáty do polévky. Tímto stropem neprojde žádný granát." „Ale ano", odpověděla Tasja, „generál říkal, že tím projde tisícikilová bomba." „Padají takové bomby často?" ptal se kuchař starostlivě.

Tasja se ho snažila utěšit: „Generál říkal, že by to musela být strašná náhoda, aby spadla zrovna na náš bunkr."

Hřmění z fronty se zde odráželo jakoby z dálky a ve starověkých klenbách. Strop a stěny byly čistě obloženy deskami. Pro pracovníky štábu byly přepážkami vytvořeny pracoviště. Uprostřed velká místnost pro generála a jeho náčelníka štábu. Jeden východ takzvaného Caricynského úkrytu, který již v létě vybudovali pro štáb frontu, vedl do Caricynského údolí, těsně u strmých břehů Volhy, druhý ústil na Puškinovu ulici.

Na dřevěném obložení Cujkovovy pracovny visel tři metry vysoký a dva metry široký plán Stalingradu: pracovní mapa bojové činnosti. Zde se už nejednalo o frontu a týl. Měřítko už nebylo na kilometry, ale na metry. Hlavní byly ulice, domovní bloky, jednotlivé budovy.

Náčelník štábu Krylov zakresloval poslední hlášení. Německé útoky modře, ruská obraná postavení červeně. Stále těsněji se přibližují modré šipky k velitelskému stanovišti. '

„Německé prapory útočí na Mamaja Kurgan a hlavní nádraží. Jsou podporovány tanky. Jedna tanková divize bojuje před jižním nádražím", referuje Krylov.

Byiy to prapory 71. a 295. pěší divize a tankové pluky 22. a 24. tankové divize, které na uvedených místech bojovaly.

Čujkov upřeně hleděl na plán města. „Co se stalo z našich protiútoků?"

„Zůstali stát na místě. Od rozednění jsou nad městem opět němečtí letci a střílí po všem, co se pohybuje na zemi."

Jeden z přítomných přináší náčrt situace od velitele 42. střelecké brigády, plukovníka Batrakova. Krylov si bere tužku a kreslí polokruh kolem velitelského stanoviště. „Fronta je od nás vzdálena pouze 800 metrů, soudruhu veliteli", hlásí důrazně.

800 metrů. Bylo poledne 12 hodin, 14. září. Čujkov věděl, na co chtěl Krylov upozornit. Jako zálohu měli ještě jednu brigádu s devatenácti T-34. Má je nasadit?

„Jaká je situace na levém křídle jižního města?" ptal se Čujkov. Kryl zakreslil modrou šipku útoku 23. pěší divize (mot.) až přes Kuporoznoje. Předměstí padlo. Durynští generála Fremereye útočí dále ve směru obilní silo. Pila a konzervárenská továrna leží už uvnitř německých linií. Od jižního přístaviště přívozu až k vysokému obilnímu silu se táhne ještě sovětská obranná linie.

Čujkov vzal telefon a zavolal na štáb frontu. Vysvětlil Jeremenkovi situaci. Ten ho zapřísahal: „Držte centrální přístav s přívozem všemi prostředky. Vrchní velení vám pošle

13. gardovou střeleckou divizi. Ta má 10 000 mužů a je to elitní svazek. Držte ještě 24 hodin předmostí a pokuste se také ubránit přístaviště přívozu."

Čujkovovi vystoupil na čele pot. Vzduch v podzemí je dusivý. „Krylové, dělejme, sbalte všechno, ze štábních důstojníků udělejte velitele bojových skupin, musíme pro Rodimcevovu gardu připravit přechod."

Do boje byla zasazena poslední brigáda s celkem 19 tanky. Jeden prapor před velitelským stanovištěm, z kterého bylo kryto hlavní nádraží i centrální přístav, druhý ve směru obilné silo - jižní přívoz.

Ve 14 hodin se objevil generál Rodimcev, „Hrdina Sovětského svazu", legendární velitel, zašpiněný a zakrvácený: Honili ho Němci. Hlásí, že jeho divize stojí na druhém břehu a v noci má přejít Volhu. Se svraštěným čelem se dívá na červené a modré linie, zakreslené v plánu města.

V 16 hodin volá Čujkov znovu Jeremenkovi. Zbývá pět hodin do setmění. Ve svých memoárech popisuje, co se během těchto pěti hodin událo v jeho mysli.

„Budou se moci naše roztříštěné a rozbité útvary držet ještě deset nebo dvanáct hodin? To je nyní moje největší starost. Když velitelé a vojáci nebudou schopni splnit tento doslova nadlidský úkol, nebude se moci 13. gardová divize přemístit a stane se jen svědkem hořké tragédie."

Krátce před setměním se objevil major Chopka, velitel posledních záloh, nasazených v oblasti přístavu. Hlásil: „Pouze jeden T-34 je schopen palby, ale jet už také nemůže. Brigáda má ještě asi sto mužů."

Čujkov na něj pohlédl. Shromážděte své muže u tanku a držte přístup k přístavu. Pokud se neudržíte, nechám vás zastřelit."

Chopka padl, polovina jeho lidí padla. Ale zbytek se udržel.

Konečně přišla noc. Všichni důstojníci štábu byli v přístavu. Jakmile přešly roty Radimcevovy divize Volhu, byly nasazeny na nejdůležitější úseky, aby zabránily útoku 71. pěší divize a zastavily na Mamajevově mohyle, dominantní výšině, německou 295. pěší divizi. To byly rozhodující hodiny k tomu, aby Rodimcevova garda zabránila Němcům útokem z chodu dobýt 15. září Stalingrad - střed. Jejich oběti zachránily Stalingrad.

O dvacet čtyři hodin později byla 13. gardová divize zničena, rozbombardována štukami, rozbita granáty a kulomety.

V jižní části města bojovala 33. gardová divize pod velením plukovníka Dubjanského. Její záložní prapory byly nasazeny z levého břehu přes jižní přívoz proti čelu 29. pěší divize (mot.) s cílem udržet linii obilní silo - přívoz.

Štuky útočily na přesunující se prapory a v prostoru kleští, vytvořených 94. a 29. divizí, je zničily.

V prostoru sila se však usilovně bojovalo. V obrovských betonových špalcích, silných jako pevnosti, se bojovalo o každé poschodí. Zde bojovaly úderné oddíly a Ženisté 71. pěšího pluku proti zbytkům 35. gardové divize, v dýmu a zápachu hořícího obilí.

16. září to vypadalo na Čujkovově straně zle. 24. tanková divize dobyla Jižní nádraží, vytočila se na západ a zničila obranu na okraji města a kasárenských výšinách. Na Mamajevově mohyle a Hlavním nádraží probíhaly krvavé boje.

Čujkov zavolal člena vojenské rady frontu N. S. Chruščova: „Ještě pár dní takových bojů a armáda bude zcela zničena. Nemáme již žádné zálohy. Potřebuji bezpodmínečně dvě až tri divize."

Chruščov zmobilizoval Stalina. Ten dal ze své zálohy dva plně vyzbrojené elitní svazky. Brigádu námořní pěchoty s ostrými námořníky Severní flotily a tankovou brigádu. Tanková brigáda byla zasazena v centru, v oblasti Hlavního nádraží, s úkolem chránit hlavní zásobovací centrum fronty. Námořní pěchota bojovala v jižní části města. Oba svazky zachránily 17. září frontu před zhroucením.

V ten samý den podřídilo německé vrchní velení všechny svazky, bojující na Stalin-gradské frontě, do podřízenosti 6. armády. Tím přešel do podřízenosti generála Pauluse i XXXXVIII. tankový sbor 4. tankové armády generála Hotha. Hitler neustále naléhal: „Musí už být udělán konec, město musí konečně padnout."

Proč se tak nestalo, přestože němečtí pěšáci, tankisté, Ženisté protitankovci, protiletadlovci usilovně bojovali o každý dům, objasňuje jedna skutečnost. Čujkov dostával díky Chruščovovu zarputilému postoji neustále další zálohy. Od 15. září do 3. října jednu divizi po druhé, celkem šest čerstvých a poměrně dobře vyzbrojených pěších divizí, z nichž dvě byly gardové. Všechny tyto síly byly nasazeny v ruinách domů ve Stalingradu - střed a v pevnostech zbudovaných z továrních hal a zařízení ve Stalingradu - sever.

Německý útok na město byl v první fázi veden sedmi divizemi, které se osvědčily v uplynulých několikatýdenních bojích mezi Donem a Volhou. Více než deset divizí současně nebylo nikdy do boje o město zasazeno.

Samozřejmě ani udatná sibiřská 62. armáda nebyla v první fázi bojů tak silná. Ztrátyplné boje a ústupy zanechaly stopy na její fyzické a morální síle. Začátkem září měla ještě na papíře pět divizí, pět tankových a čtyři střelecké brigády, tedy celkem okolo devíti divizí. To vypadá mnoho, ale například 38. mechanizovaná brigáda měla jen 600 mužů a 244. střelecká divize 1 500 mužů, to znamená bojovou sílu jednoho pluku.

Žádný div, že generál Lopatin byl názoru, že s touto armádou nemůže Stalingrad ubránit a navrhl vzdát se a ustoupit za Volhu. Ale odvaha udělá mnoho a Fortuna, která přeje odvážným, rozhodla již mnohou bitvu.

1. října měl Čujkov jedenáct divizí a devět brigád, tedy zhruba patnáct a půl divize. V tom nebyly započítány útvary milice a dělnické domobrany.

Převahu měli Němci ve vzduchu. VIII. letecký sbor generála Fiebiga vykonal denně v průměru tisíc vzletů. Čujkov neustále upozorňoval na zničující účinky německých stíhaček a bombardérů. Výchozí postavení k protiúderům byla napadána a ničena, barikády rozbity, spojení přerušeno, štáby a velení přitlačeny k zemi.

Později se ukázal ještě jeden překvapivý poznatek. Neprůchodné zbořeniny továrních

hal, způsobené bombami a dělostřeleckými granáty, přinášely obráncům více výhod, než útočníkům. Pěchota byla příliš slabá, než aby prolomila poslední odpor. Chyběli nejen pěšáci, ale nedostávalo se ani ručních granátů a munice do minometů.

6. armáda sice mohla po uklidnění situace na Donu vyvést z tohoto prostoru 305. pěší divizi a vystřídat tak zcela zničenou divizi LI. armádního sboru. Generál Paulus nedostal ale žádnou čerstvou divizi. Kromě pěti ženijních praporů, mohl pro své vykrvácené pluky dodávat náhradu pouze z armádních záloh. Německé vrchní velení nemělo na podzim 1942 na celé východní frontě již žádné zálohy. U všech skupin armád, od Leningradu po Kavkaz, vznikla vážná krizová situace.

Na severu musel nastoupit do protiútoku proti hluboce vklíněným sovětským silám polní maršál Manstein s hlavními silami své bývalé Krymské divize. Po tvrdých obranných bojích skupiny armád „Sever" u Volchova se mu podařilo jednotky 2. října uvolnit.

V prostoru Syčevka - Ršov mohl generálplukovník Model jen s velkým úsilím a za pomoci všech sil odvrátit průlom Sovětů a musel se bít s třemi sovětskými divizemi.

V centru a na jižním křídle střední fronty potřeboval polní maršál von Kluge každou ruku, aby zabránil průlomu u Smolenska.

V průsmycích Kavkazu a u Tereku stála vojska skupiny armád „A" a připravovala se na boj s hrozící zimou.

Ve Francii, Belgii a Holandsku byl naproti tomu dostatek divizí, které zde hrály skat. Zde udělal Hitler chybu, podcenil Rusy a přecenil západní spojence. Již tehdy, na podzim 1942 se obával spojenecké invaze. Tajné služby Američanů, Britů a Sovětů podporovaly tento strach prostřednictvím účelně zpracovávaných zpráv. Dvacet devět divizí, jako například výborně vyzbrojená „Leibstandarte", 6. a 7. tanková divize a další, bylo na základě šikovně vytvořeného strašidla invaze vázáno na západě, i když samouiá skutečnost invaze přišla až o dvacet měsíců později. Dvacet devět divizí. Čtvrtina z toho by mohla přispět k obratu na stalingradsko-kavkazské frontě.

Poslední linie u břehu Volhy

Cujkovův útěk z caricynské štoly - jižní město v německých rukách - příkré břehy Volhy - pekárna - „tenisová raketa" - devět desetin města v německých rukách

V noci ze 17. na 18. září musel Čujkov vyklidit také svůj caricynský, proti bombám odolný úkryt. Byl to spíše útěk, neboř pěšáci dolnosaské 71. pěší divize, která měla ve znaku trojlístek, byli kolem poledne již na začátku Puškinovy ulice. Čujkovovi štábní důstojníci se museli bránit za použití samopalů. Podzemní chodby se začaly zaplňovat raněnými a utečenci. Řidiči, spojky i důstojníci se snažili pod jakoukoliv záminkou dostat do bezpečí bunkru. Protože podzemní zařízení nemělo žádnou ventilaci, byly úkryty plné zápachu, dýmu a nesnesitelného vedra. Zbývalo již jediné. „Ven!"

Štábní stráž kryla ústup druhým východem k údolí Caricy. Ale i tam se již pohybovaly německé úderné skupiny 191. pěšího pluku. Pod krytem noci a mlhy se Čujkov odplížil s důležitými dokumenty a mapou ke břehu Volhy a přepravil se společně s Krylovem v jednom člunu na druhý břeh.

Odsud se za pomoci obrněného kutru dostal k hornímu přístavišti severního města a zaujal zde, za továrnou „Rudá barikáda", na příkrém břehu Volhy, nové velitelské stanoviště. Tvořilo je několik úkrytů, odpálených ve vysoké pobřežní stěně, mimo dostřel německého dělostřelectva. Jednotlivé kryty byly propojeny okopem.

Glinkova kuchyně byla rozvinuta v kontrolní šachtě odpadového vedení z továrny. Servírka Tasja musela s opravdovou akrobacií vynášet po železném žebříku nádobí na denní světlo a potom balancovat po lávce na příkrém břehu až k bunkru velitele.

Samozřejmě se početní stav štábu poměrně snížil. Někteří vysocí důstojníci, mezi nimi i Čujkovovi zástupci pro dělostřelectvo, ženijní vojsko, tankové a mechanizované vojsko, se během změny velitelského stanoviště ztratili a zůstali na levém břehu Volhy. „Neplakali jsme pro ně", píše Čujkov, „bez nich byl vzduch čistější."

Tyto změny, které musel vrchní velitel obrany Stalingradu brát na zřetel byly jen symbolické a měly vliv pouze na morálku. Hlavní těžiště boje se přesunulo na sever, jižní a střední část města nebylo již možné dále držet.

22. září začalo v jižní části města poslední dějství. Úderné oddíly 29. motorizované divize zaútočily společně s 94. pěší divizí a 14. tankovou divizí na očouzené a zčernalé obilné silo. Poté, co Ženisté odpálili přístupy k silu, vyvrávorala se ven hrstka příslušníků námořní pěchoty z kulometné čety seržanta Andreje Chozjajinova. Poslední, kteří přežili.

Také jižní přístaviště volžského přívozu bylo obsazeno. Zajištění břehu Volhy na jižním okraji města převzala 94. pěší divize generálporučíka Pfeiffera, která měla ve znaku míšeňské meče.

Zároveň byla prolomena i sovětská obrana ve střední části, v samém centru města. Pouze pár obránců se ještě drželo v troskách Hlavního nádraží a v přístavišti přívozu.

27. září mohl člověk podle normálního hodnocení říci, že Stalingrad byl již přemožen. Například 71. pěší divize dosáhla po celé své šíři Volhu. 211. pěší pluk jižně od Minin-ské rokle, 191. pěší pluk mezi Mininou a Caricou, 194. pěší pluk severně od Caricy.

Boj byl nyní veden pouze o severní dělnická sídliště a průmyslové závody v této části města. Názvy, které vstoupily nejen do historie války - továrna na kanóny „Rudá barikáda", huť „Rudý říjen", traktorový závod „Dzeržinský", chemická továrna „Lazur" a železniční zařízení „tenisová raketa", jak bylo nazváno vzhledem ke svému tvaru. To byly „pevnosti" průmyslového města Stalingradu.

Boje v severní části Stalingradu byly co do palebné koncentrace a nasazení lidí na co nejmenším prostoru porovnatelné pouze s některými bitvami první světové války, zvláště s bitvou u Verdunu, kde v roce 1916 v průběhu šesti měsíců padlo přes půl milionu německých a francouzských vojáků.

Bitva v severní části Stalingradu byla bojem z blízka. Rusové těžili v obraně především ze své převahy v maskování a ze svého umění ve využívání terénu. Kromě toho byli lépe vycvičeni a připraveni pro boj v domech a na barikádách.

Manfred Kehring ve své analýze bitvy u Stalingradu uvádí: „Ne v neposlední řadě chyběl výcvik pro boj ve městě. Především tomuto poslednímu nedostatku jsou připisovány vysoké ztráty."

K tomu je ale nutné přičíst, že Čujkov pod dohledem Chruščova doslova zfanatizoval obranu až na bod varu. Každé rotě, která přišla přes Volhu do Stalingradu, byla vštěpována tři hesla:

Každý voják je jedna pevnost!

Za Volhou již není pro nás země!

Platí jen bojovat nebo padnout!

Byla to doslova totální válka. Uskutečnění hesla, že čas je krev, v praxi. Kronikář 14. tankové divize Rolf Grams, tehdy jako major a velitel 64. motocyklového střeleckého praporu, cituje bojovou zprávu, ve které je uvedeno: „Byl to hrozný, vyčerpávající boj na i pod zemí. V rozvalinách, sklepech, kanálech velkoměsta a průmyslových závodů. Muž proti muži. Tanky se šplhaly přes haldy suti a šrotu, plazily se rozbitými halami a střílely na co nejkratší vzdálenosti v rozbitých ulicích a továrních dvorech... To by bylo vše ještě snesitelné. Byly tu ale ještě hluboké zvětralé vápencové rokle, příkře se svažující k Volze, ze kterých Sověti znova a znova nasazovali nové síly do boje. Na druhé straně, v lesích za východním břehem Volhy nebylo možné vidět baterie a pěchotu nepřítele, ale byl tu a střílel, a noc co noc se stovka člunů vydávala s posilami přes mohutný tok do ruin města."

Toto zásobování, tato přes řeku stále přicházející záchrana pro obránce, tato tepna života, kterou neustále proudí čerstvá krev, to byl hlavní problém bitvy. Tajemství leželo právě v těchto roklinách při pobřeží Volhy. V tomto příkrém břehu, který byl nezasažitelný německým dělostřelectvem, byly rozmístěny štáby, lazarety a muniční sklady. Zde byla ideální místa soustředění lidí a materiálu, které se podařilo v noci přepravit přes Volhu. Zde byla místa k zahájení protiútoků. Zde ústily odpadní kanály z průmyslových závodů, nyní prázdné hlubinné cesty, které vycházely přímo v týlu nepřítele. Sovětské úderné skupiny se jimi proplížily, opatrně nadzvedly poklopy a pak už jen dávkami z kulometů střílely do týlu německých vojsk, střílely po vojácích i zásobovacích kolonách. Potom již jen zase přivřít příklopy a rychle zpět.

Německé úderné skupiny, které byly vyslány proti těmto záškodníkům, byly zcela bezradné. Tento příkrý břeh byl tak cenný, jako do hloubky členěné a proti bombám odolné polní opevnění. Bylo to často jen pár metrů, které dělily německé pluky na jejich bojových úsecích od břehu Volhy.

Zcela právem uvádí generál Doerr ve své studii o stalingradských bojích: „V posledních stovkách metrů před Volhou leželo proto pro oba, pro útočníka i pro obránce, rozhodnutí."

Soustředěným útokem se pokusil generál Paulus zničit koncem září poslední bašty Stalingradu. K velkému obkličovacímu útoku na celý průmyslový komplex mu však již síly nestačily.

Východopruská 24. tanková divize útočí z jihu přes letiště, sídliště „Rudý říjen" a „Barikády". Tankový pluk s částmi 389. pěší divize dobyly sídliště traktorového závodu „Dzeržinský" a probojovaly se 18. října do cihelny. „Východní Prusové" tak stáli již na okraji příkrých břehů Volhy. Na tomto úseku se to tedy podařilo. Potom se divize vytočila jižním směrem, do oblasti továrny „Lazur" a železničního zařízení „tenisová raketa".

24. tanková divize svůj úkol splnila. Nikdo se ale neptal na to, jak divize vypadá. Každý mechanizovaný pluk stačil tak na vytvoření jednoho praporu, zbytky tankového pluku byly v síle jedné roty, osádky bez techniky mohly vytvořit jednu střeleckou rotu.

Na obrovský traktorový závod „Dzeržinský", jeden z největších producentů tanků v Sovětském svazu, útočí 14. října generál Jaenecke s 389. pěší divizí a pluky saské 14. tankové divize. Tanky a pěšáci se prodírají přes trosky továrního zařízení k břehu Volhy, stáčí se k jihu, pronikají do továrny „Rudá barikáda" a dostávají se těsně do blízkosti Čujkovova velitelského stanoviště.

V troskách obrovských továrních hal traktorového závodu, ve kterých se znovu a opět probouzel odpor Sovětů, postupovaly prapory bádensko - virtemberské 305. pěší divize a bodamské divize, která zde byla nasazena 15. října z Donské fronty. Vojáci od Bo-

dámského jezera bojovali proti vojákům 308. střelecké divize plukovníka Gurtjeva. Tyto boje, tento stav dokazuje, jak pravdivá byla věta, kterou generál Čujkov napsal do svého deníku: „Mapa generálního štábu byla nahrazena plánem městské čtvrti, skicou spleti ruin továrních komplexů."

24. října dosáhla 14. tanková divize svůj první cíl - pekárnu u jižního cípu „Rudé barikády". Útok a dobytí takzvaného prvního domu pekárny provedl 64. motocyklový střelecký prapor.

25. října byl útok na druhý dům zastaven silnou palbou Rusů. Poddůstojník Esser se choulil za zničeným obrněným vozidlem. Naproti, u domovního rohu leží mrtev velitel roty. Deset kroků od něj velitel čety - mrtev. Vedle něho sténá jeden velitel družstva v deliriu po zásahu do hlavy.

Esser v sobě shromáždil veškerou odvahu. Vyskočil a řítí se vpřed. Četa vyskakuje za ním. Šedesát metrů zbývá do budovy. Šedesát metrů rovného a otevřeného dvora. Ale podařilo se jim to. Těžce oddychujíc se vrhají ke stěně domu, pomocí soustředěné nálože proráží otvor a již jsou v první místnosti. Za okny se kryjí Sověti a ostřelují dvůr, Nemohou pochopit co se děje, když se za jejich zády ozve palba ze samopalů.

Další poschodí. Opatrně po schodech nahoru. U každých dveří je voják. „Ruky věrch!" Rusové zděšeně zvedají ruce. Tak se podařilo Esserovi spolu s dvanácti muži dobýt budovu, zajmout osmdesát Rusů, ukořistit protitankový kanón a šestnáct těžkých kulometů. Sto mrtvých Sovětů zůstalo ležet na ponurém bojišti druhého domu pekárny.

Naproti u řady správních budov bojuje kapitán Domaschk se zbytky 103. střeleckého pluku. Všichni velitelé rot padli.

Brigáda vysílá ze svého štábu poručíka Stempela, čímž má být aspoň jedna funkce velitele roty obsazena důstojníkem. Do situace ho zasvětí jeden ze šikovatelů.

Potom nastupuje Stempel do útoku se svými střelci mezi železničními kolejemi a rozbitými zdmi. Nepřítele před nimi bombarduje letectvo. Skok za skokem se pohybují za vybuchujícími bombami a dobývají ruiny správních budov, až se dostanou do blízkosti břehů Volhy.

Zde ale ještě zůstalo asi dvacet pět mužů. Z příkopů u břehu však vyskakují neustále noví sovětští vojáci. Zraněni s obvazy, vedeni štábními důstojníky. Zbytky jednotek. Dokonce i námořníci od přívozu. Jedni padají, ale přicházejí neustále další.

Stempel posílá spojku s hlášením. Bez posil nemůže vydržet!

Krátce nato, přichází asi sedmdesát mužů, kteří nastupují do boje přímo z velitelství skupiny armád. Vede je jeden nadporučík. Po dvou dnech je všech sedmdesát zabito, nebo zraněno, Stempel s příslušníky 103. střeleckého pluku se musí stáhnout a okraj Volhy nechává Rusům.

V těchto dnech se nacházely čtyři pětiny Stalingradu v německých rukách. Když se vojákům 16. tankové a 94. pěší divize, kteří nesli hlavní tíhu útoku, podařilo 26. října dobýt předměstí Spartakovku, jež se od srpna nazývala „nedobytná", bylo pod německou kontrolou již devět desetin Stalingradu.

Před Čujkovovým velitelským stanovištěm se bránila 45. sovětská střelecká divize a držela úzký úsek břehu o průměru asi 200 metrů. Jižně odsud, v huti „Rudý říjen" drželi Sověti již jen trosky východní části závodu, třídící oddělení, litinový závod a kalibrační dílnu. Zde urputně bojovaly o každý kousek zdi části 39. gardové střelecké divize generálmajora Gurjeva. Každý kout, každou hromadu suti musely německé úderné skupiny zaplatit krví.

Spojení s vojsky 14. tankové divize na severu zabezpečovaly roty 100. lehké pěší divize, která byla koncem září přesunuta do Stalingradu z fronty v Donském ohybu. To je další příklad toho, jak byla donská fronta zbavována německých svazků, které byly pak nahrazovány rumunskými a italskými divizemi. To jen proto, aby byl obsazen ten zatracený Stalingrad. Jižně od huti „Rudý říjen" měli Sověti ve své moci již jen chemickou továrnu „Lazur", „tenisovou raketu" a jedno menší předmostí u přístaviště parníků v centrálním přístavu.

Když se to vše shrne, bránil Čujkov začátkem listopadu pouze pár továrních budov a pár kilometrů pobřeží Volhy.

Neblahý osud Donu

Nebezpečné znamení na křídle 6. armády - nešťastný měsíc listopad - ještě jeden útok na volžský břeh - rumunská fronta se zhroutila - bitva v týlu 6. armády - průlom také jižně Stalingradu - 29. motorizovaná divize útočí - Rusové obsazují Kalač - Paulus letí do kotle

Stalingrad leží na stejné zeměpisné šířce jako Vídeň, Paříž, nebo kanadský Vancouver. V těchto šířkách je počátek listopadu ještě poměrně mírný. Generál Strecker, velitel XI. sboru nacházejícího se ve velkém donském oblouku, jel proto ještě v lehkém kabátě na velitelské stanoviště rakouské 44. pěší divize, divize velmistrů a německých mistrů.

Na polích bylo možno vidět vojáky, jak sbírají brambory, krmnou řepu a seno pro nadcházející zimu.

XI. sbor generála Streckera měl zabezpečovat levé křídlo Stalingradu ve velkém donském oblouku. Ale donská smyčka je přes 100 kilometrů dlouhá a sto kilometrů není možné bránit třemi divizemi. A tak generál, rád či nerad, zaujal postavení v tětivě oblouku, čímž sice ušetřil 50 kilometrů, ale oblouk řeky u Kremenskoj musel přenechat Sovětům.

Generál Batov, velitel 65. sovětské armády, ihned využil této šance, překročil Don a obsadil poměrně hluboké předmostí na jižním břehu. Denně útočily Batovovy pluky na postavení Streckerových divizí, s cílem je zničit.

Streckerovy divize však seděly v dobře vybudovaných postaveních. Například plukovník Boje, který přivítal velitele sboru na velitelském stanovišti 134. pěšího pluku, měl na donských výšinách vybudován tak rafinovaný systém postavení, že mohl s klidem hlásit: „Tady neprojde žádný Rus, pane generále!"

Strecker si nechal velmi podrobně doložit především to, co mohlo být z pozorovatelny u malého lesíka jihozápadně Sirotinskaja od konce října pozorováno a hlášeno.

Z lesnaté výšiny bylo vidět daleko přes Don. Dalekohledem bylo možno pozorovat německá postavení VIII. sboru až k Volze. Především však velmi dobře kontrolovat nepřátelské zázemí, které se rozprostíralo před očima jako plastická mapa. To, co člověk viděl, bylo informačně mimořádně hodnotné. Rusové přisouvali ve dne v noci vojska a materiál k Donu, před Streckerovu frontu, především ale před frontu vlevo sousedící 3. rumunské armády.

Štáb sboru každý večer starostlivě registroval tato hlášení, která byla potvrzována leteckým průzkumem. Každé ráno je Strecker předával do hlavního stanu v Golubinskoj, generálu Paulusovi, a ten je předával od konce října dále přes skupinu armád do vůdcova hlavního stanu: Rusové se šikují v hlubokém boku 6. armády.

„Proč jsou v tak širokém pásmu pouze Rumuni, pane generále?" ptali se štábní důstojníci svého velitele. Neměli nic proti Rumunům, byli to stateční vojáci, ale každý věděl, že jejich výzbroj je špatná, ještě horší než Italů. Nosili zastaralé zbraně z 1. světové války, neměli dostatečnou protitankovou obranu a jejich zásobování bylo nedostatečné. Každý to na frontě věděl.

Ale hlava rumunského státu, maršál Antonescu, požadoval, stejně jako Mussolini, aby síly, které jsou k dispozici na východní frontě, byly zasazeny jednotně, pod vlastním armádním velením.

Hitler by byl raději následoval přání svých generálů, použít takzvanou „Korsettstan-gen-Methode" (metodu korzetových pružin), tzn. střídavě nasadit malý cizinecký svazek a vedle něj německý. Toto ale ztroskotalo na národní citlivosti, především u Rumunů. Ti postavili velký spojenecký kontingent, poněvadž maršál Antonescu potřeboval jako hlava státu k posílení své politické pozice, vážnost a autoritu u rumunských vojáků.

Hitler se tomuto přání po několika měsících podvolil, a tak bylo krytí boků německých hlavních sil svěřeno spojeneckým armádám, jejichž bojová síla byla nedostatečná.

Nejeden rumunský voják měl pouze kabát, nebo přinejmenším jednu deku. Rumunské vojsko nedisponovalo žádným aktivním poddůstojnickým sborem, jak je to právě pro taková polní tažení nezbytné. Důstojníci byli ve zcela nesrovnatelném stavu, mnohým byl pojem péče o vojsko zcela cizí. K tomu můžeme přiřadit ještě těžkopádný systém spojení, chaotickou techniku zásobování a nepochopitelná rozhodnutí velení. Například velitelem 1. rumunské tankové divize nebyl tankista, ale bývalý policejní ředitel v Bukurešti.

Hitler si uvědomoval a viděl nebezpečí na dlouhém křídle 6. armády. Již v srpnu a potom v září na to poukazoval při poradách o situaci na frontách. Studoval s velkým zájmem starou mapu z roku 1920, kterou mu věnoval generál Halder a podle které tenkrát Stalin v podobné operační situaci zaútočil přes Don mezi Stalingradem a Roštovém, a tím zničil bílé gardy generála Děnikina.

A přece průzkumné oddělení „Cizí armády Východ" generála Gehlena, podávalo Hitlerovi uklidňující informace o tom, že Rusové připravují ofenzivu proti skupině armád „Střed" a ne proti Donu.

Maršál Zukov se ve svých memoárech chlubí, že zapříčinil plánovanými klamnými operacemi před skupinou armád „Střed" tyto omyly německého průzkumu. „Sovětské velení chtělo vzbudit dojem, jako by se zde a nikde jinde připravovala zimní ofenziva."

Hitlerova předtucha nebezpečí u Donu ale zůstala.

4. listopadu nařídil dokonce přemístění 6. tankové divize z Francie na východní frontu. Přesto svolil vystřídání německých sborů 3. rumunskou armádou poté, co 6. armáda potvrdila svoji bojeschopnost. Na tom byl Paulus zainteresován, poněvadž tak mohl dostat dvě německé divize pro boj u Stalingradu: 100. divizi myslivců a 305. pěší divizi.

Co se týká požadavků Rumunů na protitankové kanóny a tankovou podporu, byl Hitler rozumný. Ale jediný velký svazek, který vedle několika jednotek protiletadlových kanónů, tanků a dělostřelectva mohl být uvolněn, aby mohl být nasazen za 3. rumunskou armádou, byl XXXXVIII. tankový sbor generála Heima s jednou německou a jednou rumunskou tankovou divizí a částmi 14. tankové divize. Velení bylo krátkodobě převzato ze 4. tankové armády a přemístěno do prostoru jižně Serafimovioova.

Normálně by byl jeden německý tankový sbor silným krytím pro pěší armádu, ale Heimův sbor byl všechno jiné, ale ne sbor. Jádro tvořila německá 22. tanková divize, která byla zčásti přezbrojena z českých tanků na německé, a měla k dispozici pouze 32 německých tanků Panzer III a Panzer IV. Svůj 140. mechanizovaný pluk odevzdala divize již před několika měsíci pod velením plukovníka Michalika 2. armádě v prostoru Voroněže, kde byla z „brigády Michalik" vytvořena 27. tanková divize. Zenijní prapor byl zasazen do bojů u Stalingradu.

10. listopadu obdrželo velení sboru a 22. tanková divize rozkaz, přesunout se do pásma 3. rumunské armády. Poslední části divize pochodovaly 16. listopadu na jih, do velkého Donského oblouku, 250 kilometrů v mrazu a náledí.

Avšak ani mráz, ani sníh, nebyly hlavním problémem. Vypadalo to, jako by tento sbor byl začarován. Přicházelo k němu jedno trpké překvapení za druhým.

Poněvadž 22. tankové divizi nebyly během jejího pobytu na ,klidné frontě" přiděleny téměř žádné pohonné hmoty pro cvičné a opravárenské jízdy, zůstal 204. tankový pluk, který byl roztroušen daleko za italskou donskou frontou, zcela nepohyblivý. Tanky byly dobře maskovány ve svých okopech a proti chladu pokryty slámou. Tankisté naléhavě žádali naftu a benzin, aby mohli být přezkušovány alespoň motory.

V tomto stavu nalezl plukovník von Oppeln-Bronikowski 204. tankový pluk krátce před přemístěním. Když bylo nutné spěšné opuštění okopů, naskočila polovina motorů bud velmi ztěžka, nebo vůbec ne. Dalších 34 tanků bylo vyřazeno během pochodu.

Co se stalo? Odpověď je nanejvýše groteskní: Myši, které se uhnízdily ve slámě, která kryla tanky před zimou, si vyšly na loupežné tažení a sežraly pogumované kabely. Takto byla vyřazena elektrická zařízení z činnosti. Zapalování motorů, elektrické vedení od baterií, vedení k věžové optice a tankovým kanónům, to vše bylo mimo provoz. Několik tanků vzplálo díky krátkému spojení. A protože neštěstí nechodí nikdy samo, došlo ve dnech přesunu k citelnému tepelnému zlomu a pluk neměl sněhové nástavce na pásy, které se kdesi na dlouhé cestě k Donu ztratily.

Tak se stalo, že tanky na cestách klouzaly z jedné strany na druhou a vpřed postupovaly velmi pomalu. 204. rota oprav techniky nemohla být z nedostatku pohonných hmot začleněna do přesunu, tudíž pluk nemohl během cesty provádět žádné větší opravy.

Do pásma XXXXVIII. tankového sboru nebylo tedy přisunuto 104 tanků 22. tankové divize, jak to stálo v hlášení počtů skupiny armád, ale pouze 31. Dalších 11 bylo přisunuto později. 19. listopadu tvořilo 42 tanků celou „nádheru" divize. To stačilo, aby z tanků, OT, motocyklů a jedné motorizované baterie byla vytvořena bojová skupina „Oppeln".

Druhý velký svazek sboru, 1. rumunská tanková divize, disponovala 19. listopadu 108 tanky. 98 z nich bylo českých, což byla dobrá bojová vozidla, ale v pancéřování a palebné síle se nemohla rovnat jakémukoliv střednímu ruskému tanku. Tím byla 3. rumunské armádě na středním Donu přisunuta v polovině listopadu „korzetová tyč", která však ve skutečnosti žádnou nebyla.

Listopad 1942 byl měsícem katastrof. Rommelově africké armádě byl 4. 11. zasazen Montgomerym u al-Alamejnu tvrdý úder a Rommel se musel zachránit únikem z Egypta do Tripolisu. O čtyři dny později se v týlu této ustupující armády vylodila invazní vojska Eisenhowera na západním pobřeží Afriky a pochodovala na Tunis. Zdálo se, jakoby tyto otřesy v Africe působily na všechny německé fronty.

Hitler byl nucen vojensky zabezpečit dosud neobsazenou část jižní Francie. K tomu byly určeny čtyři výtečně vycvičené rychlé svazky, které měly být k dispozici na východní frontě: 7. tanková divize a divize zbraní SS „Leibstandarte", „Reich" a „Totenkopf". Čtyři divize, jejichž palebné síle by Čujkov se svými vojsky na Volze neodolával déle než 48 hodin.

9. listopadu se Hitler vrátil zpět do Berchtesgadenu. Den předtím, 8. listopadu večer, řekl před svými starými kamarády, pučisty z roku 1923, v mnichovském „Lowenbráu-keller" o Stalingradu následovně: „Chtěl chtěl jsem dojít k Volze, a sice na určité místo, do určitého města. Náhodou nese toto město jméno samotného Stalina. Nemyslete si tedy, že jsem tam pochodoval z těchto důvodů, mohlo by nést úplně jiné jméno. Pochodoval jsem tam proto, protože tam leží velmi důležitý bod. Tam se totiž odřízne doprava o objemu 30 milionů tun, z toho téměř 9 milionů tun ropy. Sem plyne všechna pšenice z tohoto obrovského prostoru Ukrajiny a Kubáně, aby mohla být transportována na sever. Tam byla těžena manganová ruda, tam bylo gigantické překladiště. To jsem chtěl obsadit, a my jsme skromní, my jej totiž máme! Je to sice jen několik malých míst. Ostatní říkají, proč tedy nebojujete rychleji? Poněvadž nechci mít žádný další Verdun, a dělám to radši zcela malými údernými vojsky. Čas přitom nehraje žádnou roli. Žádná loď již nepropluje po Volze vzhůru. A to je rozhodující."

Jodl předložil 10. a 11. listopadu Hitlerovi poslední hlášení. Toto hlášení obsahovalo také zprávu o radiovém provozu vysokých sovětských velitelských míst. Tato zpráva odhalila, kolik pozemních a leteckých svazků přisunulo sovětské vrchní velení na frontu na Donu a v Kalmycké stepi. Rusové se nesoustřeďují pouze severozápadně od Stalingradu, na středním Donu, před 3. rumunskou armádou, ne, soustřeďují se také jižně od Volhy, kde zabezpečují tři sbory 4. rumunské armády bok Hothovy 4. tankové armády a připravují se k brzkému útoku.

Hitler četl zasmušile tato hlášení a skláněl se nad mapou. Jeden pohled stačil, aby poznal, co bylo rozehráno. Soustředění Sovětů na obou křídlech stalingradské fronty ukazovalo na plán obkličující operace proti 6. armádě.

I když byl Hitler stále ještě nakloněn tomu, podceňovat sílu ruských záloh, přece jenom viděl nebezpečí, které leželo na velkých rumunských úsecích fronty. „Kdyby tam byly německé svazky, neměl bych žádnou probdělou noc," mínil, „Ale tak! 6. armáda tomu musí udělat konec a rychle obsadit zbylé části Stalingradu."

„Těžkosti bojů o Stalingrad a klesající bojová síla jsou mi známy," nechal telegrafovat „vůdce" 16. listopadu generálu Paulusovi. „Těžkosti Rusů jsou ale nyní, při zamrzání Volhy, ještě větší. Jestliže využijeme tento tlak času, ušetříme později mnoho krve. Očekávám proto, že velení, stejně jako vojska, s rázností a mnohokrát prokázanou energií, nasadí vše, aby armáda pronikla minimálně k závodu na výrobu děl a metalurgickému závodu, a tyto městské části obsadí." Že měl Hitler pravdu svým poukázáním na těžkosti Rusů se zamrzáním Volhy, dokazují poznámky generálporučíka Čujkova z těchto dní. S odkazem na zprávy o situaci 62. sovětské armády a jejich těžkostech v zásobování, si Čujkov zanesl do deníku tato slova:

„14. listopad. Útvarům chybí munice a proviant. Zamrzání přerušilo spojení s levým břehem.

27. listopad. Přísun munice a odsun raněných musely být zastaveny."

Velení na frontě se proto rozhodlo dopravit zásoby munice a proviantu přes Volhu letadly typu Po-2. Letadla ale nemohla příliš pomoci, neboť musela svůj náklad svrhnout nad asi 100 metrů širokým pásmem. Sebemenší odchylka a náklad by padl bud do Volhy, nebo do rukou Němců.

Paulus nechal apel Hitlera přečíst 17. listopadu všem, ve Stalingradu nasazeným velitelům. 18. listopadu opět zaútočily úderné jednotky stalingradských divizí. Doufaly, že naposledy.

Na jednom úseku útočí Ženisté 50., 162., 294. a 336. ženijního praporu, na jiném pěchota 305. pěší divize se samopaly pod paží a tlumoky plných granátů. Se supěním táhnou kulomety a minomety polem trychtýřů a ruinami výrobních hal. Skryti za samohybným protiletadlovým kanónem, tankem, nebo dělem, útočí vpřed. Promočení deštěm a sněhem, zablácení a roztrhaní. Ale útočí. Útočí u přívozu, u pekárny. První den ovládli třicet, padesát a také sto metrů. To jde. Jde pomalu, ale jde. Ještě 24, možná 48 hodin a musí to dokázat. Pak budou osvobozeni od tohoto zatraceného města a vytvoří zálohy k ochraně ohrožených boků.

Ale příštího rána, 19. listopadu, když se útočné skupiny opět od ranního rozbřesku probojovávaly přes rozvaliny výrobních hal krok za krokem ke břehu Volhy, překonávaly barikády, které Rusové vybudovali ze starých hlavní děl, zahájili Rusové 150 kilometrů severozápadně útok proti 3. rumunské armádě.

Generálplukovník von Richthofen, velitel Luftflotte 4, píše ve svém deníku: „Rusové opět mistrně využili špatného počasí. Déšť, sníh a mlha brání jakémukoliv nasazení letectva na Donu."

Se dvěma tankovými sbory, jedním jízdním sborem a šesti střeleckými divizemi přichází 5. sovětská tanková armáda z prostoru Serafimovičova, tedy přímo tam, kde měl být vlastně rozmístěn nejsilnější německý tankový sbor, kde ale byl pouze stín Heimova tankového sboru. Vlevo od 5. tankové armády útočí současně 21. sovětská armáda s jedním tankovým sborem, jedním gardovým jízdním sborem a šesti střeleckými divizemi.

Počet sovětských sborů nebezpečně narůstá. Ale jedna sovětská armáda odpovídá všeobecně jednomu silnému německému sboru, jeden sovětský sbor se rovnal jedné německé divizi a jedna sovětská divize měla hodnotu sotva německé brigády. Právem řekl generálplukovník Hoth: „Přecenili jsme Rusy na frontě, jeho zálohy ale vesměs podcenili."

Osmdesátiminutová soustředěná dělostřelecká palba zahájila útok. Poté zaútočily v husté mlze první rudé vlny. Rumunské prapory se bránily statečně. Svá postavení držely především 1. jezdecká divize a pluky 6. rumunské pěší divize, které patřily ke skupině generála Mihaila Laszara.

Avšak Rumuni se brzy ocitli tváří v tvář fenoménu, kterému ještě nedorostli. Propadli „tankovému děsu", jak nazval Guderian stav, který občas zachvátil nezkušenou jednotku v tankovém boji. Proniknuvší nepřátelské tanky pojednou zaútočily zezadu. Zazněl křik: „Nepřátelské tanky zezadu!" Panika. Fronta se bortila. Ke vší smůle bylo ochromeno také rumunské dělostřelectvo. Vzhledem k mlze nemohlo vést s jistotou přímou palbu.

Již v poledne, 19. listopadu, se rýsovala katastrofa. Celé divize rumunské fronty, především 13„ 14. a 9. pěší divize, se rozpadly a v panice ustupovaly zpět. Nezřídka v čele s důstojníky.

Mezitím Sověti útočili na západ na Cir, na jihozápad a na jih. Pak se stočili svými hlavními silami na jihovýchod. Bylo zřejmé, že se chtějí dostat do zad 6. armády.

Nyní nastala hodina XXXXVIII. tankového sboru. Ale svazky generála Heima jakoby nedostaly žádné požehnání. Skupina armád zasazuje sbor k protiútoku na severovýchod na osadu Kletskaja, tedy proti pěchotě 21. sovětské armády, která má 100 tanků. Sbor přechází k plnění úkolu, když v 11 hodin 30 minut přichází z vůdcova hlavního stanu opačný rozkaz: Útok na severozápad, ve směru jak bylo správně vyhodnoceno, proti mnohem nebezpečnějšímu průlomu rychlých svazků 5. sovětské tankové armády v prostoru Blinov-Pesčany. Jako podpora byly sboru podřízeny tři divize II. rumunského sboru, zničené a rozhárané svazky, které měly velmi malou bojovou sílu.

Večer, 19. listopadu, postoupila čela sovětských tankových jednotek 50 kilometrů do hloubky u Blinova.

Německý sbor, především obrněná skupina 22. tankové divize plukovníka von Op-peln-Bronikowského, provedl mistrně obrat o 180 stupňů a vrhl se proti nepřátelským tankovým silám u Pesčan.

Ale nyní se projevil handicap. Násilný přechod přes zamrzlé bažiny, bez protiskluzových nástavců, vedl k dalším ztrátám.

S dvaceti tanky se vrhla statečná, ale štěstím neoplývající divize, proti mocnému nepříteli. Naštěstí je oddíl stíhačů tanků na svém místě a směle se vrhá se svými protitan-kovými kanóny na tanky sovětských čelních jednotek.

Před spěšně vybudovanou obranou hoří 26 T-34. Rusové však stále útočí se dvěma armádami a 500 tanky T-34. Vpravo, ale ani vlevo není nic, vůbec nic, kromě prchajících Rumunů.

22. tankové divizi, která ve skutečnosti disponuje pouze Oppelnovou obrněnou skupinou stíhačů tanků, jedním mechanizovaným praporem a několika málo bateriemi, hrozí obklíčení. Je donucena k ústupu.

1. rumunská tanková divize, která bojuje východně pod velením generála Radu, je tímto od 22. tankové divize odříznuta, sbor je rozštěpen a tím i jeho úderná síla. Skupina armád rozpoznává vznikající nebezpečí a radiostanicí nařizuje 1. rumunské tankové divizi, aby se stočila na jihozápad, a tím opět vešla ve styk s obrněnou skupinou plukovníka von Oppelna. Avšak tento Heimův sbor je pronásledován smůlou. Německá radiostanice u 1. rumunské tankové divize je vyřazena. Místo na jihozápad, postupuje divize čelem na sever. Rusové ale postupují nerušeně na jihovýchod.

Cíl Sovětů je snadné rozpoznat. Chtějí na Kalač, a nic už jim nebrání v cestě. Většinu 3. rumunské armády zachvátila panika a ve čtyřech dnech ztratila 75 000 mužů, 34 000 koní a všechny těžké zbraně pěti divizí.

Sovětská ofenziva byla připravena podle vzoru německých obkličovacích bitev roku 1941, dobře připravena.

Zatímco se severní čelisti nůžek prořezávaly zhroucenou 3. rumunskou armádou, zaútočily sovětské sbory 300 tanky, které tvořily jižní čelisti nůžek, 20. listopadu na jižním křídle stalingradské fronty, z prostoru Beketovka - Krasnoarmejsk a ze dvou dalších prostorů.

Také zde vyhledali Sověti rumunský obranný úsek pro vedení ofenzivy. Byly to úseky fronty VI. a VII. rumunského sboru. Dvěma plně motorizovanými sbory, tzv. mechanizovanými sbory, jedním jízdním sborem a šesti střeleckými divizemi útočily 57. a 51. sovětská armáda Jeremenkovy skupiny armád. Mezi oběma armádami číhal v záloze IV. mechanizovaný sbor se 100 tanky. Ten měl po provedeném průlomu nastoupit k obkličovací operaci na Kalač. Hlavní síly 57. sovětské armády nastoupily se svými tanky a motorizovanými prapory západně Krasnoarmejska a prvním útokem rozbily 20. rumunskou divizi.

Tím vznikla nebezpečná situace, neboř úder vedl nejkratšími cestami přímo do týlu 6. armády.

Nyní se ukázalo, co dokáže zkušená a dobře vyzbrojená německá divize. Ukázalo se také, že ruské ofenzivní armády nebyly v žádném případě vynikajícími bojovými svazky. Osvědčená, duryňsko-hessenská 29. motorizovaná divize byla ve dnech katastrofy soustředěna 50 kilometrů jihozápadně od Stalingradu ve stepi, jako záloha skupiny armád.

Divize byla již koncem září stažena ze stalingradské fronty, doplněna na plné počty a vůdcovým hlavním stanem předurčena k úderu na Astrachaň. Počátkem listopadu obdržela v důsledku těžkostí na kavkazské frontě rozkaz, aby se připravila na přesun na Kavkaz. Příslušníci 29. motorizované divize se zde měli připravovat na jarní ofenzivu. Takto optimisticky vidělo německé vrchní velení situaci u Stalingradu ještě počátkem listopadu. Z tohoto důvodu odvezl zvláštní vlak okolo tisíce mužů na dovolenou do vlasti.

19. listopadu byla tato divize pod velením generálmajora Leysera darem z nebes. Jelikož se'velitel tankové armády generálplukovník Hoth nemohl telefonicky spojit se skupinou armád, jednal samostatně a nasadil jemu podřízenou 29. motorizovanou divizi přímo ze cvičení, 20. listopadu v 10 hodin 30 minut, proti částem 57. sovětské armády, které provedly průlom jižně od Stalingradu.

Jako k divokému lovu, vyrazila 29. motorizovaná divize, se 129. tankovým oddílem, který čítal 55 tanků Panzer III a II na čele, za nimi pěchota na bojových vozidlech a dále dělostřelectvo. I přes mlhu postupují vpřed tam, kde se ozývá hřmot bitvy.

Velitelé osádek stojí ve věžích. Dohlednost je necelých 100 metrů. Pojednou se mlha trhá.

V tom okamžiku jsou velitelé osádek překvapeni tím, co vidí. Necelých 400 metrů před nimi postupuje rozvinutá sovětská armáda XIII. mechanizovaného sboru. Poklopy věží se zavírají. Zazní staré známé povely: „Věž 12,00 hodin! Protitankový! 400! Mnoho nepřátelských tanků! Pal!"

Zableskne se, 75 mm kanóny zaburácí. Výbuchy. Požáry. Sověti jsou zmateni. Taková překvapení nejsou jejich doménou. Jezdí jeden přes druhého, zastavují, jsou ostřelováni.

A naskýtá se nový pohled. Naproti na železnici stojí jeden nákladní vlak za druhým a z útrob vagónů vyskakuje ruská pěchota. Rusové přijeli na bitevní pole vlakem.

Dělostřelecký oddíl 29. motorizované divize rozpoznává tento výhodný cíl a udeří. Průlom 57. sovětské armády je sražen, ale zdaleka ne zastaven. Přichází alarmující hlášení, že 30 kilometrů dále na jih, u VI. rumunského sboru, prolomila 51. sovětská armáda ve středu a na jižním křídle postavení a rychlý IV. sbor útočí na Sety. Nastala rozhodující hodina bitvy. 29. motorizovaná divize je v pohybu. Tímto svazkem by mohl být v případě pokračování ofenzivní obrany, úderem na jihozápad do boku sovětského mechanizovaného sboru, průlom pravděpodobně zastaven. S jeho 90 tanky by se to mohlo podařit. Generálplukovník Hoth vyhodnotil poté také druhý úder do boku sboru generálmajora Volského.

21. listopadu však přichází ze skupiny armád rozkaz: Zastavit útok, zaujmout obranné postavení k ochraně jižního křídla 6. armády. Divize je 4. tankové armádě odejmuta a spolu se VI. sborem generála Jaeneckeho podřízena 6. armádě. Generál Paulus se o této podřízenosti dozvěděl teprve 22. listopadu ráno.

Proto stojí tento výtečný bojový svazek s nejlepší útočnou hodnotou a je defenzivně, jako pěší divize, nasazen na čáře zabezpečení, kde v podstatě nebylo co zabezpečovat. Podle obvyklých operačních zásad by to bylo správné, chránit bok armády, které hrozí nepřátelský průlom. V tomto případě však měla skupina armád rozpoznat, že Sověti nechtějí svými jižními kleštěmi na Stalingrad, ale dále na Kalač, aby na Donu vytvořili se severní částí obrovskou léčku za 6. armádou. Ne zcela neprávem byla Weichsově skupině armád předhazována strategie malých řešení, strategie: „Košile je nám bližší než kabát." Samozřejmě se to lehce řekne, ale skupina armád v této době pravděpodobně ještě neprohlédla smysl ruských útoků. Avšak již v příštích hodinách by musel fungující průzkum odhalit, co se nabízelo. IV. mechanizovaný sbor generálmajora Volského mezitím došel až k osadě Sety. Ještě před setměním se Rusové zastavili. Proč? Odpověď je zajímavá.

Překvapivý nástup 29. motorizované divize na bitevní pole vzal sovětskému veliteli sboru, generálmajorovi Volskému, který byl rádiem informován o katastrofě 51. sovětské armády, veškerou ráznost. Obával se toho, co také Hoth zamýšlel. Zůstal tedy stát, ačkoliv jej velitel armády vehementně vyzýval, aby postupoval dále. Teprve 22. listopadu, když se již žádný německý útok neuskutečnil, postupoval konečně po novém, energickém rozkazu Jeremenka dále, stočil se na jihozápad a po 24 hodinách se objevil u Kalače na Donu.

Hitler pochopil a rozeznal nebezpečí, které nehrozilo pouze 6. armádě, ale celé jižní frontě s jedním milionem mužů. Hledal zachránce. 20. listopadu jmenoval velitele 11. armády, pokořitele Sevastopolu, nejsilnější pevnosti světa, polního maršála von Mansteina vrchním velitelem nově vytvořené skupiny armád „Don".

Manstein měl soustředit všechny západně a jižně od Stalingradu působící síly k odvrácení nebezpečí. Byly mu pořízeny 4. tanková armáda, 6. armáda a 3. rumunská armáda. Byla to dobrá volba a stejně tak dobré rozhodnutí v době nebezpečí. Manstein měl frontové zkušenosti s rumunskými svazky. Kromě toho se ve wehrmachtu těšil všeobecné autoritě nejschopnějšího velitele. Jeho úkolem bylo zastavit sovětskou ofenzivu a získat zpět ztracená území.

Stejně tak 20. listopadu si nechal Hitler povolat do Berchtesgadenu náčelníka štábu letectva Jeschonneka, aby s ním projednal roli luftwaffe. K tomuto rozhovoru nejsou jednoznačné podklady, ale jisté je jen tolik: Jeschonnek řekl Hitlerovi, že letectvo může 6. armádu za určitých podmínek na krátkou dobu zásobovat.

„Za určitých podmínek a okolností", jako je udržení letišť blízko fronty a přijatelné letové počasí, což bylo v nestálém období v prostoru Stalingradu zvláště důležité.

Hitler slyšel vždy hrozně rád zásadní „ano", zvláště pak v otázce leteckého zásobování 6. armády. 20. listopadu však ještě konečné rozhodnutí k zastavení armády a jejímu leteckému zásobování nepadlo.

21. listopadu poslal Paulus radiostanicí na skupinu armád žádost, aby vzhledem k těžkým útokům na boky mohl armádu odpoutat od Volhy a Stalingradu na jihozápad, na Don a Cir. Weichsova skupina armád postoupila tuto žádost s naléhavým souhlasem vůdcovu hlavnímu stanu. Hitler odpověděl ještě odpoledne: „Radiový hovor č. 1352 - -

Spěšné - Velitelskému stanovišti 6. armády - Vůdcovo rozhodnutí: 6. armáda držet i přes přechodné obklíčení co možná nejdéle otevřenou železniční traí. Rozkaz k leteckému zásobování následuje."

To znělo rozumně.

V ten samý den, 21. listopadu, přesunul Paulus svůj štáb z Golubinského na Donu do Gumraku, těsně u stalingradské fronty. On sám, náčelník štábu Arthur Schmidt a jeden důstojník odletěli do Nižné Cirské, poněvadž zde u ústí Ciru do Donu bylo vybudováno velitelské stanoviště armády s přímou linkou ke skupině armád, vrchnímu velení wehrmachtu ( OKW ) a do vůdcova hlavního stanu. Nižně Čirskaja byla zvolena jako zimní velitelské stanoviště 6. armády na dobu po obsazení Stalingradu.

Paulus a náčelník štábu chtěli mít v Nižně Cirské dobré spojovací prostředky, aby mohli být podrobně a obsáhle informováni, dříve než se přesunou do Gumraku. Tenkrát neexistoval a ani dnes neexistuje sebemenší náznak podezření, že by Paulus, odtržen od svého štábu, chtěl zůstat mimo vytvářející se kotel. Ale Hitler zjevně nepochopil motivy a zámysly velitele 6. armády. Paulus ještě ani nebyl v Nižně Čirské, když Hitler příkrou formou nařídil, aby Paulus velel v obklíčení.

Generálplukovník Hoth odjel za rozbřesku 22. listopadu na rozkaz skupiny armád do Nižně Cirské, aby rozebral s Paulusem situaci.

Zastihl jej nervózního a popuzeného Hitlerovým rozkazem. Obličej tohoto příkladného vojenského intelektuála měl utrápený výraz z tísnivé a nejasné situace. Generálmajor Schmidt, náčelník štábu, byl oproti němu klid sám. Nerušeně telefonoval s veliteli na frontě, aby získal informace, rozpoznal obraz nepřítele a promyslel obranná opatření. Byl to typ upjatého, chladného a perfektního štábního důstojníka, který prokázal pevnost svého charakteru v pozdějším dvanáctiletém sovětském zajetí.

To, co Schmidt zanesl do svojí mapy, která ležela před ním vedle telefonu, bylo všechno možné, jenom ne povzbuzující. Vypadalo to špatně v týlu 6. armády, západně od Donu. O nic lépe to nevypadalo na jihozápadním křídle.

6. armáda v obklíčení

„Můj vůdče, prosím o volnost v jednání" - Göring a letecké zásobování - vrchní velení pozemního vojska vysílá svého zástupce do obklíčení - generál von Seydlitz požaduje neposlušnost - přichází Manstein - Wenck zachraňuje na Ciru

Hluboké mraky visely na obloze, ze stepi foukal vítr se sněhem a znemožňoval pozemní a především letecký průzkum, stejně jako nasazení bojových letounů. I tentokráte bylo počasí Stalinovým spojencem. Letectvo se vrhlo do zoufalého nástupu proti průlomu nepřátelských čelních sil. Dohromady posbírané části zásobovacích jednotek 6. armády, týlová služba, polní železniční roty, protiletadlové dělostřelectvo a pozemní personál Luftwaffe s námahou vybudovaly u Ciru první zajištění, aby alespoň zabránily rozšiřování ruského průlomu v prázdném prostoru na jihozápad, ve směru na Rostov.

Zvláště nepříjemná byla zpráva, že letiště, která ležela u Kalače, byla i s průzkumem VIII. leteckého sboru zničena. Severozápadně od Kalače vyčkávala 44. pěší divize ve svých dobře vybudovaných postaveních na Donu. Byla sice odříznuta od svých zásobovacích jednotek, ale vytvářela důležitý krystalizační bod západně od řeky. To bylo nadějné. Ale ne dlouho.

Na rozkaz skupiny armád zastavil generál Paulus již večer, 19. listopadu ve Stalingradu všechnu útočnou činnost. K cíli scházely poslední stovky metrů, když přišel rozkaz „stát". Z částí 14., 16. a 24. tankové divize byly vytvořeny bojové skupiny, které po stažení z fronty okamžitě nastupovaly proti nepříteli přicházejícímu ze severozápadu.

Avšak tyto slabé síly nemohly při bouřlivém vývoji situace v prostoru průlomu nic rozhodujícího vykonat.

22. listopadu ve 14 hodin letěli Paulus a Schmidt přes nepřátelské linie do Gumraku. Nové velitelské stanoviště leželo 2 kilometry západně od malého nádraží.

Večer, 22. listopadu dosáhl za soumraku sovětský úderný klín Donských výšin. 26. sovětský tankový sbor pod velením podplukovníka Filipova ovládl v ranních hodinách most přes Don v Kalači. Jižní útočná skupina stála rovněž před městem. Kalač padl 23. listopadu. Tím sklapla past za 6. armádou. 20 německých a 2 rumunské divize, okolo 200 000 mužů, mezi nimi 20 300 Rusů, kteří bojovali na německé straně, se tímto ocitlo v obklíčení a spolu s nimi 40-50 000 koní.

Co zbývalo nyní dělat?

Tato otázka je kladena v mnohosvazkové literatuře o Stalingradu a zodpovězena navzájem si odporujícími teoriemi. Jestliže je nějaká bitva ztracena, ví, jak známo, každý praporčík, jak by mohla být vyhrána. Neboř vítězství má mnoho otců, porážka je ale sirotek. Co je ale zajímavé pro válečnou historii, jsou příčiny omylů a chybných rozhodnutí, poněvadž omyly a chybnými rozhodnutími je prohrána většina bitev. A omyly a chyby, které zavedly 6. armádu do stalingradského kotle, nezačaly teprve koncem listopadu. Nemohou být přisouzeny Paulusovi. Začalo se s nimi již nařízeními nejvyšších německých velitelských míst v pozdním létě.

Ve dnech mezi 19. a 22. listopadem se sice nabízela šance tyto omyly a chyby zkorigovat. Tato šance tkvěla v tom, že jestliže by německé vrchní velení možná 19. listopadu rozpoznalo, jaké nebezpečí hrozí, mohlo rozkazem k odpoutání se od Volhy a vzdání se Stalingradu vyřešit určitým způsobem situaci. To sama o sobě 6. armáda nemohla. Generál Paulus nemohl v žádném případě zhodnotit celkovou situaci tak jasně, aby vydal samostatně tak dalekosáhlé a pro celou frontu nebezpečné rozhodnutí, zahájit se 6. armádou ukvapený ústup. Nešlo pouze o jeho 6. armádu s 230 000 muži, ale o celou skupinu armád na Kavkaze, o 1 milion mužů. A nakonec se nabízí střízlivé pojetí věci. Skutečnost, že 19., 20. a také 22. listopadu nebyl tento osud v žádném případě strategickou nutností. Správné hodnocení skutečností to dokazuje.

Na škole generálního štábu v Kónigsbergu býval pozdější generál Osswald učitelem taktiky Arthura Schmidta a Wolfganga Pickerta. Jeho žáci jej přezdívali „Jižní kříž". Jeho stylem na přednáškách bylo krátce nastínit situaci a poté říci: „Pánové, za deset minut rozhodnutí a krátké zdůvodnění." Kdo seděl při Osswaldovi v posluchárně, ten nezapomněl.

Když generál Pickert, velitel 9. proti letadlové divize, přivítal ráno 22. listopadu 1942 v Nižně Čirské svého starého přítele Arthura Schmidta, vybafl na něj Oswaldovu školní úlohu: „Pickerte, rozhodnutí a krátké zdůvodnění." Pickert odpověděl třemi slovy: „Nic, než ven."

Schmidt kývl: „To chceme také, ale ..." A pak vyložil Paulusův náčelník štábu svému příteli Pickertovi mínění armády. K hektickým opatřením není důvod. Ještě nevznikla operační situace, která by vyžadovala samostatná rozhodnutí bez ohledu na její velikost. Nanejvýš důležité je přikrytí týlu armády. Ukvapený ústup z bezpečných postavení ve Stalingradu by mohl mít nepředstavitelné následky.

Nakolik správné byly právě tyto úvahy, se mělo ukázat již v několika málo dnech.

Z diskuse Schmidta a Pickerta vyvstaly skutečně pouze dva úkoly: Zabezpečit týl 6. armády, tzn. vytvořit pevnou frontu na západ a jih a potom připravit únik na jihozápad. Co k tomu bylo především potřeba, byly pohonné hmoty pro letectvo, tanky a tahače.

Tyto myšlenky byly ve shodě s hodnocením Weichsovy skupiny armád a na jejich základě vydal Weichs ještě 21. listopadu nařízení. Stalingrad a volžskou frontu držet „za všech okolností" a připravit se na únik. Pickert pochyboval, že by letectvo, byf i na krátkou dobu, mohlo zásobovat armádu a znovu nabádal k rychlému úniku z obklíčení. Schmidt poukázal na to, že nemohou být doposud na západním břehu ležící části XIV. a XI. sboru s 10 000 raněnými ponechány napospas nepříteli. „To by bylo napoleonské."

Že Paulus a Schmidt intenzivně uvažovali o myšlence uniknout z obklíčení po odpovídající přípravě, dokázaly následující hodiny.

22. listopadu odpoledne přišla Paulusovi zpráva přes skupinu armád od vrchního velitelství pozemního vojska: „Vydržet a očekávat další rozkazy!" To byla otevřeně pojistka proti uspěchaným ústupovým pohybům. Generál si mezitím vytvořil přesný obraz situace na svém jižním křídle, kde Sověti operovali přibližně se stovkou tanků, a v 19 hodin odpověděl rádiem skupině armád „B". V této odpovědi se mimo jiné uvádí:

„Jižní fronta východně od Donu je ještě otevřená. Don je zamrzlý a překročitelný. Pohonné hmoty budou brzy vyčerpány. Tanky a těžké zbraně budou poté nepohyblivé. Situace s municí je napjatá. Proviant stačí na šest dní. Armáda má v zámyslu držet stávající prostor Stalingradu až po oboustranně Don. K tomu přijala veškerá opatření. Předpokladem je uzavření jižní fronty a dostatečné plynulé letecké zásobování. Žádám o volnost v jednání pro případ, že se nepodaří uzavřít jih. Situace nás může přinutit k tomu, abychom se vzdali Stalingradu a severní fronty, a tím mohli celou silou udeřit na protivníka na jižní frontě mezi Donem a Volhou. Tím bychom se mohli spojit se 4. rumunskou armádou..."

Zde stojí jasně a přesně, co Paulus 22. listopadu odpoledne chtěl. Dobře uváženo a pro všechny případy naplánováno. Ano chtěl se udržet, ale zároveň žádal volnost pro své jednání, tzn. volnost pro rychlý odsun, bude-li to situace vyžadovat.

Hned nato přišla ve 22 hodin osobní zpráva Hitlera. Odepřel volnost v rozhodování a armádě nařídil zůstat na místě. „6. armáda musí vědět," zní v této zprávě, „že konám vše, abych jí pomohl a vyprostil. Dám jí včas své rozkazy."

Tím byl únik z kotle jasně a precizně zamítnut. Paulus reagoval okamžitě. 23. listopadu v 11 hodin 45 minut volal na skupinu armád. „Domnívám se, že je ještě možné se probít na jihozápad, východně od Donu, se současným vyvedením XI. a XIV. sboru přes Don, i když to bude znamenat ztráty na materiálu."

Weichs podporoval tento požadavek v jednom dálnopise a zdůraznil: „Dostatečné letecké zásobování není možné."

22. listopadu jel Hitler z Berchtesgadenu do svého hlavního stanu „wolfsschanze" ve Východním Prusku. Na osmnáctihodinové cestě vlakem do Lipska nechal každé dvě hodiny zastavit a spěšně vybudovanými telefonními linkami na nádražích se nechal Zeitzlerem informovat o situaci na frontě. Byl tedy na minuty přesně informován o dramatickém vývoji situace u 6. armády.

Hitlera doprovázel generál Jeschonnek, který s ním neustále probíral otázku leteckého zásobování. Telefonoval také s Göringem a říšský maršál již odpoledne nařídil přípravu na zřízení leteckého mostu a zásobování Stalingradu.

Jeschonnek informoval Hitlera, že Göring vyžadoval od svých generálů denní transport 500 tun.

Při telefonních hovorech Hitler Zeitzlerovi důtklivě nařídil, čekat se zásadními nařízenimi do jeho příjezdu a v žádném případě nedávat 6. armádě svolení k ústupu, nebo volnosti v rozhodování, jak to požadoval Paulus 22. listopadu. Zeitzler to potvrdil. Zřejmě již ve vlaku se Hitler rozhodl k ponechání 6. armády na místě a jejímu zásobování ze vzduchu.

Paulus to ještě nevěděl a bojoval o proniknutí.

Po zralé úvaze a poradě s velícími generály, se Paulus 23. listopadu ve 23 hodin 45 minut spojil rádiem přímo s Hitlerem: „Můj vůdče, od přijetí Vaší zprávy z 22. 11. večer se vývoj situace urychlil. Uzavření kotle na jihozápadě a západě se nezdařilo. Rýsují se zde následné nepřátelské průlomy. Munice a pohonné látky jsou téměř vyčerpány. Většina baterií a proti tankových zbraní je bez střeliva. Včasné a dostatečné zásobování je vyloučeno. Armáda se v brzké době ocitne tváří v tvář zničení, jestliže nebude soustředěním všech sil zničen nepřítel, útočící z jihu a ze západu. K tomu je nutné okamžité vytažení všech divizí ze severní fronty. Neodvratitelným důsledkem pak musí být průlom na jihozápad, poněvadž východní a severní frontu není možné při takovém oslabení držet. Jde potom sice o ztrátu velkého počtu materiálu, ale bude zachráněno velké množství hodnotných bojovníků a přinejmenším zachována část materiálu. Odpovědnost za hlášení přebírám v plné míře, když Vám sděluji, že velící generálové Heitz, von Seydlitz, Strecker, Hube a Jaenecke hodnotí situaci stejně. Na základě situace žádám, ještě jednou, o volnost v jednání."

„Všichni velitelé sborů jsou stejného názoru," dodal Paulus.

Když přicestoval Hitler 23. listopadu do „vlčího doupěte", Zeitzler jej informoval o požadavku Pauluse. Hitler Zeitzlera neodmítl, ale nechal u něj vzbudit dojem, že se o tom bude zítra hovořit. Zeitzler to pochopil jako pozitivní stanovisko a ještě v noci informoval skupinu armád, že doufá 24. listopadu v povolení Hitlera k úniku.

To vyvolalo velkou euforii také u 6. armády. Paulus připravil tankové jednotky k ústupu. 24. listopadu však přišlo úplně jiné rozhodnutí. Bylo podáno 24. 11. v 8 hodin 38 minut radiostanicí. Zpráva nesla nadpis: „Vůdcovo rozhodnutí". To byl nejvyšší a nej-striktnější stupeň rozkazu. Hitler nařizoval, velmi precizně, utvoření fronty „kotle" a převzetí všech dosud na západ od Donu stojících částí armády přes Don do „kotle". Závěr zněl: „Nynější volžskou frontu držet za všech okolností. Letecké zásobování."

To bylo neblahé slovo, letecké zásobování. Zeitzler a vrchní velení pozemního vojska stále ještě doufali, že mohou Hitlerovi jeho rozhodnutí vymluvit. Existovalo přece hodnocení uznávaných generálů, kteří pochybovali, že by mohlo letecké zásobování v zimě fungovat. Šéf Luftflotte 4, generál von Richthofen, zkušený velitel VIII. leteckého sboru a místní velitelé letectva, generálplukovník Weichs a přirozeně Zeitzler, odmítali možnost dlouhodobého zásobování potravinami a municí celé armády přes nepřátelské území.

Problém kulminoval dramatickým střetnutím Zeitzlera a Goringa 24. listopadu večer za přítomnosti Hitlera. Zeitzler pochyboval o proveditelnosti leteckého zásobování. Podle něj nebylo možné ani dočasně. Odvolával se přitom na úsudek generálplukovníka von Richthofena, který poukazoval ve svých telefonických rozhovorech na neproveditelnost leteckého zásobování a požadoval ústup armády.

To byl pro Göringa, vrchního velitele letectva, trapný argument a podrážděně prohlásil: .Letectvo by mohlo klidně dopravovat denně v průměru 500 tun".

Zeitzler k němu rozhněvaně, hlasitě a s rudou tváří zakřičel: „To letectvo nemůže, pane říšský maršále!" „Letectvo to může, pane náčelníku štábu," odvětil uraženě Goring. Obrátil se k Hitlerovi a důrazně prohlásil: „Bude se létat za každého počasí, můj vůdče. Vše bude soustředěno, dokonce i junkery z letecké dopravy. Demjansk a ostatní případy dokázaly, že je to možné."

Přítomní důstojníci byli podle výpovědi adjutanta wehrmachtu, majora Engela, překvapeni takovou dávkou optimismu. Hitler byl ale říšským maršálem nadšen. „Ten to dokáže jako v minulých letech. Tam není malomyslnost jako na mnoha místech v pozemním vojsku." Hitler oznámil Zeitzlerovi, že rozhodnutí z časného rána zůstává v platnosti.

Pro Hitlera bylo Göringovo ubezpečení potvrzením jeho strategických intencí. Spor, vedený hněvem, ve kterém převažoval kompetenční boj pozemního vojska a letectva, a který snad i ovládla ješitnost říšského maršála, určil rozhodnutí, které by mělo být přijato s chladnou rozvahou a suchými propočty.

Jen žádný ústup! Hitler odkázal generály na zkušenosti ze zimy 1941 před Moskvou, kdy jeho rozkazy „vydržet", zabránily zničení skupiny armád „Střed". Ale co bylo správné v zimě 1941 před Moskvou, nemusí být v zimě 1942 na Volze. Tvrdošíjné držení nebyl žádný patent na strategii. A kromě toho nebylo držení Stalingradu, při ohrožení celé jedné armády, strategickou nutností. Vlastním úkolem 6. armády bylo přece krytí boků a zad kavkazské operaci. Tak to stálo jasně ve scénáři k plánu „Modrý". A tento úkol musel být splněn i bez obsazení Stalingradu.

Dnes je stále více slyšet teze, že Paulus neměl respektovat Hitlerův rozkaz z 24. 11. a na vlastní odpovědnost nařídit ústup k záchraně 6. armády. To vyžaduje vzhledem ke katastrofě pečlivý výklad.

24. listopadu oznámil hlavní zásobovatel 6. armády krácení stravních dávek o 50%, poněvadž při leteckém zásobování měla přednost doprava munice a pohonných látek. Denní dávka chleba se tak zmenšila ze 750 gramů na 300 gramů.

Tímto dnem, 24. listopadem, ukončil generál Paulus veškeré přípravy k samostatnému ústupu. Manfred Kehring píše ve studii Vojenskohistorického výzkumného ústavu: „Co Pauluse a Schmidta k tomuto postoji přimělo, není možné pojmout úředními listy. Je ale nasnadě předpokládat, že věřili ubezpečením velení a proto chtěli vyčkat nejprve na ohlášené osvobození z obklíčení a výsledky leteckého mostu, posíleného dalšími letouny Ju-52. Správným se ale jeví jejich postoj proto, poněvadž považovali samostatný ústup armády bez povolení a ujednání za nemožný a tím zůstal, v součinnosti se skupinou armád „B" a letectvem, připravený ústup vyloučen. Pro rozumně zdůvodnitelný akt neposlušnosti tímto nezůstal prostor."

Generál Arthur Schmidt k tomu v jednom mě předloženém exempláři připsal: „Správně. Ale od 24. 11. také přesvědčení, že ústup v této době již nebyl možný."

Proč ne?

Paulus a jeho nejbližší spolupracovníci nemohli koncem listopadu v Gumrachu zhodnotit, z jakých strategických pohnutek bylo rozhodnutí přijato. A nebylo snad minulou zimu obklíčeno u Demjanska 100 000 mužů, zásobováno ze vzduchu a nakonec vysvobozeno? A co 9. armáda u Rževu? Jak to bylo v Cholmu? V Suchiniči?

Zkušenosti, které u Hitlera hrály svou roli. Zkušenosti, které znali i Paulus a Schmidt.

Ve štábu velení 6. armády seděl od 25. listopadu svědek, jehož poznatky nejsou v pojednáních o Stalingradu dostatečně zohledňovány. Coelestin von Zitzewitz, major generálního štábu vrchního velení pozemního vojska, byl vyslán náčelníkem štábu generálem Zeitzlerem 23. listopadu spolu se spojovací skupinou do Stalingradu, aby denně jako osobní pozorovatel informoval vrchní velení pozemního vojska o situaci 6. armády.

23. listopadu byl v 8 hodin Zitzewitz povolán k Zeitzlerovi a seznámen s úkolem.

Způsob vydání rozkazu náčelníkem štábu zajímavě ukazuje na zhodnocení situace vrchním velením pozemního vojska. Coelestin Zitzewitz jej nastiňuje takto:

„Generál Zeitzler se mnou krátce přistoupil k mapě, ležící na stole a řekl: 6. armáda je od dnešního rána obklíčena. Ještě dnes poletíte se spojovací skupinou spojovacího pluku do Stalingradu. Záleží mi na tom, abyste bezprostředně a rychle co nejvíce hlásil. Žádné úkoly pro velení nemáte. Nemáme žádnou starost, generál Paulus dělá vše velmi pečlivě. Máte ještě otázky? Ne. Řekněte generálu Paulusovi, že bude uděláno vše pro obnovení spojení. Děkuji pěkně. A s těmito slovy jsem byl propuštěn."

Major von Zitzewitz letěl 24. listopadu se svými spojaři, jedním poddůstojníkem a se šesti vojáky z Lótzenu přes Charkov a Morozovskoje do obklíčení. Jaký dojem to na něj udělalo?

Zitzewitz vypověděl autorovi:

„První otázkou Pauluse přirozeně bylo, jak to myslí vrchní velení pozemního vojska se záchranou 6. armády. Na to jsem mu nemohl dát odpověď. Řekl, že problém zásobování je jeho velká starost. Zásobování celé armády ze vzduchu je úkol, který zde ještě nebyl. Paulus hlásil skupině armád a vrchnímu velení pozemního vojska zpočátku potřebu 300 tun denně a později 500 tun, jestliže má armáda zůstat bojeschopná a životaschopná. Toto mu bylo přislíbeno. Pro mě bylo stanovisko velitele zcela jasné. Armáda se zde může držet, jestliže bude zásobována nezbytným materiálem, především pohonnými hmotami, municí a proviantem. To byla záležitost nejvyššího velení, naplánovat možnosti tohoto zásobování a vojenské pomoci a vydat k tomu odpovídající rozkazy.

Paulus byl názoru, že v rámci celkové situace je užitečnější stažení 6. armády. Stále zdůrazňoval, že 6. armáda by mohla být využita pro celkovou situaci lépe na prolomené frontě mezi Voroněží a Roštovém, než ve stalingradském prostoru. Kromě toho by byly železnice, letectvo a zásobování uvolněny pro úkoly ve službách celkové situace.

Sám od sebe však nemohl toto rozhodnutí přijmout. Nemohl také předpokládat nesplnění požadavku směrem k vysvobození a zásobování. K tomu mu chyběly potřebné podklady. Toto vše sdělil svým generálům, kteří byli všichni jako 011 pro ústup, a závěrem vydal rozkazy k vedení obrany."

Co mohl Paulus, tento reprezentant nejlepší německé školy generálního štábu dělat, nebo co měl udělat?

Reichenau, Guderian, Rommel nebo Hoepner by snad bývali jednali jinak. Ale Paulus nebyl unáhlený, ani rebel. On byl důstojníkem generálního štábu nejčistšího zrna.

Jeden generál ve Stalingradu byl zásadně jiného názoru než Paulus a nechtěl přijmout Hitlerem způsobenou situaci, generál dělostřelectva Walther von Seydlitz-Kurzbach, velitel LI. sboru. Muž, který uvolnil na jaře obklíčení u Demjanska, požadoval na Paulusovi neposlušnost vůči vůdcovým rozkazům a proniknutí z kotle na vlastní odpovědnost. V memorandu z 25. 11. písemně vrchnímu veliteli 6. armády vysvětlil, co on 23. listopadu se všemi veliteli vášnivě prosazoval a s čím neprošel. Musí se ihned prorazit!

Memorandum začíná větami: „Armáda stojí před jednoznačným buď a nebo. Průlom na jihozápad ve směru všeobecně Kotelnikovo, nebo pád v několika málo dnech."

Rozhodující pro zhodnocení situace a rozhodnutí je situace v zásobování. Bylo by iluzorní, očekávat příliš od leteckého zásobování. Následuje věta: „Má-li armáda zůstat zachována, musí jí být ihned vydán jiný rozkaz, nebo musí ihned vydat vlastní rozhodnutí."

Hlavní argumenty memoranda se neodlišují od názorů ostatních generálů 6. armády a také názoru Pauluse. Precizní zhodnocení situace, které výtečný náčelník štábu LI. sboru plukovník Clausius sestavil, vyjadřovalo úvahy všech štábních důstojníků, kteří byli v obklíčení.

Seydlitz navrhoval: Obnažením severní a volžské fronty uvolnit úderné síly, kterými zaútočit na jižní frontě s úkolem prolomit obklíčení Stalingradu ve směru nejslabšího odporu, tzn. Kotelnikovo.

Doslovně bylo uvedeno: „Toto rozhodnutí si vynutí ztrátu velkého množství materiálu, nabízí ale možnost zničení jižní čelisti nepřátelského obklíčení, vyjmutí velké části armády a její výzbroje z hrozby katastrofy a její zachování pro pokračování operací. Tím zůstane část nepřátelských sil dlouhodobě poutána, zatímco zničením armády jakékoliv poutání nepřátelských sil odpadá. Navenek je možné toto vysvětlení událostí, které může zabránit těžkým morálním škodám. Po úplném rozbití sovětského zbrojního centra, Stalingradu, by byla armáda zároveň se zničením nepřátelského uskupení stažena od Volhy. Výhledy na úspěšný průlom se tím zvětšily, poněvadž dosavadní boje prokázaly mnohonásobně menší odolnost nepřátelské pěchoty ve volném terénu."

To bylo jasné, precizní a logické. Každý důstojník štábu to mohl podepsat. Problém spočíval v poslední větě memoranda. Zde se uvádí: „Neodvolá-li vrchní velení pozemního vojska neodkladně rozkaz k setrvání v postavení, plyne z toho před vlastním svědomím velitelská povinnost vůči armádě a německému národu, sami si vzít volnost v jednání, které bylo dosavadním rozkazem bráněno a využít možnosti, jež je ještě dnes k dispozici a vlastním útokem zabránit katastrofě. Ve hře je úplné zničení dvou set tisíc bojovníků s plným materiálním vybavením. Není jiné volby!"

Citové zdůvodnění samostatného jednání a apel na neposlušnost u chladného štábního důstojníka Pauluse nenašly odezvu. Stejně nepochodily i u ostatních velitelů sborů a náčelníka štábu armády generála Arthura Schmidta. Účinek kromě toho snižovala i některá vypjatá konstatování. „Zničení armády v několika málo dnech", bylo 25. listopadu přehnané a také v otázce zásobování argumentoval Seydlitz nesprávně, když napsal: „Když bude denně přistávat 500 strojů, nemohou přivézt více než 1 000 tun materiálu, které nestačí potřebám armády s 20 000 muži ve velkém boji bez zásob."

Kdyby armáda obdržela 1 000 tun materiálu denně, pravděpodobně by s nimi vydržela. '

Paulus přesto memorandum zaslal Mansteinově skupině armád. Připojil k tomu, že se hodnocení bojové situace ztotožňuje s jeho vlastním názorem, a proto znovu žádal o volnost v jednání. Myšlenku ústupu proti rozkazům skupiny armád a vůdcova hlavního stanu však odmítl.

Povolení k ústupu Paulus neobdržel. Měl tedy Seydlitz právo, vyžadovat od něj neposlušnost?

Podívejme se tedy, jak chápali vojáci pořadí hodnot jako je rozkaz a poslušnost v historii válek a vycházejme ze skutečnosti, že rozkaz a poslušnost jsou „funkčními principy každé armády a musí být tak dobře zdůvodněny, že také v nebezpečí a smrtelném ohrožení... mají pevné trvání", jak to formuloval generál bundeswehru v. v. Uhle-Wettler, v souvislosti s touto otázkou. Zůstává tak jeden problém. Byla vůbec tato požadovaná neposlušnost možná?

Co udělal Chruščov, když chtěl generál Lopatin počátkem října stáhnout 62. armádu ze Stalingradu, na základě toho, že v hrozných ztrátách viděl její úplné zničení? Sesadil Lopatina dříve, než mohl zahájit tento ústupový manévr.

Ani Paulus by s otevřenou neposlušností proti Hitlerovi nedošel daleko. Bylo iluzorní věřit, že by ve století radiostanic, dálnopisů, decimetrových vln a kurýrních letadel, mohl velitel armády vydat rozhodnutí proti vůli vrchního velitele, jak tomu snad bylo ve středověkých válkách, aniž by proti tomu tento velitel něco podnikl.

Ani o hodinu déle by Paulus nezůstal na svém místě, kdyby byl odhalen jeho úmysl. Byl by odvolán a jeho rozkazy by byly prohlášeny za neplatné.

Jak dobré a rychlé bylo spojení ze Stalingradu do Hitlerova „vlčího doupěte", tisíce kilometrů vzdáleného, je možné prokázat na případu, který se osobně dotýká Seydlitze. Je to případ, který také demonstruje, jaká nebezpečí v sobě skrýval unáhlený ústup z postavení na Volze.

Generál Seydlitz nařídil v noci na 24. listopadu, tedy před předáním svého memoranda, proti všem platným rozkazům, svému levému křídlu, stáhnout se z volžské fronty. Tato akce měla podle vyjádření Seydlitzova náčelníka štábu plukovníka Clausiuse dát generálu Schmidtovi jakousi iniciativní roznětku k ústupu ze Stalingradu a přinutit tak Pauluse jednat. Seydlitz tomu ve svých memoárech silně odporuje. Opatření mělo prý být nutným zkrácením výběžku severní fronty. Takový byl průběh.

94. pěší divize LI. sboru, která byla rozmístěna v dobře vybudovaných postaveních a ještě neztratila svůj zásobovací systém, se stáhla podle rozkazu ze své linie. Vše, co mohlo bránit v pohybu a veškerý těžký materiál, bylo zničeno a spáleno. Spisový materiál, deníky, letní věci, vše bylo vrženo do ohně. Také zbylá munice byla zničena. Potom opustili vojáci své úkryty a ustupovali ve směru na severní okraj města. Sněhové jámy a zamrzlé bažiny nahradily jejich teplé příbytky. Toto dobrodružství je ale vystavilo útoku sovětských pluků, kterými byla 94. pěší divize zcela převálcována a zničena. To byl konec osvědčené 94. pěší divize.

Generál Čujkov byl k činnosti německých jednotek v jejich postavení velmi pozorný a včas rozpoznal jejich úmysl. Nařídil proto okamžitý úder proti této ústupové operaci.

Výsledek spontánního ústupu byl tedy ve svých důsledcích hrozný.

Avšak nejen toto je exemplární případ, nýbrž ještě něco jiného. Ještě dříve, než mělo o dění na levém křídle poznatky velení 6. armády, věděl o tom již Hitler. Spojovací skupina letectva, která byla rozmístěna v prostoru katastrofy, předala hlášení styčnému důstojníkovi letectva ve vůdcově hlavním stanu a již o několik hodin později telegrafoval Hitler do štábu skupiny armád: „Vyžaduji neprodleně hlášení, proč byla stažena fronta severně od Stalingradu."

Kromě toho obdržela armáda ještě 24. listopadu ráno Hitlerův rozkaz hlásit, jak je možné, že proti jeho zvláštnímu rozkazu, kterým zakazoval ústup vojsk větších než prapor bez jeho svolení, obdržely tento úkol jednotky v Lačamském výběžku fronty.

Paulus si dal dohromady souvislosti, ale na otázku hlavního stanu neodpověděl. Seydlitz tak nebyl u Vůdce očerněn a zcela jistě se vyhnul válečnému soudu.

Skupina armád dala Hitlerovi bagatelizující vysvětlení. Hitler se tak nedozvěděl o důvodech, ani o Seydlitzově odpovědnosti. Paulus vzal svým mlčením odpovědnost na sebe. Kolik velitelů by reagovalo tímto způsobem na tak markantní porušení vojenské disciplíny? Reakce „Vlčího doupěte" však byla pro Pauluse zdrcující. Hitler, který si Seydlitze velice cenil již z dob bojů u Demjanska a kterého považoval za nejtvrdšího muže i v nynějším obklíčení, připisoval zkrácení fronty na Paulusovo konto. Proto vyslal 24. listopadu ve dvacet jedna hodin a dvacet čtyři minuty radiovou zprávu, ve které oznámil, že si přeje, aby byla severní část stalingradského prostoru podřízena „jednomu jedinému veliteli", který mu bude odpovědný za bezpodmínečné držení tohoto úseku.

A koho Hitler jmenoval? Generála von Seydlitz-Kurzbacha. Věrný principu rozděl a panuj, chtěl tak Paulusovi přidělit dohlížitele. Když se Paulus o tomto nařízení osobně dověděl, zeptal se Seydlitze: „Co budete nyní dělat?" Obdržel odpověď: „Tady nezbývá nic jiného, než být poslušný."

Generál Paulus neustále poukazoval, jak v zajetí, tak i po svém propuštění, na tento rozhovor se Seydlitzem. Generál Roske, velitel Stalingradu - střed si dokonce vzpomíná, co mu ještě ve Stalingradu Paulus sdělil. Prý Seydlitzovi tehdy řekl: „Jestliže nyní odmítnu dále velet 6. armádě, je nepochybné, že touto funkcí Hitler pověří Vás jako personu grata. Ptám se vás, budete jednat proti rozkazu vůdce?" Po krátkém přemýšlení Seydlitz odpověděl: „Ne, budu se bránit."

To zní vzhledem k memorandu zvláštně, ale je to zaručené.

Seydlitz potvrzuje rozhovor s Paulusem ve svých memoárech v trojím modifikovaném znění: „...Přitom k tomu Paulus s lehkou ironií podotkl. Nuže, tedy můžete samostatně jednat a probít se! Odvětil jsem stejným tónem, že je to bohužel utopie. Byl jsem poslušný."

„Byl jsem poslušný." Přesně to samé dělal Paulus.

A měl pravdu, neboť v tuto dobu, 25. a 26. listopadu, neměl Paulus na základě nedostatku celkového strategického přehledu právo nadřazovat své pochybnosti o hodnocení situace rozkazům Hitlera a vrchního velení. Ale již brzy, 26. listopadu, byl Paulus potvrzen nově jmenovaným vrchním velitelem skupiny armád polním maršálem von Manstei-nem, který ve své zprávě vycházel optimisticky z možnosti úniku z obklíčení a vytvoření zásobovacího koridoru.

Ne, 6. armáda nebyla 26. listopadu schopna, při špatném zásobování municí a pohonnými hmotami, provést průlom na jihozápad, jak to navrhoval von Seydlitz.

Kehring ve své analýze konstatuje: „Zde uvedená čísla vedou k závěru, že situace ve stavu munice a pohonných látek 6. armády již nedovolovala ani den trvající pokus o průlom z obklíčení na jihozápad s nadějí na úspěch."

Stejně jako Čujkov na druhé straně, tak i Paulus a jeho spolupracovníci žili pod zemí. Ve stepi, šest kilometrů západně od Stalingradu, těsně u nádraží Gumrak, byl ve dvanácti bunkrech rozmístěn štáb armády. Bunkr, který obýval Paulus, byl velký asi čtyřikrát čtyři metry. Svým dva metry vysokým nakrytím zmrzlé zeminy skýtaly tyto podzemní objekty dostatečnou ochranu proti dělostřeleckým granátům střední ráže. Vnitřní vybavení se skládalo z dřevěných latí a provizorního materiálu. Svépomocně postavená kamna vytápěla tyto jeskyně, ale jen tehdy, když bylo dostatek otopu, který musel být dovezen ze Stalingradu. Deky, které kryly vchody proti větru, zabraňovaly příliš rychlému ochlazení. A poněvadž parkoviště byla vybudována v dostatečné vzdálenosti od bunkrů, nebylo možné ze vzduchu zjistit nějaké změny ve stepní krajině. Jen tu a tam se třepotal proužek dýmu ze sněhové vyvýšeniny.

24. listopadu, krátce po devatenácté hodině, přinesl spojovací důstojník, poručík Schátz zprávu ze skupiny armád s nejvyšším stupněm utajení. Text zněl: „26. listopadu přebírám velení nad skupinou armád „Don". Uděláme vše pro to, abychom vás vysvobodili. Záleží na tom, aby mezitím armáda při vytrvání na volžské a severní frontě, v souladu s rozkazem Vůdce, soustředila síly a aby v nutném případě alespoň na přechodnou dobu vytvořila zásobovací komunikaci na jihozápad." Podpis: „Manstein." Paulus a Schmidt si vydechli.

Nebyl to jednoduchý úkol, který jim polní maršál stanovil. Žádné nové síly Manstein nepřivedl, nýbrž pouze převzal obklíčenou 6. armádu, zničenou 3. rumunskou armádu, armádní skupinu Hollidt s posbíranými silami v prostoru řeky Čir a nově formovanou armádní skupinu Hoth.

Hlavní stan nové skupiny armád „Don" byl v Novočerkasku a jemu nyní podléhal i Paulus. 27. listopadu se dostavil Manstein na své velitelské stanoviště a převzal velení.

Mansteinův plán vypadal i přes těžkosti nadějně a směle. Chtěl zaútočit frontálně ze západu z čirské fronty armádní skupinou generála Hollidta přímo na Kalač. Hothova armádní skupina měla mezitím udeřit z jihozápadu na sovětský kruh kolem Kotelnikova.

Pro pochopení souvislostí je nutné se ohlédnout zpět, jak to vypadalo na Ciru a u Kotelnikova.

Situace mezi Cirem a Donem se vzdor očekávání stabilizovala. Bylo to zásluhou především jednoho muže. Plukovníka Wencka, tehdy ještě náčelníka štábu LVII. tankového sboru, jež vedl těžké boje na kavkazské frontě. 21. listopadu obdržel od vrchního velení pozemního vojska rozkaz, aby se ihned přesunul zvláštním letadlem do obce Morozovs-kaja, aby zde převzal funkci náčelníka štábu 3. rumunské armády.

Ještě téhož večera byl Wenck u těžce napadené 3. rumunské armády. Vypráví o tom: „Hlásil jsem se u generálplukovníka Dumitrescu. Pomocí tlumočníka, nadporučíka Iwansena, jsem byl uveden do situace. Byla dost zoufalá. Příští ráno jsem se vypravil suchým rákosím dopředu, do čirského oblouku. Z rumunských svazků zde mnoho nezbylo. Kdesi západně od Klečskoj bojovaly statečně Lascarovy skupiny. Zbytek spojenců byl na útěku. Tento proud nebylo možné našimi malými prostředky zastavit. Mohl jsem se tedy opřít pouze o zbytky XXXXVIII. tankového sboru, pohotovostní útvary letectva, některé týlové části již obklíčené 6. armády, které se zformovaly pod velením schopných důstojníků do bojových skupin, stejně jako o vojáky 6. armády a 4. tankové armády, kteří se vraceli z dovolené. Skupiny generálporučíka Spanga, plukovníka Stahela, kapitána Sauerbrucha a plukovníka Adama, pohotovostní útvary z týlové služby a opravárenských jednotek 6. armády, tankové osádky a roty bez tanků a několik ženijních a protiletadlových jednotek tvořily vojenskou oporu v Donsko - čirském oblouku na šířce několika stovek kilometrů. Později k nim přibyla i větší část XXXXVIII. tankového sboru, která si od 26. listopadu jen tak tak probojovala cestu zpět na jihozápad. S tankovým sborem generála Heima jsem mohl navázat spojení teprve tehdy, až se generálporučík Heim probojoval s 22. tankovou divizí k jižnímu břehu Ciru.

Mým hlavním úkolem bylo nejprve zformování zatarasovacích odřadů pod velením energických důstojníků, které by alespoň průzkumově zabezpečovaly oba boky právě se vytvořivších bojových skupin Adama, Stahela a Spanga, na dlouhé frontě u Donu a Ciru, v součinnosti s leteckými útvary VIII. leteckého sboru. Můj vlastní štáb jsem prakticky vytvořil na ulici. To samé proběhlo i s motocykly, osobními vozy a spojovacími prostředky, to znamená se vším, co člověk potřebuje pro provoz malého štábu. Největší cenu ze všeho měli staří zkušení poddůstojníci, kteří byli použitelní všude.

Vlastní spojení jsem neměl. Naštěstí jsem mohl používat spojení týlu 6. armády a radiovou síť letectva. Mnoha rozhovory po těchto pojítkách jsem postupně získával obraz o situaci na našem úseku fronty, kde bojovaly německé zatarasovací odřady a kde se nacházely některé rumunské útvary. Já sám jsem byl s několika průvodci každý den na cestě, abych si vytvořil vlastní názor a mohl na místě rozhodnout, kde se bude pružně bojovat a kde pevně bránit. 1

Naší jedinou zálohou, se kterou jsme mohli počítat, byl proud dovolenkářů. Jejich výzbroj přicházela ze skladů skupiny armád, dílen, nebo úplně jednoduše z „organizovaných" zásob.

Aby bylo možné stmelit ruským průlomem rozdrobené skupiny a části útvarů tří armád do nových jednotek, to vyžadovalo často nápaditá a drastická opatření.

Vzpomínám si tak, jak jsme přiměli v osadě Morozovskaja velitele roty propagandy wehrmachtu k vybudování obranných postavení u dopravního uzlu Kinovor. Nakonec byli tito vojáci sloučeni do jednotky, nově zařazeni a vyzbrojeni. Většinou se všichni dobře osvědčili.

Jednou se u mně hlásil šikovatel polní policie a sdělil mi, že vedle hlavní rozjezdové dráhy objevil téměř opuštěný „sklad pohonných látek bez pána". Nepotřebovali jsme sice žádný benzin, ale zato o to naléhavěji vozidla, abychom mohli naše nově zformované jednotky přepravovat. A tak jsem poté všude nechal na silnicích v týlovém pásmu fronty zřídit oznamovatele s nápisem „K výdejně pohonných látek". Tyto ukazatele vedly řidiče nákladáků, osobních aut a všeho co za frontou v týlovém prostoru jezdilo sem a tam přímo k našemu skladu. Zde čekala komanda pod velením energických důstojníků. Přijíždějící vozidla sice dostala své pohonné hmoty, ale byl důsledně prověřen účel jejich využití. Tím byly zlepšeny i naše dopravní podmínky.

Touto „výpomocí" byly vytvořeny v krátké době nové útvary, které se řečí těchto dnů sice nazývaly „pohotovostními jednotkami", ale ve skutečnosti tvořily základ pro později nově postavenou 6. armádu. Tyto útvary se pod velením zkušených frontových důstojníků a poddůstojníků v těchto kritických situacích skutečně osvědčily. Tyto pestrobarevné jednotky zachránily svojí odolností a statečností situaci u Ciru, zastavily další sovětské průlomy a zablokovaly cestu na Rostov."

Tolik tedy pozdější generál tankových vojsk Wenck.

Opravdovou skálou v bitvě u Donu a Ciru byla tanková skupina 22. tankové divize. Během těžkých týdnů v donském oblouku si svými bleskovými údery vysloužila mezi pěchotou téměř legendární pověst. Tato skupina se po několika dnech skládala již pouze

z šesti tanků, dvanácti obrněných transportérů a jednoho 88 mm protiletadlového kanónu.

Její velitel, plukovník von Oppeln-Bronikowski, seděl ve svém tanku Panzer III/Škoda a vedl svůj rychlý útvar po starém jezdeckém způsobu. Bojoval vždy v čele. Tato skupina působila v pravém slova smyslu na Čiru jako „požární sbor". Byla nasazována neustále do ohnisek bitvy.

Když 27. listopadu převzal von Manstein velení nad novou skupinou armád „Don", hlásil se Wenck u něj v Novočerkasku. Manstein plukovníka znal. Takto zněl jeho lakonický rozkaz: „Wencku, ručíte mi svojí hlavou za to, že Rusové neprojdou vaším úsekem na Rostov. Fronta Don - Cir musí vydržet. Jinak není ztracena jenom 6. armáda ve Stalingradu, ale i celá skupina armád „A" na Kavkaze." Tato skupina armád představovala jeden milion mužů. Není se co divit, že frontoví velitelé se zde často uchylovali k pochybné pomoci někoho jiného.

Chyběly zde především rychlé obrněné zálohy, které by mohly vzdorovat nepřátelským tankům, jež se neustále a všude objevovaly a vyvolávaly hrůzu v celém týlu skupiny armád. Po krátkém rozhodnutí sestavil Wenckův štáb z poškozených tanků, samohybných děl a obrněných transportérů obrněnou jednotku, která byla úspěšně nasazena v ohniscích obranné bitvy mezi Donem a Čirém.

Přirozeně musela být doplňována i tato jednotka. Wenckovi důstojníci si opět vypomohli a zabezpečili tanky, které se na podvalnících přesunovaly pásmem armády ke skupině armád „A", nebo ke 4. tankové armádě. Tyto pak doplnili osádkami zkušených tankistů a přidělili svým tankovým rotám. Tak se pomalu vytvářel vlastní „tankový oddíl". Když potom podplukovník Horst podával hlášení o večerní situaci, omylem uvedl úspěšné odražení nebezpečného vpádu na Čiru „naším tankovým oddílem". Polní maršál a jeho štáb byli zaraženi a Wenck byl povolán na hlášení.

„S jakým tankovým oddílem zvládla armáda situaci? Podle našich podkladů žádný takový oddíl nemá." To byla Mansteinova první slova. Tady nepomohlo nic jiného, než přiznat barvu. Wenck hlásil skutečný stav a podotkl: „Neměli jsme jinou volbu, jestliže jsme chtěli zabránit mnoha dalším krizím. V nutném případě žádám o přezkoumání mého jednání válečným soudem."

Polní maršál nebyl nijak nadšen a pokýval hlavou. Potom však následoval pobavený úsměv. Vrchní velitel prominul „desperádskou výpomoc", do budoucnosti však zakázal jakoukoliv další krádež tanků. Wenck k tomu dodal: „Předali jsme některé naše tanky 6. a 23. tankové divizi a od této doby jsme zasazovali naše tankové části pouze po rotách, aby to na nejvyšších místech nebilo do očí."

Takto byla uzavřena mezera, kterou v týlu 6. armády vytvořila ruská ofenziva. Z velitelského hlediska úctyhodný výkon. Celé týdny byla tato 200 kilometrů dlouhá fronta držena svazky, které byly z nemalé části tvořeny zaměstnanci říšské dráhy, dělníky, stavebními partami a dobrovolníky kavkazského a ukrajinského kozáctva.

Cesta na Stalingrad.

Ruské rakety v příletu.

Obávané „Stalinovy varhany".

Zdolaná dělostřelecká blokáda před Stalingradem.

Osminásobná tanková blokáda Rusů. Těchto několik metrů širokých a hlubokých příkopů bylo posléze podle Stalina naplněno 147.000 mrtvých.

Pohled na Stalingrad.

Uprchlíci z města a jeho okolí.

Odstraňování vší.

Uprchlíci si téměř nic nemohli vzít s sebou.

Nejzuboženější byly ženy a děti.

Stalingrad pod ledem a sněhem.

Koně - nezbytní pomocníci.

16. tanková divize se přibližuje.

Tanky a STUKAS byly dlouho neúčinné a už jen Ju 52 něco přinášely a odvážely těžce zraněné.

Neustále bloudící ztracené zástupy.

Ulice Stalingrad směrem k letišti Pitomnik.

Generál Paulus.

Kalvárie, Stalingrad jih.

Šest pohledů na zničený Stalingrad.

Teprve koncem listopadu byl na čirskou frontu přisunut regulérní svazek a to poté, co se XVII. armádní sbor generála pěchoty Hollidta probojoval do prostoru 3. rumunské armády. Nyní si konečně mohli všichni oddychnout.

Skupina armád podřídila Hollidtovi celý úsek Don - Čir a vytvořila „armádní oddíl Hollidt". Tím přestala existovat Wenckova „pestrobarevná armáda", jak jí vojáci nazývali. Tato armáda předvedla ale výkon, který nemá ve válečné historii obdobu.

Na její výkon navazoval druhý akt operace na Čiru. Znovuobsazení výšin na jihozápadním břehu Čiru, které byly nezbytné pro každý protiútok. Tento úkol dokonale zvládla začátkem prosince 336. pěší divize a 11. tanková divize.

Tímto se vracíme k výchozímu bodu této mezikapitoly, poněvadž pozice na Čiru měly obrovský význam pro plánovanou Mansteinovu ofenzivu, pro kterou polní maršál zasadil Hothovu armádní skupinu východně od Donu z prostoru Kotelnikovo.

Čirská fronta kryla bok a týl záchranné akce na pomoc 6. armádě. Jakmile by to situace dovolila, měl XXXXVIII. tankový sbor pod velením generála von Knobelsdorffa v sestavě sil. tankovou divizí, 336. pěší divizí a jednou divizí polního letectva podporovat Hothovu operaci útokem na severovýchod. Odrazovým můstkem pro tuto pomocnou operaci mělo být poslední předmostí 6. armády u Věrchně Čirskoj, kde ústí Čir do Donu. Plukovník Adam, adjutant generála Pauluse, držel tento bod za pomoci sestavených pohotovostních jednotek 6. armády hrdinským bojem v kruhové obraně.

Tím bylo na frontě uděláno vše, co bylo v lidských, silách pro osvobození 6. armády.

Hoth zahajuje útok

„Zimní bouře" a „Hromobití" - 19. prosince - ještě 50 kilometrů - Rokossovský nabízí čestnou kapitulaci

12. prosince nastoupil Hoth k útoku. Zkušený a lstivý tankový velitel měl před sebou těžký, ale ne beznadějný úkol.

Hothovo pravé křídlo bylo zabezpečováno prostředky, jako na Čiru. Zde to byl plukovník Doerr, který stejně jako na severu plukovník Wenck, vybudoval z pohotovostních jednotek a částí rychlých německých útvarů řídké zabezpečení hlavních sil. Bojové skupiny majora Sauvanta s částmi 14. tankové divize, plukovník von Pannwitz se svými kozáky, protiletadlové jednotky a pohotovostní útvary vnesly klid do prchajících rumunských útvarů a panikou ovládnutých německých týlových útvarů. 16. motorizovaná divize se přesunula z Kalmycké stepi do předem připravených postavení. Tím mělo být také zde, na jižním křídle zabráněno ruskému pokusu udeřit z východu do zad kavkazské skupině armád a odříznout ji.

Člověk by si mohl myslet, že Hitler nyní dal Hothovi veškerou možnost, aby sám provedl osvobozující, překvapivý úder do hloubky sto kilometrů na nepřátelském území.

Hitler ale i nyní nadále skrblil svazky, neboř se jich nedostávalo na všech směrech. Z Kavkazu nedal více než 23. tankovou divizi. Jediným silným bojovým svazkem, který Hoth obdržel, byla 6. tanková divize generála Rauše se 160 tanky, jež však byla spěšně přepravována z Francie. 6. tanková divize dorazila na frontu 12. prosince a měla 136 tanků, 23. tanková divize 96 tanků.

Sto kilometrů měl Hoth před sebou, sto kilometrů silně bráněného území. Vše začalo dobře. Téměř bez námahy sráží 11. tankový pluk 6. tankové divize pod velením plukovníka von Híinersdorffa Sověty, kteří ustupovali na východ. Rusové opouští jižní břeh řeky Aksaj, podplukovník von Heydebreck s částmi 23. tankové divize získává předmostí u řeky.

Sověti jsou překvapeni. Generálplukovník Jeremenko volá Stalina a ustaraně hlásí: „Existuje nebezpečí, že Hoth udeří do týlu naší 57. armády, která uzavírá jihozápadní okraj stalingradského kotle. Jestliže Paulus v tomto okamžiku zaútočí z kotle na jihozápad, bude těžké zabránit jeho prolomení."

Stalin je rozčilen: „Musíš vydržet! Posíláme zálohy!". „Dám ti 2. gardovou armádu, nejlepší svazek, který ještě mám."

Avšak dříve, než dorazí garda, musí si Jeremenko pomoci sám. Ze stalingradského obklíčení vyvádí XIII. tankový sbor a nasazuje jej proti Hothově 6. tankové divizi. Bezohledně zbaví svůj front záloh a zasadí 235. tankovou brigádu a 87. pěší divizi proti čelům útočících Hothových svazků.

Pět dní se bojuje o výšiny severně Aksaje. Naštěstí uvolňuje Hitler 17. tankovou divizi, a tak může být nepřítel 19. prosince odražen.

Po dobrodružném nočním pochodu dosáhla 20. prosince časně ráno obrněná skupina 6. tankové divize úsek Myšková u Vasiljevky. Stalinova 2. gardová armáda je již v určených prostorech. Přesto si však útvary generála Rauše vybojovaly 3 kilometry široké předmostí. Padesát až šedesát kilometrů vzdušnou čarou dělí čelo Hothových jednotek od stalingradské fronty.

Jak to mezitím vypadalo v kotli? Zásobování téměř 230 000 německých a spojeneckých vojáků bylo zcela nedostatečné. Ukázalo se, že německé letectvo nebylo vůbec schopno celou armádu v zimě, hluboko v Rusku a z provizorních letišť bez nutného technického zabezpečení a navíc za špatných povětrnostních podmínek zásobovat. Pro tento úkol nebyl dostatek dopravních letounů. Jako dopravní, musely být nasazeny i bombar-déry. Nemohly však dopravovat více než půl druhé tuny materiálu. Jejich nepřítomnost v bojovém nasazení vyvolávala nelibost na všech úsecích fronty. Opět byl odhalen zásadní problém. Materiální rezervy Německa pro vedení této války byly nedostatečné.

Generál von Seydlitz vyčíslil množství materiální pomoci na 1 000 tun. To bylo určitě vysoké číslo. 6. armáda považovala 600 tun za optimální a 300 tun za minimální množství, aby byla armáda určitým způsobem bojeschopná. Jenom chleba spotřebovali obránci v obklíčení 40 tun denně.

Letci se snažili těchto 300 tun denně do kotle dopravit. Úkolem byl pověřen zkušený velitel VIII. leteckého sboru generálporučík Fiebig. Chlad a špatné počasí se však ukázaly jako nejnepřekonatelnější nepřátelé, horší než ruští stíhači, nebo těžké ruské protile-tadlové dělostřelectvo. Námraza a nejisté počasí zapříčinily letecké nehody, které si vyžádaly více obětí, než způsobil nepřítel. Přesto osádky létaly dále s bravurou, která se do této doby a v takové míře nikde neprokázala.

Nadlidský výkon podávalo například sedm stíhačů z letky velitele Udeta, zejména při ochraně letišť a dopravních letounů. Kam až historie letectví sahá, nejsou poznatky o tom, že by bylo létáno s takovým opovrhováním smrtí, s takovou pevnou vůlí, jako při zásobování Stalingradu. V knihách se uvádí asi 550 totálních ztrát. To znamená, že třetina letounů zůstala se svými osádkami na trase, jako oběti počasí, nepřátelských stíhačů a protiletadlových kanónů. Každý třetí stroj byl ztracen - hrozná splátka, účet se kterým se nemohla srovnávat žádná letecká mocnost světa.

Pouze dvakrát se podařilo splnit minimální dávku 300 tun denně. Podle válečného deníku hlavního zásobovače 6. armády přistálo 7. prosince na letišti Pitomnik 188 letadel a dopravilo 282 tun. 20. prosince bylo dopraveno 291 tun. Podle vynikající studie generálmajora Herhudta von Rohdena, který se opírá o spisový materiál luftwaffe, bylo 19. prosince dosaženo vrcholu zásobování, když 154 strojů přiletělo do Pitomniku s 289 tunami materiálu a odsunulo tisíc raněných. Od 25. listopadu do 11. ledna se denně přepravovalo v průměru 104,7 tuny, odsunuto bylo téměř dvacet pět tisíc raněných. Při tomto objemu zásobování museli vojáci v obklíčení hladovět a zůstali i bez nutného doplňování municí.

Od počátku prosince stáhla armáda dávku potravin téměř na polovinu toho, co potřebuje pracující člověk. Po jednom měsíci leteckého zásobování připadalo na muže a den 200 gramů chleba, 200 gramů koňského masa (z poražených nebo padlých koní), 30 gramů sýra, 30 gramů tuku a tři cigarety.

To bylo méně než polovina toho, co potřebuje voják-k životu a boji. A když byli všechny koně poraženi, byly dávky kráceny ještě více.

Stejně nedostatečné bylo i zásobování municí, především pro lehké a těžké houfnice, přísun benzinu se pohyboval pod hranicí 10 procent nutné potřeby, takže tanky, samo-hybky a těžké proti letadlové kanóny byly pohyblivé pouze omezeně. Přesto muži vydrželi. Sověti nemají dodnes jasné údaje o počtech přeběhlíků. Podle všech dostupných německých zdrojů musel být počet přeběhlíků do ledna poměrně malý. Když se k vojskům dostala zpráva ze štábů o tom, že Hothovy divize zahájily útok k jejich osvobození, rozšířila se dokonce bojová nálada. Neexistoval téměř žádný voják nebo důstojník, který by nebyl skálopevně přesvědčen o tom, že je Manstein vyvede z obklíčení. Části dvou motorizovaných divizí a jedné tankové divize stály připraveny na jižní frontě, aby na heslo „Zimní bouře" udeřily vstříc Hothovým divizím, když se tyto dostatečně přiblíží.

U 6. armády ležel v zapečetěné obálce rozkaz k útoku na jihozápad. Tato obálka směla být otevřena teprve 24 hodin před zahájením akce. Vojáci obklíčené 6. armády byli vyzváni k tomu, aby ze sebe vydali i to poslední, aby byl navázán kontakt s Hothovými vojsky a rozbity sovětské jednotky, které vytvářely obklíčení.

Zahájení průlomu z obklíčení bylo plánováno na okamžik, ve kterém části Hothova armádního sboru překročí řeku Myšková a začnou se přibližovat k prostoru Businovka, vzdáleném asi dvacet kilometrů od okraje kotle.

6. armáda byla připravena. Měla vůli, byla i schopna, jak dokazují výpovědi, tuto o-peraci zvládnout. 18. prosince byla připravena zásobovací kolona pro 6. armádu s objemem 2-300 tun nákladu, aby se přesunula zásobovacím koridorem do obklíčení. V obklíčení samém byla připravena vozidla pro přepravu 4 000 tun nákladu, aby po navázání styku s Hothovou skupinou mohla být vozidla naložena raněnými a vyrazit. Po jejich dopravení do lazaretů měla naložit materiál a opět se vrátit k obklíčeným vojskům.

Odpoledne 19. prosince bylo chladno, ale jasno. Velkolepé letové počasí. Nad Pitom-nikem se objevují dopravní letouny. Přistávají, vyloží materiál, jsou plně naloženy raněnými a opět startují. Sudy s benzinem se hromadí, bedny se vrší na sebe. Granáty se postupně odvážejí. Kdyby bylo takové počasí každý den!

Před dvaceti čtyřmi hodinami se v kotli objevil Mansteinův pověřenec, aby informoval armádu o zámyslu polního maršála k průlomu a vyvedení vojsk z obklíčení. Major Eismann, 3. štábní důstojník skupiny armád „Don", právě odletěl zpět. Ještě nik-

do netuší, že tato návštěva se stane iritující epizodou v nastávající tragédii Stalingradu. Žádný dokument neobsahuje tyto rozhovory a o deset let později vydané vzpomínky majora dávají příležitost ke vzniku rozporných tezí.

Předal Eismann jasně a přesně Mansteinovy myšlenky, jak je polní maršál uvádí ve svých memoárech? A to, že vzhledem k celkové situaci existovala jen jediná alternativa. Rychlý průlom z obklíčení, nebo zničení. Informoval jasně, že armádní oddíl Hollidt je na Čiru tak zaneprázdněn odvracením protiútoků Sovětů, že na podpůrný útok pro Hotha nebylo vůbec pomyšlení? Řekl, že byly proti Hothovy nasazovány stále silnější sovětské svazky? Řekl srozumitelně, že si je polní maršál jist, že průlom z obklíčení bude nutné provést po etapách, kterým by se vzdal i dobytí Stalingradu? Těmto etapám bylo nutné dát jména, aby se Hitler nestal nedůvěřivým, neboí jeho heslo znělo: ,Zimní bouřě" ano, ale vzdát se Stalingradu, ne! Tlumočil Eismann přesně Mansteinův názor, že situace na čirské frontě a u Italů na Donu se tak vyhrotila, že záleželo na každé hodině, kdy bude zahájena akce „Zimní bouře", aby se tak odlehčilo Hothovým úderným skupinám. Kromě toho existovalo nebezpečí, že by některé síly Hothovy skupiny musely být na základě ruských průlomů na Donu odsunuty. Generál Schmidt a polní maršál Paulus uvedli po válce verzi, podle které nebylo možné na základě Eismannova podání rozpoznat dramatický tlak na zahájení Zimní bouře".

Proč tedy poslal Manstein svého důstojníka do obklíčení? To, že se od toho v roce 1957 zemřelý Eismann v jednom dopise distancoval, nic neřeší.

19. prosinec je možné nazvat dnem rozhodnutí, dnem, ve kterém dosáhlo stalingradské drama kulminačního bodu.

Paulus a jeho náčelník štábu generálmajor Schmidt stojí v bunkru u dálnopisu, který je propojen s bezdrátovou vysílačkou, jejíž impulsy nemohou Sověti odposlouchávat. 6. armáda má tak, i když technicky trochu problematické, přímé spojení se skupinou armád „Don" v Novočerkasku.

Paulus čeká na domluvenou relaci s Mansteinem. Už je to tady. Přístroj vyťukává zprávu: „Jsou tam pánové?"

„Ano", odpovídá Paulus.

„Prosím, hlaste krátce názor k Eismannově návrhu," přichází od Mansteina.

Paulus krátce formuluje svůj názor.

1. případ: Průlom z obklíčení ke spojení s Hothem je možný pouze s tanky. Chybí síla pěchoty. Při tomto řešení opustí tankové zálohy opevnění, s jejichž pomocí byly odráženy všechny výpady.

2. případ: Probít se bez spojení s Hothem je možné pouze v nejkrajnějším případě. Následkem by byla velká ztráta materiálu. Předpokladem je předcházející letecká dodávka dostatečného množství proviantu a pohonných látek, zvýšení fyzického stavu lidí. Jestliže Hoth naváže spojení pouze přechodně a dodá tažné a dopravní prostředky, bude provedení tohoto řešení jednodušší. Pěší divize jsou v současné době téměř nepohyblivé a každým dnem jejich nepohyblivost narůstá, neboť koně musí být postupně poráženi.

3. případ: Další udržení je v nynější situaci závislé na zásobování a letecké dopravě dostatečného množství materiálu. Dosavadní zásobování je zcela nedostačující.

A potom diktuje do dálnopisu: „Na nynějších základech není další udržení možné." Dálnopis vyťukává tři křížky. Poté vyťukává Mansteinův text: „Kdy můžete přistoupit k druhému řešení?" (To je tedy ona, klíčová otázka, rizikové řešení, ale řešení!)

Paulus odpovídá: „Snížení stravní dávky na deset dní pro 270 000 mužů." Pak je rozhovor přerušen. O čtvrt hodiny později, v osmnáct hodin a třicet minut se pokračuje a Manstein s Paulusem hovoří dále pomocí klávesnice dálnopisu. Anonymně vyťukává přístroj slova na papír.

„Zde generálplukovník Paulus, pane polní maršále +++"

„Dobrý den Paulusi +++"

Manstein informuje, že Hothův útok LVII. tankovým sborem generála Kirchnera postoupil až k osadě Myšova. Paulus hlásí, že nepřítel na jihozápadním rohu zaútočil na soustředěné síly, určené k prolomení obklíčení.

Manstein: „Ihned obdržíte rozkaz +++" Po několika minutách vyťukává dálnopis následující text:

Rozkaz!

6. armádě

1.) 4. tanková armáda s LVII. tankovým sborem zaútočit na nepřítele v prostoru Verchně Kumskij a dosáhnout úseku Myšova. Útok vést proti silnému nepřátelskému uskupení v prostoru Kamenka a dále severně. Zde ještě očekávat těžké boje. Situace na čirské frontě nedovoluje postup sil západně od Donu na Stalingrad. Most přes Don v Cirské je v rukách nepřítele.

2.) 6. armáda nastoupí co nejdříve k útoku „Zimní bouře". Při tom je nutné předpokládat, že v nouzovém případě se naváže spojení s LVII. tankovým sborem přes Donskou Caricu k prolomení konvoje.

3.) Vývoj situace může vést k tomu, že úkol průlom armády k LVII. sboru může být prodloužen až k osadě Myšova. Heslo: „Hromobití". Nejprve navázat tanky rychle spojení s LVII. tankovým sborem za účelem průjezdu konvoje. Teprve potom s krytím boků na dolní Karpovce a na Červlenoj vyvést armádu proti osadě Myšova s postupným opouštěním opevněného prostoru.

Operace „Hromobití" musí bezprostředně navazovat na útok „Zimní bouře". Zásobování leteckou cestou bude muset v zásadě probíhat průběžně bez předzásobení. Je důležité co možná nejdéle držet letiště Pitomnik.

S sebou vzít všechny pohyblivé zbraně, dělostřelectvo, v první řadě děla potřebná k boji a těžko nahraditelné zbraně.

4.) Odstavec 3.) připravit. V platnost vstoupí teprve po výslovném rozkazu k provedení „Hromobití".

5.) Den zahájení útoku a čas k odst. 2.) hlásit.

Je to historický dokument. Hodina „H" byla tady. Armáda měla nastoupit k rozhodujícímu pochodu. Ale ještě platila pouze ,Zimní bouře", to znamená, že měl být vytvořen koridor k Hothovým divizím, ale Stalingrad neměl být ještě opuštěn, jak nařídil Hitler.

Odpoledne se Manstein znovu pokusil získat od Hitlera povolení k okamžitému společnému průlomu 6. armády z obklíčení a k operaci „Hromobití". Hitler sice povolil „Zimní bouři", ale odmítl dát souhlas k velkému řešení celé situace. Přesto Manstein vydal, jak náš dokument ukazuje, připravit se na „Hromobití" a pod bodem 3.) uvedl, že vývoj situace může vést k tomu, že úkol pro průlom armády může být prodloužen. Tedy nařízení k přípravě průlomu z obklíčení a opuštění Stalingradu.

Drama je na vrcholu. Osud čtvrt milionu vojáků závisí na dvou heslech: „Zimní bouře" a „Hromobití".

Ve dvacet hodin a čtyřicet minut sedí oba vysocí důstojníci opět u dálnopisu. Generál Schmidt sděluje, že nepřátelské údery poutají většinu tanků a část pěchotní úderné síly.

Schmidt dále řekl: „Teprve tehdy, až nebudou síly poutány obranou, můžeme nastoupit k průlomu z obklíčení. Nejbližší termín je 22. prosinec." Zbývají ještě tři dny. Tři dny!

Noc je ledově studená. V bunkrech u Gumraku se horečně pracuje. Příští ráno v sedm hodin je Paulus již na cestě ke krizovým místům kotle. Celý den probíhají na mnoha úsecích fronty lokální boje. Když spolu odpoledne oba náčelníci štábů, Schulz (od Man-steina) a Schmidt, hovoří prostřednictvím dálnopisu, hlásí Schmidt: „Situace je na základě ztrát v poslední době na západní frontě a ve Stalingradu velmi napjatá. Vlomy mohou být odraženy pouze silami, vyčleněnými pro „Zimní bouřku". Při větších průlomech musí být armádní zálohy, zvláště tanky na místě, má-li být pevnost vůbec udržena. Něco jiného je zhodnocení situace", dodává k tomu Schmidt, „když je jisté, že na „Zimní bouři" navazuje bezprostředně „Hromobití". V tomto případě se musíme soustředit na místní vlomy na ostatních frontách, pokud to neohrozí ústup celé armády. Můžeme být potom pro průlom z obklíčení na jih mnohem silnější, poněvadž bychom mohli na jihu soustředit černé lokální zálohy na všech frontách."

To je opět začarovaný kruh, který by mohl být vyřešen tehdy, kdyby 6. armáda měla ' od Hitlera povolení k „Hromobití", nebo od Mansteina na jeho vlastní zodpovědnost. Ale ani Manstein nechtěl jednat proti rozkazu Hitlera.

Generál Schulz odpovídá - bohužel pomocí dálnopisu, takže není možné rozpoznat přísný tón, kterým diktuje svému písaři: „Milý Schmidte, polní maršál je názoru, že útok 6. armády „Zimní bouře" musí být zahájen co nejdříve. Nemůže se čekat na to, až se Hoth přiblíží k Buzinovce. Je nám zcela jasné, že vaše útočná síla pro „Zimní bouři" bude pouze omezená. Proto polní maršál usiluje o povolení k „Hromobití". Boj o toto povolení ještě není, i přes naše stálé naléhání u vrchního velení pozemního vojska, rozhodnut." (A poté přichází zapřísahající věta, ve které to vězí a kterou generálové ve vysokých štábech již dlouho nazývají strategie pod rukou, nařízení mezi řádky, zavedení nouzového stavu, jen aby se nedopustili zprotivení se Hitlerovu rozkazu.)

Bez ohledu na rozhodnutí o „Hromobití" poukázal polní maršál důsledně na to, že zahájení ,Zimní bouře" musí být provedeno co nejdříve.

K zásobování pohonnými látkami, potravinami a municí je již nyní za Hothovou armádou připraveno 3 000 tun naloženého materiálu v koloně, která k vám pronikne ihned, jakmile bude navázán styk. S touto kolonou se přisune velký počet tahačů ke zmobilnění dělostřelectva. K odsunu raněných je připraveno třicet autobusů."

Třicet autobusů! Dokonce i ty jsou již připraveny. A k záchraně je to padesát kilometrů, to znamená šedesát až sedmdesát kilometrů pochodu.

V tuto hodinu, uprostřed vysvětlování a úvah, pozorování a stanovování termínů, se snesla na německou východní frontu nová katastrofa. U 8. italské armády na středním Donu nastoupily 16. prosince k útoku tri sovětské armády. Opět si Rusové vyhlédli úsek fronty, který byl bráněn slabými jednotkami jednoho ze spojenců.

Po krátkém, zuřivém boji prolomili Rusové nepřátelská postavení. Italové prchali. Rusové pronikali na jih. Jedna tanková armáda a dvě gardové armády se vrhly proti teprve s námahou zřízené slabé německé obraně na Čiru. Jestliže se Rusům podaří překročit čir-skou frontu, nestojí až po Rostov nic, co by je zastavilo. A když Rusové obsadí Rostov, pak je Mansteinova skupina armád odříznuta a Kleistova skupina armád na Kavkaze zcela oddělena od týlu. Hrozí Super - Stalingrad. Již nejde pouze o 200 - 300 000 mužů, nyní jde o jeden a půl milionu vojáků.

Když 23. prosince čekali vojáci 6. armády s nadějí na osvoboditele, blížily se nepřátelské tanky již k letišti Orozovskaja, vzdálenému 150 kilometrů od Stalingradu, na kterém záviselo zásobování vojáků v obklíčení. Katastrofální situace byla již zřejmá. Hollidtovy jednotky, které bojovaly na Ciru, již neměly žádné krytí boků.

V této situaci nezbylo Mansteinovi nic jiného, než nařídit Hothovi, vrhnout jednu z jeho tří tankových divizí ihned na západ, na dolní Čir, aby zabránila dalšímu postupu Rusů. Hoth se nezdržoval a odevzdal pro tento úkol svoji nejsilnější jednotku.

Uprostřed útoku ve směru na Stalingrad zastihl 6. tankovou divizi rozkaz k odchodu. Se dvěma vyčerpanými divizemi nebylo nyní možné, aby Hoth pokračoval dále v útoku na Stalingrad. Pod tlakem 2. sovětské gardové armády se musel na Štědrý večer stáhnout až za Aksaj.

Polní maršál Manstein byl plný starostí. Zaslal spěšný dálnopis do vůdcova hlavního stanu. „Vývoj situace na levém křídle skupiny armád si vyžaduje co nejrychlejší přesunutí sil na toto místo. Toto opatření znamená, vzdát se vyjmutí 6. armády z obklíčení na dlouhou dobu s následkem, že tato musí být dlouhodobě dostatečně zásobována. Podle názoru Richthoffena, můžeme počítat s denním průměrem 200 tun. Nemůže-li být dostatečné zásobování 6. armády zabezpečeno, nezbývá nic jiného, než si vynutit, s velikým rizikem, průlom na levém křídle skupiny armád k vyvedení 6. armády z obklíčení v co možná nejkratším termínu. Riziko vzhledem ke stavu armády je známo."

Zde je vojenskou řečí řečeno vše, co řečeno být muselo. Po průlomu Rusů na Čiru a Donu se musí 6. armáda probít z obklíčení, jinak je značena!

S napětím očekával Mansteinův hlavní stan v Novočerkasku odpověď.

Zeitzler jí předal dálnopisem: Vůdce souhlasí s odsunem sil z armádní skupiny Hoth na Čir, ale nařídil, že musí svá výchozí postavení držet, aby mohl co nejdříve nastoupit k útoku.

To byl optimismus v tísni, neboť Hitler měl pádný argument proti povolení „Hromobití". „Paulus nemá dostatek pohonných hmot, aby se probojoval až k Hothovi". Teze, která se opírala o hlášení 6. armády, že tanky mají benzinu nejvýše na 20 kilometrů přesunu. Hlášení, které bylo mnohokrát zpochybněno. Proti jeho zpochybnění poukazuje generál Schmidt na své přísné kontroly ke zjištění i černých zásob a Paulus později dodává, že žádná armáda nemůže stavět akci, ve které jde o život a smrt, na podezření z existence černých zásob benzinu.

Na základě situace si nechal Manstein 23. prosince odpoledne spojit dálnopisem Pauluse a žádal o prověření, zda by přece jenom nemohlo být „Hromobití" provedeno, jestliže nebude jiná možnost.

Paulus se ptá: „Mám tímto rozhovorem plnou moc k provedení „Hromobití"? Manstein: „Plnou moc nemohu dnes ještě vydat, doufám v zítřejší rozhodnutí." Polní maršál dodává: „Důležité je, zda věříte své armádě, že se probojuje až k Hothovi, jestliže nebude moci být delší dobu prováděno zásobování."

Paulus: „Potom nezůstává nic jiného." Manstein: „Kolik pohonných hmot potřebujete?" Paulus: „Tisíc kubických metrů." Tisíc kubických metrů ale bylo tisíc tun!

Proč ale Paulus v této hodině přes všechna rizika a pochyby nezahájil nástup? Proč nenechal průběh rozkazu „Zimní bouře"? Bez ohledu na zásoby pohonných hmot a proviantu, když tak jako tak šlo o existenci armády?

Polní maršál von Manstein nastiňuje ve svých vzpomínkách odpovědnost, která byla Paulusovi tímto rozkazem uložena: Tři divize na jihozápadním rohu kotle, kde má být prolomeno obklíčení, jsou zčásti vázány obrannými boji. Může na sebe vzít riziko a zahájit průlom pouze částmi těchto divizí, aby rozerval silný řetězec obklíčení? Daly by mu k tomu sovětské útoky vůbec šanci? Mohl by udržet ostatní fronty do té doby, dokud neobdrží od skupiny armád heslo „Hromobití", a tím také volnost v rozhodování pro celý průlom? Budou pohonné hmoty stačit, aby při nezdaru „Zimní bouře" mohla být úderná skupina stažena zpět do kotle? Co se stane se 6 000 zraněnými a nemocnými?

A co by se stalo, kdyby průlom armády z obklíčení ztroskotal a její svazky byly zničeny? Tímto uvolněné sovětské armády by potom mohly zapříčinit zhroucení celé kavkazské fronty s jedním milionem mužů.

Paulus a Schmidt viděli pouze jednu možnost. Zahájit „Zimní bouři" a „Hromobití" současně. A to ještě po přísunu dostatečného množství pohonných hmot.

23. prosince měla armáda po přísných kontrolách tak málo pohonných hmot, že by k boji nutné tanky, samohybky, automobily, dělostřelectvo a těžká technika musely být po několika kilometrech zastaveny, aby pak v odkryté stepi vedly boj o průlom z obklíčení s puškami a rýči proti přesile. A to přes 50 kilometrů!

Generál Schmidt opatřil tato zdokumentovaná stanoviska u Kehringa poznámkou na okraj: „To byl rozhodující důvod, abychom nenastoupili k provedení „Zimní bouře". Velmi jsme chtěli, ale nemohli jsme."

Skupina armád chtěla zahájit celkový průlom „Zimní bouře" a vycházela z představy, že musí být rozbit sovětský kruh na jihozápadní frontě dříve, než budou fronty kotle krok za krokem opouštěny, tzn. zahájení „Hromobití".

Vedle vojenských úvah bylo pro Mansteinův plán rozhodující, že by se Hitler podvolil pouze při takovémto průběhu provázanosti úkolů osvobození jednotek ve Stalingradu a potom by nebyl schopen tento plán odvolat. Bylo totiž jasné, a polní maršál to věděl, že kdyby skupina armád nařídila 6. armádě opustit prostor Stalingradu, Hitler by rozkaz zamítl.

Únik armády z obklíčení je komplikovaný proces, kterého by se zúčastnily všechny stupně velení, včetně vrchního velení pozemního vojska, poněvadž by se jednalo o operační přeskupení na jiných úsecích fronty. Bylo vyloučeno, že by se o tom Hitler okamžitě nedověděl a rozkaz nezrušil. Mánsteina by nečekalo pouze odvolání a nahrazení poslušnějším následovníkem, ale válečný soud.

Paulus byl v této době zajatcem dramatické situace a Manfred Kehring právem píše ve své obsáhlé studii následovně: „Odporovalo to vojenské výchově a postojům Pauluse a Schmidta, aby v rozkaze vyčetli mezi řádky „mínění" nadřízeného."

Na těchto dokumentech se zřetelně ukazuje, že úvahy, hledat příčiny tragédie u Stalingradu v okruhu velení 6. armády a skupiny armád „Don", nebo dokonce jejich vinu, nikam nevedou.

Hitlerův operační omyl, který tkvěl v podceňování protivníka a přeceňování vlastních sil přivodil situaci, kterou nemohla zvrátit žádná výpomoc, lest, nebo rozkaz k udržení se. Pouze včasné stažení 6. armády v říjnu, nejpozději 24. listopadu by bývalo mohlo zabránit katastrofě na Volze.

Dnes již z údajů sovětské válečné historie víme, že vzhledem k ruským silám, by žádné armádě „Zimní bouře" či „Hromobití" nepomohlo uniknout ze Stalingradu. Zůstala by pouze jedna šance - zachránit pouze část vojáků.

Na úseku II. praporu 64. mechanizovaného pluku vnikla zajímavá situace. Ze zasněženého pole vyčnívaly klasy pšenice. V noci je vojáci vytrhali, v krytech vyklepali zrna, a spolu s vodou a koňským masem uvařili na pšeničnou polévku. Koňské maso pocházelo z padlých a zdechlých koní, kterých tu v okolí, na kost zmrzlých, leželo mnoho.

8. ledna sklidil svobodník Fischer poslední klasy a promrzlý se vrátil zpět do bunkru. Tam panovala vzrušená nálada. Z velitelského stanoviště praporu k nim pronikla zpráva, že Rusové ve své rozhlasové propagandě zveřejnili nabídku čestné kapitulace.

Tato zpráva se nesla celým prostorem obklíčení. V prostoru Marinovka u 3. tankové divize došlo k zajímavé události. U předních postavení Willigovy bojové skupiny se objevil ruský kapitán s bílým praporem. Muži zavolali svého velitele. Rus mu slušně předal dopis, adresovaný generálplukovníku Paulusovi, nebo jeho zástupci.

Major Willig poděkoval a po dotazu u armády, nechal Rusa odejít se svým bílým praporem. Poté se rozezněly telefony. Kurýr přepravil dopis do Gumraku. Paulus telefonicky nařídil: Vést jakákoliv jednání o kapitulaci s ruskými důstojníky jsou každému zakázána. V denním rozkaze pak poukázal na hrůzy ruského zajetí.

Následující den si mohl každý německý voják přečíst, co psal ruský velitel frontu na Donu, generálplukovník Rokossovský, 6. armádě. Nad celým územím kotle svrhly ruské letouny letáky se sovětskou nabídkou kapitulace. Stálo tam černé na bílém, generálem Voronovem a Rokossovským podepsáno a orazítkováno: „Jestliže bude odpor ihned zastaven, vojenský materiál nepoškozen předán a jednotka se organizovaně vzdá, potom garantujeme všem důstojníkům, poddůstojníkům a mužstvu život a bezpečnost, stejně jako i návrat do Německa, nebo na přání odchodu válečného zajatce do jakékoliv jiné země po skončení války.

Všichni příslušníci jednotek wehrmachtu si ponechají uniformy, hodnostní označení a vyznamenání, osobní věci a cenné předměty. Vyšším důstojníkům budou ponechány kordy a bodáky.

Důstojníkům, poddůstojníkům a mužstvu, kteří se vzdají do zajetí, bude okamžitě zabezpečena normální strava. Všem raněným, nemocným a omrzlým bude poskytnuta lékařská péče. Očekáváme Vaši písemnou odpověď 9. ledna 1943 v 15 hodin moskevského času prostřednictvím Vámi zplnomocněného zástupce, který pojede v osobním vozidle, viditelně označeným bílým praporem, po silnici z odbočky Konnij ke stanici Kotluban. Váš zástupce bude očekáván 9. ledna 1943 v 15 hodin zplnomocněným ruským důstojníkem v rajonu „8", pět set metrů jihovýchodně odbočky 564.

Bude-li výzva ke kapitulaci odmítnuta, oznamujeme, že jednotky Rudé armády a letectva budou nuceny přistoupit ke zničení obklíčených německých jednotek. Odpovědnost za jejich zničení ponesete Vy."

Leták, který byl shozen s textem dopisu, obsahoval také pochmurnou větu: „Kdo bude dál klást odpor, bude nemilosrdně zničen."

Proč 6. armáda tuto kapitulaci nepřijala? Proč nebyl tento bezvýchodný boj vzdán alespoň nyní, dříve než budou jednotky fyzicky a duševně u konce? Tato otázka je dodnes vyčítavě kladena.

Paulus již během svého zajetí stále poukazoval na to, že nekapituloval z vlastního rozhodnutí, poněvadž počátkem ledna ještě viděl strategický smysl dalšího odporu: Poutání velkých ruských sil a tím zabezpečení ohroženého levého křídla východní fronty.

Tohoto mínění byl také maršál Manstein. Řekl zcela jasně: „6. armáda poutala od počátku prosince 60 velkých sovětských svazků. Situace obou skupin armád „Don" a „Kavkaz" by se stala katastrofální, kdyby Paulus počátkem ledna kapituloval."

Tato teze mohla být dlouho prohlašována za „výpověď ve vlastní věci" a znehodnocována, ale nyní to již není možné. Sovětští maršálové Čujkov a Jeremenko ve svých memoárech plně potvrzují názory Mansteina. Čujkov píše, že ještě v polovině ledna bylo

Paulusem poutáno 7 sovětských armád. Jeremenko nechává jasně rozpoznat, že nabídka „čestné kapitulace" Paulusovi 9. ledna vycházela z myšlenky, uvolnit tak 7 sovětských armád, nasadit je k postupu na Rostov a tím dovést celé jižní křídlo německé východní fronty ke zhroucení. Boj 6. armády do konce tomuto plánu zabránil. Zda tato oběf, ze zpětného pohledu, ve smyslu politického hodnocení války, byla správná, je jiná otázka.

Paulus byl ve svém postoji posilněn ještě jednou okolností: 9. ledna odpoledne se vrátil osvědčený generál Hube z porady u Hitlera zpět do obklíčení a ihned informoval, co mu Hitler a také důstojníci vrchního velení pozemního vojska řekli. Je plánována nová osvobozující ofenziva ze západu. Pohyb obnovených tankových svazků byl zahájen a jsou soustředěny východně od Charkova. Letecké zásobování bylo od 29. 12. postaveno generál plukovníkem von Richthofenem na novém základu. VIII. letecký sbor byl zbaven vůdcovým rozkazem všech bojových úkolů a nasazen pouze k plnění zásobování Stalingradu. Dopravní a velkokapacitní letouny byly přisunuty z Říše, jiných úseků fronty, dokonce i z Afriky. 10. ledna 1943 bylo na frontě 490 strojů „pro zásobování pevnosti Stalingrad".

Vůdcův rozkaz pro letectvo zněl: „Denně musí být přepraveno 300 tun." He 111 mohl dopravovat 1,8 tuny, Ju 52 1,4 tuny, velkokapacitní letouny Fw 200, 6 tun. Čistě matematicky by mohlo být, při 50% nasazení, denně přepraveno 300 tun. Matematicky! Toto počítání však nevycházelo. Počasí nerespektovalo žádný vůdcův rozkaz. Hustá mlha a sněžení mnohokrát zabránily buď startu, nebo přistání v místě obklíčení. Na provizorních letištích, daleko vzdálených od Stalingradu, chyběly ohřívací vozy, aby při čtyřicetistupňovém mrazu umožnily start. K tomu připočítejme protileteckou palbu a mohutné nasazení stíhačů proti neozbrojeným dopravním letadlům, takže stroje mohly létat pouze v noci. Tím bylo do obklíčení denně dopravováno ne více než 100 tun.

Ale zpráva generála Hubeho měla přesto svůj účinek. Jádrem oznámení bylo, že 6. armáda musí, podle názoru Hitlera a vrchního velení pozemního vojska, i za cenu zúžení kotle až na prostor města Stalingrad vydržet, aby tím umožnila vytažení skupiny armád „Kavkaz" a mohla být zahájena nová osvobozující ofenziva ze západu. Byl to závod s časem.

Výklad Hubeho se kryje s tím, co major generálního štábu von Below, ze 74. pěší divize dokládal. Below, později opět důstojník bundeswehru, v září 1942 ve Stalingradu onemocněl, odletěl do Německa a po uzdravení se spolu s Hubem vrátil 9. ledna do obklíčení.

Před svým odletem koncem prosince byl na vrchním velení pozemního vojska. Zde jej vyzpovídali jak náčelník operačního oddělení, generálmajor Heusinger, tak i náčelník generálního štábu Zeitzler o možnostech osvobozujících útoků ze západu, přes Don u Kalače. Below získal dojem, že vrchní velení pozemního vojska vidělo situaci 6. armády ještě optimisticky a vhodně zhodnotilo možnost nového osvobozujícího útoku. Generál Zeitzler se s Belowem rozloučil slovy: „Je sice dostatek důstojníků generálního štábu v obklíčení u Stalingradu. Když Vás však nenechám odletět, budou věřit, že jsou již odepsáni."

Není to z vojenského hlediska pochopitelné, že Paulus 9. ledna na základě strategické situace a tohoto záblesku naděje, nabídku kapitulace odmítl? Tezi, že Paulus při odmítnutí kapitulace ještě neznal zprávy Hubeho a Belowa, odporuje Arthur Schmidt slovy, že Hube podával informaci 9. ledna odpoledne a Paulus odmítl kapitulaci večer, po pohovoru s velícími generály.

Připravenost k odporu v obklíčení nebyla ještě zlomena. Důstojníci a vojáci věřili, chtěli věřit. „My můžeme, poněvadž my tady musíme vydržet, jestliže dostaneme dostatek zásob", čteme v jednom dopise kapitána Behra z 11. ledna 1943. Čteme ale také zprávy, že se před frontou objevily ruské průzkumné hlídky s německy mluvícími vojáky a v německých uniformách.

Propaganda 6. armády se pokusila této rozkladné taktice čelit. Tiskly se zákopové noviny a uskutečňovala rozhlasová vysílání, aby propagandistické teze německých komunistických emigrantů a přeběhlíků minuly účinkem.

Pád

Sovětský závěrečný útok - na cestě do Pitomniku - konec jižní části kotle - Paulus jde do zajetí - Strecker bojuje dál - poslední let nad městem - poslední chléb pro Stalingrad

Jak oznámil Rokossovský ve svých letácích, byl 10. ledna, 24 hodin po odmítnutí nabídky kapitulace zahájen velký útok proti jednotkám v kotli. 55 minutová bubnová palba 7 000 děl otevřela peklo. Poté nastoupila do útoku pěchota. Pět sovětských armád proti všem frontám obklíčení. To, co se dělo potom, stalo se v moderní historii pouze dvěma armádám: sovětské a německé.

Od veškerého spojení odříznuti, hladovějící, omrzlinami soužení a špamě vyzbrojení vojáci se vrhli proti přesile nepřítele .se zuřivou statečností, která má jen málo příkladů. Něco takového se stalo ještě pouze ve Volchovském kotli, když se 2. sovětská úderná armáda probojovávala ke svému zániku. Nemilosrdné, jako každá bitva v zimních lesích u Volchova, byly závěrečné boje u Stalingradu. Pouze role se vyměnily. Utrpení, bída a statečnost zůstaly stejné.

Útok Sovětů na postavení německých jednotek byl vedený obrovskou silou, soustředěnou proti úsekům 44., 297. pěší divize a 29. motorizované divize. Potom následoval útok na 16. tankovou divizi ze severovýchodu a také proti 44. a 76. divizi na západní a jižní frontě. Samohybky, tanky a protitankové kanóny, které armáda ještě měla, byly vrženy na místa vlomů. Německé bojové skupiny protiletadlových kanónů 9. protileta-dlové divize generála Pickerta se pokusily o sražení tankového útoku. Bojovaly do posledního náboje a zneškodnily přes 100 tanků. To ale vůbec nepomohlo. Pěchota byla ve svých postaveních zničena. Rusové prolomili německá postavení na mnoha místech. Čísla ztrát vyčerpaných bojových skupin se rychle zvyšovala. Ztráty zvyšovala sněhová bouře a třicetistunový mráz.

Na západní frontě bojovaly jednotlivé prapory zasazených divizí jako ostrovy v moři.

Před Baburkinem jsou roty I. praporu 134. pěšího pluku uzavírány ve svých postaveních. V polovině prosince obdržel velitel, major Pohl, Rytířský kříž. Generál Paulus mu k němu zaslal ještě malý balíček. „Srdečný pozdrav", stálo na něm vlastnoručně od Pauluse. V balíčku byl „komisárek" a plechovka herinků v tomatě. V tu dobu vzácná cena k nejvyššímu vyznamenání za statečnost.

Pohl leží ve svém okopu s karabinou jako jeho muži. Na severním hrotu střílí poslední těžký kulomet pás za pásem. „Odtud mě nikdo pryč nedostane, pane majore", řekl jeden poddůstojník Pohlovi ještě před několika dny. Ještě jeden palebný úder. Kulomet umlká. Je vidět, jak přes jeho stanoviště skáčí Rusové. Celou noc se prapor drží, vzadu posílen 46. oddílem stíhačů tanků s několika 20 mm protiletadlovými kanóny a třemi ukořistěnými ruskými protiletadlovými kulomety ráže 7,62 mm.

Když se muselo příštího dne ráno ustoupit, zůstala děla stát. Došly pohonné hmoty pro ukořistěné džípy, které by je odtáhly. A tak se stával každý skok zpět malým Waterloo dělostřelců, kteří museli dělo za dělem vyhazovat do vzduchu. A když je s námahou odtáhli, nenašli žádné granáty. Myšlenka, stáhnout se zpět do rozvalin města a tam pokračovat v kladení odporu, se stala iluzorní.

Následující noc odjíždí major Pohl do Pitomniku, aby se u zpravodajce letectva, svého přítele, majora Freudenfelda informoval o situaci. Jízda byla strašidelná. K lepšímu značení jízdní dráhy ve sněhové pustině, byly použity zmrzlé koňské nohy, které byly padlým koním uřezány a kopyty vzhůru zapíchány do sněhu. Hrůzné značení cesty ve strašlivé bitvě.

Na letišti samotném to vypadalo špatně. Životní centrum armády se proměnilo ve zbořeniště. Bylo poseto rozstřílenými a poškozenými letouny. Oba stany pro raněné byly přeplněny. A v tomto chaosu byly stále ještě naváděny stroje, vyloženy, naloženy a opět odstartovány.

V době od 10. 1. do 17. 1. přivezly transportní letouny do pevnosti 736 tun. 736 tun, namísto 300 tun denně! Rozzlobeně telegrafuje generál Schmidt na skupinu armád „Don": „Jsme odepsáni?"

11. ledna večer, volá generál Paulus Mansteinovi: „Zálohy již nejsou k dispozici. Munice vystačí pouze na tři dny. Těžké zbraně jsou vzhledem k nedostatku pohonných hmot nepojízdné. Frontu můžeme držet pouze několik dní."

Armáda požadovala na Mansteinovi přísun více praporů s těžkými zbraněmi, aby se mohla déle držet. Ale nikde nebyl žádný prapor k dispozici. 13. ledna se ve zprávě wehrmachtu již boje 6. armády neobjevují. Strašně působila skutečnost, že ve stejný den povolil náčelník štábu Zeitzler operačnímu oddělení plánovat operaci „Dietrich" -vysvobození 6. armády v únoru - březnu!

O tři dny později, 16. ledna, padl Pitomnik. Tím byla zasazena poslední rána nejdůle-žitějšímu leteckému zásobování a odsunu raněných.

Nyní jde vše rychle. Z fronty táhnou poslední bojové skupiny bez těžkých zbraní do Stalingradu. Také major Pohl postupuje se svými vojáky tímto peklem. Na cestě leží skupina německých vojáků, zasažených leteckou pumou. Ještě žijí, ztratili končetiny, krev se změnila v led, nikdo je neobvázal, nikdo je neodtáhl z cesty. Všechny kolony kolem nich prošly v tupé lhostejnosti, zaměstnány samy s sebou. Pohl nechává raněné obvázat, položí je vedle sebe a nechává u nich čekat zdravotníka, dokud nepřijede nákladní vůz, který tyto nešťastníky vezme. Žádný nákladní vůz již nepřijel.

Takové byly poslední dny ve Stalingradu. Hlad a bezbrannost, způsobené velkou sovětskou ofenzivou zapříčinily rychlý úpadek bojové síly a morálky. Odhodlání zmizelo. Oběti byly obrovské. Divize hlásily 70 - 80% „krvavých ztrát". Nápor na sběrná místa

raněných byl strašný. Léky a obvazový materiál byly spotřebovány. Nemocní se potulovali sem a tam.

Důstojník 6. armády volal 24. 12. v 16 hodin 45 minut zprávu Mansteinovi, která je právě svou střízlivostí otřesná:

„Útoky pokračují v nezmenšené síle proti celé západní frontě, která je v prostoru okolo Gorodišče od 24. 12. na ústupu směrem na východ, aby zaujala kruhovou obranu traktorového závodu. V jižní části Stalingradu se držela západní fronta do 16 hodin na okraji města, na čáře západní a jižní okraj Minina. Zde místní vlomy. Volžská a severovýchodní fronta beze změn. Hrůzný stav v prostoru města, kde asi 20 000 nezaopatřených raněných hledá přístřeší v ruinách. Stejný počet vyhladovělých, omrzlých a rozprášených, většinou beze zbraně, kterou ztratili v bojích. Silná dělostřelecká palba na celé město. Pod velením na frontě bojujících rázných generálů a důstojníků, okolo kterých se shromáždilo několik bojeschopných mužů, bude kladen 25. 1. poslední odpor v jižní části okraje města. Traktorový závod se může případně bránit o něco déle. AOK 6/Ia."

U železničního náspu, jižně od caricské rokle, střílí velitel dolnosaské 71. pěší divize, generálporučík von Hartmann, ve stoje puškou na útočící Rusy, dokud není zastřelen kulometnou dávkou.

Když čte Manstein zprávu důstojníka 6. armády, ví, že již nemůže být hovořeno o vojenském úkolu 6. armády : „Když již nemohla armáda poutat žádnou jmenovitou sílu nepřítele", říká polní maršál, „pokusil jsem se 24. 1. „bohužel marně, v dlouhém telefonickém rozhovoru obdržet od Hitlera rozkaz ke kapitulaci. K této době skončil úkol armády, poutat nepřítele. Zachránila pět německých armád."

O co se pokusil Manstein telefonicky, měl dosáhnout major von Zitzewitz osobní žádostí u Hitlera.

Zitzewitz odletěl na rozkaz vrchního velení pozemního vojska 20. ledna z obklíčení. 24. ledna jej přivedl generál Zeitzler k Hitlerovi. Toto střetnutí má otřesnou symboliku. Zitzewitz vypráví:

„Když jsme přišli do vůdcova hlavního stanu, byl generál Zeitzler ihned přijat, zatímco já jsem musel čekat v předpokoji. Po určité době se otevřely dveře a já jsem byl zavolán dovnitř. Hlásil jsem příchod. Hitler přišel ke mně a oběma rukama uchopil moji pravici. „Přicházíte z žalostné situace", řekl. Místnost je pouze slabě osvětlena. Před krbem stojí velký, kulatý stůl, obklopený klubovkami, vpravo dlouhý, shora osvětlený stůl s obrovskou mapou situace celé východní fronty. V pozadí sedí stenografové, kteří zapisují každé slovo. Kromě generála Zeitzlera jsou přítomni ještě generál Schmundt a dva osobní adjutanti pozemního vojska a letectva. Hitler mi ukazuje, abych si sedl na stoličku u mapy, a sedá si proti mě. Ostatní pánové usedají do křesel stojících ve tmě. Pouze adjutant pozemního vojska stojí na druhé straně stolu s mapou. Hitler hovoří. Ukazuje neustále na mapu. Hovoří o úvaze, nechat na Stalingrad zaútočit oddíl zcela nových tanků Panther, aby tímto způsobem bylo zabezpečeno zásobování a posílení 6. ar-

mády. Jsem na rozpacích. Jeden jediný oddíl má vést úspěšný útok několik stovek kilometrů silně obsazeným nepřátelským územím. Útok, který ani jednou nedovedla k úspěšnému konci celá tanková armáda. Využívám první přestávky, kterou ve svém výkladu Hitler udělal, a nastiňuji nouzovou situaci, ve které se ocitla 6. armáda, dávám příklady, předčítám mu čísla z mých připravených poznámek. Hovořím o hladu, omrzlinách, chybějícím zásobování a pocitu odevzdanosti, o zraněných a chybějících lécích. Končím se slovy: Můj vůdče, dovoluji si hlásit, vojákům od Stalingradu se již nemůže nařídit, aby bojovali do posledního náboje, poněvadž k tomu již nejsou fyzicky schopni a poněvadž ten poslední náboj již nemají. Užasle na mě hledí, ale je to, jako by hleděl skrz mne. Poté jsem byl propuštěn."

25. ledna požadoval generál von Seydlitz od Pauluse, aby nařídil konec boje. Jeho správným argumentem bylo, že se nemůže do jednotlivce dávat rozhodnutí, kdy má být boj zastaven. Když toto Paulus odmítl, vydal Seydlitz ve 23 hodin samostatně rozkaz divizím svého sboru, aby vystřílely munici a poté zastavily boje.

Oproti tomu generál Heitz, velitel VIII. sboru, ke kterému stále ještě náležela osvědčená 76. pěší divize, zakázal jakoukoliv formální kapitulaci, zejména pak vyvěšování bílých praporů.

26. 1. přemístil Paulus svůj štáb do obchodního domu Univermag, a okolo sebe zbytky dolnosaské 71. pěší divize. Stále více velitelů žádalo o povolení k zastavení bojů.

Paulus odjel v silné dělostřelecké palbě do vězení GPU, kam instalovala řada generálů zbytky svých štábů. Objasnil jim své důvody k odmítnutí kapitulace: Záleží na každém dni, kdy jsou sovětské síly poutány, aby byla umožněna záchrana skupiny armád „Kavkaz".

Ale patetické aspekty již neměly žádný účinek. Sami nejstatečnější důstojníci byli bez sil a naděje. Ve sklepě vězení GPU byli velitelé pluků, rot, štábní důstojníci. Špinaví, s horečkou způsobenou úplavicí a nevěděli, co mají dělat. Neměli žádné pluky, žádné prapory a žádné zbraně, žádný chléb a často poslední náboj v pistoli. Poslední - pro všechny případy. Jednotlivci si již tyto kulky střelili do hlavy.

Velice uznávaný a v hlášeních často jmenovaný velitel osvědčeného pluku, plukovník Boje, předstoupil 27. 1. ve sklepě vězení GPU před své muže a řekl: „Nemáme již žádný chléb a žádné zbraně. Navrhuji kapitulovat!" Muži přikývli a plukovník, zraněný a s vysokou horečkou vystupoval z trosek vězení ven.

K přední linii u dráhy to bylo 50 metrů. Stály zde zbytky divize generála Edlera von Danielse. Velitel mezi nimi. Všichni beze zbraní. Také oni byli připraveni ke kapitulaci. Byl to žalostný zástup. Rudoarmejci stáli na obou stranách ulice se samopaly připravenými ke střelbě. Byli filmováni, fotografováni, poté naloženi na nákladní vozy a odvezeni. Step je pohltila.

Ruské svědectví tohoto pochodu bídy se nachází v memoárech generála Cujkova: „Pozorovali jsme pochod stovek válečných zajatců. Byli vedeni k Volze a poté přepraveni přes řeku, o niž dlouhé měsíce bojovali. Mezi zajatci byli Italové, Maďaři a Rumuni. Mužstvo a poddůstojníci byli vyčerpaní a jejich uniformy plné hmyzu. Nejsoucitnější dojem vyvolávali rumunští vojáci. Byli tak chatrně oblečeni, že se na to nedalo dívat. Ačkoli bylo třicet stupňů pod nulou, šli bosí."

31. ledna se vzdal ve svém bunkru generál von Seydlitz veliteli ruské úderné skupiny, a začala jeho dramatická a tragická role v sovětském zajetí.

V této době bránily části XI. sboru generála Streckera svá poslední postavení v severní části kotle.

Éterem se šířila hrozná depeše ze Stalingradu: „Skupině armád „Don". Situace v zásobování nás nutí k tomu, že již není dále možné zásobovat zraněné a nemocné, aby bylo možné udržet bojující vojáky. AOK 6/Ia."

Přesto nechal Hitler ještě 31. ledna v 1 hodinu a 30 minut zaslat do Stalingradu výzvu: „Vůdce upozorňuje na to, že se jedná o každý den, který se podaří udržet stalingrad-skou pevnost."

Celou tragédii posledních dnů je možné objasnit postojem Pauluse, který nechtěl v žádném případě přistoupit na formální kapitulaci. Jednotliví generálové a velitelé organizovali kapitulační jednání s ruskými lokálními veliteli na vlastní pěst. Když bylo 30. ledna již jasné, že hlavní velení v obchodním domě není možné dále ubránit, vydal generál Schmidt plukovníku Roskemu rozkaz, aby vešel ve styk s Rusy a určitým způsobem navázal jednání o „neoficiální kapitulaci" velitele 6. armády. Roskeho protějškem na druhé straně byl generál Laskin, náčelník štábu 64. armády.

Stěžejním problémem jednání byly otázky zásobování raněných. Laskin jej potvrdil a zároveň se zavázal dodržet veškeré sliby obsažené v nabídce ke kapitulaci, kterou předložil Rokossovský začátkem ledna.

30. ledna v 11 hodin vstoupil do místnosti velitele 6. armády ve sklepě obchodního domu na stalingradském Rudém náměstí podplukovník důstojnické stráže a ohlásil: „Přede dveřmi stojí Rusové."

Paulus byl již od 6 hodin na nohou a hovořil s jedním ze svých štábních důstojníků, podplukovníkem von Belowem. Byl unaven, zklamán, ale rozhodnut udělat konec této situaci. Ale bez „přepychu", jak sám říkal, to znamená bez kapitulačního prohlášení a dalších oficialit.

Zde je i důvod toho, jak Paulus odešel do zajetí. Držel se rozkazu, že nesmí kapitulovat s armádou. Do zajetí šel pouze se svým štábem, zatímco zastavení bojů dohodli na jednotlivých úsecích příslušní velitelé. Když do místnosti vstoupil generál Laskin se svým tlumočníkem, Paulus vstal a řekl: „Polní maršál Paulus."

Laskin prostřednictvím tlumočníka sdělil: „Pane polní maršále, prohlašuji, že jste zatčen, prosím Vás o vaši zbraň."

Paulus podal svoji pistoli plukovníku Adamovi a ten ji předal generálu Laskinovi. Vrchní velitel 6. armády odcházel špalírem německých důstojníků do zajetí.

Na severu, v traktorovém závodě a továrně na děla, „Rudá barikáda", tam, kde padly první výstřely boje o Stalingrad, bojovaly opěrné body XI. sboru ještě 1. února. Kde to vše začalo, tam to také končilo.

Ačkoli tento boj v ruinách neměl žádný vojenský význam, volal Hitler radiostanicí Streckerovi: „Očekávám, že severní část kotle se bude držet do posledního muže. Každý den, každá minuta, která je tímto získána, je k dobru ostatní frontě."

Avšak i XI. sbor umíral. V noci na 2. února, sedí Strecker na velitelském stanovišti bojové skupiny podplukovníka Julia Mtillera.

Ve 4 hodiny ráno jej dva generálové tlačí k tomu, aby byl boj zastaven. S jedním ruským generálem se již dohodli o zastavení boje ve 4 hodiny 30 minut.

Strecker řekl: „Konejte, co považujete za správné." Nato odešel do noci. Když' se rozednělo, byl boj ukončen i zde.

V 8 hodin a 40 minut volá Strecker do vůdcova hlavního stanu: „XI. sbor se svými 6 divizemi vykonal svou povinnost." Se šesti divizemi. To bylo 80 000 mužů.

Také zde vylezli poslední vyhladovělí muži z okopů a ruin, shromáždili se do šedých kolon. Byli odvedeni do stepi. Zvláštním dojmem působící zástupy. Kolik?

O slovo „kolik" se dodnes vedou spory. A přece utrpení „smrt a statečnost nezískají lidským přetřásáním jinou tvář". Proto budiž konstatováno: Podle válečných deníků 6. armády a denních hlášení sborů, se v polovině prosince nacházelo, jak zní hlášení z 22. 12. o stavu stravovaných 18. 12. 1942, v obklíčení 249 600 Němců a spojenců, mezi nimi 13 000 Rumunů. Kromě toho hlášení uvádějí 19 300 ruských zajatců.

Z těchto 249 600 důstojníků a vojínů odletělo k 24. lednu 1943 42 000 raněných, nemocných a specialistů. 16 800 bylo podle sovětských hlášení od 10. do 29. ledna zajato. Při kapitulaci od 31. ledna do 3. února se podle sovětských údajů vzdalo 91 000 mužů, podle jiných údajů 130 000.

80 500 jich zůstalo na stalingradském bitevním poli. Padlí, velká část těžce raněných, kteří v posledních dnech zůstali bez ochrany, péče a stravy a kteří při kapitulaci nebyli vyproštěni. Rusové udávají, že na bitevním poli bylo pohřbeno 147 200 mužů. Toto číslo můžeme akceptovat pouze tehdy, jestliže k tomu budeme počítat i po kapitulaci zemřelé vojáky a k padlým připočteme také zraněné vojáky.

Okolo 6 000 mužů ze 107 800 - 120 000, kteří byli po kapitulaci v zajetí, se vrátilo zpět.

V dokumentech Manfreda Kehringa je počet vojáků 6. armády, kteří se počátkem února 1943 dostali do zajetí, udáván číslem 200 000, včetně raněných. Generál Arthur Schmidt s tímto číslem nesouhlasí, poněvadž nejsou bráni v úvahu např. vojáci na dovolené a ostatní, kteří se nenacházeli v kotli, celkem 70 - 80 000 mužů.

3. února 1943 letěl poručík Herbert Kunz z bojové skupiny 100, se svým He 111 jako poslední německý letec nad Stalingradem.

„Pozorujte, zda se ještě někde nebojuje, nebo zda nejsou vidět skupiny prchajících," řekl jeho velitel, kapitán Bátcher. „Odhoďte potom náklad." Náklad, to byl chléb, čokoláda, obvazivo a trocha munice.

Ve výšce 2 000 metrů krouží Kuntz nad městem. Nepadá žádný výstřel z protitanko-vého kanónu. Hustá mlha leží nad stepí. Pozorovatel Hans Annen pohlédne na radistu Waltera Krebse. Ten kroutí hlavou: „Nic".

Kuntz tlačí stroj níže. Výškoměr ukazuje 100 metrů. Osmdesát. Palubní střelec Paske slídí jako pytlák. Mlha se ztrácí. Ani ne 60 metrů nad bitevním polem letí poslední letoun. Kuntz zvedá svůj stroj zpět do bezpečné výšky a hledá dále. Tady, nejsou to lidé v té mlze? „Ven!" volá. Náklad padá do hloubky. Chléb padá do sněhu. Padá vedle mrtvých, strnulých a několika málo těch, kteří na smrt čekají.

Snad jej najdou malé skupiny, které se pokoušejí probít. Mnozí se probili. Štábní důstojníci s celými bojovými skupinami, jako ze štábu IV. sboru a 71. pěší divize. Poručíci a šikovatelé pochodovali se svými četami nocí a mlhou. Poddůstojníci, svobodníci, pěšáci a dělostřelci se kradli ve třech, čtyřech, nebo dokonce i sami.

Jednotlivé skupiny byly letci viděny ještě v polovině února. Pak se ztratily. Pouze o jednom jediném, o poddůstojníkovi proti letadlové baterie, Niewegovi se hovoří, že prošel. Avšak 24 hodin po své záchraně padl na obvazišti 11. tankové divize za oběf nešťastnému výbuchu dělostřeleckého granátu.

Přílohy

Svědkové a dokumenty o vypuknutí německo-sovětské války 1941

„Německo-sovětská válka (1941 - 1945)... má mnoho protichůdných, mylných a k omylům vedoucích hodnocení. Mnoho autorů, zejména v Západním Německu, se kloní k jednostrannému hodnocení, podle kterého v roce 1939 sledoval Hitler agresivní cíle, zatímco Sovětský svaz byla země založená pouze na mírumilovném způsobu života a zajímala se pouze o výstavbu socialismu... Toto hodnocení se potom odráží většinou v tezi o „německém přepadení mírumilovného Sovětského svazu... Tato argumentace je často založena na vědomém zamlčování faktů a potlačování některých klíčových textů. Většinou se odvolává na přístupné sovětské dokumenty, bez ohledu na množství dalších pramenů, které dovolují poměrně jednoznačné hodnocení."1'

23. srpna 1939 uzavřel Hitler se Stalinem pakt s tajnou klausulí o zájmových zónách a rozdělení Polska.

„Stalinovi šlo především o to (při tomto paktu), aby se konečně rozpoutala válka mezi oběma zeměmi a došlo tak k rozštěpení kapitalismu. Stalin si sám spočítal, že Hitler přistoupí na masové použití zbraní jen tehdy, pokud bude mít krytá záda spojenectvím se Sovětským svazem. Byl to proto Stalin, který toto sblížení navodil a dovedl přes překážky."

19. srpna, čtyři dny před uzavřením paktu „Hitler - Stalin", hovořil Stalin na tajném zasedání politbyra o důvodech, které ho vedou k jeho politickému jednání. Přitom řekl: „Pokud Sověti uzavřou spojeneckou smlouvu s Francií a Velkou Británií, pak budou Němci donuceni stáhnout se z Polska a spolu se západními mocnostmi hledat určitý modus vivendi. Tímto způsobem by se mohla odvrátit válka a pozdější vývoj by nabral pro nás nebezpečný charakter. Když na druhé straně přijmeme návrh Německa, tak jistě dojde k válce s Polskem, ale neodvratná bude i intervence Anglie a Francie. Budeme mít obrovskou šanci...a můžeme využít pro nás i výhody času. To je to, co vyžadují naše zájmy."3'

24. srpna 1939, jeden den před uzavřením německo - sovětského paktu, řekl Stalin Chruščovovi: „Oklamal jsem ho (Hitlera)."4'

16. - 22. června 1940: Zatímco bylo Německo vázáno ve Francii, obsadila Rudá armáda Baltské státy a prohlásila je sovětskými republikami.

24. června 1940: Stalin požaduje ultimativně na Rumunsku Besarábii a Severní Bukovinu a obsazuje tato území Rudou armádou. Rusko si tím přisvojilo naftová naleziště, tolik důležitá pro Německo k vedení války.

Do konce července 1940 posílil Sovětský svaz své ozbrojené síly na západní frontě od Finského zálivu k Černému moři na 113 divizí a 28 motorizovaných brigád. Na německé straně stálo šest zabezpečovacích divizí a 27 rumunských divizí.'

12.-13. listopadu přednesl v Berlíně Stalinův ministr záhraničí Molotov ultimativní požadavky týkající se územního vlivu na Balkáně, ve Finsku, Dardanelech a výstupech z Baltického moře. Hitler to odmítl.

1. května 1941 bylo do Rudé armády povoláno na 800 000 záložníků. Divize a sbory v západních příhraničních okruzích obdržely rozkaz, zaujmout bojová postavení v blízkosti státní hranice. Poměr sil na německo-sovětské hranici vypadal následovně: Na ruské straně: 118 střeleckých divizí, 20 jezdeckých divizí, 49 tankových brigád. Na německé straně: 77 pěších divizí, 3 tankové divize. Při této německé síle, především počtu tankových vojsk, byl německý útok prakticky vyloučen.

15. května 1941 požadovali lidový komisař Timošenko a náčelník generálního štábu Žukov na Stalinovi vydání rozkazu k útoku proti Německu. V dokumentech se uvádí: „Pokud vezmeme v úvahu, že Německo v současné době mobilizuje svoji armádu a má současně obrovské zálohy, pak zde nastává možnost, že nás předejde v rozhodném úderu. Abychom tomuto předešli, považujeme za nezbytné, nedat německému velení žádnou možnost k iniciativě, předejít protivníka a okamžitě zaútočit na německou armádu, jakmile se bude nacházet ve stadiu rozvinování..." Rudá armáda byla tedy 15. května připravena k zahájení útoku na německých východních hranicích a mohla v co nejkratší době přejít do ofenzivy.6'

21. června 1941 byl zahájen německý útok na Sovětský svaz. Německé síly byly v tomto složení: Tři skupiny vojsk se 123 divizemi, z toho 17 tankových divizí a 35 divizí spojenců. 3 330 tanků, 2 000 letadel.

Na ruské straně byly podle současných poznatků: První sled složený z pěti frontů se 170 divizemi, 46 motorizovanými svazky, 10 000 tanky, z toho 1 475 T-34 a KV, které výrazně převyšovaly německé tanky. Druhý sled měl 70 divizí a 8 000 tanků. Od 13. června se tyto síly pohybovaly po západní frontě. Svá postavení měly zaujmout do 10. července. Kdyby 21. června nenásledoval německý útok, měla by Rudá armáda 10. července připraveno ve svých postaveních 240 divizí, 29 motorizovaných sborů, 20 000 tanků a 10 000 letadel. Připraveno, ale k čemu?7'

Odpověď na tuto otázku dává Pravda, oficiální orgán KSSS, dne 8. května 1991. K výročí německé kapitulace se zde uvádí, že německý útok „Barbarossa" byl veden do právě probíhajících příprav na ofenzivní pochod Rudé armády. Doslova se v Pravdě uvádí: „V důsledku přecenění vlastních možností a podcenění protivníka, byly před válkou vytvářeny nerealistické ofenzivní plány. V jejich stylu se začalo s vytvářením sovětských uskupení na západní hranici. Nepřítel nás ale předešel."8'

Tímto Pravda potvrdila to, co bylo z německých válečných hodnocení a sovětských memoárů již dlouho vyškrtnuto. Německý útok 21. června 1941 byl objektivně preventivním úderem.

Literatura

1. Prof. Klaus Hornung, „Das Signum des Jahrhunderts",1992. Aus: Manuskript vor Drucklegung

2. Konrád Guthardt, „Praventivschlag oder Úberfall" unveróffentlichte Aktenstudie, 1992. Aus: Gottfried Schramm: Grundmuster deutscher Ostpolitik 1918 - 1939, S.16 f.

3. Viktor Suvorov, „Der Eisbrecher", 1989. Georg F. Willing, „Der Zweite Weltkrieg", 1988, S. 139

4. Nikita Chruščov, „Vospominanija", New York, 1981, S. 69

5. „Vergleichsubersicht liber die Verstárkung der Roten Armee seit dem 1. 9. 1929", OKW an Auswártiges Amt, Anlage zu 944/41-9 GKDOS

6. Dr. Walter Post, „Zur Vorgeschichte des deutsch-russischen Krieges unter Wiirdigung der sowjetischen Geschichtsschreibung", CRITICON

7. Mai/Juni 91. Nach Viktor Suvorov a. a. O. , OKW-Tagebuch, Dimitri Volkogonov, „Stalin, Triumph und Tragödie", 1989, S. 557, Maršál Žukov, „Erinnerungen und Ge-danken", 1969, S. 195-201

8. PRAVDA, Moskva, 8. Mai 1991. Text nach Prof. Topitsch in DIE WELT 7. 12. 1991

Stanoviska ke Stalingradské tragédii

Adolf Hitler polnímu maršálovi von Mansteinovi, 5. února 1943: „Za Stalingrad nesu zodpovědnost já sám. Mohl bych říci, že mi Góring nedal odpovídající obraz o možnostech zásobování prostřednictvím letectva, a tím alespoň část zodpovědnosti přenést na něj. Ale jeho jsem ustanovil jako svého nástupce, a proto ho nemohu zatěžovat zodpovědností za Stalingrad."

Generál von Seydlitz, velitel LI. armádního sboru 6. armády ve svých pamětech:

„Nikdy by nedošlo k tomuto katastrofálnímu zhroucení pokusu o vysvobození vojsk, kdyby Hitler nebyl od a po z posedlý Stalingradem."

Polní maršál von Manstein, velitel skupiny armád „Don":

„Obklíčení 6. armády bylo možné zabránit jen tehdy, kdyby tato byla již v prvních dnech nepřátelské ofenzivy připravena k průlomu. Rozkaz k tomu byl záležitostí vrchního velení. Védom si toho, měl ale i generál Paulus přijmou rozhodnutí k opuštění Stalingradu. Toto však nemohl učinit dříve než vrchní velení, protože nebyl včas informován o situaci sousedních armád. Když 22. nebo 23. listopadu podal žádost k povolení průlomu na jihozápad, byla již rozhodující hodina minulostí. Generál Paulus znal Hitlera a věděl, že si Hitler připisuje zásluhy, že v zimě 1941 donutil svým rozkazem k zachování pozic německých vojsk za každou cenu a zachránil je tak před katastrofou napoleonského útěku. Musel si tedy být vědom, že Hitler podle své řeči (v mnichovské pivnici) nikdy nepřipustí vyklizení města. Jediným řešením bylo postavit Hitlera před konečné rozhodnutí, zejména když vrchní velení dokonce 36 hodin mlčelo. To, že by takovéto řešení mohlo stát generála Pauluse mimo jiné i hlavu, je zcela možné. Musíme ale vycházet z toho, že to nebyly obavy z takovéhoto konce, které zabránily Paulusovy v jeho rozhodnutí. Byla to více méně loajalita vůči Hitlerovi, která ho nutila k vydání souhlasu k průlomu armády z obklíčení."

Generálmajor Hans Doerr, důstojník generálního štábu a velitel divize během ruské války napsal ve své knize „Polní tažení do Stalingradu":

„Když Hitler 24. listopadu zakázal průlom, byla armáda ještě plně bojeschopná. Pokud by velení skupiny armád bylo stejného názoru, že jiné řešení neexistuje, nejsou žádné důkazy pro to, že by se tato osvobozovací ofenziva nezdařila a slíbené letecké zabezpečení nebylo dodrženo. Nedodržení poslušnosti z 24. listopadu není možné nyní jednoznačně hodnotit. Hodnocení by bylo možné pouze na základě úspěchu, či neúspěchu provedené akce. 22. prosince se situace 6. armády již rozhodně zhoršila. Osvobozovací ofenziva armádní skupiny „Hoth" ztroskotala a slibované letecké zabezpečení nebylo rovněž dodrženo. Ale přesto byla armáda ještě bojeschopná a pouze 65 kilometrů vzdálená od ostatních německých jednotek. Při tehdejší celkové situaci byla ještě schopná svoji valnou část zachránit. Protože bylo zřejmé, že tato možnost během několika dní zanikne, pak by bylo jednání proti rozkazu zcela oprávněné. 8. ledna již podmínky pro provedení průlomu neexistovaly, neboť armáda již nebyla bojeschopná a němečtí spojenci byli vzdáleni 200 kilometrů."

Generál bundeswehru v. v. Franz Uhle-Wettler ve své knize „Německé vojenské dějiny" uvádí:

„Dobrovolný ústup z Kavkazu nebo Stalingradu... by Němcům umožnil..., aby opíraje se o silné rezervy, přečkaly ruskou zimní ofenzivu. Německé velení nemělo ale dostatečné poznatky o protivníkovi, a tak nemohlo dospět k takovémuto těžkému rozhodnutí... Samozřejmě, kde v historii je příklad, že by vojsko plné síly, opírající se o vítězství v předcházejících bojích očekávalo porážku. Takovéto rozhodnutí vyžadovalo více moudrosti a sebekritiky, než měl Hitler k dispozici. Ale také jiný výsledek bitvy u Stalingradu by stěží vedl k jinému výsledku války. Vzhledem ke své obrovské velikosti a vzdálenostem bylo možné Rusko porazit pouze Rusy... Na německé straně sloužilo ve druhé světové válce více něž jeden milion Rusů, neslýchaná skutečnost v dějinách válek. Více než 20 000 z nich bojovalo a padlo u Stalingradu. Jen málo z nich chtělo ale bojovat pro Hitlera nebo nacionálsocialistické Německo, nýbrž většina z nich požadovala zánik kladiva a srpu."

Maršál Čujkov, obránce Stalingradu 31. ledna 1942 (podle Seydlitzových pamětí): Otázka na zajaté německé generály: „Proč jste se neprolomili? Měli jsme ze začátku z toho strach."

Maršál Zukov, zástupce sovětského vrchního velitele, ve svých pamětech napsal: „Které okolnosti přispěly ke katastrofální porážce německých vojsk a k našemu historickému vítězství? Veškeré Hitlerovy plány v roce 1942 ztroskotaly na základě podcenění možností sovětského státu, morální síly národa a přecenění vlastních sil a výsledků."

Manfred Kehring v díle „Stalingrad. Příspěvky k vojenským a válečným dějinám vojenskohistorického výzkumného úřadu":

„Dobytí Stalingradu se nepodařilo ze tří důvodů: Chyběly silné pěší jednotky, nedostávalo se potřebné silné dělostřelecké munice a v neposlední řadě chyběl výcvik pro boj ve městě. Tomuto nedostatku jsou především připisovány největší ztráty. Teprve koncem války byl tomuto druhu boje připisován i význam ve výcviku."

Joachim Wieder, poboční důstojník v armádním sboru 6. armády převedl ve své knize Stalingrad a zodpovědnost vojáků tento problém z vojenskohistorických na morální dimenze a cituje proto generála Ludwiga Bečka, předválečného náčelníka generálního štábu:

„Je to nedostatek poznání velikosti úkolu, když voják v nejvyšším postavení vidí v takovéto době své povinnosti a úkol pouze v ohraničeném rozmezí vojenského poslání, aniž by si byl vědom nejvyšší zodpovědnosti před celým národem. Mimořádná doba vyžaduje i mimořádné činy."

Generál Arthur Schmidt, náčelník štábu 6. armády, ve svých poznámkách napsal: „Navenek jsme museli ukázat, že jsme neztratili vůli k vydržení. Pouze tomuto chování je možné děkovat za to, že armáda vydržela ještě další čtyři týdny. S ideologií (důvěra v Hitlera) by se to nepodařilo. Nedůvěra v Hitlera, nebo nějaká protireakce byly příčinami našeho tehdejšího konání, nýbrž výraz plnění povinnosti vůči Německu určovalo naší činnost. I když zaniká armáda, může být válka ještě vyhrána. Tomu jsme mohli přispět dlouhým vázáním ruských sil. Tak byly chápány i naše výzvy vojskům a dálnopisy Hitlerovi a Mansteinovi."

Walter Görlitz v úvodu své knihy „Paulus - na váš rozkaz", cituje Paulusův odkaz: „Kdo dobrovolně píše dějiny války, musí si neustále klást otázku, zda neměl Paulus

v těchto dnech (kolem vánoc 1942) jednat více pro svou armádu, která byla ještě silná, doufala v průlom, která by se bila jako lev, aniž by se více ptal Mansteina nebo Hitlera. Snad měl i Manstein, Prus starého stylu, takové jednání krýt. Takto by snad jednal Karel XII. švédský, snad polní maršál Reichenau, snad polní maršál Model, kteří by svoji taktiku odůvodnili tím, že činili ve víře, že takový byl rozkaz. Tak postupoval Reichenau, když stáhl v prosinci 1941 svoji skupinu armád proti rozhodnutí Hitlera. Paulus, důsledný, každé rozhodnutí dvakrát i třikrát zvažující vojenský myslitel, byl však z jiného dřeva."

Polní maršál Paulus:

„...jaké přesvědčující a rozhodující argumenty - bez znalosti skutečné situace - by mohl velitel 6. armády předložit k ospravedlnění svého jednání proti rozkazu nadřízeného? Je důvodem k odmítnutí rozkazu nebo jeho porušení bezvýchodná situace vojsk? V případě Stalingradu však není možné hovořit o bezvýchodné situaci, pokud není hovořeno o posledním stadiu. Jak bych mohl potom požadovat poslušnost od podřízených v pozdější době? Ospravedlňuje nezodpovědnost a vojenskou neposlušnost hrozba vlastní smrti, pravděpodobný zánik a zajetí jednotek? Na tyto otázky bych chtěl nyní sám pro sebe a před svým vlastním svědomím nalézt odpověď.

Tehdy by wehrmacht a národ takové jednání neuznaly. Ve svých důsledcích by to byl vysloveně revoluční, politický akt proti Hitlerovi. Jedná se také o to, zda bych svým jednáním nedal Hitlerovi do rukou argumenty, aby veškerou zodpovědnost mohl svalit na zbabělost a neposlušnost generálů a tím dát na pranýř jejich vinu za porážku vojsk...

Takovéto myšlenky byly tehdy ale mimo můj okruh myšlení. Nebyly vlastní ani mému způsobu jednání. Byl jsem voják a věřil jsem, že právě svou poslušností sloužím lidu. Co se týká zodpovědnosti mých podřízených, tak ta se pohybuje, takticky řečeno, ve stejně vynucené situaci při plnění rozkazů, jako jsem byl já při řešení velkých operačních úkolů. Nesu zodpovědnost před jednotkami a veliteli 6. armády, jakož i před německým lidem za to, že jsem plnil rozkazy německého vrchního velení až do úplného zániku."

Vůdce a vrchní velitel wehrmachtu

OKW/WFSt Nr. 55 616/42 g. K. Chefs

PŘÍSNĚ TAJNÉ

Jen pro důstojníky

Směrnice 41

Zimní bitva v Rusku končí.

Díky mimořádné statečnosti a obětavosti vojáků na východní frontě dobyla německá vojska úspěch v obranném boji ohromných rozměrů.

Nepřítel utrpěl těžké ztráty na lidech a materiálu. Ve snaze využít zdánlivých počátečních úspěchů spotřeboval během letošní zimy většinu svých záloh určených pro pozdější operace.

Jakmile nastane příznivé počasí a budou vhodné terénní podmínky, musí německé velení a vojska využít své převahy, znovu se chopit iniciativy a vnutit nepříteli svou vůli.

Je třeba definitivně zničit živou sílu, kterou ještě mají Sověti k dispozici, a zbavit je co největšího množství nejdůležitějších středisek válečného hospodářství.

K tomu budou nasazeny všechny síly, kterými disponuje německá branná moc a síly spojenců. Přitom ale za všech okolností musí zůstat zajištěna obsazená území v západní a severní Evropě, obzvláště mořská pobřeží.

I. Všeobecný zámysl:

Při zachování původních hlavních cílů východního tažení půjde nyní o to, udržet frontu na středním úseku, na severním úseku dobýt Leningrad a zřídit pozemní spojení s finskou armádou, přitom si však na jižním křídle vynutit průlom do prostoru Kavkazu.

Tyto úkoly je nutné plnit s přihlédnutím k situaci po ukončení zimní bitvy, k nuiožství sil a prostředků, k přepravním podmínkám, a jen postupně po úsecích.

Proto je potřeba nejdříve soustředit všechny síly, jež jsou k dispozici, k uskutečnění hlavní operace na jižním úseku a zničení nepřítele na západ od Donu, v dalším se pak zmocnit naftových oblastí Kavkazu a horských přechodů přes Kavkaz.

S definitivním odříznutím Leningradu a obsazením leningradského prostoru vyčkat, až pro to budou příznivé podmínky nebo až se uvolní další síly.

II. Řízení operací:

A. Nejbližším úkolem pozemních vojsk a letectva je vytvořit po skončení období dešťů a bláta předpoklady k provedení hlavní operace.

To si vyžádá vyrovnání a stabilizaci celé východní fronty i jejího týlu s cílem získat maximum sil pro hlavní operaci, na ostatních úsecích však nicméně zabezpečit s minimem sil plnou odolnost obrany.

F. H. u., den 5. 4. 1942 14 výtiskú Výtisk č. 4

Všude, kde se budou muset uskutečnit za tímto účelem a podle mých příkazů místní útočné operace, bude rovněž nutno vytvořit drtivou převahu všech sil pozemního vojska a letectva, aby se tak dosáhlo rychlých a pronikavých úspěchů. Tím se opět upevní důvěra našich vojsk ve vítězství ještě před započetím velké jarní ofenzivy, nepříteli se pak pádně dokáže jeho beznadějná slabost.

B. V dalším je potřeba na Krymu vyčistit Kerčský poloostrov a dobýt Sevastopol. Letectvo a válečné námořnictvo zabezpečí přípravu těchto akcí účinným rušením nepřátelského přísunu na Černém moři a v Kerčském průlivu.

Na jižní frontě je třeba odříznout a zničit nepřítele, který se vklínil do naší obrany u Izjumu.

Další vyčišfovací akce na středním a severním úseku bude možno definitivně posoudit a rozhodnout až po ukončení probíhajících bojů a jarního tání. K tomu však bude nutné získat potřebné síly - jakmile to dovolí situace - vyrovnáním fronty.

C. Hlavní operace na východní frontě

Cílem operace je - jak už bylo Zdůrazněno - rozhodná porážka a zničení ruských sil v prostoru na jih od Voroněže a na západ, případně na sever od Donu jako nezbytný předpoklad k proniknutí na Kavkaz. Operaci bude možno uskutečnit s ohledem na to, kdy budou na místě nově přisunované divize, pouze řadou postupných, vzájemně však sladěných, respektive na sebe navazujících úderů. Proto je třeba údery časově sladit od severu k jihu, aby se pro každý z nich mohlo zabezpečit na rozhodujícím místě maximální soustředění sil jak pozemních vojsk, tak zejména letectva.

Vzhledem k dostatečně prokázané neschopnosti Rusů čelit operativně obkličovacím operacím, klást hlavní důraz na to - podobně jako v bitvě u Vjazmy a Brjanska - aby jednotlivé údery vedli k pevnému obklíčení nepřítele.

Je nutno zamezit, aby naše divize opožděným uzavřením kleští neposkytly nepříteli možnost uniknout zničení.

Dbát na to, aby se tankové, resp. motorizované divize příliš rychlým a hlubokým výpadem neodtrhly od postupující pěchoty, nebo aby dokonce neztratily možnost pomoci pěchotě v jejím těžkém boji bezprostředními zásahy do týlu obklíčených ruských vojsk.

Velké úkoly operace vyžadují v každé z těchto akcí bezpodmínečně zabezpečit zničení napadeného nepřítele už správným zasazením a řízením našich divizí.

Hlavní operaci zahájit obchvatným úderem resp. průlomem směrem na Voroněž, vedeným z prostoru na jih od Orlu. Z obou skupin tankových a motorizovaných svazků zasazených do obkličovací operace musí být severní silnější než jižní. Cílem operace je obsadit Voroněž. Zatímco část pěších divizí okamžitě vybuduje silné obranné postavení mezi Orlem a Voroněží, bude úkolem tankových a motorizovaných svazků pokračovat v útoku, postupovat s levým křídlem opřeným o Don od Voroněže na jih a podpořit další úder, který bude veden všeobecně z prostoru Charkov směrem na východ. Ani zde není prvořadým cílem donutit nepřítele k ústupu, ale zničit jeho síly v součinnosti s divizemi postupujícími podél Donu.

Třetí úder vést tak, aby se svazky postupující podél Donu spojili v prostoru Taganrog - Arfjomovsk, přes Doněc mezi dolním tokem Donu a Vorošilovgradem, směrem na východ; tato skupina by pak měla navázat styk s tankovou armádou postupující na Stalingrad.

Vyvstane-li v průběhu této operace, zvláště když se podaří obsadit nepoškozené mosty, možnost vytvořit předmostí na východním resp. jižním břehu Donu, bude třeba jí využít. V každém případě še musíme pokusit o obsazení Stalingradu, nebo se k němu alespoň přiblížit na účinný dostřel těžkých zbraní, aby tak bylo vyřazeno další středisko zbrojní výroby a dopravní uzel.

Pro další operace, plánované na pozdější dobu, by bylo obzvláště žádoucí, kdyby se podařilo získat buď nepoškozené mosty, pokud možno v Roštově, nebo jiné zajištěné předmostí na jih od Donu.

Abychom zabránili ruským vojskům, které jsou na sever od Donu, uniknout s hlavními silami přes Don k jihu, bude nutno posílit pravé křídlo úderného uskupení postupujícího od Taganrogu na východ přisunutím tankových a rychlých vojsk vytvořených -v případě nutnosti - i z improvizovaných svazků.

Souběžně s rozvíjením těchto úderů bude nutno pamatovat nejen na silné boční zajištění útočných operací ze severovýchodu, ale i na okamžité budování obranných postavení na Donu. Hlavní důraz položit na silnou protitankovou obranu. Od začátku budovat obranná postavení s ohledem na jejich případné využití v zimě a zabezpečit je pro to vším potřebným.

K obsazení donské fronty, která se bude prodlužovat v průběhu operace, zasadit především spojenecké svazky s tím, že obranu zpevní německá vojska zasazená mezi Orlem a Donem, jakož i mezi Donem a Volhou; všeobecně pak ponechat jednotlivé německé divize za donskou frontou jako operační zálohy.

Spojenecká vojska použít ve vlastních úsecích, a to tak, že nejdále na severu budou Maďaři, pak Italové a na jihovýchodě Rumuni.

D. Další rychlý postup za Don a dále na jih k dosažení konečných cílů operace nutno uskutečnit s přihlédnutím k podmínkám ročního období.

(Vypuštěny části: III. Letectvo; IV. Válečné námořnictvo; V. Utajení; VI. Hlášení.)

podepsán: Adolf Hitler

Použitá literatura

Benary, Albert: Die Berliner 257. Bären-Division, Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1957 Berezkov, Valentin: In diplomatischer Mission, Frankfurt/M., 1967 Böhmler, Rudolf: Fallschirmjäger, Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1961 Braun, J.: Enzian und Edelweiss, 4. Geb. Div., Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1955 Buchner, Alex: Gebirgsjäger an allen Fronten, Adolf Sponholz Verlag, Hannover, 1954 Carell, Paul: Die Wüstenfüchse, Nannen Verlag, Hamburg, 1958 Carell, Paul: Sie kommen, Stalling Verlag, Oldenburg i. 0.,1961 Carell, Paul: Unternehmen Barbarossa, Ullstein Verlag, Frankfurt/M.- Berlin, 1963 Carell, Paul: Verbrannte Erde, Ullstein Verlag, Berlin, 1966 Carell, Paul: Unternehmen Barbarossa im Bild, Ullstein Verlag, Berlin, 1966 Carell, Paul/Böddecker, Günter: Die Gefangenen, Ullstein Verlag, Berlin, 1980 Carnes, James D.: General zwischen Hitler und Stalin, Droste Verlag, Düsseldorf, 1980 Cujkov, V. I.: Am Anfang des Weges, Moskva, 1959 (rusky) Dallin, Alexanden Die Sowjetspionage, Verlag für Politik und Wirtschaft, Köln, 1956 Dieckhoff, G.: Die 3.1. D. (mot.), Erich Börnes Druck und Verlag, Göttingen, 1960 Doerr, Hans: Der Feldzug nach Stalingrad, E. S. Mittler und Sohn, Darmstadt, 1955 Dokumentensammlung über die Hauptkriegsverbrecher vor dem Internationalen Gerichtshof Nürnberg, Bd. 34

Ernsthausen, A. von: Wende im Kaukasus, Vowickel Verlag, Neckargemünd, 1958 Esteban-Infantes, General: Blaue Division, Druffel Verlag, Leoni, 1958 Fabry, Philipp W.: Die Sowjetunion und das Dritte Reich. Busse-Seewald Verlag. Herford, 1971

Fischer, Johannes: Über den Entschluss zur Luftversorgung Stalingrads, Militärgeschichtliche

Mitteilungen, Heft 2, 1969 Förster, Jürgen: Hitlers Entscheidung für den Krieg gegen die Sowjetunion, zitiert bei Topitsch Fretter, Pico, M.: Missbrauchte Infanterie, Verlag für Wehrwesen Bernard und Graefe, Frankfurt a. M„ 1957

Füller, J. F., Generalmajor: Der zweite Weltkrieg 1939-1945, Humboldt-Verlag, Wien-Stuttgart, 1952

Garthoff, R. I.: Die Sowjet-Armee, Markus Verlag GmbH, Köln, 1955

Görlitz, Walter: Keitel, Verbrecher oder Offizier? Musterschmidt Verlag, Göttingen, 1961

Görlitz, Walter: Paulus: Ich stehe hier auf Befehl, Verlag für Wehrwesen Bernard und Graefe, Frankfurt, 1960

Grams, Rolf: 14. Panzer-Divizion, Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1957 Graser, G.: Zwischen Kattegat und Kaukasus, 198.1. D., Selbstverlag, 1961 Guderian, Heinz: Erinnerungen eines Soldaten, Kurt Vowickel Verlag, Heidelberg, 1951 Halder, Generalstabschef Hitlers: Kriegstagebuch, W. Kohlhammer, Stuttgart, 1962 Haider: Hitler als Feldherr, Münchner Dom-Verlag, München, 1949

Herhudt von Rohden, H.-D.: Die Luftwaffe ringt um Stalingrad, Limes Verlag, Wiesbaden, 1950

Hill gruber, Andreas: Der Zweite Weltkrieg 1939-1945, W. Kohlhammer, Stuttgart, 1983 Hoffmann, Joachim, in: Der Angriff auf die Sowjetunion, Sammelband des geschichtlichen

Forschungsamts, Freiburg Hoth, Hermann: Panzer-Operationen, Schamhorst Buchkameradschaft, Heidelberg, 1956 Hubatsch, Walter: Hitlers Weisungen für die Kriegsführung, Verlag für Wehrwesen, Bernard

und Graefe, Frankfurt a. M„ 1962 Hubatsch, Walten Kriegstagebuch des Oberkommandos der Wehrmacht, Band 1942/1943 Hughes, Emryn: Churchill- Ein Mann im Widerspruch, Tübingen, 1959 Jacobsen, Hans-Adolf: 1939-1945, Der zweite Weltkrieg in Chroniken und Dokumenten,

Wehr und Wissen Verlagsgesellschaft, Darmstadt, 1959 Jacobsen, Rohwer: Entscheidungsschlachten des zweiten Weltkrieges, Verlag für Wehrwesen

Bernard und Graefe, Frankfurt a. M.,196 Jeremenko, A. I.: In westlicher Richtung, Moskva, 1959 (rusky) Jeremenko, A. I.: Stalingrad, Moskva, 1961 (rusky)

Kalinov, Kyrill D.: Sowjetmarschälle haben das Wort, Hansa Verlag, Hamburg, 1950 Kardel, Hennecke: Geschichte der 170.1. D„ Podzun Verlag, Bad Nauheim. 1952 Keesing: Archiv der Gegenwart, 1941/42

Kehring, Manfred: Stalingrad: Analyse und Dokumentation einer Schlacht, Deutsche Verlags-

Anstalt, Stuttgart 1974 Keilig, Wolf: Das deutsche Heer 1939-1945, Podzun Verlag, Bad Nauheim Kesselring, Albert: Soldat bis zum letzten Tage, Athenäum Verlag, Bonn, 1953 Konrad, R.: Kampf um den Kaukasus, Copress Verlag, München, o. J. Kunert Dirk: Ein Weltkrieg wird programmiert, Arndt Verlag, Kiel, 1984 Kunert Dirk: Hitlers Kalter Krieg..., Arndt Verlag, Bad Nauheim, 1954 Lanz, Hubert: Gebirgsjäger, Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1954 Lemelsen, Joachim: 29.1. D. (mot.), Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1960 Liddell, Hart/Basil, Henry: Die Rote Armee, Verlag WEU Offene Worte, Bonn, o. J. Lusar, Rudolf: Die deutschen Waffen und Geheimwaffen des zweiten Weltkrieges, J. F. Lehmanns Verlag, München, 1962 Mackensen, Eberhard von: Das III. Panzer-Korps im Feldzug 1941/42 gegen die Sowjetunion,

Mitteilungsblatt der 23. Pz. D„ April 1959 Mannerheim, Marschall: Erinnerungen, Atlantis Verlag, Zürich, 1952

Manstein, Erich von: Verlorene Siege, Athenäum Verlag, Bonn, 1955

Martini, Winfried: Der Sieger schreibt die Geschichte, Universitas Verlag, München, 1991

Mellenthin, F. W. von: Panzerschlachten, Kurt Vowinckel Verlag, Heidelberg, 1963

Middeldorf, Eike: Taktik im Russlandfeldzug, E. S. Mittler und Sohn, Berlin, 1956

Munzel: Panzer-Taktik, Kurt Vowinckel Verlag, Neckargemünd, 1959

Nehring, Walther K.: Geschichte der Deutschen Panzerwaffe 1916-1945, Propyläen Verlag,

Frankfurt/M.- Berlin, 196 Philippi, A. /Heim, F.: Der Feldzug gegen Sowjetru land, V. Kohlhammer Verlag, Stuttgart, 1962

Platanov, S. P. /Pavlenko, N. G. /Parotkin, I. V.: Geschichte des zweiten Weltkrieges 1939-

1945, 3 Bände, Moskva 1958 (rusky) Ploetz, A. G.: Geschichte des zweiten Weltkrieges, A. G. Ploetz Verlag, Würtzburg, 1960 Röhricht, Edgar: Probleme der Kesselschlacht, Condor Verlag, Karlsruhe, 1958 Samjalov, A. S. /Kaljadin, T. J.: Die Schlacht um den Kaukasus, Moskva, 1956 (rusky) Seile, H.: Die Tragödie von Stalingrad, Verlag Das andere Deutschland, Hannover, 1948 Senger, U. von/Etterlin jr„ Dr. F. M.: Panzerdivision, vormals 1. Kavalleriedivision, Kurt Vowinckel Verlag, Neckargemünd, 1962 Seydlitz, Walther von: Stalingrad Konflikt und Konsequenz, Stalling Verlag, Oldenburg i. 0., 1977

Spaeter, Helmuth: Die Geschichte des Panzerkorps Gro deutschland, Selbstverlag Speidel, Helm: Reichswehr und Rote Armee, Vierteljahreshefte für Zeitgeschichte, 1/1953 Scheibert, Horst: Nach Stalingrad - 48 Kilometer, Kurt Vowinckel Verlag, Neckargemünd, 1956

Schramm, W. von/Drechsler, H.: Deutschland im Zweiten Weltkrieg, Berlin, 1976 Schröter, Heinz: Stalingrad bis zur letzten Patrone, Kleins Druck- und Verlagsanstalt, Lengerich, o. J.

Steets, Hans: Gebirgsjäger in der Nogaischen Steppe, Kurt Vowinckel Verlag, Neckargemünd, 1956

Steets, Hans: Gebirgsjäger zwischen Dnjepr und Don, Kurt Vowinckel Verlag, Neckargemünd, 1957

Suvorov, Viktor: Der Eisbrecher, Klett-Cotta Verlag, Stuttgart, 1989

Tippeiskirch, Kurt von: Geschichte des zweiten Weltkrieges, Athenäum Velag, Bonn, 1951

Toepke, Günter: Stalingrad wie es wirklich war, Kogge Verlag, Stade, 1959

Topitsch, Ernst: Stalins Krieg, Busse-Seewald Verlag, Herford, 1990

Uhle-Wettler, F.: Höhe und Wendepunkt deutscher Militärgeschichte, Hase und Köhler, Mainz, 1984

Voyetekhov, Boris: The Last Days of Sevastopol, Cassel, London, 1943

Wagener, Carl: Der Vorstoss des XXXX. Pz. Korps von Charkov zum Kaukazus, in Wehrwis-

senschaftliche Rundschau, Sept./Okt. 1955 Wegner, Bernd: Zwei Wege nach Moskau-vom Hitler-Stalin-Pakt zum Unternehmen Barbarossa, Hrsg. v. Militärgeschichtliches Forschungsamt, Freiburg

Werthen, Wolfgang: Geschichte der 16. Panzerdivision, Podzun Verlag, Bad Nauheim, 1958 und Bildband 1956

Wieder, Joachim: Stalingrad, Nymphenburger Verlagshandlung, Miinchen, 1962 Zeitzler, Kurt: The Battle of Stalingrad, in: The Fatal Decisions, Michael Joseph, London, 1956

Žilin, P. A.: Die wichtigsten Operationen des Grossen Vaterlandischen Krieges 1941 bis 1945,

Moskva, 1956 (rusky) Žukov, G. K.: Erinnerungen und Gedanken, Deutsche Verlagsanstalt, Stuttgart, 1969

Zvláštní výtisky a vlastní publikace:

„Geschichte der 24. Infanteriedivision", Arbeitskreis der Division, 1956 „Panzerkeil im Osten", Verlag „Die Wehrmacht", Berlin, 1941

Nezveřejněné manuskripty, studie, referáty a informace poskytli:

pplk. von Below, plk. v. v. Arthur Boje, generál letectva v. v. Paul Deichmann, plk. v. v. Joachim Hesse, genplk. v. v. Hermann Hoth, mjr. v. v. Hermann Kandutsch, gen. tankových vojsk v. v. Hasso von Manteuffel, gen. tankových vojsk v. v. Walter K. Neh-ring, genmjr. v. v. Hermann von Oppeln-Bronikowski, gen. protiletadlového dělostřelectva v. v. Wolfgang Pickert, pplk. v. v. Eberhart Pohl, Dr. Helmut K. G. Ronnefarth, gen-por. v. v. Alfred Reinhardt, genpor. v. v. Arthur Schmidt, plk. v. v. Herbert Selle, genplk. v. v. Strecker, gen. tankových vojsk v. v. Walter Wenck, pplk. v. v. von Zitzewitz.

Jmenný rejstŕík

Adam, plk. 126. 127. 129, 146 Annen, Hans, letecký poz. 148 Antonescu, Jon, rum. maršál 15, 107 von Arensdorff, plk. 86, 89

Baake, mjr. 33 Bátcher, kpt. 148 Batov, sov. genpor. 106 Batrakov, sov. plk. 97 Beck, Ludwig, genplk. 153 Behr, kpt. 141

von Below, Giinter, pplk. gšt. 137, 141

Blumenthal, npor. 44

von Bock, Fedor, polní maršál 14,

20-22, 39, 40, 42, 46. 53 von Boineburg-Lengsfeld, genpor. 35,

37, 39 Boje' plk. 10, 106, 145 Boll, npor. 61, 62 Bormann, Martin, politik 13 Breith, gen. 35, 46, 57 von Bremer, vel. roty 45, 46 von Brockdorff-Ahlefeldt, hrabě, gen.

10, 91 Biising, npor. 51 Buff, npor. 18 Busch, vel. roty, 45, 46 Busse, plk. 27

von Clausewitz, Carl, prus. gen. 8, 56 Clausius, plk. 122, 124

Čujkov, sov. gen. 91, 94-99, 101, 103-105, 107, 110, 124, 125, 140, 146, 153

von Daniels, Alexander, genpoh 145

Dechant, npor. 38

Děnikin, sov. gen. 82, 107

von Dórnemann, 89

Doer, Hans, plk. gšt. 103, 130, 152

Domaschk, kpt. 104

Drabbe, plk. 10

Dragalina, rum. genpor. 91

Dreger, Erwin, šikovatel 11-13

Dubjanský, sov. plk. 98

Diirrholz, dr. npor. 74

Dumitrescu, rum. genplk. 126

Eglseer, genmjr. 68

Eichhom, ritmistr 41

Eisenhower, Dwight David, gen. 109

Eismann, mjr. gšt. 131, 133

Engel, mjr. 120

Engh, des. 73

Esser, des. 104

Euler, por. 72

Fangohr, plk. gšt. 92 Fedorenko, sov. genpor. 41 Fiebig, Martin, genpor. 99, 131 Filipov, sov. pplk. 116 Fischer, svob. 139 Fór ster, Friedel, des. 32 Franz, Gerhard, plk. gšt. 35, 36, 38-40 Fredebold, mjr. 101

Fremerey, genmjr. 35, 97 Fretter-Pico, Maximilian, genpor. 17,

26, 33 Freudenfeld, mjr. 143 Friebe, plk. 65 Fiirnschuss, por.18

Gámmeler, kpt. 67, 68

Gehlen, Reinhardt, gen 107.

Georg, kozák, 70, 71

Geyr von Schweppenburg, gen. 40,

42, 49, 45 Gilbert, sov. agent 83 Glinka, sov. kuchař 97, 101 Góring, Hermann, říšský maršál 13,

39, 116, 118-120, 151 Gorlitz, Walter 8, 153 Goldberg, šikovatel 61 Gordov, sov. genpor. 59 Gorodnjanský, sov. genpor. 24 Gottlieb, npor. 70, 71 Grabert, Siegfried, npor. 52 Grams, Rolf, mjr. 102 von Greiffenberg, Hans, genpor. 55 Greve, kpt. 18 von Groddeck, plk. 19 Groth, kpt. 66-68

Guderian, Heinz, genplk. 41, 46, 92, 111

Gurjev, sov. genmjr. 105 Gurtjev, sov. plk. 104

Haccius, genmjr. 16

Halder, Franz, genplk. 9, 10, 12-14,

53, 54,. 78, 107 von Hammerstein-Equord, Kurt, gen. 11

von Hammerstein, por. 11 von Hartmann, genpor. 81, 96, 144 Ritter von Hauenschild, Bruno, genmjr. 41, 93

Heim, Ferdinand, genpor. 92, 108,

111, 112, 125 Heitz, genplk. 119, 145 Hempel, des. 44

Herhudt von Rohden, genmjr. 131

Herr, genpor. 79

Hesse, pplk.- 35-37

Heusinger, Adolf, genmjr. 12, 141

von Heyden-Rynsch, kpt. 74

von Heydebreck, pplk. 130

Hiller, por. 52, 71

Hindemith, šikovatel 33

von Hirschfeld, mjr 66, 69.

Hitler, Adolf, 7-171

Hitzfeld, plk. 32

Hoepner, Erich, genplk. 122

Horst, pplk. 128

Hollidt, Karl, gen. 126, 129, 133, 136 Hoth, Hermann, genplk. 56, 89-102, 109, 111, 113, 115, 126, 130-137, 152

Hube, Hans, gen. 81, 85-89, 119, 140, 141

von Hiinersdorff, plk. 130

von Chadim, npor. 31 Chopka, sov. mjr. 98 Chozjajinov, Andrej, sov. seržant 101 Chruščov, Nikita 89, 95, 96, 99, 123, 149

Ivansen, rum. npor. 126

Jaenecke, gen. 103, 113, 119 Jeremenko, Andrej, sov. maršál 89,

91, 92, 94, 95, 98, 113, 130, 140 Jeschonnek, Hans, gen. 113, 118 Jodl, Alfred, genplk. 12-14, 57, 78, 109

Kandutsch, kpt. 75 Keding, 33

Kehring, Manfred 102, 120, 138, 147, 153

Keitel, Wilhelm, polní maršál 13, 39, 77, 78

Kempf, gen. 41, 42, 91-93 Kesselring, Albert, gen. 78 Kirchner, gen. 50, 134 Kleinjohann, por. 91 von Kleist, Ewald, polní maršál 20,

22, 24, 62, 66, 74, 136 von Kluge, Hans G., polní maršál 99 von Knobelsdorff, gen. 129 Koban, kozáčky npor. 75, 76 Kolpakči, sov. genmjr. 82, 85 Konrád, gen. 56, 66, 67 Koslar, por. 33 Kozlov, sov. genpor. 19 Krakowka, des. 46 Krebs, Walter, radiotelegrafista 148 Krumpen, plk. 23, 86, 89 Krylenko, sov. gen. 96 Krylov, sov. gen. 97 Ktimmerle, 68

Kuntz, Herbert, por. 147, 148 Kuzněcov, Fjodor, sov. ppor. 32 Kutzner, Heinz, mjr. 18

Lanz, gen. 24

Lascar, Mihail, rum. gen. 126 Laskin, sov. gen. 146 Laszar, rum. gen. 111 Lattmann, Martin, genmjr. 84 von Lengerke, plk. 92 Leyser, genmjr. 113 Lippert, Lucien, belg. pplk. 69 List, Sigmund W., polní maršál 48, 55, 66, 78

Lopatin, sov. gen. 95, 96, 99, 123 Ludendorff, Erich, prus. gen. 12 Lyme, Konrád, kpt. 75

Mack, genmjr. 61

von Mackensen, August, gen. 20, 23,

24, 36, 40, 49, 60, 78 von Manstein, Fritz E., polní maršál

10-171 Maresch, tlumočník 71 Martinek, gen 29. Meyer, 31, 32 Michalik, plk. 108 Model, Walter, genplk. 100, 154 Moewis, por. 57

Molotov, Vjačeslav, sov. ministr 30,^

50, 151 Moltke, Helmut, hrabě 48 Momm, Harry, pplk. 35 Montgomery, Sir Bernhard Law, britský maršál 28, 109 Miiller, Angelo, genmjr. 35 Miiller, Julius, pplk. 147 Mussolini, Benito 15, 107 Mylins, por. 33

Nagel, Fritz 16, 27 Naumann, šikovatel 46 Niemann, plk. 28 Nieweg, des. 148

Odinga, šikovatel 36, 37 Oktjabrsky, sov. admirál 32, 34 von Oppeln-Bronikowski, plk. 108, 111, 112, 128 Ortlieb, mjr. 50, 64 Osswald, gen. 117

von Pannwitz, plk. 130 Pape, pplk. 74 Paske, 148 Patow, dr., mjr. 75

Paulus, Friedrich, polní maršál 21-171 Petrov, J. E., sov. genmjr. 34 Pfeiffer, genpor. 93 Pickert, Wolfgang, genmjr. 117, 142

Platanov, sov. gen. 95 Podlas, sov. genpor. 24 Pohl, mjr. 142, 143 Pomtow, pplk. gšt. 57

Rado, Alexander, sov. agent 83

Radu, rum. gen. 112

Raus, genpor. 130, 131

Reichel, mjr. gšt. 35. 37-39

von Reichenau, Walter, polní maršál

122, 154 Reimann, por. 18 Reinhard, plk. 49, 51, 61, 62, 65 Reissner, npor. 18

von Richthofen, Wolfram, genplk. 17,

110, 119, 137, 140 Riebel, plk. 84, 92 Rodimcev, sov. genmjr. 94, 98 Rossler, Rudolf, sov. agent. 83 Rokossovský, sov. genplk. 130, 139, 142

Rommel, Erwin, polní maršál 13, 28,

39, 65, 69, 109, 122, 140 Roske, genmjr. 125, 145 Riimmler, dr., 68 Ruoff, gen. 56, 60, 62, 65, 66 Rupp, genmjr. 69

Sátzler, kpt. 63 Sauerbruch, kpt. 125 Sauvant, mjr 129. Schátz, por. 125 Scharnhorst, pruský gen. 14 Schneid, 18

Schlieffen, prus. polní maršál 14 Schliep, Jiirgen, por. 72-73 Schlómer, Helmut, genmjr. 90 Schmidt, Arthur, genpor. 39, 115-117, 120, 121, 123, 126, 133, 135, 141, 143, 146, 147, 153 Schmidt, Friedrich, genmjr. 126, 133, 135, 143

Schmidt, Rudolf, genplk. 137, 1388, 143,

Schmundt, Rudolf, genmjr 144 Schneider, npor. 67 Schroeder, por. 71 Schulz, gen. 135 Schulze, Helmuth, mjr. 68 Schulze-Boysen, npor. 83 von Schwedler, gen. 91 Seitz, por. 35

von Seydlitz-Kurzbach, Walter, gen. 59, 85, 89-91, 94, 96, 122-125, 131, 145, 146. 151 Sieckenius, plk. 23, 91 von Sodenstern,.gen 21 Sorge, Richard, dr., 83 Spang, genpor. 126, 127 Specht, kpt. 26, 27 S táhel, plk. 126, 127 Stalin, Josef Visarionovič 7-171 Stempel, por. 104 von Stettner, plk. 68, 69 von Strachwitz, Manfred, pplk. 84, 85, 87

Strecker, Karl, genplk. 106, 119, 142, 147

Strehlke, kpt. 89 Stumme, gen. 34, 36-40

v

Sapošnikov, Boris M., sov. maršál 48

Tank, npor. 57, 58 Teichgráber, npor. 37 Tenning, spojař 46, 61 Teuber, por. 20, 22, 23 Timošenko, Semjon, sov. maršál 11, 20, 21, 23, 24, 45, 46, 48, 53, 81, 82, 150

Udet, Ernst, genplk. 131 Uhle-Wettler, Franz, gen. 123, 152

Volský, sov. genmjr. 113 Voelter, plk. 38 Voronov, sov. gen. 139 Vorošilov, Kliment, sov. maršál 50 Vlasov, sov. gen. 9

von Wedel, Joachim, kpt. 27

von Weichs, polní maršál 40, 41, 48,

73, 93, 114, 117, 119 Weissmeier, šikovatel 71 Wellmann, mjr. 45, 46 Wenck, Walther, plk. gšt. 49, 116,

126, 127, 128, 129 Wetzel, gen. 63 Wieder, Joachim 153 von Wietersheim, Wend, gen. 82, 90 Wiling, mjr. 139

Winzen, kpt. 50

von Witzleben, Erwin, mjr. 23, 84 Wolf, genpor. 33 Wurm, por. 71

Zagorodny, rytmistr 70, 75 Zeitzler, genplk. 118-121, 141, 143, 145

Ziegler, npor. 66, 74 Zimmermann, pplk. 57 von Zitzewitz, Coelestin, mjr. gšt. 121, 144

Žilin, P. A., dr., plk. sov. voj. historik 16

Žukov, G. K„ sov. genplk. 88, 107, 150, 153

OBSAH

Předmluva /7

První díl

Stalingradské předehra 19

1. Plán „Modrý": Kavkaz a ropa 19

Generálplukovník Halder jede do „vlčího doupěte" - vůdcova směrnice č. 41 plán „Modrý" -otevření cesty na Krym - nevydařený ruský „Dunkerque " - Kleistovy jednoramenně tankově

kleště - 239 000 zajatců

2. Sevastopol - plán „Stórfang" /26

Hrob na jaltskěm hřbitově - obří moždíře „Karl" a „Dora" - baterie Maxim Gorkij je roztříštěna - „je nás ještě dvaadvacet... Sbohem!" - boj o Růžový pahorek - komsomolci a

komisaři

3. Plán nástupu padá do ruských rukou /35

Přerušená oslava - major Reichel zmizel - osudný let - dva tajuplně hroby - Rusově znají plán ofenzivy - útok je přesto zahájen

4. Nová taktika Rusů /43

Osud Voroněže - Hitler opět mění plán - válečná rada v Kremlu - bitva se valí k jižnímu Donu - boj o Rostov - pouliční boje s NKVD - mosty u Batajska

5. Masiv vysokých hor /53

Blok baráků u Vinice - Vůdcova směrnice č. 45 -s útočnými čluny do Asie - na úpatí Kavkazu - lov na Kubáni - v zemi Cerkezů

6. Mezi Novorossijskem a Kluchorským průsmykem /65

„Thalasa, Thalasa" (moře, moře) - ve vysokohorských průsmycích Kavkazu - boj o staré vojenské cesty - expedice na vrchol Elbrusu - k černomořskému pobřeží zbývá 20 km - pak

chybí poslední prapor

7. Průzkumná hlídka před Astrachaní /70

V průzkumných vozidlech 150 km nepřátelským územím - poručík Schliep telefonuje s náčelníkem nádraží v Astrachaní - kozáci rytmistra Zagorodného

8. Terek /77

Střet Hitlera s generálem Jodlem - náčelník generálního štábu a polní maršál List musejí jít -kouzlo ropy - vojáci na osetinské vojenské komunikaci - kavkazská fronta ustrnula

Druhý díl

Stalingrad /81

1. Mezi Donen a Volhou

Kalač, osudový most přes Don - tanková bitva na písečném moři ve stepi - tankový úder generála Hubeho k Volze - „napravo jsou věže Stalingradu" - ženy u těžkých PL kulometů -

první boj u Stalinova města

2. Bitva na předpolí /89

T-34 2 továrny na bitevní pole - protiúder 35. sovětské divize - Seydlitzův sbor postupuje -Hothův smělý manévr - Stalingradské obranné postavení narušeno

3. Úder na město /95

Generál Lopatin se chce vzdát Stalingradu - Chruščov zapřísahá generála Čujkova - pluky 71. pěší divize útočí na střed Stalingradu - příslušníci 24. tankové divize u hlavního nádraží -poslední Cujkovova brigáda - jde o deset hodin - Rodimcovova garda

4. Poslední linie u břehu Volhy /101

Čujkovův útěk z caricynské štoly - jižní město v německých rukách - příkré břehy Volhy -pekárna - „tenisová raketa" - devět desetin města v německých rukách

5. Neblahý osud Donu /106

Nebezpečné znamení na křídle 6. armády - nešťastný měsíc listopad - ještě jeden útok na volžský břeh - rumunská fronta se zhroutila - bitva v týlu 6. armády - průlom také jižně Stalingradu - 29. motorizovaná divize útočí - Rusové obsazují Kalač - Paulus letí do kotle

6. 6. armáda v obklíčení /116

„Můj vůdče, prosím o volnost v jednání" - Goring a letecké zásobování - vrchní velení pozemního vojska vysílá svého zástupce do obklíčení - generál von Seydlitz požaduje neposlušnost - přichází Manstein - Wenck zachraňuje na Ciru

7. Hoth zahajuje útok /130

„Zimní bouře" a „Hromobití" -19. prosince - ještě 50 kilometrů - Rokossovský nabízí čestnou

kapitulaci

8. Pád /142

Sovětský závěrečný útok - na cestě do Pitomniku - konec jižní části kotle - Paulus jde do zajetí - Strecker bojuje dál - poslední let nad městem - poslední chléb pro Stalingrad

Přílohy

Svědkové a dokumenty o vypuknutí německo-sovětské války 1941 /149 Stanoviska ke Stalingradské tragédii /151 Směrnice 41 /155

Použitá literatura /159

Jmenný rejstřík /163

Paul Carell STALINGRAD

Z německého originálu STALINGRAD Sieg und Untergang der 6. Armee, vydaného Verlag Ullstein GmbH, Berlin-Frankfurt/M 1992, přeložili Ing. Milan Slavík a Ing. Josef Otáhal, 1994. Obálka Jiří Pánek. Tisk a vazba BF/nidr, s. r. o., Český Těšín Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, Mašovická 202/81 142 00 Praha 4, tel./fax: 224 313 071, e-mail: into@nasevojsko.coni, Dotisk 2008, jako svou 6831. publikaci.

ISBN 978-80-206-0911-3